Richelle Mead Sukuba 3. Sny

1

Přála jsem si, aby si ten chlap, co na mně ležel, pospíšil, protože už jsem se začínala nudit. Bohužel to ale nevypadalo, že by se chystal v dohledné době skončit. Brad nebo Brian, nebo jak se jmenoval, přirážel s pev ně zavřenýma očima a soustředil se, jako by se sex dal srovnat s operováním mozku nebo zvedáním těžkých činek. „Brette,“ vydechla jsem. Bylo na čase vytáhnout větší kalibr. Otevřel jedno oko. „Bryce.“ „Brycei.“ Nasadila jsem svůj nejvášnivější orgasmický výraz. „Prosím…, prosím…, nep řestávej.“ Otevřel i druhé oko. Obě je vytřeštil. Po minutě to skončilo. „Promiň,“ zafuněl a odvalil se ze mě. Tvářil se zděšeně. „Ne vím…, nemyslel jsem …“ „To je v pořádku, zlato.“ Připadala jsem si jen trochu provini le, že jsem na něj použila ten trik s nepřestávej. Nezabíral vždycky, ale některé muže spolehlivě udolal. „Bylo to nádherné.“

A skutečně to nebyla tak docela lež. Samotný sex byl průměrný, ale ten rauš po něm… Když jsem cítila, jak se do mě vlévá jeho život a duše… Jo. To bylo nádherné. To bylo přesně to, pro co sukuba jako já žije.

Obdařil mě unaveným úsměvem. Energie teď proudila tělem mně a ta ztráta ho naprosto vyčerpala. Pravděpodobně zanedlouho usne a prospí následujících pár dní. Jeho duše byla dob rá, vzala jsem si jí hodně – stejně jako jeho života. Díky mně se mu teď život o několik let zkrátí. Snažila jsem se na to nemyslet a rychle jsem se začala oblékat. Raději jsem si opakovala, že to bylo nezbytné pro moje přežití. Navíc moji pekelní nadřízení chtějí, abych pravidelně sváděla a kazila dobré duše. Kvůli špatným mužům bych neměla takové výčitky, jenže ti nenaplní pekelné kvóty.

Bryce se tvářil překvapeně nad mým náhlým odchodem, ale byl příliš vyčerpaný, než aby měl sílu se se mnou dohadovat. Slíbila jsem, že mu zavolám – což jsem pochopitelně neměla v úmyslu –, a ve chvíli, kdy upadl do bezvědomí, jsem odešla z po

koje. Sotva jsem vyšla ven, změnila jsem si podobu. Přišla jsem k němu jako vysoká černovláska, ale teď jsem opět zvolila své oblíbené vzezření drobné ženy s hnědozelenýma očima a světle hnědými vlasy do zlatava. Po většinu svého života jsem podoby střídala a nikdy jsem se nespokojila jen s jedinou. Vyhnala jsem si Bryce z hlavy, stejně jako to dělám s většinou mužů, s nimiž se vyspím, a rozjela jsem se přes celé město k mís tu, které se stávalo mým druhým domovem. Byl to béžový štu kový dům, který se snažil působit tak stylově, jak je to jen u nové zástavby v Seattlu možné. Zaparkovala jsem před ním, vytáhla z kabelky klíče a odemkla si. V bytě vládlo ticho a tma. Na hodinách stálo, že jsou tři ráno. Vykročila jsem k ložnici a cestou si změnila oblečení na noční košili.

Ve dveřích jsem se zarazila. Překvapilo mě, že se mi dech zadrhl v krku. Mysleli byste si, že po tak dlouhé době už jsem na něj zvyklá a že na mě nemá takový účinek. Jenže měl. Seth ležel na posteli s paží přes hlavu. Zhluboka oddechoval a štíhlé tělo měl omotané přikrývkou. Měsíční svit tlumil barvu jeho hnědých vlasů, ale ve slunečním světle házely odlesky do zrzava. Když jsem se na něj dívala, srdce mi přetékalo láskou. Nečekala jsem, že ještě někdy budu k někomu cítit něco takového. Ne po staletích, kdy jsem se cítila tak… pr ázdná. Bryce pro mě nic neznamenal, ale tenhle muž přede mnou byl pro mě vším.

Vklouzla jsem vedle něj do postele a on mě ihned objal. Nejspíš to udělal instinktivně. Byli jsme tak propojeni, že ani ve spánku jsme od sebe nedokázali být dál.

Přitiskla jsem se tváří k Sethově hrudi a při usínání jsem si vychutnávala jeho teplo. Výčitky svědomí ohledně Bryce mě brzy opustily a vnímala jsem jen Setha a svou lásku k němu.

Téměř okamžitě se mi začalo něco zdát. Ale vlastně jsem nebyla uvnitř snu, nebo aspoň ne aktivně. Sledovala jsem samu sebe a sled událostí, jako bych se koukala na film. Jenže na rozdíl od filmu jsem všechno dopodrobna vnímala. Všechno, co jsem viděla a slyšela…, bylo skoro stejně živé jako ve skutečnosti.

Ta druhá Georgina byla zrovna v nějaké kuchyni, kterou jsem neznala. Kuchyně byla světlá a moderní, mnohem větší, než potřebuje někdo jako já, kdo nevaří. Moje snová dvojnice stála

u dřezu s rukama po lokty v bublinkové vodě, která voněla po pomerančích. Myla nádobí ručně, což moje skutečné já překvapilo. Flákala to, a to mě nepřekvapovalo. Myčka na nádobí se válela rozbitá na kusy na podlaze, čímž se vysvětlovala ta manuální práce. Z vedlejší místnosti ke mně doléhala píseň „Sweet Home Ala bama“. Moje snová dvojnice si při mytí nádobí začala pobrukovat a já z ní tím snovým, napůl neskutečným způsobem vycítila štěstí. Byla spokojená a plná tak dokonalé radosti, že jsem to nechápala. Dokonce i se Sethem se jen zřídkakdy cítím takhle – a to jsem s ním zatraceně šťastná. Nedovedla jsem si představit, co v mém snovém já mohlo vyvolat takovéhle pocity, hlavně při tak přízemní činnosti, jakou je mytí nádobí. Probudila jsem se. Kupodivu už bylo ráno, jasné a slunečné. Netušila jsem, že už uplynulo tolik času. Připadalo mi, že ten sen trval sotva minutu, ale podle budíku u postele uběhlo už šest hodin. Přestala jsem cítit to snové štěstí a sevřelo se mi z té ztráty srdce. A co bylo ještě podivnější, necítila jsem se… spr ávně. Chvilku mi trvalo, než jsem ten problém rozlouskla: byla jsem jako vyšťavená. Životní energie, kterou jsem potřebovala k přežití, energie, kterou jsem ukradla Bryceovi, byla skoro všechna pryč. Vlastně jsem jí teď měla mnohem míň, než když jsem s ním lezla do postele. Nedávalo to smysl. Takový nával života by mi měl vydržet přinejmenším pár týdnů. Jenže já byla vyčerpaná skoro stejně jako včera on. Nebyla jsem na tom sice tak špatně, abych ztratila schopnost měnit podobu, ale v nejbližších dnech budu potřebo vat znova dodat energii. „Co se děje?“ Vedle mě se ozval rozespalý Sethův hlas. Překulila jsem se k němu a zjistila, že se opírá o loket a s úsměvem mě pozoruje. Nechtěla jsem mu vysvětlovat, co se mi stalo. To bych mu totiž musela povědět i o tom, co jsem dělala s Brycem. Seth sice teoreticky věděl, co musím dělat, abych přežila, ale nevědět nic konkrétního bylo požehnáním. „Nic,“ zalhala jsem. Jsem dobrá lhářka. Pohladil mě po tváři. „Včera večer jsi mi chyběla.“ „Ne, nechyběla. Měl jsi plno práce s Cadyovou a O’Neillem.“ Ušklíbl se, ale v očích se mu přitom objevil zasněný výraz,

který měl pokaždé, když uvažoval o postavách svého románu. V mém dlouhém životě mě o lásku prosili králové a generálo vé, jenže někdy ani můj šarm nedokázal soupeřit se smyšlenými osobami, které žily v Sethově hlavě.

Dneska to naštěstí nebyl ten případ a Seth upřel svou pozornost opět na mě.

„Ne. Ti nevypadají v noční košili tak dobře jako ty. To mi mimochodem připomíná Anne Sextonovou. Košile jako ,skořicová srdíčka z cukrárny‘.“

Jedině Seth použije verš maniodepresivní básnířky jako kompliment. Podívala jsem se na sebe a bezmyšlenkovitě přejela prs ty po červeném hedvábí. „Vypadá docela dobře,“ uznala jsem. „Možná v ní vypadám líp než nahá.“ Pousmál se. „Ne, Thetis. To nevypadáš.“ Usmála jsem se jako pokaždé, když mě něžně oslovil jménem, které mi vybral. V řecké mytologii je Thetis Achillova matka, bohyně, která umí měnit podobu. Pak mě Seth převalil na záda, což na něj byl překvapivě agresivní pohyb, a začal mě líbat na krk.

„Hele,“ ohradila jsem se v hraném zápasu. „Na tohle nemáme čas. Mám nějakou práci. A taky chci snídani.“

„Beru na vědomí,“ zamumlal a přesunul se k mým rtům. Přestala jsem si stěžovat. Seth uměl báječně líbat. Líbal tak, že jsem se v jeho polibcích celá rozplývala, jak byly sladké. Byly jako cukrová vata. Jenže pro nás žádné opravdové rozplývání neexistovalo. S precizním načasováním, podle kterého byste si mohli seřídit hodinky, polibek přerušil, odtáhl se a sedl si. S úsměvem se zadíval na mou nedůstojnou polohu.

Taky jsem se na něj usmála a potlačila bodnutí lítosti, které se mě v takových chvílích zmocnilo pokaždé.

Ale takhle to mezi námi bylo. A vypracovali jsme si dobrý systém, vzhledem ke všem komplikacím v našem vztahu. Můj kamarád Hugh si jednou dělal legraci a tvrdil, že všechny ženy kradou mužům duši, když spolu žijí dostatečně dlouho. V mém případě to ale nevyžaduje léta hašteření. Stačil by i jeden pří liš dlouhý polibek. Takový je život sukuby. Já pravidla neurčuju a nedokážu zabránit tomu, abych během intimního kontaktu nekradla energii i proti své vůli. Dokážu ale ovládat, jestli k fyzic kému kontaktu dojde, a postarat se, aby nedošlo. Prahla jsem po

Sethovi, ale nikdy bych mu neukradla život tak jako Bryceovi.

Taky jsem se posadila a chystala se vstát, jenže Seth byl dnes ráno nějak kurážný. Objal mě kolem pasu, nadzvedl mě a posa dil si mě na klín. Lehce se ke mně přitiskl a já na krku a ve vla sech cítila jeho zarostlé tváře. Cítila jsem, jak se zhluboka nadechl a zachvěl. Pak zase pomalu vydechl, jako by se snažil získat sebekontrolu. Sevřel mě pevněji. „Georgino,“ zašeptal a jeho dech mě polechtal na kůži.

Zavřela jsem oči a veškerá hravost byla tatam. Oba jsme vnímali temnou intenzitu, která nás zahalila a z níž sálala jak touha, tak strach z toho, co by se mohlo stát. „Georgino,“ zopakoval. Mluvil hlubokým ochraptělým hla sem. Znovu jsem roztávala. „Víš, proč se říká, že sukuby navštěvují muže ve spánku?“ „Proč?“ pípla jsem. „Protože se mi o tobě zdá každou noc.“ Od většiny jiných by to znělo jako otřepaná fráze, ale od něj to mělo váhu.

Zavřela jsem oči pevněji a pocítila nával emocí. Chtělo se mi brečet. Chtěla jsem se s ním milovat. Chtěla jsem křičet. Někdy toho na mě bylo moc. Příliš emocí. Příliš nebezpečí. Prostě příliš. Otevřela jsem oči a otočila se, abych mu viděla do očí. Dívali jsme se na sebe a oba jsme chtěli víc, jenže ani jeden z nás nesměl dávat ani brát. Přerušila jsem oční kontakt a s lítostí se vymanila z jeho objetí. „Tak pojď. Dáme si něco k jídlu.“

Seth bydlel v Seattlu v univerzitním okrsku – místní mu říkali okrsek U – a dalo se odtamtud snadno pěšky dojít k nejrůznějším obchodům a restauracím obklopujícím kampus státní univerzi ty. Zašli jsme na snídani do malé kavárny, dali jsme si omelety a naše konverzace brzy zaplašila předchozí trapnou situaci. Potom jsme se ruku v ruce procházeli ulicí University Way. Měla jsem nějaké vyřizování a jeho zase čekalo psaní, ale nechtělo se nám rozloučit se. Seth se náhle zastavil. „Georgino.“ „Hmm?“ Pozdvihl obočí a zadíval se na druhou stranu ulice. „Támhle stojí John Cusack.“

Sledovala jsem směr jeho nevěřícného pohledu. Skutečně tam stál muž, který byl podobný Cusackovi. Kouřil a opíral se o zeď. Povzdechla jsem si.

„To není John Cusack. To je Jerome.“ „Vážně?“ „Jo. Říkala jsem ti, že vypadá jako John Cusack.“

„O to jde: vypadá. Jenže tenhle chlap mu není jen podobný. Je to on.“ „Věř mi, že není.“ Zaznamenala jsem Jeromův netrpělivý vý raz a pustila jsem Sethovu ruku. „Hned jsem zpátky.“

Přešla jsem ulici a došla ke svému šéfovi. Jeromova aura mě úplně zaplavila. Všichni nesmrtelní mají svou unikátní energii a démon, jako je Jerome, ji má obzvlášť silnou. Bylo to jako vlny rozvířeného horka – jako když otevřete troubu a nestačíte couvnout.

„Zkrať to,“ pověděla jsem mu. „Kazíš mi romantickou procházku. Jako obvykle.“ Jerome odhodil cigaretu a zašlápl ji černou polobotkou znač ky Kenneth Cole. Pohrdavě se rozhlédl. „Tady? No tak, Georgie. Tohle není žádná romantika. Ani první zastávka na cestě k romantice.“ Vztekle jsem si dala ruku v bok. Kdykoli mě Jerome vyrušil z něčeho osobního, bylo to předzvěstí série katastrof, o které jsem ani za mák nestála. Něco mi napovídalo, že ani tentokrát to ne bude výjimka. „Co chceš?“ „Tebe.“ Zamrkala jsem. „Cože?“ „Dneska večer máme schůzi. Pro všechny zaměstnance.“ „Když říkáš ,všechny zaměstnance‘, myslíš všechny?“ Když si tenhle seattleský nadřízený arcidémon posledně svo lal všechny z okolí, bylo to proto, aby nám oznámil, že místní skřet „nenaplňuje očekávání“. Všechny nás nechal, abychom se s ním rozloučili, a pak toho chudáka vyhnal do ohnivých hlubin pekla. Bylo to smutné, ale pak ho nahradil můj kamarád Hugh, a tak jsem se s tím smířila. Doufala jsem, že tahle schůze nebude mít podobný důvod. Jerome mě obdařil roztrpčeným pohledem, jako by mi dával najevo, že marním jeho čas. „Říkám to snad jasně, ne?“ „Kdy to bude?“

„V sedm. U Petera a Codyho. Přijď včas. Tvoje přítomnost je zásadní.“ Sakra. Doufala jsem, že to nebude můj rozlučkový večírek.

Poslední dobou se chovám vzorně. „Co se tam bude probírat?“ „To zjistíš, až přijdeš. A přijď včas,“ zopakoval. Couvl z chodníku do stínu budovy a zmizel.

Zachvátila mě hrůza. Démonům se nikdy nedá věřit, obzvlášť když vypadají jako filmové hvězdy a přijdou se záhadným pozváním. „Všechno v pořádku?“ zeptal se mě Seth, když jsem se k němu vrátila. Zamyslela jsem se. „Tak jako vždycky.“

Moudře se rozhodl dál se nevyptávat a po chvíli jsem se rozloučili a každý jsme se vydali za svými záležitostmi. Umírala jsem touhou dozvědět se, kvůli čemu se bude dneska konat ta schůze, ale ještě víc jsem toužila zjistit, co mě v noci připravilo o energii. Jak jsem si vyřizovala svoje věci – nákup, výměnu oleje v autě, návštěvu Macy’s –, chvílemi jsem si ten svůj sen znovu přehrávala. Jak může být tak krátký sen takhle živý? A proč na něj nedokážu přestat myslet? Ta záhada zaměstnávala mou mysl natolik, že jsem prošvihla sedmou hodinu, aniž bych si to uvědomila. Zaúpěla jsem a plnou rychlostí se rozjela ke svému kamarádovi Peterovi. No výborně. Přijedu pozdě. I kdyby se ta schůze netýkala mě osobně a mého vyhazovu, schytám si to od Jeroma stejně.

Necelé dva metry od dveří bytu jsem ucítila změť energií nesmrtelných bytostí. Bylo jich hodně. Okamžitě jsem zaznamenala důvěrně známé a oblíbené aury svých přátel. Několik dalších mě přimělo zastavit se a zapřemítat, komu patří. V okolí města je mnoho zaměstnanců pekla, s nimiž jsem skoro nikdy nepřišla do styku. Jednu energii jsem nepoznávala vůbec. A jiná mi zase připadala… téměř povědomá. Přesto jsem ji nedokázala identifikovat. Už už jsem chtěla zaklepat, když vtom mě napadlo, že schůze zaměstnanců vyžaduje jiné oblečení než džíny a tričko, a tak jsem na sobě místo nich vykouzlila hnědé šaty s výstřihem. Vlasy jsem měla pečlivě stažené do drdolu. Zvedla jsem ruku a zaklepala.

Přišla mi otevřít mrzutá vampýrka, kterou jsem si moc nepamatovala. Kývla mi na pozdrav a pokračovala v debatě s dalším vampýrem, kterého jsem předtím viděla jen jednou. Myslím, že pracovali někde u Tacomy, což mi připadalo jako kraj světa. Můj kamarád Hugh, tmavovlasý a rozložitý, přecházel sem

a tam a telefonoval. Jerome si hověl v křesle se sklenkou martini. Jeho podřízené démonky postávaly v rohu, stranou od ostatních jako vždy. Peter a Cody – moji dobří kamarádi vampýři, kteří tu bydleli – se spolu s dalšími zaměstnanci pekla, které jsem moc neznala, něčemu smáli v kuchyni. Mohl by to být obyčejný večírek, skoro až oslava. Doufala jsem, že to znamená, že dnes večer nebude nikdo potrestán, protože to by dost pokazilo atmosféru. Až na Jeroma si mého pří chodu nikdo nevšiml. „Deset minut zpoždění,“ zavrčel. „Hele, to je stylový…“

Zmlkla jsem, když do mě málem vrazila nějaká vysoká blondýna, hotová amazonka. „Ach! Ty musíš být Georgina! Umírám touhou seznámit se s tebou.“ Zvedla jsem zrak od jejích ňader velikosti D a zadívala se jí do modrých očí s dlouhými řasami. Usmála se na mě a odhalila krásné bílé zuby.

Jen málokdy přijdu o řeč, ale občas se mi to stává. Tahle chodící panenka barbie byla sukuba. Nová. Působila tak nablýskaně a nově, že jsem se divila, že nepiští. Její věk jsem odhadla z její energie i vzhledu. Žádná sukuba, která má rozum, by se neproměnila do takovéhle podoby. Pečlivě se snažila poskládat dohromady části těla, o jakých asi muži sní. Vypadala jako výtvor doktora Frankensteina, na který člověk zůstane civět s otevřenou pusou a který je v rozporu s anatomií. Moje ohromení a přezíravost vůbec nezaznamenala. Vzala mě za ruku a potřásla mi jí tak silně, že mi ji málem zlomila. „Nemůžu se dočkat, až s tebou budu pracovat,“ pokračovala. „Jsem připravená ničit muže na potkání.“ Konečně jsem dokázala promluvit. „Kdo… kdo jsi?“

„Tvoje nová nejlepší kamarádka,“ ozval se hlas poblíž. „Hleďme, můžu na tobě oči nechat. Nastavila jsi Tawny laťku vysoko.“

Ten muž se k nám prodíral skrze lidi a veškerá moje zvědavost na druhou sukubu se v mžiku rozplynula jako popel ve větru. Zapomněla jsem, že je vůbec tady. Žaludek se mi sevřel, sotva jsem rozeznala mužovu energii a pochopila, kdo to je. Na zátylku mi vytanuly krůpěje studeného potu a vsakovaly se do látky mých šatů.

Muž, který k nám přistoupil, byl asi tak vysoký jako já – což nebyla žádná extra výška – a měl černé vlasy a olivovou pleť. Na hlavě měl víc pomády než vlasů. Jeho oblek byl hezký a rozhod ně ne podřadný. Tenké rty zvlnil do úsměvu. „Malá Letha už nám vyrostla a hraje si s dospělými, co?“ Mlu vil hlubokým hlasem, který mi dráždil uši. Kolem a kolem vzato, nesmrtelné bytosti, jako jsem já, nemají na tomto světě moc důvodů ke strachu. Existují však tři bytosti, kterých se opravdu hodně bojím. Jednou z nich je Lilith, králov na sukub, která vládne tak strašlivou mocí a krásou, že bych prodala svou duši – znovu – jen za jediný její polibek. Další, z koho mám strach, je nefil jménem Roman. Je to Jeromův napůl lidský syn a má dobrý důvod, aby si mě jednou našel a zničil mě. Třetí osoba, která mě naplňuje hrůzou, teď stála přímo přede mnou. Jmenoval se Niphon a byl to skřet, stejně jako můj kamarád Hugh. A jako všichni skřeti, i on měl dvojí práci. Jednou z nich bylo vyřizování administrativních záležitostí pro démony. Tou druhou a hlavní bylo uzavírat smlouvy se smrtelníky, kupovat a dodávat duše peklu. Tenhle skřet koupil i moji duši.

2

Vzápětí jako bych už nebyla na večírku. V duchu jsem se vrátila do minulosti a stála jsem na útesu za městem, kde jsem vyrůstala. Podle dnešních měřítek jsem byla sotva na prahu dospělosti. Niphon se na mě usmíval a sliboval mi, že zná všechny odpovědi a dokáže vyřešit moje problémy… Potřásla jsem hlavou, abych zahnala vzpomínky, a vrátila se duchem zase na večírek. Usmál se ještě víc a byl to zlý úsměv s příslibem ještě většího zla. Jako bych se dívala na samotného hada z ráje.

„Věděl jsem, že to v sobě máš,“ řekl a přistoupil ke mně. Pořád měl v hlase něhu. „Věděl jsem to už ve chvíli, kdy jsem tě spatřil. Nemůžu se dočkat, až se sám přesvědčím, jak jsi teď… zkušená.“ Probudily se ve mně obranné reflexy. Ucouvla jsem. „Dotkni se mě a zlámu ti vaz.“ „Taková nevděčnost, když jsem z tebe udělal to, co jsi.“ „Drž se ode mě dál.“ Vykročil zase vpřed a mně se srdce rozbušilo tak rychle, že by to většinu lidí zabilo. Náhle se ozval Jeromův hlas a já si uvědomila, že celá místnost ztichla. „Nech ji na pokoji, Niphone. Řekla ne.“

Skřet se zarazil a nahodil prosebný výraz. „Ale no tak, Jerome. Co jsi to za démona, že se nepodělíš o svoje zboží?“

„Nejsi tu proto, abys ojel mou sukubu. Jestli nezvládáš svou práci, můžu tě nahradit.“

Jerome mluvil tak varovným tónem, že to nemohl ignorovat dokonce ani takový pitomec jako Niphon. Možná tu dnes večer nakonec přece jen někoho pošlou do pekla. Skřet zklamaně sklo nil hlavu na znamení, že se poddává, a vycouval. Jeho pohled mi ovšem sliboval, že si to se mnou vyříká později. Přešla jsem k Jeromovi. „Měl jsi mě upozornit předem.“ „A pokazit vám to, vy hrdličky? To by takový romantik jako já nikdy neudělal. A navíc jsem ti říkal, abys přišla včas.“ Hugh zaklapl mobil a připojil se k nám. Dal mi pusu na tvář. „Ahoj, zlato. Tady se dějou věci.“

Už tak jsem byla dost vyděšená a teď jsem se vyděsila ještě víc. „Jako co?“ „Reorganizace. Hranice Seattlu se přepisují. Budeme mít další sukubu. Už ji vlastně máme.“ Poklesla mi čelist a přehrála jsem si v duchu to, co říkal Niphon. „Děláš si srandu.“ „Obávám se, že ne. Tohle je Tawny.“

Robotická blondýna k nám došla ladnou chůzí na jehlových podpatcích a znovu se pokusila potřást mi rukou. Raději jsem držela ruku z dosahu, protože jsem se obávala o kosti. Přinutila jsem se k úsměvu. „Ahoj, Tawny.“ Otočila jsem se zase k Jeromo vi a ukázala hlavou na Niphona. „Tak proč je tady on?“ „Já ji získal,“ objasnil skřet. „Získat“ byl hezčí způsob, jak říct, že koupil její duši pro peklo, stejně jako kdysi tu mou. „Je moje práce zůstat tady a sledovat ji, dokud se neusadí a nenajde si první oběť.“ „Pro mě tohle nikdo neudělal,“ vzpomněla jsem si. „Klidně jsi mě předhodil vlkům.“ Pár let jsem dělala sexuální hračku v jednom hostinci v Konstantinopoli, než jsem se naučila umění sukub. Niphon pokrčil rameny. „Nový systém. Jen pomysli, kolik času společně strávíme a co všechno budeme moct dohnat.“

Dlouze jsem na Tawny pohlédla a doufala jsem, že její odhodlání zničit všechny muže znamená, že se bude rychle učit. Ale když jsem tak viděla její sukni s levhartím vzorem, pochybovala jsem o tom.

„No to je úžasné. Takže když už jsem v obraze, asi není důvod zůstávat…“

Hugh zavrtěl hlavou a najednou přepnul z pracovního chování na kamarádské. Z jeho výrazu mi bylo jasné, že to, co se mi chystá říct, se mi líbit nebude. „Je tu ještě něco, co bys měla vědět. Následující rok budeš její… ehm, učitelka.“ „Učitelka,“ zopakovala jsem nevýrazně.

Se soucitným výrazem přikývl. Jerome náš rozhovor pobaveně sledoval. „A co přesně to bude obnášet?“

Hugh položil svůj kufřík na stůl a vytáhl z něj něco, co vypadalo jako jakýsi okopírovaný svázaný manuál. Hodil mi to. Chytila jsem tu věc a málem jsem se přitom překotila. Mělo to

asi osm set stran. Oficiální příručka učitele s úplnými postupy pro výuku začínající sukuby ve zkušební době (zkrácené vydání). „Zkrácené vydání?“ Otočila jsem se k Jeromovi. „Přiznej se – že je to odplata za to, jak jsem tě jednou obvinila, že používáš Old Spice?“ „Ta teprve přijde,“ prohlásil démon. „Tohle ber jako fakt.“ „Nemůžu to dělat, Jerome. Nemám čas! Víš, kolik věcí musím stíhat? V práci pořád zaučuju novou pomocnou vedoucí…“

Zvedl se tak rychle, že by to i vampýr musel obdivovat. Naklonil se ke mně a už se netvářil pobaveně, ale tvrdě.

„Proboha, Georgie. Je ode mě hrozně bezohledné, že tě odtrhuju od tvého lidského přítele a tvojí práce v knihkupectví, bez které by se zbořil svět, a od všech podělaných nesmyslů ve tvém životě! Takže dovol, abych ohlásil svým nadřízeným, že máš na práci důležitější věci než poslouchat příkazy mocností, které vládnou tvou nesmrtelnou duší a mohou tě v okamžení vymazat ze světa.“

Tváře se mi rozhořely. Vůbec se mi nelíbilo, že mi takhle vyhrožuje před Niphonem a celým seattleským týmem zla. „Takhle jsem to nemyslela. Já jen…“ „Už se o tom nehodlám dál bavit.“ Z jeho slov mě zamrazilo. Polkla jsem. „Ano, Jerome.“ I já jsem věděla, kdy ustoupit. Zavládlo ticho. V Niphonově tváři hrál pobavený úšklebek. „Lidský přítel. Jak podivné! Nemůžu se dočkat, až o tom uslyším víc.“ „Mně to připadá milé,“ ozvala se Tawny. „Doufám, že kvůli tobě pořádně trpí.“

„Jejich vztah je úžasným příběhem o sebezkoumání,“ poznamenal Hugh bezvýrazně. Střelila jsem po něm pohledem. Se Sethem jsme objevili, že to, co po sexuální stránce nemůžeme udělat jeden pro druhého, můžeme udělat každý pro sebe. O tomhle řešení jsem se svým kamarádům nikdy nezmínila, ale oni na to nejspíš přišli sami.

Když teď drama skončilo, všichni v místnosti o mě ztratili zájem. Tawny ovšem ne. Okamžitě mi začala vykládat, jaká je radost vyrvat muži srdce a sledovat ho, jak pláče. Zbavila jsem se jí. Ukončila jsem debatu s ní co nejrychleji a začala obcházet místnost a bavit se s těmi, které jsem už dlouho neviděla. Dařilo

se mi usmívat se a dobře je bavit, i když jsem celou dobu přemýšlela o téhle nové komplikaci. Když jsem konečně došla do rohu za Codym, Peterem a Hughem, vydechla jsem úlevou. Z jejich výrazů mi bylo jasné, že se pobavili, jako už dlouho ne. Cody byl mladý vampýr, ale ve srovnání s Tawny už velmi starý. Jednou rukou mě objal. Rozježené blond vlasy měl stažené do krátkého culíku. Vždy byl dobře naladěn a díky jeho „mlá dí“ jsme ho všichni podvědomě opatrovali jako děcko. „Páni, to bude super. Ty jsi ale vytočená.“ „Aby ne,“ odsekla jsem. „To bych se jí snad měla bát, nebo co?“

„Podle mě jo,“ řekl Peter a zachvěl se. Měl řídnoucí hnědé vlasy a na sobě ležérní, ale dokonale sladěné oblečení, včetně ponožek. Byl to starý vampýr, věkově asi jako já, a Codyho učitel. Nikdy dřív jsem o jejich vztahu učitelučedník neuvažovala. Připadalo mi to samo sebou, jenže Cody není Tawny.

Sledovala jsem směr Peterova pohledu. Díval se na novou sukubu, která zrovna něco živě vykládala démonce jménem Grace. Tawnina ňadra nadskakovala a vypadalo to, že jí každou chvíli praskne košile.

„Nemyslím, že se jí bojíš,“ prohlásil Hugh prohnaně. „Myslím, že závidíš.“ „A co jako? Špatný vkus? Ten příšerný nepřirozený hrudník? Nemám co závidět.“

„Kdo ví. Viděl jsem, jak ses tvářila, když ses doslechla, že budeme mít novou sukubu. Vypadá to, že někdo už nebude jediná holka v naší partě.“ „Takže?“ „Takže budeme mít novou sestřičku, kterou si budeme hýčkat a opečovávat. Budeš se muset dělit o záři reflektorů.“ „O nic se dělit nebudu,“ opáčila jsem nasupeně. Peter se rozesmál. „Takže tě to vážně štve. Nemůžu se dočkat, až začnou chlupy lítat.“ „Její osud je ve tvých rukou,“ řekl Cody.

„Měla by tě oslovovat ,slečno Georgino‘,“ zavrčel Hugh výsměšně. „Nebo aspoň ,madam‘.“ Z Niphonovy přítomnosti a Jeromova kázání jsem byla mrzu tá. „Nikoho učit nebudu. Je tak žhavá pustit se do veškeré mužské populace, že mě nepotřebuje.“ Ti tři si vyměnili posměšné úšklebky. Cody zasyčel a za

mňoukal jako kočka a rukama naznačil drápy. „To není legrace,“ řekla jsem. „Ale to víš, že je,“ namítl Cody. „Copak nechceš pomáhat druhým? Kam se poděl tvůj smysl pro dobročinnost?“

„Myslím, že jsem o něj přišla, když jsem zaprodala svou duši peklu.“

Peter mávl rukou. „Prkotiny. Teď je čas zapomenout na malichernou rivalitu a nevraživost. Oddej se kouzlu svátků. Určitě jsi ještě ani nepostavila vánoční stromek.“ „Letos žádný nechci.“ Petera přešel smích. „Cože?“ „No sakra. Tak teď sis to polepila,“ prohlásil Hugh. „Já už jsem si kvůli tomu vyslechl kázání.“ „Ty jsi držgrešle,“ odbyl ho Peter, ale pořád se díval na mě. „Nikdo nečeká, že propadneš vánoční náladě. Ale Georgino…, loni jsi přece stromek měla, ne?“ „Jo. A někdo mi ho zapálil. Na štědrovečerním mejdanu.“ „Byl jsem tam,“ řekl Peter, „ale tohle si nepamatuju.“ „Byl jsi namol. To už jsi spal.“ „Jaký úchylák může podpálit vánoční stromek?“

S Hughem jsme na sebe pohlédli. „Vynikající otázka,“ poznamenala jsem suše. Peter se zatvářil překvapeně. „Byl jsi to ty?“ zeptal se Hugha. „Ne,“ odpověděl skřet. „Byl to Carter.“ „Anděl ti podpálil stromek?“ podivil se Cody. Loni v prosinci s námi ještě nebyl, takže to pro něj byla nová informace. A pro Petera zjevně taky. „Jo. Chápu tu ironii,“ řekla jsem. „Položil si prostě popelník moc blízko větve.“ „No, myslím, že ti tím prokázal laskavost,“ řekl Hugh. „Teď si můžeš koupit umělý. Je to jednodušší. Žádné zalévání, žádné breberky ze dřeva. Navíc si můžeš vybrat takový, aby se ti domů dobře hodil. Všimla sis Peterovy ,jedovaté mořské zeleně‘?“ Peter si povzdechl. „Je to ,jadeitová mořská zeleň‘.“

Stejně jako oni jsem se podívala na Peterův monstrózní stromek. Dva metry sedmdesát vysoký strom s dokonale vytvarovaným jehličím zdobily zlaté a červené skleněné ozdoby. Všechno dokonale ladilo. Vlastně mi došlo, že stromek ladí i s Peterovým oděvem. Působil jako propagační exponát z výkladu obchodu.

Zelená barva v blýskavé pestrobarevné hvězdě na špici dokonce vypadala na ,jadeitovou mořskou zeleň‘. „Aspoň že nemáš na špici andělíčka,“ poznamenala jsem. „Protože to by bylo nevhodné. A taky bys riskoval požár.“ „Jen si vtipkuj,“ řekl vampýr, „ale vánoční stromek si pořídit musíš. A taky musíš napsat Santovi.“ Zaúpěla jsem. „Budeme to dělat zase?“

„Dojdu pro hrnek,“ řekl a odebral se na druhou stranu kuchyně.

Podívala jsem se na zbylé dva muže. „Vampýr posedlý Vánocemi. To je ta nejpodivnější věc, jakou jsem kdy viděla.“ „Není to o nic podivnější než anděl, co zapaluje vánoční stromky,“ připomněl mi Cody.

Peter se vrátil s hrnkem zdobeným soby, v němž bylo několik poskládaných papírků. Natáhl ruku s hrnkem ke mně. „Moc jich nezbylo. Vyber si.“ Vytáhla jsem jeden papírek a rozložila ho. Carter. „Do prčic,“ zanadávala jsem. „Nenávidím Vánoce.“

„Ale kdepak,“ řekl Peter. „Jenom si musíš koupit stromek. Pak ti hned bude líp.“ Pohledem jsem sklouzla z hvězdy k Tawny a Niphonovi. „Jediné, co musím, je odtud vypadnout,“ pověděla jsem jim a odložila svou sklenku na linku.

Rozloučila jsem se s nimi a vysloužila si další vtipkování o mé nové práci učitelky. Cestou ke dveřím jsem zaslechla Jeroma, jak říká Grace: „… ale j á budu pár dní mimo město.“ Najednou jsem si uvědomila, že se ho musím na něco zeptat. „Hele, Jerome.“ Otočil se od démonky a střelil po mně netrpělivým pohle dem. Co nejstručněji jsem mu vylíčila, jak jsem se ráno probudila oloupená o energii, kterou jsem načerpala v noci. Jerome si mě vyslechl a tvářil se přitom znuděně. „Cos v noci dělala? Hodně jsi měnila podobu? Zvedalas něco těžkého?“ Nepotřebovala jsem, aby mi vykládal, co všechno mě může připravit o energii. „Nic z toho jsem nedělala. Jenom jsem spala. A taky jsem měla sen.“ „Sny vysávají život jenom lidem, nám ne,“ poznamenal suše. „To taky udržuje peklo v chodu.“ Když viděl můj výraz, povzde

chl si. „Nejspíš to nic není, Georgie. Může to být psychickým vyčerpáním. Pravděpodobně jsi strávila celou noc bojem se sexuálním pokušením, aniž by sis to uvědomovala.“

Ta jeho uštěpačná poznámka se mi vůbec nelíbila, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Odešla jsem z večírku a domů jsem tentokrát dojela celkem rozumnou rychlostí. Jakmile jsem za sebou doma zavřela dveře, hodila jsem ten stupidní manuál na zem. Zadunělo to tak, že se z toho moje kočka Aubrey celá naježila. „Promiň,“ řekla jsem a podrbala ji na černé flekaté hlavě, abych ji utěšila. Došla jsem do ložnice a mobilem zavolala Sethovi. „Ahoj,“ pozdravil. „Ahoj. Dneska večer musíš přijít.“ Pauza. „No, mohl bych, ale…“ „No tak! Nebudeš věřit, co se mi stalo. Máme tady druhou sukubu.“ Znovu se odmlčel. „Nejsem si jistý, jak bych na to měl za reagovat.“

„Zareaguj tak, že pohneš zadkem a přijedeš sem. Potřebuju tě.“ „Thetis… U ž se tady blížím ke konci. Zbývají mi ještě čtyři kapitoly. A tenhle nápad jsem dostal dneska u snídaně…“

Zaúpěla jsem. Cadyová a O’Neill mě opět porazili. Než jsem Setha poznala, zbožňovala jsem ho jako literárního génia a jeho romány jsem četla pořád dokola. Teď už jsem věděla, jak chmur ný je úděl přítelkyně autora bestsellerů.

Když jsem nic neřekla, váhavě dodal: „Ale jestli mě opravdu potřebuješ…“ „Ne, ne. Nelámej si s tím hlavu. To je v pohodě.“

„Nezníš, že jsi v pohodě. Vím, jak ženy fungují. Řekneš, že nemám chodit a pak mi to budeš až do smrti otloukat o hlavu. Doslova.“ „Ne, vážně. Je to v pohodě. Stejně se uvidíme zítra. Navíc až si sundám ty šaty, stejně hned usnu.“ Rozhodně teď nebudu začínat s tou těžkou bichlí. „Ty máš na sobě šaty?“ „Jo.“ „Předtím jsi je neměla. Jak vypadají?“ Rozesmála jsem se. „No ne… Ty se mnou chce š mít sex po

telefonu?“

„Sex po telefonu? To těžko. Vždyť jsme ještě ani neměli první rande po telefonu.“

„Není to tak těžké. Já ti povím, jak hluboký mají ty šaty výstřih, a že pod nimi nic nemám. Pak ty mi povíš, jak je ze mě strhneš a budeš mi hladit…“ „Můj bože, ne. Tohle dělat nebudeme.“

Typický Seth. Dokázal napsat erotickou scénu, ze které by vzplála stránka knihy, nebo dialog natolik inteligentní, že udělá dojem i na mě. Ale přimět ho, aby něco z toho řekl nahlas, tak se zadusí. Před lidmi se choval plaše, ve velké společnosti se nikdy necítil dobře a mnohem šťastnější byl jako nepovšimnutý posluchač. Soucítila jsem s ním, ale občas jsem měla problém to pochopit, jelikož sama často bývám středem pozornosti. Ráda bych věřila, že se, od té doby, co spolu chodíme, trochu zlepšil jenže k tomu měl daleko.

„Chce to jenom praxi. Pomůžu ti. Představ si to. Klečím na kolenou a pomalu ti rozepínám kalhoty…“

„Dobře. Podívej, jestli do toho vážně chceš jít, víc by mi vyhovovalo, kdybych si sedl k počítači a chatoval s tebou…“ „Panebože. Běž si pracovat na svojí knize.“

Zavěsila jsem a sedla si na postel. Dobrý bože. O víkendu se události obrátily o sto osmdesát stupňů. Ať už se mi to líbilo, nebo ne, bylo jen otázkou času, kdy naše zdejší řady rozšíří nová sukuba. Seattle se za poslední roky hodně rozrostl a já nezvládám úplně všechno. Ale sukuba zelenáč? Kterou navíc musím vytrénovat? Kdybych nevěděla, že takováhle administrativní rozhodnutí jdou mimo Jeroma, nařkla bych ho, že mi to udělal schválně. Odpovídalo to jeho stylu humoru. Proč sem prostě nepřijde nějaká zkušená profesionálka, která by dělala svou práci a já se do toho nemusela míchat? A Niphon… To byla smrteln á rána. Nemám ho ráda a nelíbí se mi, když mi někdo připomíná mou minulost. Něco mi napovídalo, že na mě něco chystá, i když jsem netušila proč. Koupil mou duši a já se mu upsala do věčných služeb. Co je v tom víc? Počkej a uvidíš, ozval se mi v hlavě varovný hlas. Zachvěla jsem se. Tawny nemůže zabodovat takhle brzy.

Najednou už se mi nechtělo spát. Chtěla jsem vyrazit ven. Ne proto, abych si našla oběť nebo tak něco… Prostě jsem chtěla být

venku. Dát si něco k pití. Trochu si zaflirtovat. Abych se trochu odreagovala od těch katastrof. Zamířila jsem do centra, do hospody jménem Sklep, která byla oblíbeným místem nesmrtelných bytostí. Po dnešním večír ku na přivítanou pro Tawny jsem pochybovala, že tam narazím na někoho známého. Ale nevadí mi být chvíli sama. Když jsem vešla do narvaného baru a prodírala se mezi rozesmátými popíjejícími hosty, moje nesmrtelné smysly polechtal chladivý pocit. Navozoval představu křišťálů a ozónu. Rozhlédla jsem se kolem a na druhé straně místnosti u kulaté ho stolu jsem objevila Cartera. Nejmocnější anděl v Seattlu – ten, který mi podpálil stromek – mě taky vycítil a nepatrně se na mě usmál na pozdrav. Na pekelné schůzi pochopitelně nebyl, ale obvykle s naší partou chodil všude. Zpočátku jsem se nad tím pozastavovala, ale postupem času jsem ho začala považovat za pevnou součást svého života, i když tedy nosil příšerné oblečení.

Ale mnohem víc než to, že jsem ho tu potkala, mě zarazili jeho společníci. Tři andělé a člověk, z nichž jsem neznala ani jednoho. Všichni mě zvědavě pozorovali a jeden z nich se tvářil pohrdavě. No a co. Jen ať si pohrdá, jak se mu zachce. Po tom všem, co jsem dneska prožila, už mě nějaký anděl nerozhodí. Carterova společ nost mi ale připadala hodně neobvyklá. Nikdy mě nenapadlo, že spolupracuje s ostatními. Zachvátila mě zvědavost a uvažovala jsem co je všechny – i s tím člověkem – svedlo dohromady.

Carter zaznamenal můj zkoumavý pohled, mrkl na mě a nepatrným gestem mi naznačil, abych si k nim přisedla. Dva z an dělů to ohromilo. Kývla jsem na souhlas a předtím se ještě zastavila u baru pro vodku s džusem.

Když jsem se k nim asi po minutě připojila, nasadila jsem co nejsvůdnější chování a přitáhla si židli vedle Cartera.

„No teda,“ poznamenala jsem. „Tady to žije. Všichni bavíme hosty, co?“

„Slyšel jsem,“ řekl. Nepřítomně si prohrábl blond vlasy, které mu sahaly po bradu. Pokud se nepletu, umyl si je teď poprvé po půlroce. Tihle hosté musejí být významní. „Taky jsem slyšel, že jedna z tvých tu bude nastálo.“ Protáhla jsem obličej. „Nechci o tom mluvit, jestli ti to ne vadí.“ „Brzo se dočkáme rvačky?“

„To už je otřepaný vtip. Nechceš mě představit zbytku třídy?“ To jednoho anděla rozesmálo. Byla to žena s opálenou pletí a černými vlasy, které se jí leskly jako hedvábí. V očích jí vlídně zajiskřilo a natáhla ke mně ruku. „Jsem Yasmine. A ty jsi Georgina.“ Přikývla jsem a neubránila se úsměvu. Její úsměv byl vřelý a plný radosti. Možná, že někteří andělé přece jen nejsou tak špatní. To bylo dobré, protože zbylí společníci neprojevovali žádné nadšení, aby se se mnou seznámili.

„Já jsem Whitney,“ řekla ta druhá pomalu. Byla to hezká černoška s vlasy spletenými do miliónu tenkých copánků. Její styl oblečení odpovídal mým standardům. Na nose měla brýle ve tvaru kočičích očí, které jí dodávaly na kráse i na moudrosti. Chvíli sice trvalo, než mi podala ruku, ale nakonec to udělala. S očekáváním jsem pohlédla na posledního anděla. Měl tma vě hnědé vlasy a modré oči v protáhlém úzkém obličeji. Jeho výraz jasně prozrazoval nesouhlas a chladnou povýšenost. Tohle je chování, které mám spojeno s anděly. Na okamžik jsem myslela, že nepromluví vůbec. Pak ze sebe strnule vypravil: „Já jsem Joel.“ Žádné potřesení rukama nenásledovalo. Obrátila jsem se k člověku. Usmíval se na mě stejně nadše ně jako Yasmine. Odhrnul si dlouhé tmavé vlasy z očí. „Vincent Damiani. Rád tě poznávám.“ „Já tebe taky.“ Střelila jsem po Carterovi pohledem. „Celou dobu jsem si myslela, že nemáš žádné kamarády.“

„Děláš unáhlené závěry, dcero Lilithina.“ Napil se ze sklenky čehosi, co vypadalo na whisky. „Jsou tady pracovně.“

„Aha. Andělské záležitosti nejvyššího stupně utajení, co? Co budete dělat? Tančit na špičce jehly? Lobbovat za mezinárodní den roztomilých štěňat?“ Joelův chladný pohled zestudeněl ještě o deset stupňů. „Jako bychom mohli probírat svoje záležitosti s temnou svůdnicí ze strany zla.“ Yasmine obrátila oči v sloup a šťouchla do něj loktem. „Dělala si legraci.“ „To chce, aby sis myslela,“ zlověstně ji upozornil. „Já ovšem zůstanu ve střehu, zatímco na nás bude používat svoje lstivé a zlé schopnosti svádění.“ Líně jsem se na něj usmála, opřela se na židli a přehodila jsem

si nohu přes nohu tak, aby mi sukně vyjela výš a odhalila stehno. „Zlato, kdybych chtěla použít svoje lstivé a zlé schopnosti svádění, ty bys byl první, kdo by o tom věděl.“

Tváře mu zčervenaly. Upřel pohled na Cartera. „Nevím, jakou hru to hraješ, ale jí se musíš zbavit.“

Carter se nenechal vykolejit. „Je neškodná – pokud tedy nejsi bůh, který distribuuje drogy nebo nefil. Nebo introvertní spiso vatel.“ Yasmine sebou trhla a její veselé rozpoložení trochu polevilo. „O nefilech nežertuj.“

„Vlastně by mohla vyřešit ten menší logistický problém,“ pokračoval Carter jakoby nic. „Georgino, předpokládám, že by ti nevadilo zahrát si na hostitelku, že ne? Vincent potřebuje ubytování, zatímco bude pobývat tady ve městě.“

Překvapeně jsem povytáhla obočí. Vincent si moje mlčení špatně vyložil, a tak rychle dodal: „To nevadí, jestli nechceš. Vždyť mě ani neznáš. Chápu, že by to bylo divné.“

„Nevím,“ pověděla jsem mu. Byla jsem čím dál zvědavější, co má ta zvláštní parta v plánu. „Pokud se za tebe zaručují andě lé…, lepší doporučení bys asi těžko mohl získat. Jestli ti nevadí spát na gauči, tak v pohodě.“ „Ty jsi perla mezi sukubami,“ prohlásil Carter. Joel se málem zadusil svým drinkem. Vzhledem k tomu, jak se projevoval, jsem pochybovala, že pije nějaký alkohol. Nejspíš KoolAid nebo Pepsi. Dietní Pepsi samozřejmě. „Zbláznil ses?“ vykřikl. „Vždyť je to sukuba. To mu nemůžeš udělat. Mysli na jeho duši.“

„Ona neletí na milé chlapy,“ řekl Carter. „Většinou. Nebude problém.“ Yasmine na Vincenta škádlivě pohlédla. „Není zas tak milý.“ „Cartere…,“ za čal Joel.

„Řekl jsem ti, že Georgina je v pohodě. Nech to plavat. Máš moje slovo. Navíc ona se nebude na nic vyptávat a on bude mít ubytování v dosahu, kde může zůstat, zatímco vy budete pátrat.“ Nadskočila jsem při slově „pátrat“. Teď už se konečně někam dostáváme. „Copak hledáte?“

Odpovědí mi bylo hrobové ticho. Whitney si založila ruce. Vincent se napil. „Dobře, chápu.“ Jediným lokem jsem dopila svou vodku

s džusem. „Vím, o co jde. Základem je mlčení. Pššt.“ Yasmine se znovu umála. „Líbí se mi, Cartere. Nedivím se, že se s ní stýkáš.“

Pak začala mluvit o jiné sukubě, kterou potkala v Bostonu, čímž hbitě změnila téma, jak by to udělal i Carter. Carter zachytil můj pohled a asi mu bylo jasné, co si myslím. Usmál se na mě. Zoufale jsem obrátila oči k nebi. Jak večer pokračoval, zjistila jsem, že se mi Yasmine zamlou vá čím dál víc. Ona, Vincent a Carter mluvili nejvíc. I když andě lé nejsou tak zábavní jako ostatní moji kamarádi, tahle skupinka mi připadala zábavná zase jiným způsobem. Taky o dost míň nadávali a pili, ale nikdo není dokonalý.

Když už se bar zavíral, vzala jsem Vincenta s sebou. Joel ho předtím neopomněl poučit o posvátnosti lidské duše. Vincent mu naslouchal s trpělivým výrazem a při důležitých částech kázání přikyvoval. „To se chová vždycky takhle?“ zeptala jsem se cestou domů. Vincent se rozesmál. „Nemůže si pomoct. Myslí to dobře. Jen si o mě dělá starosti.“ „A ty si děláš starosti?“

„Ne. Jsi moc hezká, ale ne, nebojím se. Jsem zamilovaný do jiné.“

Už jsem si chtěla začít dělat legraci, že to ho před ničím nechrání a že jsem svedla už spoustu mužů, kteří si mysleli, že jsou zamilovaní. Ale něco v tónu jeho hlasu mě zarazilo. Mluvil tak, jako by ho jeho zamilovanost skutečně dokázala ochránit přede mnou i před všemi silami zla na celém světě. Mluvil, jako by byl nezranitelný. Najednou mi z toho bylo smutno. „To je dobře,“ řekla jsem něžně. Dlouze na mě pohlédl. „Na sukubu jsi pohodářka.“

„Dost velká pohodářka na to, abys mi řekl, co ty a tví super kamarádi děláte tady ve městě?“ Po tváři se mu rozlil úsměv. „Ne.“

Doma jsem ho uložila na gauč a vytáhla pro něj několik přikrývek. V bytě většinou hodně topím, ale je prosinec. Pořád jsem si vzpomínala na dávné časy, kdy jsme se choulili kolem ohýnku a člověk měl pocit, že přikrývek je vždycky málo.

Brzy jsem si šla taky lehnout a zahrabala se pod peřinu. Tentokrát se mi nic nezdálo.

3

Druhý den ráno jsem po vydatném spánku zamířila do práce a hned jsem byla optimističtější. Pomyslela jsem si, že Tawny nejspíš včera v noci zabodovala a Niphon už je na cestě na letiště. Navíc jsem se těšila na Setha, který si udělal svoje hlavní místo na psaní z mého pracoviště – knihkupectví a kavárny Emerald City. Dnešek jistě nebude špatný.

Díky komplikovanému těhotenství své bývalé vedoucí jsem nedávno převzala její pozici. Tím pádem zůstala moje stará pozice pomocné vedoucí prázdná, takže jsme na ni nakonec přijali Maddie Satoovou, sestru Douga Satoa – dalšího pomocného ve doucího. Doug si často stěžoval, že mínění o něm tím pokleslo o deset bodů. A aby toho nebylo málo, Maddie s ním už bydlela. Poté, co ho nedávno hospitalizovali, přijela za ním, a už se domů nevrátila. Měla ještě druhou práci – psala články do feministic kého časopisu jako nezávislá novinářka. Práce v Emerald City jí ale poskytovala stabilnější příjem. Měla jsem Maddie ráda. Byla chytrá, schopná a měla podobně ujetý smysl pro humor jako já. Se zákazníky jednala dobře a sluš ně a vždycky působila velmi profesionálně. Například dokázala se Sethem vést fundovanou debatu o psaní, ale když přišla řeč na osobnější záležitosti, projevil se nedostatek jejích sociálních dovedností. Po jedné takové analytické debatě o psaní Seth utrousil nemístnou poznámku o jejím dětství a ona strnula. Bylo zábavné vidět ho s někým, kdo je společensky ještě nemotornější než on, ale její selhání mě zklamalo. Udělala jsem s ní pokroky, když jsem ji přiměla vylézt z ulity, a věděla jsem, že umí být velmi zábavná. Chtěla jsem, aby to viděli i ostatní.

Dneska jsem ji našla nahoře v kavárně, kde seděla u stolu se Sethem a jeho notebookem. Ten ale evidentně neměl psací den, protože tam s nimi seděl i Doug. Vypadalo to, že se s Maddie plamenně hádá. Seth seděl mezi nimi a tvářil se, že by nejraději byl někde úplně jinde. Zachytil můj pohled a úpěnlivě se na mě

zadíval. Schválně jsem si přitáhla židli vedle něj, aby mi Doug musel uhnout. Nikdo nevěděl, že se Sethem spolu chodíme, a sourozenci Satoovi byli natolik pohrouženi do hádky, že ani nezaregistrovali změnu zasedacího pořádku.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. „Jistě se to týká osudu celého knihkupectví, že to vyžaduje celý tým vedoucích.“ Svátky už se blížily, takže poslední dobou byznys jen kvetl.

Maddie se zatvářila zahanbeně, jak si náhle vzpomněla na svoje povinnosti. Otevřela pusu, aby promluvila, ale Doug ji předběhl. „Moje skvělá sestra je necitelná mrcha.“ Maddie obrátila oči v sloup. „Má nějaké šílené nápady, které se týkají Beth.“

Povzdechla jsem si. „Hele, jestli jde o to, že Beth nosí na nohou návleky, aby jí nebyla zima…“ „To mi ani nepřipomínej,“ zavrčel Doug. „Můj skvělý bratr si myslí, že se Beth právě s někým rozešla. To je šílené,“ objasnila Maddie. Oba se na mě zadívali, jako by očekávali, že situaci vyjasním. Nechápavě jsem se dívala z jednoho na druhého. „Proč je to šílené?“

„Protože je nachlazená,“ řekla Maddie. „Říkala, že je nachlazená, a proto taky pořád popotahuje.“ „Předstírá, že je nachlazená,“ zařval Doug. „Co je to za zvráce ný a zkažený svět, že jenom blbec jako já pozná zlomené srdce? Proboha, vždyť má úplně rudé oči.“ „Je nachlazená,“ zopakovala Maddie pevným hlasem. Pak se zamyslela. „Nebo má možná nějakou alergii.“ „V prosinci?“

Ti dva se dál dohadovali. Seth vedle mě se snažil zachovat vážný výraz, ale moc se mu to nedařilo. Sledovala jsem, jak se mu rty zvlnily do úsměvu. Jejich tvar se mi moc líbil a okamžitě jsem si vybavila, jak chutnají. Zaměřila jsem svou pozornost zase na sourozence a užívala si to představení. Po dalších pěti minu tách jsem si uvědomila, že jsem tady vedoucí, a ne zaměstnanec, co se fláká. „Proč vám to připadá tak důležité?“ zeptala jsem se.

„Protože se plete,“ objasnil Doug. „Já se to jenom snažím dokázat.“

Maddie si povzdechla. „Chováš se, jako by ti bylo dvanáct.“ „To teda ne.“ Plácl ji do paže. „Dobře, stačí.“ Ukázala jsem na Douga. „Ty půjdeš na po kladnu.“ Ukázala jsem na Maddie. „A ty ke mně do kanceláře.“ „A jéje… máš průšvih,“ oznámil jí Doug. „Ukážu jí, jak zpracovávat objednávky,“ zavrčela jsem. Maddie se zaleskly oči očekáváním a v kulatých tvářích se jí objevily ďolíčky. Do nových úkolů se jen hrnula. „Upřednostňuješ ženské,“ řekl Doug. „Máš ji radši než mě, že jo? To je v pohodě. Mně to říct můžeš. Já se s tím vyrovnám.“ „Běžte. Oba dva. Za vteřinu jsem dole.“ Jakmile odešli, podívala jsem se na Setha. „Proto nemám děti,“ pověděla jsem mu. To samozřejmě nebyla pravda. Ani v nejmenším to nebyla pravda. Děti zkrátka u sukub nepřicházejí v úvahu.

„Ačkoli… myslím, že Doug měl vlastně pravdu,“ zamumlala jsem. „I když je to šílené. Když jsem přišla, viděla jsem Beth.“

Seth se usmál. „Maddie je moc chytrá a dobře píše, ale lidí si moc nevšímá.“ Hořce jsem na něj pohlédla. „To by se asi dalo říct o všech spisovatelích.“ „Někteří jsou horší než jiní.“

„Ale nepovídej. Tys ji onehdy vezl čtyři hodiny autem? O čem jste se bavili?“ „O psaní.“ Povzdechla jsem si. „Byla bych ráda, kdyby byla uvolněnější i ve společnosti jiných lidí než jen mě a Douga. Je skvělá. Poté, co Doug prohlásil, že Betty Friedanová trpěla premenstruačním syndromem, když psala Ženskou mystiku, přišla s nápadem, že mu omotá auto konfetami.“ „Nejsem si jistý, že bych to označil za skvělé, to spíš za děsivé. A navíc to byl tvůj nápad,“ připomněl mi „Vy dvě jste nebez pečné. To tvoje kradení duší není nic ve srovnání s tím, co kujete s Maddie za pikle.“ Pousmála jsem se. To byla pravda. Za poslední století jsem se s mnoha ženami nestýkala a teď jsem zjistila, že mi to vlastně chybí. „To ani netušíš. I když je nespolečenská, pořád je tím nejlepším, co mě poslední dobou potkalo.“ „Prosím?“

„Samozřejmě když nepočítám tebe.“ „Jistě. Když to říkáš.“

„Hele!“ Málem jsem ho chytila za ruku, ale včas jsem si uvědomila, že jsme na veřejnosti. „Maddie není žádná konkurence. Ty líp vaříš. A taky líp líbáš.“ „Netušil jsem, že ses s ní zkoušela líbat.“ „Víš přece, jak mám ráda spisovatele.“ Na mysli mi vytanulo něco jiného a úsměv mě přešel. Celé ráno jsem přemýšlela o své ztrátě energie a bylo mi jasné, že dnes ka večer nebo zítra si budu muset najít nějakou oběť. Jerome tu záležitost smetl ze stolu, ale já jsem to jako obvykle nechtěla jen tak přejít. Rozhodla jsem se tedy, že navštívím Erika Lancastera, místní zdroj informací v oblasti okultismu. Většinou se mi zdálo, že tenhle smrtelník toho ví mnohem víc než moji kamarádi.

Nabídla jsem Sethovi, aby šel se mnou, a on souhlasil. Byla jsem ráda. Usoudila jsem, že mu prospěje, když si promluví s jiným člověkem, který běžně přichází do styku s nadpřirozenem. A tohle byla stejně vhodná doba jako kdykoli jindy. Po práci přišel Seth ke mně domů, a než jsme vyrazili, ohřáli jsme si v mikrovlnce večeři. Cestou po schodech dolů v mém domě si ze mě znovu utahoval kvůli Maddie.

„Byly jste spolu v kanceláři nějak dlouho. Určitě jste si spolu nic nezačaly?“ „Ani moc ne,“ ujistila jsem ho. Zasmál se a vzal mě za ruku. Přitáhla jsem si ho k sobě. Naše rty se setkaly. Jak jsem cítila jeho teplé tělo, nepochybovala jsem o tom, co je to nejlepší, co mě v životě potkalo. Po chvilce slasti jsme se podřídili výcviku a oddělili se od sebe. Ale nechtělo se nám, a tak to bylo dost nemotorné.

„Jasně,“ pověděla jsem mu. „Ona rozhodně nelíbá tak dobře jako…“

Zmlkla jsem a ušklíbla se, protože jsem vycítila, že se k nám blíží Niphon. Jeho nesmrtelná aura působila slizce a byla cítit pižmem. Odstoupila jsem od Setha ještě víc a zadívala se ven do ulice na blížícího se skřeta. Jakmile mě uviděl, zamával mi na pozdrav.

„Omluv mě na chvilku,“ zamumlala jsem. Seběhla jsem ze schodů a zastoupila Niphonovi cestu, aby nešel blíž a Seth nás nemohl uslyšet. „Co chceš?“

„Vychování, Letho,“ sykl na mě. „Sukuby by měly být za všech okolností okouzlující a srdečné.“ Nakoukl mi přes rameno. „To je ten tvůj lidský přítel? Můžu se s ním seznámit?“ „Můžeš tak leda vypadnout. Máš přece dohlížet na Tawny.“

„To už jsem dělal,“ prohlásil zvesela. „Proto jsem teď přišel za tebou. Včera v noci jsem ji sledoval. Má velikou důvěru ve svoje schopnosti, ale taky má problém domluvit si schůzku. Chudák. Vypadá to, že potrvá o něco déle, než se zaběhne. Já s ní naštěstí zůstanu až do konce.“ Jeho posměšný zájem mě zasáhl přesně tak, jak zamýšlel. „To je všechno, cos mi přišel říct? Protože teď odcházím. Už musím někde být.“ „Samozřejmě, samozřejmě,“ uculoval se. Mávl rukou směrem k Sethovi. „Nechtěl jsem vás vyrušovat ve žhavé chvilce, i když to vypadalo, že se už ochlazuje.“ Náhle si to uvědomil a zatvářil se ohromeně. „Ty s ním nespíš, že ne? Máš v sobě příliš ušlechtilosti na to, abys absorbovala jeho život. To je tedy chudák.“ Niphon se rozchechtal. „Letho, ty jsi jedno z nejvíc fascinujících stvoření, které jsem kdy potkal.“

Otočila jsem se k němu zády a doběhla k Sethovi. „Tak jo, jdeme.“ „Kdo to byl?“ zeptal se mě, když jsme vykročili. „Jeden skřet. Je to kretén.“

Když jsme došli o blok dál, dokonce i tam jsem téměř slyšela Niphonův smích. Snažila jsem se to ignorovat a pokračovali jsme dál k Sethovu autu. Už tak mi stačilo, že si ze mě kvůli Sethovi utahují moji kamarádi. Od Niphona to ovšem bylo nesnesitelné. Když jsme se Sethem vyjeli, naštěstí už jsem se uklidnila. Přemýšlela jsem o nadcházející návštěvě u Erika a o tom, že snad vyřeší tu moji záhadu. Erik měl obchod jménem Arcana, s. r. o. v Lake City. Obchod se nacházel na ulici plné krámků, ale přesto v něm panovala vře lá a útulná atmosféra. Tlumené osvětlení navozovalo dojem kli du a bublání vody v malých fontánkách se mísilo s hudbou har fy, která se linula z CD přehrávače. Všechny povrchy pokrývaly knihy, šperky, svíčky a sošky. Ve vzduchu se vznášela sladká vůně vonné tyčinky. „Paráda,“ poznamenal Seth, když jsme vešli a on se rozhlédl. Erik klečel za hromadou knih a vzhlédl na nás. Od doby, kdy

jsem ho viděla naposled, si nechal narůst plnovous. Líbily se mi jeho šedivé vousy kontrastující s tmavou pletí. Usmál se na nás. „Slečno Kincaidová, vaše nečekaná návštěva je mi potěšením. A přivedla jste si přítele.“ Zvedl se, došel k nám a napřáhl ruku k Sethovi. „Eriku, tohle je Seth Mortensen. Sethe, Erik.“

Potřásli si rukama. „Rád vás poznávám, pane Mortensene. Jste v dobré společnosti.“ „Ano,“ usmál se na něj Seth. „To jsem.“ „Pokud máme štěstí, Erik bude mít čas dát si s námi čaj,“ řekla jsem. „Podává jenom čaj bez kofeinu, takže by tě to mohlo potěšit.“ „Samozřejmě, že mám čas,“ prohlásil Erik. „Pochybuji, že existuje muž, který by si na vás neudělal čas, slečno Kincaidová.“ Škádlivě jsem pohlédla na Setha a Erik odešel připravit čaj. „Konečně někdo, kdo mě ocení. Ten by mě nevyměnil za knihu.“

„Pokud si dobře pamatuju, máš ty knihy ráda. Navíc jak jinak bych ti mohl zaručit životní úroveň, na jakou jsi zvyklá?“

„Pokud si já dobře pamatuju, tak když jsme spolu byli naposled venku, všechno jsem platila já.“

„No jo. Jen jsem tě nechal zahrát si na nezávislou ženu, abyste mi s Maddie nezničily auto.“

Když Erik naservíroval čaj k malému stolku v rohu, překvapilo mě, že s ním Seth zapředl rozhovor o tom, co to obnáší být smrtelníkem mezi nesmrtelnými. Seth byl obvykle zamlklý, tak že mě to přimělo k zamyšlení, jak moc ho všechny ty podivnosti s nesmrtelnými trápí.

„Mám z toho trochu pokřivené vnímání času,“ poznamenal Erik. „Vidím lidi, jako je slečna Kincaidová, kteří zůstávají navždy mladí a krásní. Mám z toho dojem, jako by čas vůbec neutíkal. Pak se ale podívám na sebe a vidím, že mi přibyly další vrásky. Bolí mě kosti. Uvědomuju si, že mě nechají za sebou… a budou dál měnit svět beze mě.“ Povzdechl si, ale spíš zasněně než smutně. „Kéž bych tak mohl vidět, co se bude dít dál.“ „Ano,“ řekl Seth, což mě překvapilo. Jeho oči působily temně a vážně. „Vím, co tím myslíte.“

Podívala jsem se na něj a spatřila jsem něco, čeho jsem si nikdy dřív nevšimla. Věděla jsem, že určitě uvažuje o budoucnosti a vlastní smrti – to dělají všichni smrtelníci –, ale až teď mi došlo,

jak moc o takových věcech přemýšlí. Dívala jsem se na oba muže a uvědomovala si, že nakonec zemřou. Mrazilo mě z toho. Na okamžik jsem si Setha představila stejně vrásčitého a šedovlasého, jako je teď Erik.

„Nepřeháníte to s morbiditou, pánové?“ pokusila jsem se odlehčit atmosféru. „Nepřišla jsem sem šířit deprese. Přišla jsem využít Erikovy vědomosti.“ „Tak do toho,“ vyzval mě. „Fajn… V íte, jak potřebuju k přežití životní energii, že?“ Hloupé konstatování. Samozřejmě, že to ví. „Včera ráno jsem se probudila a veškerá moje zásoba energie byla pryč.“ Erik se zamyslel. „To je normální, ne? Časem vyprchává.“

„Ale ne takhle rychle. Hlavně ne po…“ Zarazila jsem se a na jednou si uvědomila, že možná nakonec nebyl tak dobrý nápad brát Setha s sebou. „Já… jsem si doplnila energii večer předtím.“

Oba muži zachovali neutrální výraz. „A neudělala jste nic, co obvykle neděláte?“

„Ne. Jerome si myslí, že to bylo duševním vypětím.“ Pokrčila jsem rameny. „Nemyslím ale, že jsem byla nějak vystresovaná. Měla jsem sen… zvl áštní sen…, ale nic stresuj ícího.“ „Sny jsou mocné,“ prohlásil Erik. „A stres nás občas vyčer pá víc, než si uvědomujeme. Bohužel toho o snech moc nevím, ale…“ Zamra čil se a zamyslel. „Ale co?“

„Znám někoho, kdo by vám možná mohl pomoct. Někoho, kdo se na sny specializuje.“ „Kdo je to?“ Znělo to slibně. Erikovi trvalo dlouho, než odpověděl. Když promluvil, pů sobil nešťastně, že ta slova musí pronést. „Někdo, kdo by docela dobře mohl patřit k vaší straně. Jmenuje se Dante Moriarty.“ Ušklíbla jsem se. „To nemůže být skutečné jméno.“

„Není, ale jsem si jistý, že některý z vašich přátel skřetů a démonů ho bude podle toho jména znát. Je to podvodník… mimo jiné. Taky se považuje za čaroděje.“ „Se zkaženými lidmi jednám neustále,“ připomněla jsem mu. „To mě netrápí.“ „Máte pravdu,“ souhlasil Erik. Pořád se tvářil ustaraně, což jsem nechápala. Přestože sám nebyl zlý, stýkal se se mnou a dal

šími bytostmi mojí sorty, aniž by mrknul okem. Uvažovala jsem, co mu může na jediném člověku tak vadit. „Dám vám na něj kontakt.“

Vydal se hledat Dantovu vizitku a já jsem popocházela po prodejně. Seth zatím odešel dozadu na toaletu. Starý majitel obchodu našel vizitku a podal mi ji. „Pan Mortensen se mi hodně zamlouvá.“ „Jo. Mně taky.“ „Já vím. Je to vidět.“

Vzhlédla jsem od vystavených náramků a čekala, že to Erik ještě rozvede.

„Mluvíte spolu a dotýkáte se navzájem tak, že si to možná ani neuvědomujete. Takhle se obvykle chovají milenci…, ale je v tom i něco víc. Neustále vnímáte jeden druhého a myslím, že i když zrovna nejste pohromadě. Mezi vámi to jiskří.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Znělo to hezky, ale trochu jsem se styděla. „Nikdy jsem se nesetkal s nikým vašeho druhu, kdo by byl jako vy, slečno Kincaidová.“ Zaváhal a jeho obvykle moudrý výraz trochu znejistěl. Takhle se netvářil zrovna často. „Nevím, jak se to bude vyvíjet.“ Vtom se zezadu vynořil Seth a okamžitě mu došlo, že přerušil náš rozhovor. Těkal mezi námi pohledem. Položila jsem mu ruku na paži, abych ho uklidnila. „Můžeme jít?“ „Jistě.“ Prohlédla jsem si zbytek vystavených šperků, ale vnímala jsem je jen napůl. Pak mě ale něco zaujalo a sklonila jsem se nad jednou skříňkou. „Eriku, kde jste přišel k tomuhle?“ On i Seth mi nakoukli přes rameno.

„Ach ano,“ řekl Erik. „Byzantské prsteny. Dělal je stejný umělec, který vyrobil ten váš náhrdelník s anchy.“ „Umí výborně napodobit historické detaily. Vypadají úplně jako originály.“

Obešel pult a vyndal tác s prsteny. Jeden jsem vzala do ruky. Byl to obyčejný zlatý kroužek. Namísto obrovského drahokamu ho zdobil jen zlatý kotouč, velký skoro jako deseticent. Do kovu byla vyryta řecká písmena. „Co to znamená?“ dotázal se Seth. Pokusila jsem se vysvětlit dávno zapomenutý zvyk. „Je to

požehnání. Něco jako modlitba za nějaký pár. Tohle mohl být snubní prsten.“ Prohlédla jsem si další, na němž byl Kristus s Pannou Marií a maličký muž s ženou, kteří se na sebe dívali.

„Mívala jsem podobný,“ řekla jsem tiše a obracela ho v ruce. Ani jeden z mužů na to nic neřekl, a tak jsem nakonec prsten vrátila zase na tác. Cestou domů se mě Seth něžně zeptal: „Co se stalo s tvým prstenem?“ Zadívala jsem se z okna. „To není důležité.“ „Pověz mi to.“

Neodpověděla jsem a on už nenaléhal. Když jsme se vrátili do mého bytu, po Vincentovi tam nebylo ani stopy, takže jsem předpokládala, že je venku a pátrá společně s Charlieho andílky. Na kuchyňském stole ležely rozložené noviny. Zřejmě je rád v ob raze a sleduje zprávy. Morbidní zprávy. Jeden z titulních člán ků pojednával o případu, o kterém jsem se nedávno doslechla. Nějaký šílený chlap zavraždil svou manželku poté, co ho po sedla bludná představa, že spí s jiným mužem. Smrtelníci občas dělají příšerné věci. No dobře, dělají je často.

Seth se posadil na gauč, naklonil se dopředu a sepjal ruce. Vycítila jsem změnu jeho nálady, už když jsem mu v autě neodpověděla na otázku. „Thetis…“ „Chceš vědět o tom prstenu.“ „Na tom prstenu ani tak nezáleží. Jde o to, že… v tomhle sta vu už jsem tě viděl. Něco tě trápí. Něco, na co si vzpomínáš. Ale nechceš o tom se mnou mluvit. Někdy mi připadá, že mi neříkáš vůbec nic.“ Sedla jsem si vedle něj a vyhnula se očnímu kontaktu, stejně jako to často dělá on. „Říkám ti toho spoustu.“ „Ale ne o své minulosti.“ „Mám bohatou minulost a mluvím o ní neustále.“

„Jo…, asi jo.“ Nep řítomně mě pohladil po paži. „Ale nemluvíš o době, kdys byla smrtelnice. Než ses stala sukubou.“

„No a? Je v tom nějaký rozdíl? Jsi se mnou teď. Znáš mě takovou, jaká jsem nyní.“

„To ano. A takovou tě miluju. A chci vědět, co je pro tebe důležité. Co z tebe udělalo ženu, kterou jsi. Chci vědět, co tě trápí,

abych ti mohl pomoct.“ „Nepotřebuješ to, abys věděl, jaká jsem. Moje lidská minulost s tím nemá nic společného,“ prohlásila jsem strnule. „Tomu nevěřím.“ Opět jsem neodpověděla. „O téhle části tvého života nevím vůbec nic,“ pokračoval. „Neznám tvoje pravé jméno. Jak jsi doopravdy vypadala. Kde jsi vyrůstala. Ani nevím, kolik ti je.“ „Hele, nedělám to jenom já. Ty se mnou taky nemluvíš o spoustě věcí,“ připomněla jsem mu a snažila se odvést řeč jinam. „A co bys chtěla vědět?“

„No…“ Vyt áhla jsem první věc, o které jsem toho moc nevěděla. „Nikdy jsi nemluvil o svém tátovi. Jak umřel.“ Seth odpověděl okamžitě, bez sebemenšího zaváhání. „Na tom není moc co vyprávět. Měl rakovinu. Mně bylo třináct. Podle mámy jsem se pak uzavřel do světa fantazie.“ Opřela jsem si mu hlavu o rameno a věděla jsem, že mi poví všechno, co budu chtít vědět – svým umírněným způsobem. Byla to ironie, protože jinak býval málomluvný, ale odpovída lo to jeho zásadám. Věřil, že ve vztahu se mají ti dva otevřeně a upřímně bavit o všem a odhalovat si své nitro. Nejspíš měl pravdu, jenže v mojí duši bylo příliš temných míst, která jsem sdílet nechtěla. Míst, která by ho mohla vyděsit. Znala jsem Setha natolik dobře, že jsem věděla, že dnes večer už na mě nebude víc naléhat. Ale cítila jsem, že ho to zklamalo a ublížilo mu to. Nepokládal mi ty otázky proto, aby mě naštval, dělal to proto, že mě měl rád. Ale tím mi to neusnadňoval. Bojovala jsem se svou úzkostí a dávnou bolestí a snažila se přijít na něco, co bych mu mohla poskytnout. Cokoli. Cokoli, čím bych mu dokázala, že se v tomhle vztahu snažím. Moje původní tvář i jméno pro mě byly mrtvé. Byly to jen zpráchnivělé připomínky ženy, kterou jsem nechala za sebou. Bylo mi jedno, že Niphon trvá na tom, že mě bude oslovovat Letho. Seth se o tomhle nikdy nic nedozví.

Dlouho jsme seděli mlčky a já se rozmýšlela, co mu vlastně mám říct. Nakonec jsem ze sebe vypravila: „Vyrůstala jsem na Kypru.“ Zavládlo napětí a oba jsme čekali, co bude dál. „Začát kem pátého století. Nevím přesně, v jakém roce jsem se narodila.

Tyhle věci tehdy nikdo nesledoval.“ Vydechl. Nevšimla jsem si, že zadržoval dech. Pomalu mě jednou rukou objal a vtiskl mi polibek do vlasů. „Děkuju ti.“

Zabořila jsem mu obličej do ramene a netušila, před čím se schovávám. Vždyť jsem mu skoro nic neřekla – jen pár základních informací. Ale to, že jsem vynesla na světlo kousek své minulosti, kterou jsem chtěla utajit, mnou otřáslo. Aniž bych chápa la proč, připadala jsem si odhalená a zranitelná. Seth mě něžně hladil po vlasech. „Ten prsten jsi měla v té době?“ zeptal se. Přikývla jsem. „Tehdy asi musel mít ohromnou cenu.“ „Ztratila jsem ho,“ zašeptala jsem. Musel z mého hlasu vycítit bolest. Objal mě pevněji. „To mě mrzí.“

Zůstali jsme u mě ještě chvíli, ale věděla jsem, že Seth chce jít domů a pokračovat v práci na své knize. To jsem mu nemohla odepřít, a tak jsem ho poslala pryč, i když jsem měla dojem, že by zůstal, kdybych ho o to požádala.

Jakmile odešel, zamířila jsem do ložnice a zavřela za sebou dveře. Klekla jsem si před otevřenou skříň a vytahovala z ní krabici za krabicí. Mému uspořádání ovšem cosi chybělo – zřejmě uspořádanost –, takže mi chvilku trvalo, než jsem se vším tím haraburdím probrala. Nakonec jsem vytáhla krabici od bot pokrytou nánosem prachu. Otevřela jsem ji a zadržela dech. Uvnitř byly staré zahnědlé dopisy a několik fotografií. Na papírech ležel masivní zlatý kří žek na poničeném řetízku a další poklady. Opatrně jsem prohrabala obsah krabice a konečně jsem našla, co jsem hledala. Bronzový prsten, který už stářím zezelenal.

Zvedla jsem ho a ještě zcela jasně rozeznala rytinu páru na disku. Byla to hrubá práce, ale přesto se prsten velmi podobal Erikově moderní replice. Jedním prstem jsem po něm přejela, aniž bych si uvědomovala, co dělám. Dokonce jsem si ho zkusila nasadit, ale nebyl mi. Byl vyroben pro silnější prsty, než mám teď. Nechtělo se mi změnit si podobu tak, aby mi padl. Chvíli jsem si prsten prohlížela a přemýšlela o Sethovi a Kyp ru a dalších věcech. Pak už jsem tu bolest nemohla vydržet, vrá tila jsem prsten zpátky do krabice, a tu jsem zase zahrabala do skříně.

4

Druhý den jsem se vydala na adresu, která byla na Dantově vizitce. Nacházela se v Rainer Valley, což nebylo zrovna při ces tě, ale taky ne mimo dosah. Došla jsem k obchodu zastrčenému mezi holičstvím a jakýmsi potemnělým obchůdkem. Červenými neonovými písmeny zářil ve výloze nápis OKULTISTA. Písmeno T nesvítilo. Pod tím stála ručně napsaná cedule: ČTENÍ Z RUKY A VÝKLAD TAROTU. Vešla jsem dál a zvonek na dveřích zacinkal. Interiér byl stej ně holý jako exteriér. U jedné stěny stál úzký pult. Zbytek neutěšeného prostoru byl prázdný, až na kulatý stolek s rudým sametovým ubrusem propáleným od cigaret. Na něm ležela pochyb ná křišťálová koule. Tohle místo působilo ve srovnání s vřelým a příjemným Erikovým obchodem jako pustina. „Minutku,“ ozvalo se z otevřených dveří, které vedly dozadu. „Musím jen…“ Do prodejny vešel muž. Když mě uviděl, zastavil se. Měřil asi sto osmdesát centimetrů a měl dlouhé černé vlasy stažené do culíku. Tváře měl zarostlé aspoň dvoudenním strništěm, na sobě džíny a obyčejné černé tričko. Mohlo mu být něco málo přes čtyřicet a byl pohledný. Prohlédl si mě od hlavy k patě a obdařil mě prohnaným vědoucím úsměvem. „Dobrý den. Kohopak to tu máme?“ Naklonil hlavu na stranu a dál si mě prohlížel. „Nejste člověk, to je jasné. Démonka? Ne, nemáte dost silnou energii. Vampýrka? Ne… Ne takhle ve dne.“

„Já…“ Zarazila jsem se, jak mě překvapilo, že ze mě něco vycítil. Neměl energii nesmrtelné bytosti, rozhodně to byl člověk. Došlo mi, že musí být jako Erik. Smrtelník, který dokáže vnímat svět nesmrtelných, přestože nemá tolik zkušeností, aby přesně určil, co jsem zač. Usnesla jsem se, že nemá smysl něco tajit, a tak

jsem řekla: „Jsem sukuba.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, to nejste.“ „Ano, jsem.“ „Nejste.“ Tenhle rozhovor mě trochu překvapil. „Ale jsem.“

„Ne. Sukuby mají ohnivé oči a netopýří křídla. To ví každý. Nenosí džíny a svetry. A v neposlední řadě byste měla mít rozměrnější hruď. Co máte za velikost? 75 B?“ „C,“ řekla jsem bezmyšlenkovitě. „Když to říkáte.“ „Podívejte, já jsem sukuba. Můžu to dokázat.“ Několikrát jsem změnila podobu na různé ženy a nakonec se vrátila zase do své původní. „Vidíte?“ „No tohle – to ať mě vezme čert.“ Měla jsem dojem, že si se mnou hraje. „Vy jste Dante?“ „Prozatím.“ Přistoupil ke mně, potřásl mi rukou, ale nepustil ji. Otočil mi ji dlaní vzhůru. „Přišla jste si nechat číst z ruky? Uká žu vám, jak si změnit její tvar, abyste měla hezkou budoucnost.“

Odtáhla jsem se. „Ne, díky. Přišla jsem proto, že mám pár otázek… Erik Lancaster si myslí, že mi na ně budete schopen odpovědět.“ Dante se přestal usmívat. Obrátil oči v sloup a přešel k pultu. „Aha, ten.“ „Co to má znamenat? Erik je můj kamarád.“ Dante se opřel zády o pult a překřížil si paže přes hruď. „Samozřejmě, že je to váš kamarád. Je kamarád s každým. Podělaný skautík. Kdyby se pořád netvářil svatouškovsky a pracoval se mnou, už jsme mohli vydělat balík.“ Vzpomněla jsem si, jak Erik o Dantovi řekl, že je podvodník a osoba svázaná s peklem. Žádné zlé vibrace z něj nevyzařovaly, ale působil drsně a Erikovo tvrzení mi připadalo věrohodné. „Erik má svoje zásady,“ prohlásila jsem.

Dante se rozesmál. „No výborně. Svatouškovská sukuba. To bude zábava.“

„Podívejte, můžete mi prostě jenom odpovědět na otázky? Nezabere to moc času.“

„Jistě,“ řekl. „Mám čas – aspoň než sem vtrhne další horda zákazníků.“ Hořký tón jeho hlasu a gesto, kterým se rozmáchl po prázdné prodejně, prozrazovaly, že tady nebyla horda zákaz

níků už hezky dlouho.

„Nedávno jsem měla sen,“ vysvětlila jsem. „A když jsem se probudila, přišla jsem o všechnu energii.“ „Jste sukuba. Údajně. Takové věci se stávají.“ „To říkají všichni a už toho mám dost. Tohle nebylo normální. A navíc jsem večer předtím byla s mužem. Byla jsem takříkajíc nabitá.“ „Dělala jste pak něco, co vám mohlo energii odčerpat?“

Na to se mě taky ptá každý. „Ne. Prostě jsem si šla lehnout. Ale ten sen… byl v ážně divný. Nevím, jak to popsat. Opravdu hrozně živý. Nic takového jsem ještě nikdy necítila.“ „O čem byl?“ „No… o my čce na nádobí.“ Dante si povzdechl. „Někdo vám zaplatil, abyste sem přišla a provokovala mě?“ Zaťala jsem zuby a stručně mu svůj sen vylíčila. „To je všechno?“ zeptal se, když jsem skončila. „Jo.“ „Dost ubohý sen.“ „Víte, co znamená?“ „Pravděpodobně to, že si potřebujete dát opravit myčku.“ „Není rozbitá!“ Narovnal se. „Je mi líto. Nedovedu vám pomoct.“ „Erik říkal, že se na sny specializujete.“

„To ano, asi. Ale někdy je sen jenom sen. Určitě nechcete, abych vám četl z ruky? Je to všechno kravina, ale aspoň bych vám to tím nějak vynahradil, abyste neměla pocit, že jste sem vážila cestu zbytečně.“ „Ne, chci se dozvědět něco o tom svém snu. Jak to mohl být jenom sen, když jsem se pak probudila bez energie?“

Dante ke mně přistoupil a odhrnul si z obličeje uvolněný pramen vlasů. „To nevím. Nedala jste mi moc informací, ze kterých bych mohl vycházet. Kolikrát se to stalo?“ „Jen jednou.“ „Tak to možná byla jen náhoda.“ Otočila jsem se ke dveřím. „Tak teda děkuju za ,pomoc‘.“ Přiběhl ke mně a chytil mě za paži. „Počkejte. Nezašla byste si se mnou na drink?“ „Cože?“

„Risknu, že rozzuřím davy, a zavřu obchod. Za rohem je vynikající bar. Během šťastné hodinky tam mají Budweiser jen za dolar. Zvu vás.“ Ušklíbla jsem se. Netušila jsem, co je absurdnější – jestli to, že si Dante myslí, že s ním někam půjdu, nebo to, že předpokládá, že piju Budweiser. Je sice atraktivní, ale ne tolik, aby to vykompenzovalo jeho podivínství. „Je mi líto. Mám přítele.“ „Já s vámi nechci začít chodit. Laciný sex mi vyhovuje.“

Podívala jsem se mu do očí. Byly šedé, podobné jako Carterovy, ale nebyl v nich stříbřitý odstín. Čekala jsem, kdy utrousí nějakou vtipnou poznámku, ale přestože se neustále uculoval, zdálo se, že mluví naprosto vážně. „Proč si pro všechno na světě myslíte, že s vámi budu mít laciný sex? To vypadám tak dostupně?“

„Říkala jste, že jste sukuba. Už z definice byste měla být dostupná. A jste moc hezká i bez ohnivých očí a netopýřích křídel.“

„Nebojíte se o svou duši?“ I kdyby byl tak zkažený, jak naznačoval Erik – což jsem zatím nepostřehla –, poznamenalo by ho, kdyby se se mnou vyspal. Všechny smrtelníky to pozname ná. Samozřejmě jsem už ale potkala spoustu mužů, jak dobrých, tak zlých, kteří byli kvůli sexu odhodláni dát svou duši v sázku.

„Ne. Moje duše je dávno v trapu. Bylo by to jen pro zábavu. Podívej, jestli chceš vynechat to pivo, můžeme na to vletět hned. Vždycky jsem to chtěl dělat tady na stole.“ „Nehoráznost.“ Otevřela jsem dveře.

„Ale no tak,“ naléhal. „Jsem zatraceně dobrý. A třeba je nakonec možné, že příčinou tvojí ztráty energie je ubohý sexuální výkon tvého přítele.“ „To těžko,“ pověděla jsem mu. „My spolu nespíme.“ Nastala chvíle ticha. Pak se Dante rozesmál. „A nenapadlo tě, že tě možná stresuje právě tohle? Myčka je zjevně metaforou pro tvůj narušený sexuální život, což tě pak nutí mýt nádobí ,ručně‘.“

Odešla jsem a zamířila do knihkupectví, kde ke mně chovají aspoň trochu úcty. To se tedy odborník na sny předvedl. Teď už jsem chápala, proč ho Erik nemá rád. Taky jsem začala uvažovat, jestli nakonec přece jen všichni nemají pravdu. Možná jsem duševně vyhořela. Možná ten sen byl opravdu jenom sen. Už jsem byla skoro v knihkupectví, když vtom mi někdo za

volal na mobil.

„Slečna Kincaidová?“ zeptal se příjemný ženský hlas. „Tady Karen ze Seattleského dětského spolku. Volám kvůli potvrzení vaší účasti na naší aukci tento týden.“ „Na čem?“ Nastala pauza. „Máme charitativní aukci, kde se bude dražit rande. Výtěžek připadne našemu spolku.“ Pořád jsem byla překvapená. „No… zn í to výborně, ale já po řád netuším, o čem to mluvíte.“

Slyšela jsem šustění papírů. „Máme vás tu zapsanou jako dobrovolnici.“ „Na co? Abyste dražili rande se mnou?“ „Ano. Zdá se, že… Tady to je. Vaše jméno navrhl doktor Mit chell.“ Povzdechla jsem si. „Zavolám vám zpátky.“ Zavěsila jsem a zavolala Hughovi. „Ahoj, doktore Mitchelli. Tys mě přihlásil jako dobrovolnici do aukce?“

„Moc se to neliší od toho, co obvykle děláš,“ namítl. „A je to pro charitu.“ „Tyhle řeči o míru a pokoji pro všechny lidi dobré vůle, beru leda tak od Petera a Codyho – ale ne od tebe. Tobě na těch dětech nezáleží.“

„Záleží mi na ředitelce skupiny,“ řekl Hugh. „Je to kočka. Dodám jí pár kvalitních kandidátek, aby vybrala peníze, a pravděpodobně ji dostanu do postele.“ „Ty využíváš charitu pro děti, aby sis obohatil sexuální život? To je děs. A proč jsi nepožádal Tawny? Pokud někdo potřebuje rande, pak je to ona.“

„Ona? Kristepane. To by byla katastrofa. Snažíme se jen vybrat peníze. Ty nenávidíš děti, nebo co?“ „To ne, ale nemám na to čas. Napíšu jim šek.“ Zavěsila jsem, abych uťala jeho protesty, a odbočila na Queen Anne Avenue. Měla jsem ještě dost času, takže jsem nemusela hned do práce. Rozhodla jsem se, že se zastavím doma pro jablko a müsli tyčinku. Když jsem byla posledně v práci, byl tam takový šrumec, že jsem ani neměla přestávku na oběd. Tentokrát jsem chtěla být připravená. Moje nesmrtelnost mě sice nenechá umřít hlady, ale před zesláblostí a závratí neuchrání. V půli cesty chodbou ke svému bytu jsem ucítila šokovou

vlnu krystalické dobroty. Andělské aury. Otevřela jsem dveře a uvnitř našla celý gang: Cartera, Yasmine, Whitney, Joela a Vincenta. Nikdo z nich nepromluvil, jen mě s očekáváním sledovali. Museli mě vycítit dávno předtím, než jsem zaznamenala já je. Všichni seděli v mém obýváku na sedačce a v křeslech, jako by bylo běžné, že mám na návštěvě nebeské bojovníky. Ne všich ni ale působili uvolněně. Joel seděl stejně napjatě a strnule, jako když jsem ho viděla poprvé. „No páni,“ řekla jsem a zavřela za sebou dveře. „To je jako v té písničce ,Možná jsou obři‘.“ Vincent se zazubil. „,Ona je anděl‘?“

Přikývla jsem. „Někde se scházejí na špičce jehly…,“ zanoto vala jsem. „…zvou t ě andělem, zvou tě nejkrásnějšími jmény,“ dokončil.

„Co tady děláš?“ chtěl vědět Joel a přerušil tak naše pobrukování. „Nebo ne tak krásnými,“ zamumlala jsem. Otočila jsem se od Vincenta a nasupeně pohlédla na Joela. „Bydlím tady, vzpomínáš?“ „Máme tu schůzku,“ prohlásil.

„Hele, když jste se mě ptali, jestli tu Vincent může zůstat, nezmínili jste se o tom, že si z mého bytu uděláte velitelství vaší supertajné operace. Je mi fuk, jestli tady máte cvičení andělského chóru, ale nevyhazujte mě.“ „Promiň,“ řekla Yasmine. Vykolejilo mě to. Omluvy od andě lů jsou stejně zřídkavé jako ty od démonů. Joel se zatvářil tak, že mě to překvapilo. „Nejspíš jsme se měli zeptat předem. Můžeme jít jinam.“ Yasmine se naklonila nad stolek a začala z něj sbírat noviny. Zajímavé. Vincentova fixace na noviny byla zjevně ně čím víc než jen osobním koníčkem. Podívala jsem se na ní a sna žila se dělat, jako bych si ničeho nevšimla.

„Ne, to je v pohodě. Stejně jsem chtěla zase jít. Jen jsem se tu zastavila pro něco k jídlu.“ Odhrnula si z obličeje prameny dlouhých černých vlasů, kte ré jí vyklouzly z culíku. „Chceš, aby ti Vince něco přinesl?“ Překvapeně se po ní podíval – užasle, ale přitom pobaveně. „Jsem snad váš osobní asistent?“ „Na to nám neprojevuješ dost úcty,“ zavrčela. Skryla jsem svůj úsměv. „Díky, ale ne. Nemám čas.“

„To je dobře,“ řekl Joel. „Tak si pospěš.“ Whitney si povzdechla a zdálo se, že se trochu stydí – ale ne natolik, aby mu odporovala. Yasmine takové zábrany neměla a loktem ho dloubla do žeber. „Za co?“ vykřikl. „Nemáš vychování,“ vyplísnila ho.

Široce jsem se usmála a zamířila do kuchyně pro jablko. Když jsem otevřela kredenc, abych si vzala tyčinku, zjistila jsem, že krabice je prázdná. „Hej,“ vykřikla jsem a donesla ji do obýváku. „Snědl to někdo? Ještě ráno tam byly dvě.“ Carter promluvil vůbec poprvé. „Měl jsem hlad.“ Nevěřícně jsem se na něj zahleděla. „Ty jsi snědl obě?“ „Měl jsem hlad,“ zopakoval a vůbec se netvářil kajícně.

„Copak si nikdy nedáš pokoj?“ dotázala jsem se. „Nejdřív vánoční stromek a teď tohle? Ani jsi tu krabici nevyhodil!“

„Doufal jsem, žes na ten stromeček už zapomněla. Byla to nehoda a dobře to víš.“ Hlasitě jsem si povzdechla a dala si jablko do kabelky. „Potom zajdu na nákup,“ navrhl Vincent. Aubrey vyskočila na sedačku a uvelebila se mezi ním a Yasmine. Oba ji okamžitě začali hladit. Aubrey mě obdařila samolibým kočičím pohledem. „Koupím ti další tyčinky, jestli chceš.“

„Kup je jemu, ať nemusí jít příště vykrást potravinovou banku. Tak se zatím mějte. A žádné divoké večírky, když nejsem doma.“ Carter, Yasmine a Vincent se rozesmáli, Whitney a Joel zachovali vážnou tvář. Když jsem za sebou zavřela dveře, na chodbě jsem se zastavila a přála si znát nějaký způsob, jak anděly špehovat. Bohužel žád ný neexistoval. Ani schovat se před nimi nedá. Dokážou maskovat svou energii, abych je nevycítila, jenže obráceně to nefungu je. Vlastně teď všichni věděli, že jsem ještě neodešla. Roztrpčeně jsem sešla ze schodů, sžíraná zvědavostí. Proč se tu všichni sešli? Na co potřebují člověka? A jakou roli v tom hrají ty noviny?

Přijít na to, co dělají andělé ve volném čase, je vždycky obtížné. U bytostí na mé straně je to jasné. Neustále se snažíme získá vat další duše pro peklo a děláme to organizovaně, pod pečlivým dohledem. Ale nebeské mocnosti mají záhadné způsoby. Pro mě i moje kamarády bylo záhadou, co vůbec Carter v Seattlu dělá. Nikdo z nás nikdy neviděl, že by vykonal nějaký dobrý skutek – nanejvýš občas někomu dal cigaretu. Odjakživa se neobyčejně

zajímal o můj milostný život a trousil záhadné rady, ale předpokládala jsem, že je v tom spíš zvědavost než altruismus.

Do práce jsem to měla jen pár bloků. Jelikož nepršelo, šla jsem pěšky. Jakmile jsem vstoupila do knihkupectví Emerald City, při šla ke mně Maddie a tvářila se nervózně. „Ahoj,“ pozdravila mě. „Já, ehm, potřebuju poradit. Zítra jdu na svatbu a nevím, co si mám vzít na sebe. Je to tak hloupé… Ale nepomohla bys mi něco vybrat?“

Rozhlédla jsem se kolem a usnesla se, že obchod vydrží následujících deset minut fungovat bez nás, zvlášť když se Maddie musela k té prosbě tak pracně odhodlávat. Vlastně jsem ji nikdy předtím neviděla společensky oblečenou. „Dobře. Tak se podíváme, co máš.“

Zašly jsme do mojí kanceláře a ona si vyzkoušela troje různé šaty. Setha by bezpochyby pobavilo, kdyby věděl, že se přede mnou převléká.

Když skončila, upřímně jsem jí sdělila svůj názor. „Moc ti nelichotí.“

„To je taktní způsob, jak říct, že na mně vypadají příšerně.“ Maddie zmuchlala jedny šaty do kuličky a hodila je na zem. „Nesnáším tyhle věci. Jak můžu psát o ženských záležitostech a při tom v nich nebýt dobrá?“ „No… ty p řece píšeš o různých věcech. Problém je, že nosíš moc velké oblečení.“ Překvapeně vykulila tmavé oči. „Já jsem hotová korba. Mám volné oblečení, pod kterým se to schová.“

Maddie nebyla mohutná, aspoň ne moc. Podle mého odhadu měla velikost čtyřicet čtyři nebo čtyřicet šest. Na baculatosti jí dodávala nevysoká postava. Ale křivky měla na správných místech a v obličeji byla moc hezká. Na druhou stranu, její komplex byl vcelku pochopitelný, když se srovnávala s anorektickými modelkami, které jsou dneska mezi lidmi tak populární. „Nejsi žádná korba, ale v těchhle šatech tak vypadáš. V ně čem menším budeš vypadat líp.“ „Nemůžu nosit upnuté oblečení.“ „Nemusí být upnuté. Jen aby ti sedělo.“

Maddie si povzdechla a přejela si dlaněmi po stehnech. „Netušíš, jaké to je,“ řekla lehce vyčítavě. „Ty jsi krásná a útlá. Ne všichni máme takové štěstí, že můžeme pořád vypadat takhle

dokonale.“

„Nikdo nevypadá dokonale pořád,“ namítla jsem. „Já teda určitě ne.“ No, vlastně jo. „Musíš jen objevit správné oblečení. A polovina krásy spočívá v sebevědomí. Když si připadáš sexy, tak jsi sexy.“

Maddie se zatvářila pochybovačně. „Nemyslím, že je to tak snadné. Chlapi se zrovna nepřetrhnou, aby mě pozvali na rande. Víš, kdy jsem měla naposledy rande?“

„A jsme zpátky u toho, co si namlouváš,“ řekla jsem. „Hele, nechci, aby to vyznělo hrubě, ale ty se často nechováš zrovna přátelsky. Teda ke mně jo. A k Dougovi. Jakž takž. A v tom to vězí.“

„Já vím, že to s lidmi moc neumím,“ uznala a překřížila si ruce přes hrudník. „Ale já prostě nedokážu naprázdno tlachat.“ „Jasně, ale bavit se s druhými musíš. To prostě k životu patří.“

„No, kdyby chlapi s hovorem začali, možná bych se pokusila. Jenže se zrovna nehrnou.“ Ukázala na svoje tělo. „Kvůli tomu hle. A tys mi to teď objasnila.“

„A co kdybych ti zaručila, že na rande půjdeš?“ zeptala jsem se, když mě náhle zasáhla inspirace. Usmála se. Okmžitě se jí změnil výraz. „Ty mě zveš na rande?“

„Ne, ale někdo tě jistě pozve. Jenom mě nech, abych ti vybrala něco na sebe.“ „Neobleču si nic, v čem bych vypadala jako lehká holka.“

„Nebudeš,“ slíbila jsem jí. Zvedla jsem se ze židle. „Hele, už musím běžet. Na svatbu si vezmi ty žluté šaty. S páskem. O tom plánu na rande ti povím pak.“ Zatvářila se skepticky a odešla. Já jsem se vrhla do práce.

Zbytek dne utekl rychle. Setha jsem v kavárně celý den neviděla, takže jsem předpokládala, že dneska asi pracuje doma. Na večer jsme měli domluvenou schůzku, takže jsem věděla, že ho uvidím. Od té doby, co jsem se stala vedoucí, jsem trávila hodně času v kanceláři, což pro mě jakožto společenského tvora byla těžké. Ale každou chvíli jsem zaskakovala na prodejně za něko ho, kdo měl pauzu, nebo jsem šla aranžovat výlohy. Když jsem zrovna byla v sekci knih pro kutily, nějaký muž, který nesl štos knih, zakopl a všechny knihy upustil. Doufala

jsem, že nezakopl o bouli na koberci a nebude se chtít soudit. Shýbla jsem se a rychle mu pomáhala knihy sbírat.

„Ne, ne,“ vykoktal s planoucími tvářemi. Vypadal, že je mu něco kolem třiceti. „To nemusíte…“

Až když jsem knihy posbírala, pochopila jsem, proč je mu to tak nepříjemné. Všechny pojednávaly o sexuálních úchylkách – konkrétně o exhibicionismu a voyeurismu. „Bože,“ vydechl, když jsem mu je podala. „Je mi tak trapně. Připadám si teď jako pervert.“ „To je v pořádku,“ ujistila jsem ho. „Je to vaše věc. Všichni máme svoje… preference.“

Zatvářil se, jako že jsem ho trochu uklidnila, ale stejně vypadal, že by nejradši utekl. Na ruce měl snubní prsten, a tak mě napadlo, že má zřejmě nějakou úchylku, se se kterou se ženě nesvěřil. Vlastně mě překvapilo, že se shání po knihách, když by na internetu určitě našel materiálů mnohem víc. Nejspíš mají doma s manželkou jen jeden počítač a on se bojí, že by ho odhalila.

Následující otázku mu nepoložila Georgina–vedoucí knihkupectví, ale Georgina–sukuba. Georginu–vedoucí knihkupectví by za to totiž vyhodili.

„Radši se díváte, nebo se předvádíte?“ zeptala jsem se tiše. Polkl a zadíval se na mě, jako by hledal nějakou známku výsměchu. Nakonec se zřejmě usnesl, že to myslím vážně. „Ehm, předvádím.“

Na okamžik mě napadlo, že bych s ním do toho šla. Zoufale jsem potřebovala doplnit energii. Když má tajnou obsesi, kte rou si jinde ukojit nemůže, ulovila bych ho snadno. Jenže to by znamenalo, že bych to s ním musela dělat v tomhle těle, což se mi nezamlouvalo. Tohle je moje oblíbená každodenní podoba. Nechtěla jsem ji poskvrnit prací.

A tak jsem se na něj usmála a nechala ho. V duchu jsem mu popřála, aby se mu jeho sexuální tužby splnily. Cestou z práce domů jsem zavolala Sethovi, jestli naše schůz ka platí. Měli jsme zajít na balet Louskáček. Měl rád umění, ale vytáhnout ho ven, když se práce na jeho knize chýlila ke konci, byl nadlidský výkon a já pořád nevěřila, že se mi to podaří. Souhlasil, jen když jsem mu slíbila, že stačí, aby dorazil na poslední chvíli. Zřejmě jsme však měli každý jinou definici „poslední chvíle“,

protože když zhasla světla, Seth se stále ještě neobjevil. Balet za čal a já se ohlížela, kdykoli jsem zaslechla vrznout dveře. Sedadlo vedle mě zůstávalo bohužel prázdné. Kvůli té mojí nesoustředěnosti mi unikla podstatná část představení a nevychutnala jsem si Klářin sen – sen, který pro ni byl stejně živý, jako pro mě ten můj. Miluju balet. Během svého života jsem tančila v několika představeních a pohled na ladné pohyby a propracované kostýmy mě nikdy neomrzí.

O přestávce jsem si zapnula mobil a zjistila, že se mi Seth pokoušel dovolat. Zavolala jsem mu, aniž bych si předtím poslechla vzkaz z hlasové schránky. Když to zvedl, vyhrkla jsem: „Prosím tě, řekni mi, že tě unesl nějaký šílený fanoušek a kladivem ti přerazil obě nohy.“ „Hmm… ne. Tys nedostala m ůj vzkaz?“

„Ne, protože mi přišel před půlhodinou. Neposlechla jsem si ho, protože jsem sledovala balet. Znáš Louskáčka?“ Povzdechl si. „Promiň. Nemohl jsem odejít. Byl jsem až po uši zabraný v práci. Kdybych si tě víc všímal…“

„Všímal? Tohle je spíš jako opožděné přáníčko k narozeninám. Půl roku poté.“ Zavládlo ticho a mě uspokojovalo vědomí, že tiše uznává, že pochybil. „Omlouvám se, Thetis. Bylo to… Nem ěl jsem to dělat, i když mám plno práce. Opravdu se moc omlouvám. Znáš mě.“ Tentokrát jsem pro změnu povzdechla já. Byl tak straš ně upřímný a rozkošný, že jsem se na něj nedokázala pořádně zlobit. Ale tohle nebylo poprvé, kdy se na mě vykašlal nebo jinak zanedbal náš společenský život. Někdy jsem si říkala, jestli k němu nejsem moc shovívavá. Tolikrát jsem se cítila provinile, že oproti němu mám celou řadu výhod, až jsem ho možná bezděčně nechala získat nade mnou navrch. „Chceš se sejít po představení?“ zeptala jsem se ho a snažila se nemluvit naštvaným tónem. „Cody mě pozval s partou do baru. Můžeme tam na chvilku zajít.“ „Ehm… ne.“

„Ne?“ Roztrpčení, které jsem se snažila držet pod pokličkou, začalo vyplouvat na povrch. „Právě jsem ti odpustila, že ses na mě vykašlal a že jsem ti koupila lístek zbytečně, a teď odmítáš mou nabídku k smíru?“

„Podívej…, vážně se moc omlouvám, ale moc mě neláká sledovat tebe a tvoje kamarády, jak se opíjíte.“ To mě ohromilo natolik, že jsem se nezmohla na odpověď. Mluvil svým typickým mírným tónem, ale zaznamenala jsem v něm i trochu výsměchu. Seth je abstinent. Moje excesy mi vždycky toleroval a bral je s humorem, ale teď mě napadlo, jestli ho tohle moje chování přece jen neštve. Přišlo mi to od něj jako povýšenost. „Tak to promiň, že nevyhovujeme tvým normám. Bůh ví, že po tobě nemůžeme chtít, aby ses přemáhal.“

„Prosím tě, nech toho. Nechci se s tebou hádat,“ prohlásil zoufale. „Opravdu, opravdu mě to mrzí. Nechtěl jsem se na tebe vykašlat. To dobře víš.“ Světla se rozzářila a oznámila tak konec přestávky. „Musím už jít.“

„Přijdeš… přijdeš večer, prosím? Vyraž si s kamarády, já to mezitím dokončím a pak ti všechno vynahradím. Slibuju. Mám… mám pro tebe dárek k Vánocům, co ti chci dát předem.“ Jeho váhavý hlas mě obměkčil. Trochu. „Jo. Dobře. Ale možná přijdu fakt pozdě.“ „Počkám na tebe.“

Rozloučili jsme se a ukončili hovor. Zbytek představení jsem přečkala v mrzuté náladě. Už jsem se nemohla dočkat, až si u drinku postěžuju kamarádům.

5

Když jsem dorazila do Sklepa, Peter, Cody a Hugh už seděli u stolu. Rozladilo mě, že tam s nimi sedí i Tawny. Úplně jsem zapomněla, že ji mám učit. Ještěže nepřišla s Niphonem. Dou fala jsem, že to znamená, že konečně někoho sbalila, jenže z ní nevyzařovala žádná postsexuální sukubí energie, což potvrzovalo opak. Ani Carter, ani Jerome se neuráčili dostavit. Vzpomněla jsem si, že Jerome je vlastně mimo město. Anděl bude pravděpodobně ještě se svými kolegy. Možná ještě pořád u mě doma. „Ahoj,“ pozdravil mě Cody a udělal mi místo vedle sebe. „Myslel jsem, žes říkala, že už něco máš.“ „No jo, plány se změnily,“ zavrčela jsem. Obrátila jsem se na Hugha. „Nemáš cigáro?“ „Na veřejných místech se už nekouří, zlato,“ zasyčel na mě.

Zaúpěla jsem a mávla na servírku. Kouření je ošklivý zlozvyk, kterého jsem se kvůli smrtelníkům ve své blízkosti vzdala. Ale poté, co jsem kouřila víc než století, občas ve stresových situacích ještě dostanu chuť na cigaretu. Zákaz kouření ve veřejných prostorách sice Seattlu prospívá, ale mně a mojí mizerné náladě ne. Cody mou nicneříkající odpověď nepřešel. „Jak se ti změnily plány? Tys neměla rande se Sethem?“ Když jsem hned neodpověděla, Hugh se rozesmál. „Aha, trable v ráji.“ „Musel něco dodělat,“ odpověděla jsem strnule. „Šlo o práci, nebo o ženskou?“ dotázal se Peter. „Dala jsi mu přece volnost, ať spí, s kým chce, ne?“ „Tohle nedělá.“ „Klidně si to mysli, jestli ti to uleví,“ utahoval si ze mě Hugh. „Nikdo nevydrží psát tak dlouho, jak on tvrdí.“ Jelikož moji kamarádi zjevně nemají svůj vlastní život, často od nich musím snášet rýpance a utahování. Nejspíš to nemyslí nijak zle, ale jejich slova mě občas zraňují. Seth mě naštval dost i bez jejich pomoci. Vřel ve mně vztek, ale radši jsem ho chtěla spláchnout vodkou s džusem než ho obracet proti kamarádům. Jediná osoba, která vypadala ještě zuboženěji než já, byla

Tawny. Měla na sobě červené šaty bez ramínek skoro stejného střihu jako saténové pouzdrové šaty, které jsem měla po baletu pořád na sobě já. Ty její byly ale na rozdíl od mých ušity z elastické látky a asi o patnáct centimetrů kratší. „Co že jsi tak smutná?“ zeptala jsem se a doufala, že se ostatní sesypou pro změnu na ni. Zachvěl se jí spodní ret. Buď to bylo ze smutku, anebo proto, že nemohl unést váhu doplněného kolagenu. „Pořád nic…“

To mi ke zmírnění zármutku stačilo. Taky to znamenalo, že Niphon je pořád ještě ve městě, což mi beztak došlo hned, jak jsem ji uviděla. „Jak to?“ Pokrčila rameny a sklíčeně se předklonila. Lokty se opírala o kolena a nohy měla roztažené jako chlap. S takovou grácií není divu, že ještě nikoho nedostala do postele.

Rozhodila jsem rukama. „No tak začni tady, mladá sukubo. Tohle místo je jako bufet. Stačí si vzít talíř a vybrat si porci.“ „Jasně. Jako by to bylo tak jednoduché.“ „Je to tak jednoduché. Asi se ti nepodaří hned dostat třeba kněze, ale nějakou energii určitě získáš.“

„Pro tebe možná. Jenže já nevím… nevím, co bych jim měla říkat.“ Nemohla jsem uvěřit, že vážně vedeme takový rozhovor. Bylo to ještě absurdnější, než když jsem se snažila přesvědčit Danta, že jsem sukuba. Maddie měla taky problém mluvit s muži, ale blondýna s gigantickým poprsím, která nemůže sehnat nikoho, kdo by se s ní vyspal? To je proti přírodě.

„No… jestli v ážně nevíš, co říct, tak zkus prostě k někomu přijít a nabídnout mu sex. Není to sice slušné, ale nejspíš to na někoho zabere.“ Zamračila se. „Jasně. Na tom nic není, že?“ „Opravdu na tom nic není,“ řekla jsem. Hugh se zrovna vrátil z toalet a já jsem se na něj podívala. „Chceš sex?“ Ani nemrkl. „Jistě. Jenom zaplatím útratu.“ Otočila jsem se zase k Tawny. „Vidíš?“ „Počkej,“ zarazil se Hugh s rukou na kabátu. „To byl vtip?“ „Posloužil jsi jako ukázkový příklad,“ objasnil mu Peter. „Sakra.“

Tawny zavrtěla hlavou, až se jí rozlétly blond kudrliny na všechny strany. „To nedokážu.“

„Panebože.“ Odolala jsem touze promnout si oči, abych si ne rozmazala makeup. „Tawny, to není žádná věda.“

„Pamatuješ, jak jsi nám vykládala, jak je tvoje práce těžká? Někdy tou dobou, kdy tu byl tvůj kámoš inkubus,“ vložil se do rozhovoru Peter. Když tu nedávno pobýval můj kamarád Bas tien, získal si v partě spoustu obdivovatelů, kteří obdivovali jeho úspěchy v „nejtěžší práci na světě“. „Buď zticha,“ vyštěkla jsem. „Kazíš mi výuku.“ „Nechci žádného špatného,“ zdůraznila Tawny vzdorovitě. „Chci zkazit nějakého dobrého. Takového, který by mi dal spous tu energie.“

„Začni v malém. Dobrými si hlavu nelámej – beztak je ani nepoznáš.“ „Jak je hledáš ty?“ „Je to umění. To se naučíš. Ale říkám ti, začni v malém.“ Jakožto správná učitelka jsem jí udělila několik rad. Prohlíže ly jsme si muže u baru a sledovaly, kdo má na ruce snubní prsten. Probíhala tam rozlučka se svobodou. Muž, který se chystal oženit, by byl skvělou trefou. Radila jsem Tawny, že tichý chlápek je často (ale ne vždy) lepší volbou než hlučný – pokud jde te po těch dobrých. Samozřejmě, nenápadně se chovají i sérioví vrazi. Je zapotřebí vyznat se v lidech, což se člověk za jeden večer nenaučí. Měla jsem to na paměti, a tak jsem jí jen zopakovala, že by se prozatím měla zaměřit na snadné oběti. „Fakt se mi líbí, jak máš zmáknutou celou mužskou popula ci,“ prohlásil Peter, když jsem skončila s poučováním. „Jsem rád, že nevěříš na stereotypy.“ Pokrčila jsem rameny. „Už svou práci nějakou dobu dělám.“ „Dobře, tak to dokaž,“ řekl Hugh. V tu chvíli jsme už byli oba pod parou. „Najdi mi tu tři slušné duše.“

Zazubila jsem se. Skřeti dokážou poznat sílu a dobrotu duše pouhým pohledem. Přijala jsem jeho výzvu a dlouho jsem se rozhlížela. Když jsem vybrala svoje tři, zavrtěl hlavou.

„Z té trojky jsi trefila jen dva. Ti jsou vážně dobří. Zato v tom posledním ses pořádně sekla. Aspoň že si vybíráš extrémy.“ Tawny zaúpěla. „Vidíš? Je to těžké.“ „Prokristapána,“ vykřikla jsem a dopila další vodku s džu sem. „To teda není. Ne v nováčkovské lize, za kterou hraješ. Hele, chceš tip? Najdi si práci, která ti to usnadní.“

„Pouliční šlapku dělat nebudu,“ urazila se.

„Tak běž… já nevím. Běž na Hughovu aukci, kde se bude dražit rande.“ Skřet mě zpražil pohledem. „Nebo běž pracovat jako striptérka. To je ta nejjednodušší věc, jakou může sukuba udělat. Po vystoupení zajdi do baru a oni za tebou budou chodit sami. Striptérky jsou žádané a sexy. A spousta chlapů je beztak považuje za prostitutky.“ „Já nevím. Zní mi to jako ponižování.“

„Budeš muset šoustat po zbytek věčnosti, aby ses udržela naživu! Nebuď tak namyšlená. Když budeš dál otálet, dojde ti prvotní zásoba energie. Život striptérky je jednoduchý. A je to zábava. Budeš nosit spoustu krásných kostýmů. Věř mi, že je to výborný začátek.“ „Asi jo,“ povzdechla nakonec. Těžce vydechla a pak se jí ňad ra nadzvedla ještě víc než obvykle.

„Georgina je profík,“ řekl Hugh a natáhl se k ní, aby ji poplácal po rameni. Jelikož nebyl takhle vřelý typ, předpokládala jsem, že to udělal jen proto, aby jí mohl rukou zavadit o prsa. „Nebo jsem to aspoň slyšel. Sám to nejspíš nikdy nepoznám.“ Hořce na mě pohlédl. „Jestli je to pravda,“ řekla Tawny, „tak proč se na ni vykašlal její přítel?“

Kluci kolektivně povzdechli a nedočkavě těkali pohledem mezi mnou a Tawny. Zřejmě očekávali, že si vyškrábeme oči. Veškerý můj předchozí vztek znovu vyplul na povrch, tentokrát posílen alkoholem a Tawninou neschopností.

Popadla jsem sklenici a odešla k barpultu, abych si osobně nechala dolít. Pařba s kamarády rychle ztrácela svoje kouzlo. Nějaká nová sukuba přece nemá právo se mi posmívat kvůli mým milostným problémům, hlavně když sama nedokáže sbalit ani jednoho chlapa. Kdybych chtěla, ještě dnes večer jich sbalím klid ně dvanáct. Najednou.

Když jsem se podívala vedle sebe, uvědomila jsem si, že bych mohla snadno zabodovat. U baru stál ten muž z knihkupectví, který si kupoval knihy o sexuálních úchylkách. Bavil se s barmanem. Nezdálo se, že je tu s nějakou partou. Rychle jsem se od něj odvrátila, aby mě nepoznal. Když jsem dostala svůj drink, postavila jsem ho na stůl ke kamarádům, a aniž bych s nimi prohodila jediné slovo, ode

šla jsem na toalety. Veřejné záchodky jsem používala jako skrýš pro změnu podoby už celá léta – v těchhle situacích to zkrátka jinak nešlo. Zavřela jsem se do kabinky a proměnila se ve vysokou blondýnku se splývavými zlatavými vlasy – ne nepodobnou baletkám, které jsem dnes večer viděla. Ukážu Tawny, jak má vypadat správná blondýna.

Vrátila jsem se zpátky a zachytila Codyho pohled. Moji kamarádi mě samozřejmě poznají v každé podobě. Když jsem zamířila k baru, nechápavě se na mě zadíval. Stoupla jsem si vedle muže z knihkupectví a objednala si další drink. Tentokrát se otočil a podíval se na mě. Usmála jsem se.

„Nějaká dobrota?“ zeptala jsem se a kývla hlavou k jeho červenému koktejlu. „Asi jo.“ Pozvedl sklenku a zadíval se na ni. „Je to koktejl z granátových jablíček. Aspoň myslím. Je to holčičí pití – bez urážky.“ „Nic se nestalo.“

Barman mi podal whisky s ledem. Chlápek vedle mě se rozesmál. „Najednou si připadám nemužně.“ S úsměvem jsem mu podala ruku a plácla první jméno, které mi přišlo na mysl. „Já jsem Clara.“ „Jude.“ „Hej Jude,“ zaintonovala jsem melodii Beatles. Povzdechl si. „Promiň,“ řekla jsem. „Nedokázala jsem odolat.“ „Jako všichni ostatní.“ „Jsi tu sám?“ zeptala jsem se.

Zatvářil se zahanbeně a nepřítomně si promnul prst bez snubního prstenu. V knihkupectví ho ještě měl na ruce. „Jo.“ „Já taky.“ Prohlížel si mě a snažil se, aby to nepůsobilo moc okatě, jenže se mu to nedařilo. „To se mi nechce věřit.“ „No…“ Sklopila jsem zrak a za čala si pohrávat se svou sklen kou. „Je to dlouhý příběh…“ Pomalu a zkušeně jsem si vycucala z prstu historku, jak jsem se tu měla s někým sejít, ale on se neukázal. Pak jsme údajně měli zajít do erotického klubu, ale to jsem nevybalila přímo a hned. To by pro někoho jako Jude bylo až příliš – příliš pro člověka, kte

rého sice láká výstřední sexualita, ale je z toho pořád trochu nervózní. Tak jsem nejdřív mluvila nejasně, jen v narážkách, a občas jsem se zmínila o svém zájmu o exhibicionismus, o tom, jak jsem vždycky chtěla vidět, jak to na takových místech vypadá.

A jak jsem tak pokračovala, řekla jsem mu tutéž větu, jakou pronesl on v knihkupectví. „Připadám si jako úchylačka. Upřímně… ani nevím, proč ti to všechno vlastně vykládám. Ani tě neznám. To jen, že…“ Upřela jsem na něj velké modré oči. „Že se mi s tebou tak hezky povídá.“ Zavládlo dlouhé mlčení. Jude se mi díval do očí. „Nemys lím… Nemyslím, že je na tom něco špatného…, na tom, co říkáš, co chceš…“ Ryba se chytla! Začala jsem navíjet. „Vážně?“ „Jo… J á totiž někdy… taky jsem chtěl…“ Přikývl.

Dopřála jsem si pět vteřin zaváhání. „Nechceš jít se mnou? Jenom se podívat?“

Po chvilce dohadování Jude souhlasil. Nepřekvapilo mě, že neví, kde je ve městě nějaký erotický klub. A nebylo ani překvapivé, že já jsem to věděla. Po svých kamarádech jsem se ani neohlédla a odešla jsem s Judem z baru. Byla jsem si jistá, že ho svedu v rekordním čase. Aspoň tím dokážu partě, jaká jsem profesionálka.

Klub, do kterého jsme zašli, už jsem dřív párkrát navštívila. Byly i lepší, ale tenhle jsem měla v oblibě už kvůli jeho jménu: Nestoudnost.

Byl to podnik, kde se provozoval sex a nejrůznější úchylky. Na místech, kde se očekává, že se každý zapojí – jako ve swingers klubech –, je účast přísně omezená. Samotné dívky se tam dostanou vždycky a na páry je většinou jen málo požadavků. Samotní muži to mají těžší. Na místě, jako je Nestoudnost, kde se zaměřovali především na koukání, nekladli při vstupu nijak vysoké požadavky. Prostě jsme jenom zaplatili a oni nás pustili dál. Moje vstupné bylo ale levnější. V podniku bylo narváno a vypadalo to tam jako v taneč ním klubu. Setmělou místností pulsovala techno hudba a jediné osvětlení vycházelo z blikajících tlumených modrých a purpurových reflektorů. Většina jich mířila na místa oddělená provazy,

která byla vyhrazena pro ty, kdo se chtějí předvádět. Vypadala jako malá pódia, kolem nichž se můžou shromáždit přihlížející. Některá z pódií byla tématicky pojednaná – jedno vypadalo jako ordinace s lehátkem –, zatímco na jiných byly prostě jen postele a pohovky. Zdálo se, že není žádný systém pro to, kdo si ta mís ta zabere. Pravděpodobně ten, kdo přijde první. Polovina pódií byla prázdná, takže o ně takový zájem nebyl. Kolem těch obsazených už ale stáli shromáždění diváci s nataženými krky. „Tady je ale chlapů,“ pověděl mi Jude, když jsme se prodírali mezi lidmi. „Tak už to na světě chodí,“ řekla jsem. „Myslíš, že muži se o takovéhle věci zajímají víc než ženy?“ „V určitém ohledu ano. Muži mají tendenci tíhnout k vizuál ním vjemům, takže mají takováhle představení rádi. Ale spousta žen je z toho taky nadšená – jenom je těžší je přesvědčit, aby se něčeho takového zúčastnily.“ Rychle jsem zmlkla, protože jsem si uvědomila, že na plachého nováčka toho vím až moc.

Konečně jsme se prodrali k okraji pódia odděleného provazy. Tam jsme sledovali muže, jak dychtivě přiráží k ženě nakloněné přes elegantně prostřený stůl. Jude a já jsme se na ně chvilku dívali a ani jeden z nás nic neříkal. Pak jsme se přesunuli k dalšímu páru, který to dělal v obyčejné posteli. Ona měla na sobě lesklý korzet z černé kůže a krátkou sukni. Po třetím páru, který se tiskl ke zdi, Jude konečně promluvil. „Tihle lidi nejsou zrovna to, co jsem čekal.“ „Jak to?“ podivila jsem se. „Vypadají… obyčejně.“ Rozesmála jsem se. „Protože obyčejní jsou. Čekal jsi snad, že tu budou hvězdy z porna?“ „To ne.“ I v té tmě jsem měla dojem, že zčervenal.

„Každý má právo dělat, co mu připadá sexy. A když se podíváš, jak na to jdou…“ Zrak se mi zatoulal k p áru u zdi. Dívali se na sebe tak intenzivně, že bylo znát, jak se tím vzájemně vzrušují. Zachvěla jsem se. „Jo, všechno je to sexy, i když nevypadají jako z filmu. Tohle je realita. Proto je to tak vzrušující.“

Neodpověděl, jen se rozhlížel kolem, jako by chtěl přehodnotit svůj názor. Já jsem ho přitom studovala z profilu. Neměřil ani sto osmdesát, ale měl hezký hrudník a pískově blond vlasy pečlivě sestřižené. Když vycítil můj pohled, otočil se ke mně.

„Hele, jestli tady chceš pozvednout laťku…, myslím, že my jsme dostatečně atraktivní.“ Nejdřív mu to nedošlo. „Jo, to asi jsme… No teda!“ Vykulil hnědé oči.

Podívala jsem se zase na ten pár u zdi. „Když už jsme tady, tak proč těm lidem nedopřát nějakou podívanou?“

Vytřeštil oči ještě víc. „Já… To bych nemohl. Bože. Teda ne před všemi těmi lidmi. A co kdyby tu byl někdo známý…“

„O tom pochybuju. A i kdyby, co by mohli dělat? Kdyby to někomu řekli, přiznali by tím, že tu byli taky.“ Chytila jsem ho za ruku. „Pojď, vím, že tě to láká.“ „Jo,“ přiznal. „Ale nikdy jsem… Asi bych nemohl…“

Táhla jsem ho k jednomu z pódií. „Někdy začít musíš. Je to jednoduché.“ Tvářil se vyděšeně, ale neodporoval. „Chováš se, jako bys to už někdy dělala. Myslel jsem, že je to pro tebe všechno nové.“ „To je.“

„Určitě? Možná si jenom hraješ na nevinnou a svádíš náhodně vybrané chlapy k sexuálním výstřednostem.“ Ušklíbla jsem se. „To je k smíchu.“

Sotva jsme podlezli provazy kolem pódia, obklopil nás dav. Pochybovala jsem, že je to konkrétně kvůli nám. Byli jsme zkrát ka nový pár. Zpestření. Koření života.

Jude se pořád tvářil vyděšeně, ale já už na něj neměla trpělivost. Probudila se ve mně herečka. Všichni lidé nás sledovali a čekali a já jim zkrátka musela nabídnout podívanou. Jedním z vybavení našeho pódia byla pohovka pokrytá bílým sametem, která ve světlech zářila do modra. Uvědomila jsem si, že na bílé nebudou jisté skvrny vidět tolik jako na jiných barvách. „No tak,“ řekla jsem a táhla Judea k pohovce. „Lehni si.“ Poslechl mě, ale pořád se tvářil zděšeně. „Claro…“

„Jednou už jsi tady,“ pověděla jsem mu příkře. „Co chceš dělat? Chceš před všemi těmi lidmi utéct? Když jsem tě potkala, nepřipadals mi jako zbabělec.“ Stala jsem se někým jiným. Někým, kdo rozkazoval a šla z něj hrůza. Zavrtěl hlavou.

Vlezla jsem na pohovku za ním a obkročmo si na něj sedla. Náhle se ve mně ozval nedostatek energie, až to bolelo. Nechtěla jsem být něžná. Sklonila jsem se k němu a tvrdě ho políbila. Zuby

jsem mu přejela po rtech a strčila mu jazyk do pusy. Překvapeně vydechl. Zatímco jsem ho líbala, rychle jsem mu rozepínala koši li. Myslím, že jsem mu jeden knoflík utrhla.

Jude jen bezvládně ležel, stále ještě v šoku. Mně to bylo jedno, pokud se nebránil. A z toho, co jsem cítila pod sebou, mi bylo jasné, že není celý úplně bezvládný. Přejela jsem mu prsty po hrudi a zaryla mu do ní nehty. V hloubi duše jsem si soucitně pomyslela, že se zapotí, než tyhle škrábance vysvětlí manželce. Ale jinak mi to bylo jedno. „Clara“ měla na sobě černé tílko a šedou sukni – obojí jednoduché, ale sexy. Přetáhla jsem si tílko přes hlavu a pak jsem pohodila svými zlatými vlasy. Zvažovala jsem, jestli bych si měla sundat i černou krajkovou podprsenku, ale nakonec jsem si ji nechala. Přesunula jsem mu rty na krk a potom na hrudník, kde jsem si pohrávala s jeho bradavkou. Pak jsem pokračovala níž až k okraji jeho kalhot. Jediným plynulým pohybem jsem mu rozepnula pásek i kalhoty. Spolu se spodním prádlem jsem mu je stáhla ke kolenům, jen natolik, abych měla přístup k jeho erekci. Vzala mu úd do pusy a nechala ho do sebe vklouznout, skoro až do krku. Zalapal po dechu a tentýž zvuk se ozval i od ohromených diváků. Ucítila jsem první dávku jeho životní síly. Vlévala se do mě jako hvězdný svit. A přitom jsem zachytila chuť jeho myšlenek a pocitů a stejně tak jeho sílu a charakter. Když jsem do sebe vstřebala tolik energie, že jsem dokázala posoudit její kvalitu, málem jsem se rozesmála. Tohle nebylo poprvé, kdy udělal něco takového s cizí ženou. Vlastně už to udělal dvakrát. Pořád se sice styděl, ale trochu tu svou nevinnost předstíral, aby nalákal dominantní ženy, jako jsem já. Hugh měl pravdu – ne pokaždé dokážu člověka odhadnout. Ale nevěru nesl Jude těžce, takže měl v sobě dost dobroty a životní síly, kterou jsem potřebovala dočerpat poté, co mě o ni připravil sen.

Pohybovala jsem ústy naléhavěji, sála a dráždila ho. Sténal, když jsem rty přejížděla nahoru dolů. Prohnul se v zádech a já se odtáhla, protože jsem se obávala, že kdybych nebyla dost opatr ná, mohlo by to skončit. Slezla jsem z něj a stáhla si sukni. Necha la jsem ji dopadnout na podlahu. Jude mě sledoval prosebným pohledem. Pořád ještě nepřevzal aktivitu, ale rozhodně chtěl víc. U pohovky stála zdobená vyřezávaná židle. Klekla jsem si

na ni a přitiskla ňadra na vyřezávané příčky. Ohlédla jsem se po Judovi. „Představení může začít,“ řekla jsem.

Čekala jsem, že bude váhat, ale počáteční ostýchavost už překonal. To bylo dobře. Nechtěla jsem mít pocit, že ho znásilňuju. Vstal z pohovky, sundal si kalhoty, které jsem mu předtím stáhla jen ke kolenům, a došel ke mně. Stoupl si za mě a oběma rukama mi pohladil boky. Pak vklouzl prsty pod černý lem kalhotek, které jsem stále měla na sobě. Nadzvedla jsem se a přitiskla se k němu zadečkem. Vzdechl. „Jsi tak sexy.“ „Já vím,“ řekla jsem mu netrpělivě. Stáhl mi kalhotky ke kolenům. Přitiskla jsem se k němu ještě víc a ucítila, jak do mě pronikl, silně a hluboko. Sevřel mi boky a začal se pohybovat. S každým pohybem mě strkal do opěradla židle čím dál víc. Hlasitě jsem sténala, i když jsem nevěděla, jestli to dělám kvůli němu nebo publiku.

Byla jsem v pozici, kdy jsem měla dobrý výhled na přihlížející. Všichni na mě upírali zraky. Během let jsem nabyla hodně sebevědomí a tohle nebylo poprvé, kdy jsem měla sex na veřejnosti. Někdy jsem oceňovala soukromí, ale dnes večer jsem si užívala, že jsem středem pozornosti. Možná to bylo jen touhou po větším množství energie. Teď bych ji brala za jakýchkoli podmínek. Ať už to způsobilo cokoli, přistihla jsem se, že mě vzrušu je dívat se do očí různým mužům z publika, zatímco mi to Jude dělá zezadu.

Jak už jsem řekla, oční kontakt je mocná věc. Vytrhne vás od povrchních vjemů a začnete prožívat něco hlubšího a intimněj šího. Dávala jsem přednost těm, kteří mě sledovali rozpálený mi vášnivými pohledy – zírali na ženu, která před nimi souloží s jiným jako o život a po ničem netouží tolik, jako aby oni přišli na řadu hned vzápětí. Vzrušovalo mě pomyšlení na všechny ty muže, které rozpaluju a chtějí se mnou mít sex. Všichni mě chtějí.

Jak jsem se dívala do očí svým obdivovatelům, málem jsem zapomněla, že ten za mnou je Jude. Mohl to být kterýkoli z nich. Jejich výrazy prozrazovaly, že by si to s ním rádi vyměnili. Dívala jsem se z obličeje na obličej a představovala si, jaký by asi každý z nich byl, jak by mi to každý dělal jinak. To pomyšlení bylo tak vzrušující, že jsem hned začala snít o tom, že bych měla

víc než jen jednoho zároveň. Jeden vzadu, druhý vpředu…

Jude mě jednou rukou popadl za vlasy, až jsem musela zaklonit hlavu, zatímco druhou ruku měl pořád na mém boku. Ten drsný pohyb mě vytrhl z mého snění, ale byla jsem tak rozvášněná, že jsem agresi uvítala. Přirážel tvrději a mě nárazy do opěradla židle bolely. Jen jsem doufala, že nespadnu. Jeho sladká životní energie se do mě vlévala čím dál víc a spolu s ní jsem vnímala i jeho myšlenky. Paráda, paráda, paráda. A byla to paráda. Obecenstvo všude kolem, já na kolenou a on mě šuká – samou vášní se mi točila hlava. Bylo to hříšné a vzrušující. „Paráda, paráda,“ vykřikla jsem a zopakovala tak jeho myš lenky. „Nepřestávej, nepřestávej, ne – ach.“ Povídejte mi o ironii.

Fígl, který jsem použila na Bryce nebo Bruce nebo jak se jmenoval, zabral tentokrát taky. Až na to, že tentokrát jsem to ukon čit nechtěla. Možná to byl Judeův normální styl – krátce a omam ně – a dopadlo by to stejně i bez mého přičinění. Tak jako tak bylo po všem a já jsem se ani neudělala. Sakra.

Ale dostala jsem svou dávku energie, záblesk života a nádhery, který do mě explodoval spolu s jeho orgasmem. I když byl v extázi, v poslední minutě pocítil výčitky svědomí a litoval svého nutkání podvádět manželku. Ty výčitky svědomí pro mě byly jako bonus. Hřích je subjektivní pojem a jeho velikost často závisí na tom, jak ho bere ten, kdo se ho dopouští. Já jsem Judea k hříchu přemluvila – což se peklu líbí a dostanu za to bonusové body – a taky jsem podlomila jeho morálku, což mi dodalo víc energie, než kdyby byl zkažený do morku kostí. Cítila jsem, jak moje podstata znovu ožívá a dobíjí mou nesmrtelnost a schopnost měnit podobu.

Jude se ode mě odtáhl. Vstala jsem ze židle a chytila ho za ruku, protože se zapotácel. Několik lidí zahvízdalo a zatleskalo.

Jude se tvářil ohromeně a vyčerpaně. Podala jsem mu jeho kalhoty. „Ty jo,“ vydechl. „To bylo… supe r.“ „Jo,“ souhlasila jsem s úsměvem. „Já vím.“

6

Neuvědomovala jsem si, jak je pozdě, dokud jsem nepřišla k Sethovi. Bylo kolem druhé. Tentokrát pro změnu nepsal. Našla jsem ho rozvaleného na gauči, kde přepínal programy na televizi.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a u dveří jsem si odložila kabát a kabelku. Vzhlédl na mě od televize. Ta ve tmě házela ponuré odles ky na jeho obličej. „Promiň, už je pozdě. Zdržela jsem se.“ „Jo,“ řekl nevýrazným tónem. „To si dovedu představit.“

Okamžitě mi došlo, co tím míní. Bylo to známkou toho, jak dobře už mě zná a dokáže zaznamenat jemné sukubí signály. Obklopovala mě Judeova životní energie. Nesmrtelní ji dokážou vidět jako záři. Smrtelníci ji sice nevidí, ale dokážou ji vycítit jako něco šíleně přitažlivého. Většinou to jen připisují mé kráse. Seth ale věděl, jak to je. Když tu energii kolem mě vycítil, věděl, co jsem dělala.

Nesnášela jsem, když mě viděl takhle, ale nedalo se s tím nic dělat. „Promiň. Tak to se mnou chodí. Vždyť víš.“ „Jo,“ přitakal. Zněl unaveně – psychicky, ne fyzicky. Narov nal se. „Ale muselas to dělat zrovna dneska? Pokoušíš se mě potrestat za to, že jsem se na tebe vykašlal?“ Sedla jsem si do křesla naproti němu. Energie z Judea ve mně plála a já se cítila plná života. Nechtěla jsem se se Sethem hádat a pokazit si tak skvělou náladu, hlavně poté, co jsem ji měla celý večer mizernou.

„Dělám to proto, abych přežila. Nechtěla jsem se ti pomstít.“

Povzdechl a zadíval se do temného kouta. „Někdy je to tak těžké.“ Přesunula jsem se na gauč vedle něj. „Já vím.“

Jednou rukou mě objal kolem ramen a zadíval se na mě něžným i zoufalým pohledem. Sklonil se a přejel mi rty po krku. Při tom nepatrném doteku se mi zrychlil tep. „Bože, ty jsi tak krásná. Přál bych si jen, aby to nebyla zásluha jiného chlapa.“ „Jo,“ souhlasila jsem. „To já taky.“ „Promiň, že jsem tak vybuchl.“

„Tomuhle říkáš vybuchnout?“ zeptala jsem se. „To nic ne bylo.“

„A omlouvám se, že jsem tě tam nechal čekat. To nebylo správné.“

Přesunul se od mého hrdla k uchu a začal mi ho okusovat. Zavřela jsem oči a zaklonila hlavu. „To je v pořádku,“ ujistila jsem ho. „Opravdu.“ „Ty umíš tak krásně odpouštět.“ „No a co můžu říct? Jsou Vánoce, čas lásky a odpuštění, ne?“

Rozesmál se a projel mi rukou vlasy. „Na někoho, kdo je údajně zlý, jsi strašně hodná.“ „Ne,“ namítla jsem a přitiskla se k němu. „Nejsem zas tak hodná. Zrovna teď mě napadají strašlivé věci.“ „Jo. Mě taky. Kdybychom měli být souzeni za myšlenky, mám namířeno rovnou do pekla.“ „Ne, to ne. Hugh říká, že tvoje duše je jako supernova. Míříš rovnou do perleťových bran.“ Chladné napětí teď nahradila vřelá láska a touha. Tulili jsme se k sobě a povídali si o nenáročných tématech, ale přesto jsem se neubránila pomyšlení, že tohle je v našem vztahu typické. Hád ka. Rozumování. Omluva. Mazlení. Tenhle sled nepatřil k mým snům o stálém vztahu, které jsem mívala za poslední tisíciletí.

Po chvíli jsme od nevinného mazlení přešli k něčemu dospělejšímu. Aspoň já ano. Někdy jsem Setha přesvědčila, aby se také uspokojil, ale vždycky mu to bylo nepříjemné. Já jsem milovala sledovat ho při tom. Vždycky působil tak decentně, že vidět ho, jak se při orgasmu přestává ovládat, na mě mělo snad větší účinek než moje vlastní vyvrcholení. On zakoušel zjevně tytéž pocity a dnes večer mu stačilo, že se na mě dívá, jak se dotýkám sama sebe. Poté, co jsem si s Judem moc neužila, jsem teď byla šťastná, že mohu vzít věci do svých rukou. Když jsem skončila, byla jsem spokojená a příjemně unavená. Seth si lehl vedle mě na gauč a propletl své prsty s mými. „Myslím, že tohle mě nikdy neomrzí,“ povzdechl. „Taky by sis měl užít.“ „Já jsem v pohodě.“ „Určitě?“ Usmál se. „Sebeovládání, Thetis. Sebeovládání. Navíc mám dobrou představivost. Někdy mi stačí jenom si představovat, že

ti to dělám já.“

Zachvěla jsem se při představě, že ho v sobě cítím při vyvrcholení, že zatínám svaly, křičím jeho jméno a zarývám mu nehty do zad. „Ježíši,“ vydechla jsem a zavřela oči. „Jo.“ Pak jsme si uvědomili, že už je opravdu hodně pozdě, a začali jsme se chystat ke spánku. Když jsem se s vyčištěnými zuby vrátila z koupelny, čekal na mě v ložnici s malou krabičkou. Podal mi ji. „Říkal jsem ti, že pro tebe mám dárek předem.“

Otočila jsem balíček v rukou a přejela prsty po jeho okraji. Krabička byla zabalená ve zlatém papíru a převázaná červenou stuhou. Z pomačkaného papíru a nakřivo uvázané mašle jsem usoudila, že to balil sám. Musela jsem se tomu pousmát.

„Na to je trochu brzo. Dárek před Vánoci? To není správné. Tedy, tak moc jsem snad nezlobila.“

Opřel se vsedě o čelo postele a vypadal mimořádně potěšen sám sebou. „Zato já ano. Myslím, že mi duše trochu potemněla. Otevři to.“

Taky jsem se posadila a váhavě roztrhla papír. Vůbec jsem nepochybovala, že je to krabička na šperky. Otázkou ovšem bylo: Na jaký šperk? Seth občas míval romantické záchvaty, ale nebyl takový blázen, aby mě požádal o ruku. Nebo jsem si to aspoň myslela.

Doufala jsem, že v krabičce najdu náramek na každodenní nošení, ale byl tam prsten. Nebyl to však zásnubní prsten – ne takový, jak dnes obvykle vypadají. Tohle byla moderní replika jednoho z byzantských prstenů. Ale nebyl to žádný z těch, které jsme viděli u Erika. Byl vyroben z platiny a v mírném osvětlení se stříbřitě leskl. A na hladkém disku měl vyrytého delfína a kolem dokola ho zdobilo několik malých safírů. Zírala jsem na ten prsten a nevěděla, co říct.

„Líbí se ti?“ zeptal se Seth. Z jeho hlasu zaznívala trochu nervozita. „Já… jasně. Ano, líbí. Moc se mi líbí.“ Zajíkla jsem se přitom.

„Připadalas mi hrozně smutná, že jsi tehdy ten prsten ztratila, tak mě napadlo, že tohle by za něj mohla být dobrá náhrada.“ Tvářil se tak nadšeně, že jsem se nedokázala přinutit, abych

mu řekla, že jsem svůj původní prsten nejen neztratila, ale zahrabala jsem ho na dno skříně, abych ho už nikdy znovu neviděla. Tenhle byl jiný, to je pravda, ale byl mu tak podobný, že ve mně vyvolával tytéž temné pocity, které jsem toužila zahrabat co nejhlouběji. Vzpomínky na slunečný den před dávnými časy, kdy mi můj manžel – manžel, kterého jsem pak podvedla – dal tenhle prsten při naší svatbě.

„Je krásný,“ řekla jsem po chvíli napjatého ticha, abych Setha uklidnila. Koneckonců to od něj bylo moc hezké. Neznal mou minulost ani bolest, kterou s ní mám spojenou. „Proč zrovna delfín?“

„Jo… Je to trochu p řeslazeně módní, ale… ta řecká písmena pro mě nic moc neznamenají. Ale četl jsem, že delfíni hráli důležitou roli ve starých náboženstvích, na Kypru taky, takže…“

To mě přimělo k upřímnému úsměvu. „Jo, to ano. Byli poslové mořských bohů. Nosili štěstí a tak.“ Něco mě napadlo. „Podobné prsteny jsme viděli nedávno u Erika, ale tenhle ne. Kdes k němu přišel? Má jich na skladě víc? Nebo jsi šel někam jinam?“

V očích mu jiskřilo pobavením. „Učím se od tebe přesvědčovacím schopnostem. Vyhledal jsem toho umělce a objednal si ho u něj.“ Dobrý bože! Seth nechal na zakázku vyrobit prsten – platinový prsten, a navíc před Vánoci. To muselo stát majlant. Žaludek se mi zhoupl ještě víc. Když jsem dlouho mlčela, Seth se přestal usmívat. „Určitě se ti líbí?“ „Jo, jasně… samozřejmě. Já jen… promi ň. Nevím, co říct. Je nádherný.“ Nasadila jsem si ho na prsteníček na pravé ruce. Padl mi dokonale. Váhavě jsem se podívala Sethovi do očí. „Tohle je, ehm, prsten přátelství, jo?“

„Jasně, bez obav. Až tě požádám o ruku, poznáš to. Přinejmenším podle toho, že budu hyperventilovaný.“ Zvlnil rty do prohnaného úsměvu, který působil překvapivě sexy. „A prsten bude s rubíny.“

„Rubíny? Ne diamanty? Ty jsou na kapsu starého spisovatele moc drahé, co?“ Znechuceně zavrčel. „Ne, jenom mi prostě diamanty připada jí hrozně obyčejné, to je všechno. Jestli se ožením, bude to neoby

čejná událost. Navíc často nosíš něco červeného, ne? Vím, jak si zakládáš na tom, aby se ti k oblečení hodily doplňky.“

Odfrkla jsem a nechala ho, aby mě odvedl do postele. Usnul rychle jako vždycky, ale já jsem tam ležela a dotýkala se toho prstenu. Kov se mi na kůži ohřál. Konečkem prstu jsem přejíždě la po delfínovi a safírech. Nepříjemné vzpomínky, které ve mně prsten vyvolal, mě neopouštěly, ale když jsem ležela v Sethově objetí, už mi nepřipadaly tolik bolestné. Konečně ke mně přišel spánek a já okamžitě začala snít – měla jsem ten sen. Byla jsem zase v kuchyni a všechno kolem, všechny zvuky i vůně byly stejně živé jako předtím. Měla jsem ruce ve vodě. Vůně pomerančového přípravku na nádobí. „Sweet Home Alabama.“ Bylo to úplně stejné jako posledně. Moje snové já mylo nádobí a pobrukovalo si spolu s muzikou. Ohlédla se ke dveřím do vedlejší místnosti. V tom okamžiku minule sen skončil. Tentokrát ale pokračoval.

V obýváku seděla asi dvouletá holčička. Seděla na zemi na dece a kolem sebe měla plyšová zvířátka a další hračky. V rukou svírala plyšovou žirafu. Když s ní zatřásla, zachrastilo to. Jako by vycítila můj pohled, vzhlédla. Měla naducané tvářičky, které ještě neztratily miminkovský tvar. Vlásky měla kudrnaté a světle hnědé a oříškově hnědé oči jí rámovaly tmavé řasy. Byla rozkošná. Za ní na gauči ležela Aubrey stočená do klubíčka. Opodál se rozvalovala další kočka – zrzavohnědá, kterou jsem nikdy neviděla. Holčička se usmála a ve tvářích se jí objevily ďolíčky. Mé sno vé já zaplavila vlna lásky a radosti. Vnímala jsem ty emoce i jako pozorovatelka. V tu chvíli jsem věděla – způsobem, který bych nedokázala vysvětlit, ale s absolutní jistotou –, že ta holčička je moje dcera. Probudila jsem se.

Stejně jako minule, i tentokrát už bylo ráno a vůbec mi nepřipadalo, že by uplynulo tolik času. Okny dovnitř pronikaly slu neční paprsky a Seth vedle mě pořád spal. A stejně jako minule byla moje energie pryč. Byla jsem vyčerpaná.

Ale bolest ze ztracené energie se vůbec nedala srovnat s bolestí z toho, že jsem byla vytržena z toho snu, vytržena ze silných

citů, které mé snové já chovalo k té dívence. Její dceři. Mojí dceři. Ne, to není možné, řekla jsem si. Sukuby nemůžou mít děti. Toho jsem se vzdala, když jsem zaprodala svou duši. Ale bylo to tak realistické. Tak intenzivní. Bylo nemožné, abych měla dítě, ale ve snu bylo moje. Bezpochyby. I teď jsem cítila mateřské pudy a trhalo mi srdce na kusy, že tady teď svou dceru nemám.

Znovu jsem si zopakovala, že je to hloupost. Sny nejsou skutečné. Proto jsou to… sny. A nav íc mám teď větší problémy, se kterými se musím vypořádat. Jako s tou chybějící energií.

Seth se vedle mě zavrtěl a ve spánku mi sebral přikrývku. Stáhla jsem si ji zase zpátky, on se ke mně překulil a rozespale zamžoural. „Ahoj,“ řekl. „Co děláš?“ „Já nic.“ „Já taky nic.“ „Hele, já jsem tady ta zlá, vzpomínáš?“

Chvilku jsme se škádlili a přetahovali se o deku. Usmívala jsem se, abych mu nemusela vysvětlovat svoje problémy. Nakonec jsem vstala, i když bych nejraději zůstala v posteli celý den. A snila. Jenže Seth musel psát a mě čekala odpolední směna v knihkupectví.

Když jsem přišla domů, Vincent už byl vzhůru a spolu s Yasmine si v kuchyni dělali snídani. Bouřlivě se se mnou přivítali a smáli se něčemu, o čem se bavili ještě před mým příchodem. „Dáš si vajíčka?“ zeptal se mě Vincent a chytil máslo, které po něm Yasmine hodila. Nejspíš zašli na nákup, protože jsem si nevybavovala, že mám doma máslo. Vlastně jsem doma neměla žádné jídlo.

„Ne, díky,“ odpověděla jsem a usadila se na stoličku. „Už jsem jedla.“

„O moc přicházíš,“ ujistila mě Yasmine. „Vincent dělá tak hříšně dobrá vejce, že kvůli nim přijde rovnou do pekla.“

Vincent postavil pánev na plotnu, zapnul hořák a naslouchal syčení plynu, než plyn vzplál. „Tak kvůli vajíčkům přijdu do pekla, jo? Minule jsi mi říkala, že kvůli parkování.“ Oči andělské ženy rozpustile zajiskřily. Hladké černé vlasy teď měla stažené do culíku, takže vypadala mladince. K smíchu, vzhledem k tomu, že její věk přesahoval všechnu lidskou a do

konce i sukubí představivost.

„No jo, šmarjá. Na to už jsem zapomněla. Teď teda máme dilema. Nejsem si jistá, co ti přivodí zkázu rychleji. Jestli to, že potřebuješ tolik másla na dvě vejce, nebo parkování metr od obrubníku.“ Šťouchl ji vařečkou do paže. „Metr? A kvůli tomu tak blázníš? Asi se z tebe zblázním i já sám.“ „To těžko. Tys byl blázen už předtím, než jsem sem přišla.“

Dívala jsem se z jednoho na druhého, jak se tak škádlí, a došlo mi, že na mě úplně zapomněli. Nechtěla jsem je rušit, a tak jsem diskrétně vycouvala chodbou do své ložnice. Zavřela jsem za se bou dveře a ohromeně se zadívala na Aubrey. Rozvalovala se na mojí posteli a vyhřívala se v pruhu slunečního světla. „Tohle je tu celé ráno, Aub?“ Zívla, zamrkala na mě svýma zelenýma očima a pak se schou lila do bílého klubíčka – do podobné pózy, v jaké jsem ji viděla ve snu. Obličej si překryla jednou tlapkou.

No dobře. Tohle bylo nečekané. Začínám snad bláznit? Nebo Yasmine a Vincent… spolu opravdu flirtuj í? Ona je sice přátelský anděl a tak, ale… Čím víc jsem o tom uvažovala, tím zřejmější mi připadalo, že spolu opravdu flirtovali. Víc než jen flirtovali. A co bylo ještě podivnější: takhle nelaškují lidé ve fázi namlouvání. Takhle se škádlí dvojice, která je spolu už dlouho a oba jsou na sebe tak zvyklí, že za sebe málem dokončují věty. Připomnělo mi to, co říkal Erik. Podle něj se k sobě takhle nějak chováme se Sethem. „Jsou zamilovaní,“ oznámila jsem Aubrey nevěřícně. Dál mě ignorovala.

Jak jim to může fungovat? Nemůžou spolu přece spát. Jak jsem se dozvěděla, andělské bytosti by to přivodilo pád. Yasmi ne je zjevně pořád na straně pravdy a spravedlnosti. Tak co to má znamenat? Je v pořádku, že anděl miluje člověka, pokud se od sebe fyzicky drží dál? Cosi v mém nitru o tom pochybovalo. Poté, co jsem byla svědkem Joelova prudérního chování, jsem si nemyslela, že by on nebo ostatní schvalovali takový romá nek, byť sebepočestnější. Takže o tom zřejmě nikdo z nich neví, ani Carter. A upřímně, nebyla jsem si jistá, jestli to chci vědět já sama. Vášnivě jsem fandila vztahům, kterým hvězdy nepřejí, ale většinou nekončí dobře.

Popadla jsem oblečení a zamířila do sprchy. Uvědomila jsem si, že jsem možná svědkem vztahu ještě zoufalejšího, než je ten můj. Koho by napadlo, že se něco takového může stát? Ale s anděly se asi zázraky dějí.

Osprchovala jsem se, osušila si vlasy a pořád uvažovala o tom záhadném románku. Zamířila jsem do obýváku a přemýšlela, jestli budou flirtovat i nadále. Namísto toho jsem ale zazname nala známou energii nesmrtelného, kterého jsem netoužila vidět. Byla slizká a páchla pižmem. Na mém gauči seděl Niphon.

7

„Vypadni,“ vyhrkla jsem okamžitě.

Yasmine s Vincentem právě dojídali snídani a překvapeně na nás koukali. Niphon na ně ukázal. „Pustili mě dál. Nenapadlo mě, že z toho bude problém.“

Andělská žena a člověk se tvářili, že je jim to nepříjemné. Mohla jsem si domyslet, jak to bylo. Niphon přišel a oni ho pozvali dál, protože o našem nepřátelství nevěděli. Nejspíš ho považovali za mého parťáka ze strany zla, což technicky vzato byl.

Vincent se rychle zvedl a odnesl prázdný talíř do dřezu. Yasmine ho následovala. „Tak my už půjdeme,“ prohlásil Vincent.

„Jo,“ souhlasila Yasmine a vzala si kabát. Jen blázni se hrnou tam, kam se andělé bojí vstoupit. „Ráda jsem vás viděla.“ Odešli tak rychle, že se klidně mohli teleportovat. Zaměřila jsem svou pozornost zase na Niphona. „Vypadni,“ zopakovala jsem. Opřel se a dal si na opěradlo i ruce. „Letho, Letho…“ „A přestaň mě takhle oslovovat.“

„Jak chceš. A neboj, za chvilku půjdu. Jenom jsem ti chtěl povědět novinky o Tawny.“ Propánakrále. Tawny. Prosím, prosím, ať včera v noci zabodova la, modlila jsem se v duchu. V baru se sice chovala tak, že jsem tomu příliš nevěřila, ale třeba jsem jí šla příkladem, když jsem odešla s Judem. „Ještě si nenašla oběť.“ Sakra. „Dobře, díky,“ řekla jsem a ukázala ke dveřím. „Tak už můžeš jít. A příště bude stačit, když mi zavoláš. A nejradši z taxíku, kte rý tě bude odvážet na letiště, abych tě už nikdy nemusela vidět.“ Zvedl se z gauče a zadíval se na mě s ublíženým výrazem. „Dobře, dobře. Ale je tu ještě jedna věc, o které s tebou chci mluvit.“ „Já s tebou ale o ničem mluvit nechci.“ Už jsem začínala být dost nepříjemná. „Tak tím si nejsem vůbec jistý.“ Zastavil se s rukou na klice,

ale nevypadal, že by se chystal odejít. „Myslel jsem, že tě to bude zajímat. Týká se to tvého milostného života.“ „Ne! O tom se bavit nebudeme.“

„Letho… teda Georgino, chci ti jen pomoct,“ zakv ílel. „Připadá mi strašné, že vy dva nemůžete naplnit svou lásku.“

„Jsme v pohodě. A neopírej se mi o dveře. Nechci, aby tam zůstal mastný flek z tvých vlasů.“ Niphon se narovnal a starostlivě si je pročísl. „Hele, chápu, proč s ním nechceš spát. Je to obdivuhodné. Chceš ochránit jeho život, nezkrátit mu ho a tak dále. Ale co kdyby to nehrozilo? Co kdybych to zařídil tak, že bys s ním mohla mít sex bez těch ošklivých vedlejších účinků?“ „Jasně. A udělal bys to z čiré dobroty srdce.“ „No…“ Pokr čil rameny a pak široce rozhodil rukama. „Za všechno se platí.“

„Nestojí to za to. Nic nestojí za to, aby Seth zaprodal svou duši.“ „Mohl bych dohodu ještě vylepšit. Dát mu delší život…, delší mládí…“ „Ne. Přísahám Bohu, že pokud hned neodejdeš, zavolám Jeromovi.“ To bylo samozřejmě blufování, protože Jerome zrovna pobýval mimo město. „Jak jsem řekl, jen se snažím pomoct,“ prohlásil Niphon. „Jo. Stejně, jako jsi pomohl mně?“ zeptala jsem se a nesnažila se skrýt sarkasmus.

Náhle jeho posměvačný škádlivý pohled zmizel. Výraz mu ztvrdl. Tvářil se naštvaně. Děsivě.

„Já jsem ti pomohl, malá Letho. Bylas nula. Absolutní nula. Chudá dcera rybáře ze zastrčené díry. Děvka po uši v problémech v zastrčené díře. Podělala sis život a já to za tebe spravil. Udělal jsem z tebe toho, kým jsi. Smazal jsem tvoje problémy. Zachránil jsem ti manžela. Dal jsem ti věčný život a krásu. Když už nic jiného, máš mi být vděčná.“ „Nestálo to za to,“ řekla jsem tónem podobným jeho zachmu řenému výrazu. „Nestálo to za to.“

„Opravdu ne? Radši by ses dívala, jak tvůj manžel páchá sebevraždu? Radši bys umřela jako vyvrhel?“ Neodpověděla jsem. Vzpomněla jsem si na zoufalý výraz své ho manžela, když tehdy zjistil, že jsem ho podvedla. I po všech

těch staletích mě jeho výraz stále pronásledoval. Můj muž byl tak zoufalý, že si chtěl vzít život. Když jsem zaprodala svou duši a stala se sukubou, uzavřela jsem s peklem dohodu, že on i všichni ostatní na mě zapomenou. Žil dál a zapomněl, že jsem kdy existovala. Stálo to za to?

Když jsem dlouho mlčela, Niphon se zase začal pošklebovat. Otevřel dveře. „Sbohem, Georgino. Ozvi se, kdyby sis to rozmyslela.“ Odešel a já ještě dlouho zírala na dveře, než jsem se přiměla k pohybu. Nabídka, že by Seth zaprodal duši, mě nijak nelákala. To mě netrápilo. Ale to ostatní, co řekl…, ty připomínky mojí minulosti… Povzdechla jsem si. Nechtěla jsem se tím zabývat, když se mi toho teď v životě děje tolik. A jak jsem tak o tom uvažovala, došlo mi, že za dvě hodiny musím být v práci. Rozhodla jsem se, že to risknu a zajdu si pro nějaké další informace o svých snech. Od Danta.

Jeho obchod vypadal stejně bezútěšně, jako když jsem tam byla naposled. Tentokrát tam ale měl zákaznici. Byla to mladá žena, možná nějaká vysokoškolačka. Měla hnědé vlasy a na sobě šedou mikinu. Když jsem ji uviděla, začala jsem z obchodu cou vat, ale Dante na mě mávl, abych šla dál. „Ne, ne, to je v pořádku. Můžeš počkat tady.“ Podíval se na tu dívku. Oba seděli u rozviklaného stolku se sametovým ubru sem. „Vám to nevadí, že ne?“ zeptal se jí. Sotva na mě pohlédla. „Ne! Ne! Honem pokračujte. Chci se o tom muži dozvědět víc.“

Dante vykouzlil nádherný úsměv, který mi připadal trochu falešný, ale na tu dívku zřejmě zabral. Přistoupila jsem blíž a zjistila, že jí vykládá tarotové karty. Na stole jich leželo několik vytažených. Otočil další. „Aha, Velekněz.“ Mluvil tajuplným vědoucím tónem. „Co to znamená?“ vyjekla. „Vy nevíte? Nevíte o tom nic?“ Zavrtěla hlavou. „Nic.“

„No, Velekněz je významná karta v oblasti lásky. Reprezentuje romantického muže, pohledného a okouzlujícího, která rád dělá láskyplná gesta a dává dárky. Znáte ty typy.“ „Vlastně ne,“ přiznala zamyšleně. „Všichni kluci, se kterými

jsem chodila, byli kreténi.“ „Tak se to změní,“ slíbil.

O tarotu jsem něco věděla. Velekněz reprezentuje tradice, moudrost a organizované náboženství. Není to zrovna romantic ká postava a ještě k tomu bývá většinou zobrazován v kněžském rouchu. „Proč je tak divně oblečený?“ dotázala se ta dívka. „Vypadá to jako nějaká róba.“

„Není divná,“ řekl Dante. „Je honosná. Pamatujte, že tarot je prastarý systém. V dávné minulosti takhle oblečený muž představoval poslední výkřik módy. Chápete, takový typ, co si potrpí na značkové oblečení.“

Zachytila jsem Dantův pohled a obrátila oči k nebi. On ale zachoval pokerovou tvář a otočil další kartu. „Vypadá to dobře,“ prohlásil. „Věž.“ Věž patří k nejhorším kartám v tarotu. „To znamená, že vás dva čeká slibná budoucnost.“

„Proč je ale v plamenech?“ podivila se. „A proč z jejích oken padají lidi?“

„Všechno jsou to jen symboly,“ objasnil rychle. „Přestože pro vás okamžik seznámení s tím mužem vypadá dobře, znamená to, že musíte dávat pozor na znamení kolem vás.“ „No teda,“ řekla. „Doufám, že to budu umět.“ Dante shrábl všechny karty a pečlivě je srovnal do balíčku. „Můžu vám pomoct, jestli chcete. Můžu vám dát balíček karet se slevou. Tak budete mít nějaké vodítko. Budete připravená na okamžik, kdy ho potkáte.“

Upřímně jsem pochybovala, že ta dívka někdy toho vybájeného muže potká. „Kolik?“ zeptala se váhavě. „Hmm, tak se na to podíváme.“ Dante se zamyslel. „Normál ně stojí padesát dolarů a na balíček dávám obvykle slevu pět dolarů, ale… sakra. V ážně chci vidět, jak to zabere. Sám jsem taky romantik, víte? Je to přehnané, ale dám vám sadu šesti po čtyřiceti dolarech za kus. Můžete si je koupit hned a pak si je vyzvedávat postupně.“ Dívka se rozmýšlela a já bych na ni nejradši začala řvát, že je to podvod. Jenže jsem potřebovala Dantovu radu a nechtěla jsem ho shodit před někým cizím. Ne že by se ke mně choval líp.

„Nechci na vás tlačit,“ pověděl jí něžně. „Takže prosím. Nemusíte se cítit k ničemu zavázaná. Naslouchejte svému srdci. Pokud nám ty karty teď něco prozradily, pak to, že musíte své srdce chránit, protože vstupujete do důležité fáze svého života.“ To ji dostalo. „Dobře. Udělám to.“

Nevěřícně jsem sledovala, jak ti dva došli k pokladně. Dala mu dvě stě čtyřicet dolarů plus daň a on jí za to dal balíček tarotových karet, jaký by si klidně mohla koupit někde v trafice. „Měl by ses stydět,“ oznámila jsem mu, sotva odešla. „Sukubo, rád tě zase vidím.“ „To nebyl výklad vztahu.“

„Ne,“ připustil, došel ke mně a zastavil se vedle mě. „V kartách jí vyšlo, že ji brzy čeká změna v sexu a že se přidá k sebevražednému kultu.“ „Ale tys jí tvrdil, že je to o lásce.“ „Je jí dvacet. V tomhle věku chtějí slyšet jenom o lásce.“ „Přijdeš do pekla.“ „To pro mě není žádná novinka. Vlastně jsem ti to minule řekl, že jo? No a co pro tebe teď můžu udělat? Rozmyslela sis to s tím sexem?“ „Ne. Samozřejmě, že ne.“

Zatvářil se uraženě. „Samozřejmě, že ne? Jak to? To jsem tak nepřitažlivý?“

„To ne,“ řekla jsem. Vypadal, že se pár dní neholil, a bylo na tom něco sexy. I jeho tmavofialové tričko bylo sexy. Dokonale

mu padlo. Předtím jsem si nevšimla, jak hezké má svaly na břiše. Pravděpodobně tu nemá moc práce, a tak má dost času na posilování. „Proto tady nejsem. A upřímně – jestli je tohle tvo je chování jen špičkou ledovce, myslím, že mi nestojíš za ztrátu času.“

Rozhodil rukama. „Ona sem přijde, uráží mě, a čeká, že jí pomůžu? Tak co teda chceš? Konečně se ti rozbila myčka na nádobí?“ „Ne, ale ten sen se mi zdál znovu. A bylo tam toho víc.“

Zrekapitulovala jsem mu svůj sen a on naslouchal s nečitelným výrazem. „A určitě nechceš novou myčku?“ zeptal se pochybovačně. „Ne!“ „A co děti?“

„Co s nimi?“ „Chceš je?“ Zmlkla jsem. Dante se křivě usmíval a pozoroval mě. Možná je podvodník, ale je chytrý. To ti nejlepší bývají. Lidé jako on si postaví živobytí na tom, že vidí do jiných a využívají maličkostí – jako třeba touhy té dívky po lásce. „Na tom nezáleží,“ odpověděla jsem. „Dobře to víš. Nemůžu mít děti.“ „Na to jsem se neptal, sukubo. Ptal jsem se, jestli děti chceš.“ Odvrátila jsem zrak a studovala křišťálovou kouli. Podle toho, jak vypadala na slunečním světle, jsem usoudila, že je nejspíš plastová.

„Jistě. To jsem chtěla už jako smrtelnice. Kdybych teď mohla mít děti, určitě bych je měla.“ Přikývl a já z něj měla poprvé dojem, že mě bere vážně. Skoro. „A nech mě hádat. Probudila ses bez energie.“

„Ano, a to jsem v noci předtím měla oběť. Bylo to stejné jako minule.“ Zatvářil se zadumaně. „Zajímavé. Stává se ti to jen po dobití.“ „Co myslíš, že to znamená?“ „Netuším. Třeba to neznamená nic.“

„Něco to znamenat musí. Přece neztrácím energii jen tak bezdůvodně.“

„Jsi ve stresu,“ namítl. „A patříš k těm nejupjatějším lidem, jaké jsem kdy potkal – ať už mezi smrtelnými nebo nesmrtelnými. Celá staletí jsi chtěla, aby tě někdo nabouchal. Teď máš s přítelem celibát. A pracuješ pro toho démona, že jo? Pro toho, co vypadá jako Matthew Broderick?“ „John Cusack,“ opravila jsem ho. „Vypadá jako John Cusack.“

„To je fuk. To stačí, aby to jednoho udolalo. Tvoje sny jsou výrazem tvých trápení v životě. Nevědomky vyplouvají na povrch v živých barvách.“

„Ty se vůbec nesnažíš. Nejsi žádný odborník na sny ani na nic jiného. Jen podvodník.“

„Ne. Ne všechno, co dělám, je podvod. Vyznám se ve snech. Vyznám se v kouzlech. A vím, co by ti pomohlo.“ „Co?“ Ukázal na pult. „Ty a já. Tady. Nazí. V horizontální poloze.“ Zaúpěla jsem. „No, opravdu jsi nelhal. Jsi romantik.“

„Jsem pragmatik. A oportunista.“ „Slizoun, co se mnou jedná jako s děvkou…“ „Sakra, nevrznul jsem si už měsíce a teď se tu ukáže sukuba a prosí o pomoc. To by ses taky pokoušela vymámit sex.“

Obezřetně jsem na něj pohlédla. „Tak o tomhle to je? Musím se s tebou vyspat, abys mi pomohl?“

Dante zabořil ruce do kapes. „Ne. Jen myslím, že kdybys chtěla, byla by s tebou větší zábava. Navíc ti už nijak pomoct nemůžu.“ Zklamaná jsem se obrátila k odchodu. „Dobře. Díky. Tak tro chu.“ „Víš, co ještě by ti mohlo pomoct?“ křikl za mnou. „Jestli se to týká sexu…“

„Dovolená. Nebo aspoň masáž. Základní věci, které uleví stresu.“ Tohle znělo rozumně a příjemně mě překvapilo, že uvažuje i o něčem jiném. „Na tom něco je,“ opáčila jsem. „Ale pochybuju, že masáž vyřeší moje problémy.“ „Možná jo. Možná ne. Ale jestli chceš masáž zdarma…, že bys u ní byla nahá…“ Odešla jsem.

Už tak mi připadalo, že můj vztah se Sethem se točí pořád dokola. A zbytek mého života zjevně taky. Zdají se mi tytéž sny, pak jdu k Dantovi, ten mi nepomůže, jdu do práce a přemýšlím. Protože přesně takhle se poslední dobou můj život odvíjí. V Emerald City jsem se vrhla do vyřizování papírů a práce se zákazníky, ale celou dobu jsem měla před očima obrázek té holčičky ze snu a snila jsem o tom, že bych měla dceru. Srdce mě bolelo, jak jsem ji chtěla znovu vidět, ji a její úsměv. Ve srovnání s ní mi všechno v mojí práci připadalo povrchní a bezvýznamné. Když mi skončila směna, vzala jsem Maddie k sobě domů, abych dostála svému slibu a sehnala jí někoho, kdo s ní půjde na rande. „Ty mě chceš prodat?“ vyjekla, když jsem jí objasnila svůj plán.

„Je to aukce,“ řekla jsem. „Na dětskou charitu. Máš ráda děti, že jo?“ „No jo, ale…“ „Tak to bude skvělé. Tumáš, vyzkoušej si to.“ Hodila jsem jí

igelitku s oblečením z obchodu BCBG. Obezřetně na ni pohlédla. „Nenakupují tam teenageři?“ „Nakupuje tam každý, kdo má styl,“ ujistila jsem ji.

Otevřela tašku a vytáhla šaty po kolena, které jsem pro ni nedávno koupila. Byly z hedvábí a šifónu s růžovými geometrickými vzory. Měly empírový střih s trochu nabraným vrškem a výstřihem do véčka. Daly se přepásat stuhou a celému dojmu ještě dodávaly nadýchané rukávy. „Tohle si nemůžu obléknout,“ vyhrkla okamžitě. „Proč? Protože to vypadá dobře?“

Zpražila mě příkrým pohledem. „Vždyť to je, jako bych na sobě nic neměla.“ „Cože? Budeš mít na sobě spoustu látky.“ Vlastním několi kery šaty, o kterých by se dalo říct, že na sobě nic nemám. Tyhle byly elegantní a vkusné. Ve srovnání s mým oblečením působily jako šaty pro náboženské fanatiky. „Vyzkoušej si je a uvidíme.“

Váhavě poslechla, a když po chvíli vyšla z koupelny, pohled na ni mě potěšil. Velikost jsem trefila dokonale. Seděly jí.

„Ale tady jsou moc upnuté,“ namítla a odtáhla si látku od pasu. „Přesně tak.“ „Nevypadám v nich tlustá?“ „Vypadáš v nich skvěle. Kdyby byly elastické, mohl by to být problém, ale tyhle jsou z lehké volné látky.“ „Výstřih je hrozně hluboký…“ „Zmlkni,“ okřikla jsem ji. „A teď na tobě dokončíme práci.“

Nalíčila jsem ji a učesala tak, aby měla vlasy pro změnu rozpuštěné. Když jsem jí je rozčesala, leskly se jako černé hedvábí. Připadalo mi, že je škoda, že je tak často nosí stažené do culíku. Navíc všichni vědí, že ve filmech se z plachých dívek vždyc ky stanou krasavice, jakmile si rozpustí vlasy a sundají brýle. Maddie nosila kontaktní čočky, ale princip zůstal stejný. Celkový dojem jsem dokončila tím, že jsem jí dala boty na trošku vyšších podpatcích, které jsem jí koupila k těm šatům. Ještě vyšší by vypadaly líp, ale i já jsem věděla, kdy už to stačí. Když jsem byla s výsledkem spokojená, zamířily jsme na aukci.

„Chováš se ke mně jako pohádková kmotřička,“ zamumlala, když jsme vešly do hotelu, kde se celá akce odehrávala. „Ale já si pořád připadám jako dýně, ne jako Popelka.“

Šťouchla jsem do ní loktem. „Proč uvažuješ tak negativně? Měla by sis založit nějakou depresivní emo kapelu a konkurovat Dougovi.“ „No jasně. To by bylo super. Hele, není támhle Seth?“

Razily jsme si cestu sálem a mířily k části, kde se shromažďovaly dobrovolnice. Už se tam sešla spousta lidí. Většina kulatých stolků byla obsazena. Podívala jsem se směrem, kam mi Maddie ukazovala, a u jednoho stolu, který ještě nebyl plně obsazený, jsem uviděla Setha. Všiml si nás a mávl rukou na pozdrav.

„Chtěl tě přijít podpořit,“ řekla jsem jí. Ve skutečnosti Setha děsilo, že do toho chci Maddie zatáhnout, a přišel se sem podívat z jakési zvrácené fascinace. Předpokládal, že to skončí katastrofou. Ale Maddie o jeho motivech nevěděla, a tak byla příjemně překvapena. Usmála se a mně to vyrazilo dech. „Tohle je ono,“ vyhrkla jsem. „Přesně tohle potřebuješ.“ Úsměv ji přešel. „Co?“ Hughovi div nevypadly oči, když nás uviděl. „Věděl jsem, že máš ráda děti. Věděl jsem, že vylezeš z nory a přijdeš mi po moct…“

„Já ne,“ řekla jsem. „Maddie.“ Položila jsem jí ruku na rameno. Hugh se zatvářil dokonale nečitelně. „Cože?“

Vtom kolem nás prošla vysoká bruneta v černých saténových večerních šatech. Pravděpodobně ta kočka, co ji chtěl dostat do postele. Natáhla ruku. „Zdravím, já jsem Deanna, koordinátorka. Vy musíte být Hughova kamarádka.“

„Georgina,“ řekla jsem a otřásla se. „Ale naší dobrovolnicí je tady Maddie. Je novinářka a píše pro významný ženský časopis.“ Deanně se rozzářily oči. „Aha! Milujeme celebrity. Tak já vám o tom něco povím.“

Odvedla Maddie stranou. Jakmile zmizely, Hugh se ke mně obrátil. „Co to má znamenat? Chtěl jsem Georginu, ne ošklivé káčátko.“ „Ty jsi ale pitomec. A neříkej tak hnusné věci.“

Pokrčil rameny s očima upřenýma na Maddie. „Říkám, jen co vidím. Je jako kredenc.“ Taky jsem se na ni podívala. V těch šatech vypadala štíhlejší, ale Hugh patří k mužům, co preferují kostnaté typy – tedy po

kud mají dobře vyvinutý hrudník.

„Kvůli takovým jako ty mají ženy komplexy méněcennosti. Vždycky je rozcupuješ na kousky. Teda myslím ženy. Ne komplexy.“ „Hele, vlastně není tak úplně špatná,“ řekl. „Nejspíš to dobře dělá pusou.“ Obrátila jsem oči v sloup. „Ty lichotníku. Proč to říkáš?“ „Tlusté ženské to vždycky dělají. Musejí. Je to jediný způsob, jak seženou chlapa.“ Bouchla jsem ho do paže. Tvrdě. „Au! Sakra, to bolelo.“ „Jsi debil,“ oznámila jsem mu. „Maddie je krásná.“

„Ujde,“ řekl a třel si paži. „Já si ale dneska nemůžu dovolit další průměrné zboží – ne s tím, co už mám na skladě.“

Ukázal k místu, kde se shromažďovaly další dobrovolnice. Okamžitě mi bylo jasné, na co naráží. Bylo to snadné, protože Tawny převyšovala ostatní ženy dobře o třicet centimetrů. „Kristepane,“ poznamenala jsem. „Jak se to stalo?“ Zoufale rozhodil rukama. „Chytla se toho nápadu, když ses o něm zmínila v baru.“

„Měla jsem dojem, že mě neposlouchá,“ řekla jsem omluvně. Hugh mávl rukou směrem k davu. „Pozdě bycha honit. Běž si sednout, Brute, ať se ta katastrofa může rozběhnout. Pokazila jsi celý večer. Netuším, proč tolik nenávidíš děti.“ Zpražila jsem ho pohledem a odešla za Sethem. Mezitím si k němu přisedli vampýři. „Vy jste sem přišli, abyste šli na rande, nebo abyste získali oběť?“ zeptala jsem se. „Ani jedno,“ odvětil Peter. „Přišli jsme se podívat na Tawninu show.“

Povzdechla jsem si. „Tohle měla být charita, a přitom se tady všichni chovají, jako by šlo o přehlídku zrůd. Hugh už mi vyna dal, že jsem to zkazila, protože jsem přivedla Maddie.“ Seth se zatvářil překvapeně. „Proč? Vždyť vypadá výborně.“

Ukázala jsem ji Peterovi a Codymu a ti potvrdili, že vypadá hezky. „Bude v pohodě,“ řekl Cody. „Ale na Tawny bude podí vaná. Ještě jsem neviděl, co má na sobě. Doufám, že to odpovídá jejím normám.“ „Možná jí Santa přinese hezčí oblečení,“ řekl Peter. Podíval se

na mě. „Ty už máš nakoupeno?“

„Co?“ Aha. Carter. Úplně jsem na to zapomněla. Kupovat dárky cynickému andělovi nebylo zrovna na prvním místě v po řadí mých priorit. „Já… No, zatím mám pár nápadů. Pořád o tom uvažuju.“ „A co ten vánoční stromeček? Už sis ho pořídila?“ „To jsem taky ještě nezvládla.“ „Nevěděl jsem, že chceš stromek,“ ozval se Seth. „Chceš, abych ti pomohl nějaký vybrat?“ „No, já ne…“

Aukce už začala, a tak jsem zmlkla. Vyvolavatel Nick byl mladík něco málo přes třicet a nejspíš si v Seattlu přivydělával jako místní model. Neustále se usmíval, flirtoval s ženami a trousil chlapské vtípky. Nabídky rychle a zběsile narůstaly a bylo snad né nechat se pohltit všeobecným vzrušením. „Další v pořadí,“ uvedl vyvolavatel a přečetl jméno z kartič ky, „je Tawny Johnsonová.“ „Johnsonová?“ podivil se Cody. „To je trochu nuda.“ „Obě jména si vymyslela sama,“ utrousila jsem. U sukub je to obvyklé. „Po výběru prvního jí asi na druhé nezbylo dost du ševní energie.“ „Au,“ řekl Seth. „Kdo se tady teď chová hnusně?“ „Ty ses s ní ještě nesetkal,“ upozornila jsem ho. Tawny přešla pódium v botách na sedmnácticetimentrových podpatcích, které vypadaly, jako by byly vyrobeny z nerez oce li. Připomínaly mi středověké mučicí nástroje, ale hodily se jí k upnutým stříbrným kalhotám a bundičce. „Nezklamala,“ poznamenal Cody a dál si prohlížel její oděv.

Nepřekvapilo mě, že při posledních krocích trochu zavrávorala a Nick ji musel zachytit, aby neupadla. „Opatrně,“ řekl jí a obdařil ji zářivým bílým úsměvem. „To muži by měli padat při pohledu na vás.“ Chvilku jí trvalo, než ten vtip pochopila, a pak se vysokým hláskem zahihňala. Ten zvuk mi brnkal na nervy, ale Nick se tvářil potěšeně, že konečně našel někoho, kdo oceňuje jeho žerty.

„Povězte nám něco o sobě, Tawny,“ vyzval ji. „Mám tady napsáno, že jste momentálně nezaměstnaná. Znamená to, že se právě po něčem poohlížíte?“ „Víte, Nicku, teď se poohlížím spíš po někom. Tedy, jestli chá

pete, jak to myslím.“ „Ach, můj bože,“ povzdechla jsem. „To bylo vtipné,“ poznamenal Peter. „Ne, nebylo.“

Nick byl zjevně téhož názoru jako Peter. Rozesmál se. „Opatrně, pánové… Máme tady jednu nebezpečnou. Povězte mi, Tawny, jakého muže byste chtěla?“

Hluboce se zamyslela a našpulila své rudou rtěnkou přetřené rty. „Hledám někoho se srdcem na pravém místě, Nicku. Se srdcem a duší. To jsou ty nejdůležitější věci.“

Publikum svorně vydechlo úžasem. Vedle mě Peter poznamenal: „Ta věc s duší byla fakt zábavná. Samozřejmě jenom pro nás, ale stejně.“ Tawny mrkla do publika. „Ale někdy je může vynahradit i výdrž a tlustá šeková knížka.“ Nick počkal, až se diváci dosmějí. „Dobrá, tak tedy začneme s nabídkou na padesáti – ó, můj bože.“ Tawny si sundala bundičku a odhalila tílko se zebřím vzorem. ,Tílko‘ ovšem bylo přehnané označení. Měla ho tak obtažené přes mohutné poprsí, že působilo spíš jako elastický pás, který jí zakrýval sotva bradavky.

Z publika se ozývaly nabídky, což mě i mé kamarády ohromilo. Ale ještě překvapivější bylo, že se přidal i vyvolavač Nick. „Vážení, vím, že je to trochu nezvyklé, ale… zkr átka si nemů žu pomoct. Tři sta dolarů.“ „Tři sta padesát!“ „Čtyři sta!“

Nakonec ji vyhrál Nick a dal za ni překvapivých pět set padesát. „Čert mě vem,“ prohlásil Peter.

Jindy bych si z té poznámky dělala legraci, ale teď jsem byla příliš šokovaná. Když jsem se konečně zmohla na slovo, řekla jsem: „To je dobře, ne? Ten chlap vypadá, že se s ní vyspí hned.“ „A všechny peníze jsou pro děti,“ dodal Cody.

Moje ohromení pozvolna přerostlo v úlevu. Večer se vyvíjel vskutku nečekaně. Problém s Tawny byl vyřešen. Zřejmě by bývalo stačilo dát jí do novin inzerát. Teď se s Nickem vyspí a Niphon konečně odejde. A já budu mít o starost míň, což je jedině dobře, protože mám plno dalších starostí. Jako třeba s Maddie.

Pak na ni přišla řada. Předstoupila se zachmuřeným bojovným výrazem. Vypadala vyděšeně i výhrůžně zároveň. Navzdo ry jejímu nepřístupnému výrazu jsem zaznamenala mezi diváky několik, kteří ji sledovali se zájmem. „Usmívej se, usmívej se,“ mumlala jsem jen tak do vzduchu. „Maddie Satoová,“ představil ji Nick zvesela. „Píšete články do časopisu. Do nějakého, který znám?“ „Pravděpodobně ne,“ odpověděla se stále stejným výrazem. „Tedy pokud nečtete feministické časopisy.“

„Feministické,“ poznamenal pobaveně. „A teď nám asi řeknete, že nesnášíte muže.“ Bezvýrazně na něj pohlédla. „Nesnáším jenom hloupé muže, kteří nevědí, co znamená feminismus.“ Zasmál se. „Potkala jste už hodně takových?“ „Potkávám je neustále.“ „Opravdu?“ „Dokonce i teď, když spolu mluvíme, Nicku.“ „No to snad ne,“ prohlásil Peter. Zaúpěla jsem.

Nickovi trvalo celých deset vteřin, než mu došlo, že ho urazila. Pak se poprvé za ten večer přestal usmívat. Otočil se do publika a řekl: „Dobře, začneme s nabídkou na padesáti.“ Zavládlo ticho. Ti, kteří prve sledovali Maddie se zájmem, už se tak zaujatě netvářili. Polkla jsem, abych nezačala ječet. Tohle se nemělo stát. Slíbila jsem jí rande. Tohle ji zničí. Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se ze zadní části sálu ozval hlas. „Padesát.“

Ulevilo se mi a ohlédla jsem se. Muž, který začal s nabídkou, byl asi padesátiletý a vypadal přesně jako jeden pedofil, kterého jsem viděla ve zprávách. „Padesát,“ řekl Nick. „Slyšel jsem sedmdesát pět?“ Ticho. Obrátila jsem se k Sethovi. „Udělej něco!“ zasyčela jsem. Trhl sebou. „Co?“ „Jdi do toho…“ Strčila jsem do něj a on zvedl ruku. „Sedmdesát pět.“ Všichni v sále svorně vydechli úžasem. Zřejmě nikdo včetně Maddie neočekával, že budou lítat nabídky za ženu, která nesná ší muže. Překvapeně vykulila oči. „Sto,“ ozval se ten, co vypadal jako pedofil.

Pak Seth prohlásil: „Tři sta.“ Nevěděla jsem, jestli to udělal proto, že to chtěl rychle ukončit, nebo mu bylo Maddie líto.

Následovaly další ohromené vzdechy. Ten druhý muž, který přihazoval, s tím nemohl soupeřit. Nejspíš všechny svoje peníze utratil za kauci u soudu. „Prodáno džentlmenovi v tričku Welcome Back, Kotter.“

„Hezké,“ poznamenal Cody, když Maddie opouštěla pódium. Natáhla jsem se a stiskla Sethovi ruku. „Děkuju.“ Obdařil mě polovičatým úsměvem. „Pro děti cokoli.“ Nick otočil na další kartičku. „A teď tady máme… Georginu Kincaidovou.“ Trhla jsem hlavou. Na druhé straně sálu jsem uviděla Hughův úšklebek. „To snad ne,“ procedila jsem skrz zuby. Nick se zmateně díval do lidí. „Georgina Kincaidová?“ „Z toho se nevykroutíš,“ ušklíbl se Peter. „Honem tam běž. Nebo si lidi pomyslí, že nesnášíš děti.“ „Tenhle vtip už začíná být otřepaný,“ zasyčela jsem.

V duchu jsem si slíbila, že Hughovi nafackuju později, a váhavě jsem se zvedla ze židle. Když mě Nick uviděl, nasadil záři vý úsměv. „Aha, tady je. Módní pozdní příchod.“

Když už šla řeč o módě, litovala jsem, že nemám na sobě něco tak hezkého jako Maddiiny šaty. Sice mě do téhle situace navezli podrazem, ale chtěla jsem svou roli odvést poctivě. Ostatně vypadala jsem celkem k světu – můj smysl pro estetično by mi ani nic jiného nedovolil. Měla jsem na sobě černou sukni a purpuro vý kašmírový svetr. Vlasy jsem měla stažené do culíku. Pomalu a postupně – aby si toho nikdo nevšiml – jsem si udělala svetr trochu upnutější a s větším výstřihem. Pohupovala jsem boky a cestou jsem si rozpustila vlasy a pohodila hlavou. Zabralo to u Maddie i bezpočtu dívek z filmů. U mě to taky zabere, protože teď mi najednou šlo o hodně.

Za žádnou cenu jsem nemínila dopustit, aby mě vydražili za míň než Tawny.

„Georgino,“ zvolal Nick a pomohl mi vylézt na pódium. „Podle mých poznámek jste radši, když vás lidi oslovují Georgie.“ Jo, Hugh rozhodně dostane přes ústa. „A taky prý vedete knihkupectví.“

Kdybych nedávno měla oběť a vyzařovala by ze mě sukubí záře, nemusela bych dělat nic víc, než tam stát. Dokonce bych se nemusela ani usmívat. Teď jsem ale musela trochu zapracovat. Rychle jsem zhodnotila publikum. Muži, kteří chodí na takové hle akce, bývají většinou úředníci s horentními příjmy. Někte ří přišli proto, že lidumilství je v módě a vylepší jim reputaci. Tohle byl stylový způsob. Jiní, ačkoli nepůsobili úplně beznadějně, byli introverti nebo intelektuálské typy, pro které tohle byla vítaná příležitost, jak se seznámit s ženou. Všichni toužili po chytré a schopné ženě, která je navíc ještě hezká. A vtipná… vtip vždycky zabírá především.

Usmála jsem se na Nicka a pak do publika. „Ano, správně. Organizuju kulturní akce, sháním peníze, starám se, aby všechno vypadalo hezky, a honím lidi, aby pracovali.“ „To zní, jako že se nezastavíte,“ řekl. „Teď bych se ráda zastavila, až půjdu na to na rande,“ opáčila jsem.

To vyvolalo salvu smíchu, ve kterou jsem doufala. „Máte vysoká očekávání,“ poznamenal Nick.

„Myslím, že to by měl mít každý. Proč se spokojit s málem? Když nějaký muž splní moje nároky, já zase splním ty jeho. Koneckonců mně jde hlavně o smysl pro humor a konverzaci, při které neusnu nudou.“ Uvědomila jsem si, že mluvím jako uchazečka o titul Miss Amerika, ale možná v tom zase takový roz díl není. Ze zaujatých pohledů v publiku jsem usoudila, že jsem udělala dobrý první dojem. „Tahle se vyzná,“ řekl Nick. „Začněme tedy na padesáti za Georgie.“

Pak přicházely další nabídky. V sále se zájemci trumfovali jeden přes druhého. V jednu chvíli jsem pohlédla na Setha. Naše pohledy se setkaly a on se zatvářil, jako by nejradši taky při šel s nabídkou. Zavrtěla jsem hlavou. Byl jediný z přítomných, s kým jsem jít na rande chtěla, ale nemínila jsem Maddie pokazit její vítězství. Chtěla jsem, aby si připadala výjimečná. Navíc jsem si nepřála, aby Seth vyhodil tolik peněz. Vytáhla jsem to na sedmnáct set dolarů. „Nemůžu tomu uvěřit,“ pošeptala mi Maddie do ucha, když bylo po všem. „Myslím, že tebe vydražili za největší částku. A ten chlápek vypadá mile.“

To vypadal. Bylo mu ke čtyřiceti. Oblek od Armaniho. Ne škodný. Nikdo, s kým bych si chtěla začít něco zásadního, ale na obyčejné rande vypadal přijatelně. Možná bych si mohla i dopl nit energii, pokud bych se odhodlala použít tohle tělo. „Tys taky vydělala hodně,“ utahovala jsem si z ní. Přes celý sál se zadívala na Setha a zamyšleně si ho prohlíže la. „Seth to nejspíš udělal proto, že mě litoval.“ „Jistěže ne,“ řekla jsem rychle. Pořád se tvářila skepticky. „No, stejně už je to jedno. Radši si zajdu na kafe a kus řeči s ním než s nějakým slizounem. Ten druhý chlap mi připomínal sexuálního delikventa, kterého jsem viděla v televizi…“

Když aukce skončila, předali jsme si s mým kupcem kontakty, abychom si mohli domluvit schůzku. Hugh se přilepil k Deanně a držel se ode mě co nejdál. Nic jsem si z toho nedělala. Mám dost času vyřídit si to s ním později. Tawny se ode mě naštěstí taky držela dál, visela Nickovi na předloktí. Pozorovala jsem je jako hrdá matka. Dneska bude výborná noc.

8

„Nazdar, sukubo.“

Když mi druhý den zazvonil telefon, Dantův lakonický hlas byl tím posledním, co jsem čekala. Úplně jsem zapomněla, že jsem mu dala svoje číslo. Moje překvapení ale rychle ustoupilo nedočkavosti. Možná na něco přišel. Po aukci už jsem další ener gii neztratila, ale ani jsem si nenašla další oběť. Žádná sláva to nebyla, ale ty Dantovy nápady posledně nebyly úplně od věci a já jsem doufala, že teď přijde s dalším. „Ahoj. Co se děje?“ Sedla jsem si na gauč. Chystala jsem se na schůzku se Sethem a staromódním způsobem jsem se líčila, abych si ušetřila energii. Tu si budu muset dobít se svým partnerem z aukce a raději dříve než později. Na druhé straně telefonu nastala pauza a po chvíli Dante zno vu promluvil. „Přemýšlel jsem… P řemýšlel jsem o tom a možná na to jdeme ze špatného konce.“ Velmi nečekané. „Opravdu?“ „Jo. Nebral jsem to vážně, takže chápu, proč jsi byla na štvaná.“

Slyšet ho, jak přiznává, že moje problémy odmávl, nebylo zrovna povzbudivé, ale cenila jsem si jeho upřímnosti. „No… to je v pohod ě. Jsem ráda, že snad na něco přijdeme aspoň teď. Nemůžu se dočkat.“ „To já taky.“ Další mlčení. Pak se zhluboka nadechl. „Bylas někdy u El Gaucha?“

Zmínka o steakové restauraci v centru Seattlu mě zaskočila natolik, že jsem se několik vteřin nezmohla na odpověď. Když jsem promluvila, vykoktala jsem jen: „Co?“ „To je restaurace. Na První…“ „Jo, jo. Vím, kde to je. A co to má společného se sny?“ „Sny? O čem to mluvíš?“ „A o čem ty – Ježíši Kriste! Ty mě zveš na rande?“ „Samozřejmě. Co by jinak měl společného El Gaucho s těmi tvými sny?“ Zaúpěla jsem. „Nemůžu tomu uvěřit. Myslela jsem, že pro mě máš nějakou užitečnou informaci.“

„Snažím se být milý! Hele, ty sny jsou ztracený případ, ale my ne. Mělas pravdu, když jsi řekla, že se chovám jako slizoun a jednám s tebou jako s děvkou. Tak po mně nevyjížděj! Chci se s tebou vyspat a snažím se na to jít správně.“ Tohle mi připadalo ještě příšernější, než když mě zval do pu tyky na pivo. „Já s tebou spát nechci, jasný? Chci, abys mi pomohl vyřešit moje problémy. A kolikrát ti musím opakovat, že mám přítele?“

„Kolikrát chceš. Jen prostě nevěřím, že je to skutečný vztah. Hlavně poté, co ses včera večer prodala za sedmnáct set dolarů.“ „Jak o tom víš?“ „Bylo to v novinách.“ „Tohle rande se nepočítá.“ „A můžeš jít na rande se mnou a nepočítat to?“

„Ne! Naposled ti říkám, že mám přítele. Dneska večer jdu na rande s ním.“ „K El Gauchovi?“ Zavěsila jsem. Zrovna jsem si kulmovala vlasy, když jsem zaslechla zaklepá ní na dveře. Vydala jsem se k nim a už v obýváku jsem zaznamenala energii nesmrtelné bytosti. Naštěstí z ní nebylo cítit pižmo ani sliz. Tohle byly důvěrně známé a přátelské energie. Dnes večer ale samozřejmě vítáni nebyli. „Co tady děláte?“ zeptala jsem se, sotva jsem otevřela dveře. Za nimi stáli Peter, Cody a Hugh. Moji tři kumpáni. Jako bych byla Sněhurka a oni trpaslíci. „A proč vždycky přijdete, zrovna když jsem na odchodu?“

Jako vždy se bez pozvání uvelebili v mém obýváku. Cody mi podal vzkaz od správce mé budovy, že u něj mám balíček. V duchu jsem si připomněla, že si ho musím vyzvednout, až bude kancelář otevřená.

„Jdeme do toho podniku, kde podávají ty bezva margarity,“ objasnil. „Tak jsme si řekli, že se tu zastavíme, jestli se nechceš přidat.“

„A ty jsi na nás zlá a nevděčná,“ řekl Peter. Rozhlížel se po obýváku. „Nikde tu nevidím stromeček.“ Hugh si prohlížel můj červený hedvábný župan. „To jdeš ven v tomhle?“ „Samozřejmě, že ne. Teprve se chystám.“

Všichni tři si vyměnili pohledy. „Jdeš pracovně, nebo za Sethem?“ zeptal se Hugh. „Za Sethem.“ „Sakra,“ ulevil si Peter. Vytáhl z kapsy štos pomačkaných bankovek a podal je Hughovi. „Vy jste se vsadili o můj milostný život?“ „Jo,“ přiznal Hugh. „To my pořád. Měla bys vidět, jaké sázky padají na to, kdy se konečně se Sethem vyspíš.“ „No tak se sázejte dál. To se nestane.“ Založila jsem si ruce a opřela se o zeď u televize. „Niphon se samozřejmě snaží, aby se to stalo. On se s vámi taky sází?“ „Zatím ne. Proč se ptáš?“ zeptal se Cody.

Pověděla jsem jim o nabídce, kterou mi Niphon učinil ohledně Sethovy duše. Kupodivu nesdíleli můj šok a rozčilení. „No já nevím,“ poznamenal Hugh. „Už jsem o tom taky uva žoval.“ Zalapala jsem po dechu. „Uvažoval jsi o tom? O koupi Setho vy duše?“ „Jasně. Je to přece můj džob. A kdyby ti to pomohlo…“ „Proboha!“

„Ale jestli se k tomu rozhodneš,“ řekl Hugh varovně, „přijď nejdřív za mnou. Přebiju jakoukoli nabídku, kterou ti učiní Niphon.“

„Když sjednáváš dohodu, diskvalifikuje tě to ze sázky,“ upozornil ho Peter. „Hele!“ ohradil se Hugh. „To není spravedlivé.“ „Jasně, že je. Měl bys neférovou převahu.“

„Kristepane. Buďte už všichni zticha. Nemůžu uvěřit, že se vážně bavíte o koupi duše mého přítele…“ Všichni jsme pocítili energii další nesmrtelné bytosti. Vůně připomínající kandovaná jablka. Teplý med na kůži. „Tawny,“ řekli jsme všichni jednohlasně. Otevřela jsem dveře a Tawny se mi s pláčem vrhla do náruče. Zavrávorala jsem a snažila se neupadnout. „Ach, Georgino,“ fňukala. Řasenku měla rozpitou a po tvá řích jí stékaly černé potůčky. „Já to nikdy nezvládnu. Nikdy…“ Pokusila jsem se vymanit z jejího drtivého objetí. „Ale prosím tě, určitě to zvládneš.“ Popotáhla, odstoupila ode mě a otřela si oči, čímž si rozma

zala řasenku ještě víc. „Ne, nezvládnu. Zkoušela jsem to, ale… nic nezabírá.“

Podívala jsem se na kluky. Všichni se na mě dívali s očekáváním, jako bych měla vysvětlit, jak je možné, že nějaká sukuba nesežene nikoho do postele. Pochybovala jsem, že je to možné. „No dobře,“ řekla jsem nakonec. „Uklidni se a přijdeme tomu na kloub. Nejdřív se ale musíš dát trochu do kupy. Vypadáš hrozně.“ „Já nemůžu,“ zakvílela.

„Uvažuješ jako člověk,“ napomenula jsem ji. „Umíš měnit podobu, tak si sprav ten makeup a všechno.“ „Ne,“ řekla tvrdohlavě. „Nechápeš, že nemůžu?“ Hleděla jsem na ni dost nechápavě, ale pak mi to došlo. Bylo to stěží postřehnutelné, ale slabounká záře kolem jejího těla poblikávala. Dělalo jí potíže udržet si i jen tenhle vzhled. Měla tak málo energie, že o schopnost měnit podobu přicházela. „Páni,“ vydechla jsem. Nikdy jsem neviděla žádnou sukubu v takhle špatném stavu. Mně se to jednou stalo, ale to bylo poté, co jsem se zapletla do souboje v měnění podob.

Do očí jí znovu vhrkly slzy. „Co se stane? Co když mi dojde všechna energie a…“ Pokra čovala pořád dál. Povzdechla jsem si. V životě každé ženy nastanou chvíle, kdy si musí vybrat menší zlo. A když jste sukuba, ty chvíle přicházejí ještě častěji. Zrovna teď jsem si musela vybrat. Buď riskovat, že Niphon nikdy neodjede z města, nebo políbit Tawny. Menší ze dvou zel.

Stoupla jsem si na špičky, přitiskla své rty na její a uťala tak její blábolení. Její rty chutnaly jako žvýkačka, nejspíš to byla příchuť lesku na rty. Nebyl to žádný velký polibek – skoro bez jazyků – ale stačil. Vlila se do ní síla ze mě. Přerušila jsem poli bek, odstoupila a podívala se na ni. Její podoba se stabilizovala. Já jsem taky neměla bůhvíkolik energie, ale tak špatně jako ona jsem na tom ještě nebyla.

Vykulila modré oči do neuvěřitelné velikosti. „Jak… Co to bylo?“

„Polibek,“ řekla jsem suše. „Něco, čemu by ses zjevně měla naučit.“ Když jsem ji viděla, jak ohromeně civí, potřásla jsem hlavou. „Jsme nádoby na životní energii, Tawny. Ta obvykle proudí do našeho těla, ale někdy se dá poslat i jinému stvoření. Sukuby

a inkubové ji dokážou vzájemně sdílet. To, co jsem ti teď dala, by tě mělo ještě chvíli udržet v chodu.“ „Já nevím,“ ozval se náhle Cody. „Myslím, že bys jí měla dát ještě víc, jen pro jistotu.“ Tawny se dotkla svých rtů, jako by stále cítila můj polibek. „Páni.“ Rozmazaná řasenka zmizela a najednou Tawny vypadala dokonale jako vždy.

Sedla jsem si na opěradlo křesla, kde seděl Peter. „Dobře. Teď musíme přijít na to, jak je to vůbec možné. Co se stalo s vyvolavačem Nickem? Včera večer jste se k sobě tak měli.“ „No,“ začala s pohledem sklopeným na svoje nohy. „Nějak to nevyšlo.“ „Jak to, že to nevyšlo? Vždyť z tebe úplně slintal!“

„Jo, ale musel tam zůstat a zavřít, takže jsme včera nemohli nikam zajít. Odešla jsem bez něj. Dneska jsem mu volala, abychom si domluvili rande, a on mi řekl, že se mnou nikam jít nechce. Že chtěl jenom dát peníze na charitu, ale nic dalšího že nechce.“ „Tohle řekl?“ zeptala jsem se nevěřícně. Podezíravě jsem se na ni zadívala. „Cos mu řekla předtím?“ „Co myslíš?“ „Tos mu jenom zavolala a hned jsi ho pozvala na rande?“ „No, to ne… trochu jsme si pov ídali. Ne že by to k něčemu bylo. Připadalo mi, že ke konci už se nudil.“ To je ale překvapení. Tawny mi nepřipadala jako přebornice ve společenské konverzaci. Mohla jsem si jenom představovat, jak asi plácala a odradila ho tím.

„Aha,“ řekla jsem zklamaně. Nick mi připadal jako sázka na jistotu. „Možná bys s nimi moc mluvit neměla. Co ta práce ve striptýzovém klubu? Zjišťovala sis něco?“ Trhla hlavou, narovnala se a vypadala, že se znovu rozbrečí. „Zkoušela jsem to. Řekli mi, že nemám potřebnou kvalifikaci.“ To už se ani chlapi neudrželi. „Jak můžeš nemít kvalifikaci na striptérku?“ podivil se Cody. „Jo. Copak nestačí jenom se svléknout?“ přidal se Hugh. „Řekli mi, že neumím tancovat,“ vysvětlila. Všichni jsme vytřeštili oči. „Jo tak…“ Napadlo m ě, jestli bych si přece jen neměla přečíst tu příručku pro učitele. „Tak se na to podíváme.“

„Na co?“ „Na tebe, jak tančíš.“ Tawny se zděšeně rozhlédla po místnosti. „Tady?“ vyjekla. „Před vámi všemi?“

„Jestli se nedokážeš svléknout před kamarády, tak před kým teda?“ řekl Peter. Šťouchla jsem do něj loktem. „Nemůžu,“ zašeptala. „Tawny,“ vyštěkla jsem tónem seržanta na cvičáku. Nadsko čila. „Nebudu se s tebou párat donekonečka. Jestli tu práci chceš, musíš pro to něco udělat. Teď se svlékni.“ „Ach,“ povzdechl si Hugh. „Čekal jsem deset let, abych sly šel, jak tohle říkáš jiné ženě.“

Našla jsem dálkové ovládání od CD přehrávače a zapnula ho. Začala hrát skladba „Tainted Love“. „Nemůžu se svlékat na hudbu z osmdesátých!“ „Tawny!“

Zděšeně na mě pohlédla a přešla doprostřed obýváku. Nejdřív tam jen tak stála a potom se pomalu pokusila pohnout. Říkám pokusila, protože se vůbec nepohybovala do rytmu. Bylo to až k nevíře. Nemyslím, že bych dokázala takhle vypadnout z rytmu, ani kdybych se o to snažila. Nakonec vzdala přešlapování a začala nepatrně pohupovat tělem a pažemi. Bylo to nej neohrabanější a nejpříšernější představení, jaké jsem kdy viděla. Nakonec se usnesla, že už „tančila“ dost, a začala se svlékat. Zjevně se ale nedokázala soustředit na víc věcí najednou, takže u toho vzdala veškeré pokusy o tanec. Namísto toho zůstala stát a začala si rozepínat blůzu se zebřím vzorem. Na třetím knoflíku se ale zarazila a zápasila s ním dobře půl minuty. „Přestaň, prosím tě,“ řekla jsem a vypnula hudbu. „Sice máš za úkol brát lidem roky života, ale ne takhle.“ „To jsem byla tak špatná?“ pípla. „Bylas příšerná.“ Našpulila rty. „Ale no tak,“ vložil se do toho Cody, který byl v naší partě odjakživa nejpřívětivější. „To je dost hrubé.“ „Hele, mám být učitelka, ne kamarádka.“ „Georginina škola je hodně drsná,“ prohlásil vážně Peter. „Není to tak jednoduché,“ řekla Tawny a upřela na mě obvi ňující pohled. „Jestli jsi moje učitelka, tak mi teda ukaž, jak na to.“

S očekáváním se na mě upřely čtyři páry očí. Začala jsem protestovat, ale vzápětí jsem si uvědomila, že když Tawny pomůžu, o to dřív Niphon odjede z města. Slezla jsem z opěradla křesla a stoupla si do středu obýváku.

„Dobře. Takže především ti unikají dvě věci. Za prvé musíš poslouchat hudbu a pohybovat se spolu s ní. Hudba má rytmus. Tak ho najdi. Pohybuj nohama a tělem – celým tělem – do rytmu. Staň se jeho součástí.“ Tawnin nechápavý pohled mi prozradil, že pro ni mluvím v hádankách. „Až přijde řada na svlékání, pamatuj, že to nesmíš dělat prakticky. Děláš to pro někoho jiného. Dodej tomu trochu dramatičnosti. Dodej tomu trochu umění.“

Zapnula jsem muziku a CD, které jsem tam měla namixované, přeskočilo na další skladbu. Byl to „Iron Man“. „Hej!“ podivila se Tawny. „Jak to, že pouštíš metal?“ „Ani ty neuděláš striptýz na Ozzyho,“ ušklíbl se Hugh. Dlouze jsem na něj pohlédla. „Já svedu striptýz na cokoli, zlato.“

Začala jsem se pohybovat. Vůbec jsem nad tím nemusela přemýšlet. Byla jsem tanečnicí už jako smrtelnice. Tanec jsem milo vala. Hudba přestávala existovat. Já jsem přestávala existovat. Staly jsme se jednou bytostí. Moje tělo okamžitě pochytilo rytmus a melodii a každý můj pohyb byl ladný a smyslný. Dokonce jsem ani nevěnovala pozornost svým kamarádům. Jen jsem se ztrácela v tanci.

Neměla jsem toho moc, s čím začít. Pod županem jsem měla kalhotky a podprsenku, ale ty jsem si chtěla nechat. S kamarády jsme si sice byli blízcí, ale zase ne tolik. Udělala jsem tedy největ ší show ze svlékání županu. Rukama jsem klouzala po hedvábné látce. Pomalu jsem si rozvázala pásek, pohrávala si s ním a nakonec nechala župan sklouznout k zemi. Boty jsem si sundala stejně spektakulárně.

Aniž bych vypadla z rytmu, neodpustila jsem si poznámku adresovanou Tawny: „Až tohle zvládneš, přejdeme k tanci na klíně.“ Došla jsem k Hughovi, který seděl na pohovce a obkročmo jsem si nad něj stoupla tak, abych se ho sotva dotýkala. Striptérské umění. Prsty jsem si prohrábla vlasy, tělo napjaté jako struna. „Co takhle zaplatit?“ řekla jsem. Tvářil se uznale, ale sledoval mě spíš s pobavením než jinak.

Sáhl do kapsy a vytáhl jednodolarovku. „Hughu,“ řekla jsem. „Neurážej mě.“

S povzdechem vytáhl pětidolarovku a zastrčil mi ji za ramínko podprsenky. „Ahoj, Sethe,“ řekl najednou Cody.

Ohlédla jsem se a ve dveřích spatřila Setha. Jak sem Tawny vpadla, nechala jsem dveře nedovřené. Tvářil se komicky konsternovaně. „Ahoj,“ řekl a prohlížel si mě. „Takže… platíš za večeři?“

Slezla jsem Hughovi z klína a vytáhla si pětidolarovku zpod ramínka. „Jedině pokud chceš jít do Taco Bell.“ Cody mi podal dvacku. „S tímhle zvládnete Red Lobster.“

Moji kamarádi se zvedli a vykročili ke dveřím. Ještě jsem ujistila Tawny, že něco vymyslím a pomůžu jí. Vzdala jsem pokusy upravit se ručně, a tak jsem si na sobě vykouzlila džíny, nízké boty a jiný kašmírový svetr. Tříčtvrteční šedý vlněný kabát pak všechno zakryl. Usmála jsem se na Setha. Ten rozmrzele zavrtěl hlavou. Ve srovnání s ostatními věcmi, o nichž věděl, že je dělám, byl tenhle improvizovaný striptýz slabý odvárek. „A to sis myslel, že si nezasloužím svoje peníze.“ „Bez komentáře,“ řekl a vzal mě za ruku.

9

„Tohle nechápu,“ prohlásil v dobrém rozpoložení Seth. „Přistihl jsem tě, jak se svlékáš před jinými muži, ale přitom jsem trestán já.“ Vzala jsem ho za ruku a vedla ho po kluzišti, kde se brusli lo. Stejně jako při tanci, i na ledě jsem se pohybovala s lehkostí. Sethovy pohyby byly trhané a nejisté. Předpokládala jsem, že kdybych ho nedržela za ruku, už by dávno upadl. „Tohle ti prospěje, Mortensene. Celý den jen sedíš u stolu. Tady si aspoň zase jednou protáhneš svaly. Rozproudíš svou sta rou krev.“

Jeho škádlivý úsměv se změnil v grimasu a stisk jeho ruky byl najednou smrtící. „Existuje stovka jiných způsobů, jak toho dosáhnout.“ „Ale žádný z nich není taková zábava,“ ujistila jsem ho. Seth byl inteligentní a zábavný, ale pohybově nepříliš nada ný. V počátcích naší známosti jsem se ho pokoušela naučit tančit. Byla to hrůza. Po dlouhé době se konečně naučil základní kroky, ale ten proces pro něj nebyl snadný – nebo jak jsem usuzovala, moc ho to nebavilo. Od té doby už jsem ho nechala na pokoji a jen jednou jsem ho vytáhla ven, abychom si zatančili. Teď už byl o něco jistější, a proto jsem měla za to, že bruslení mu prospěje. „Lidi by neměli nosit na nohou nože,“ oznámil mi, když jsme se pomalu klouzali do středu kluziště. Byli jsme venku, v malém parku a byla taková zima, že nám šla od pusy oblaka páry. „A ženy by neměly nosit boty na jehlách,“ opáčila jsem. „Ale nikdy jsi mě neslyšel, že bych na to nadávala.“

„To je něco jiného. Vysoké podpatky dělají úžasné věci s tvýma nohama. Ale tohle? V tomhle vypadám akorát tak jako blbec.“

„Tak dobře,“ řekla jsem. „Radši by ses měl začít učit. Čas na trénink.“ Pustila jsem jeho ruku. „Hej! Co to…“

Ale už jsem byla pryč. Se smíchem jsem se od něj vzdálila. Zůstal stát na místě, zatímco já jsem ladně obkroužila celé kluziště a dělala jsem přitom i osmičky. Po několika kolečkách jsem

zase přibruslila k němu a zakončila svou kreaci nádhernou piruetou. Seth se celou dobu ani nepohnul z místa, kde jsem ho zanechala, ale aspoň už se netvářil roztrpčeně. „Podívej se na sebe,“ prohlásil a dotkl se mojí tváře. „Červené tváře. Sněhové vločky ve vlasech. Ty jsi Sněhová královna.“ „Bože, doufám, že ne. To je hrozně depresivní příběh. Hans Christian Andersen měl teda témata.“ „Všichni spisovatelé mají svá témeta,“ ujistil mě.

Rozesmála jsem se, vzala ho za ruku a pomáhala mu při dalším neohrabaném bruslení. Moje nohy protestovaly proti tak pomalým pohybům, ale jinak jsem byla šťastná, že si se Sethem tak hezky užívám. „Když už mluvíme o spisovatelích a tématech,“ řekla jsem. „Jak můžu mít průšvih z toho, že jsem se svlékala před jinými muži, když ty máš rande s jinou ženou?“

Kdyby se Seth tolik neobával, že upadne, nejspíš by do mě šťouchl loktem. „Za to můžeš ty,“ prohlásil. „Tys mě přiměla to udělat, tak teď nežárli.“ „Já nežárlím, ale myslím, žes Maddie pomotal hlavu.“ „To těžko. Spíš ke mně jen vzhlíží jako ke spisovateli.“ Příkře na mě pohlédl. „Jako jistí lidé, co znám. A pokud někdo, tak jsi jí pomotala hlavu ty.“ „Proboha, nech už těch lesbických fantazií.“

„Ne, nic takového. Jsi prostě její idol, to je vše. Tys jí pomohla udělat něco s jejím zevnějškem a ona teď začíná zjišťovat, čeho všeho je opravdu schopná. Tak nějak jsi jí dala příklad.“ O tom jsem nikdy neuvažovala. „Vážně?“ „Jo. Když ji budeš dál trénovat, budeme tu mít další malou Georginu.“ Seth se uchechtl a bolestně pomalu jsme se otočili. „Mohla by sis otevřít dámskou školu pro ni, tu novou sukubu a moje neteře. Jak můžeš mít na lidi tak dobrý vliv a mít tako vou…“ „Ponižující práci?“ navrhla jsem.

„Něco takového. Samozřejmě ale předpokládám, že by to mohlo být i horší.“ Dlouze jsem na něj pohlédla. „Opravdu?“ „Jasně. Mohla bys být třeba prodejkyně Amway, nebo se mě snažit přesvědčit, abych pomohl dostat větší obnos z Nigérie.“ „To by určitě pohřbilo každý vztah,“ poznamenala jsem

vážně. Podíval se na mě, což bylo od něj velice statečné, vzhledem k tomu, že svou pozornost plně věnoval bruslení. V měkkém osvětlení kluziště byl jeho výraz něžný. Zvlnil rty do nepatrné ho přívětivého úsměvu a oči mu zářily takovým citem, že se mi z toho skoro až podlamovala kolena. Možná to byl jen trik, abych zakopla a upadla. Málem to zabralo. „Ale v tvém případě by to za to stálo,“ řekl a zastavil se. „Stálo by to za vybílený bankovní účet?“ „Ano.“ „Stálo by to za to, být součástí pyramidového obchodu?“ „Tvrdí, že už to nedělají.“ „Co když lžou?“

„Thetis,“ povzdechl. „Chci ti říct něco, co jsem ještě nikdy neřekl.“ „Copak to je?“ „Buď zticha.“

Sklonil se a políbil mě. Jeho rty byly horké a moje studené. Uslyšela jsem, že se nám opodál smějí děti, ale bylo mi to jedno. Vnímala jsem ten polibek až do špiček prstů u nohou. Bylo to krátké jako vždycky, ale když se ode mě Seth odtrhl, celé tělo mi zaplavilo horko. Vnímala jsem každičký nerv a připadala si bá ječně, tak živá. Mráz i náš sražený dech jsem sotva vnímala. Propletl si prsty s mými a zvedl si mou ruku ke rtům. Měla jsem sice rukavice, ale políbil přesně to místo, kde nosím prsten od něj.

„Proč jsi tak milý?“ pípla jsem. Srdce mi bilo rychleji a připadalo mi, že každá hvězda, která vykoukla zpoza mraku, svítí jen a jen pro mě. „Neřekl bych, že jsem až tak milý. Vždyť jsem ti před chvil kou řekl, abys byla zticha. To už je jen krůček od toho, abych tě požádal, abys mi vyprala prádlo a udělala mi sendvič.“ „Víš, jak jsem to myslela.“ Seth mě políbil na čelo. „Jsem milý, protože s tebou je snadné být milý.“ Znovu jsme se chytli za ruce a pokračovali v bruslení. Měla jsem neodolatelnou touhu položit si mu hlavu na rameno, jenže mi bylo jasné, že bych po jeho pohybové koordinaci asi chtěla příliš. „Co chceš k Vánocům?“ zeptala jsem se. Hlavou se mi honily

myšlenky na příští týden. „Nevím. Nic nepotřebuju.“ „Ale ne,“ škádlila jsem ho. „Nejsi jedním z těch lidí, že ne? Z těch, co se jim nedá nic koupit…“ Sethovi podklouzla jedna noha. Já jsem to vybalancovala a zůstala stát, ale on šel k zemi a nohy při pádu skrčil pod sebe. „Panebože,“ vyjekla jsem a poklekla k němu. „Jsi v pořádku?“

„Snad jo,“ odpověděl. Jeho pevně semknuté rty mi napověděly, že pád byl mnohem bolestivější, než dává najevo. Chytila jsem ho za boky a pomohla mu zvednout se. Noha, na kterou spadl, se mu začala podlamovat, ale nakonec to Seth zvládl. „Tak pojď,“ pobídla jsem ho a zamířila s ním k bráně. „Měli bychom jít.“ „Sotva jsme přišli.“ „Ale, najednou jsi fanouškem, Scotte Hamiltone?“ „Ne, ale ty jo. Jenom jsem upadl, nic víc.“

Možná to byl jenom jeden pád, ale při pomyšlení, že by se Seth zranil, se mi svíralo srdce. „Ne, ne. Půjdeme. Mám hlad.“ Jeho výraz mi prozradil, že je mu jasné, že rozhodně hlady neumírám, ale už se se mnou nedohadoval. Když jsme se přezuli z bruslí do normálních bot, ulevilo se mi, když jsem viděla, že Seth nekulhá. To by už opravdu bylo příliš – kdyby se zranil a mohla bych za to já.

„Nejsem ze skla,“ oznámil mi cestou autem na večeři. Pozoruhodně dobře uměl odhadnout, na co právě myslím. „Nemusíš mě chránit.“

„To je instinkt,“ uklidnila jsem ho. V duchu jsem si ale přehrávala jeho rozhovor s Erikem. Oni jsou smrtelní. Můžou se zranit. Můžou umřít. Po staletí jsem toho byla svědkem stále dokola. Kdykoli jsem se sblížila s nějakým novým smrtelníkem, snažila jsem se předstírat, že jemu nebo jí se to nikdy nestane. Ale vždycky se to stalo a ta chladná realita mě nakonec zasáhla a nezáleželo na tom, jak moc jsem se na to snažila nemyslet.

To vědomí mě pronásledovalo po zbytek noci se Sethem. Uvědomovala jsem si, že je hloupost dělat takovou vědu z jednoho pádu, ale viděla jsem, že příliš mnoho maličkostí vede v mém životě ke katastrofě. Ležela jsem vedle Setha v posteli a myslela na sled událostí, které také začaly maličkostí a skončily tragédií.

Před několika staletími jsem žila v malém městečku v jižní Anglii. Tenkrát jsem si říkala Cecily a měla jsem tělo s ohnivě rudými vlasy a ohromnýma očima barvy safírů.

Na středověku je zvláštní to, že si spousta lidí myslí, že tehdy byli všichno zbožní, bohabojní a přísně se drželi Božích přikázá ní. Tehdy rozhodně byli zbožní a poslušnost byla vyžadována i u duchovních. Ne, škrtám. Hlavně u duchovních. Mocní kněží si často žili velice dobře v dobách, kdy se obyčejní lidé zoufale sna žili aspoň nějak se uživit. Ironií bylo, že tohle zoufalství obyčejných lidí přispělo k rozmnožování církevního majetku, protože všichni doufali, že cennými dary církvi si vylepší svůj posmrtný život. Bohatství a moc vedly ke korupci. Nejzkorumpovanějším ze všech byl biskup ve městě, kde jsem žila. A já byla jeho milenkou. Naoko jsem pracovala v jeho domě jako služka, ale většina mých pracovních povinností se odehrávala v posteli. Podlézal mi a neustále mi kupoval hezké šaty a další věci. Všichni o našem vztahu věděli. Lidé si uvědomovali, že je to vlastně špatné, ale většinou to tolerovali. Spousta dalších biskupů – i papežů – měla taky své milenky. Jak jsem řekla, nikdo nebyl tak zbožný, jak se domnívají moderní romantici.

Ale žít v hříchu se zhýralým biskupem neuspokojovalo moje pracovní požadavky. Koneckonců jsem tehdy už byla zvyklá jít si za svým a dostat, co chci, takže mě ani nestálo příliš námahy svést ho na scestí. Kdybych to neudělala já, udělala by to jiná. A tak jsem s ním spala, kdykoli to šlo, pravidelně si doplňo vala energii a výborně se u toho bavila. Jednoho dne ovšem moje zábava vyústila v to, že na sebe dva mniši vytáhli nože poté, co zjistili, že jsem se vyspala s oběma. Nevím, v čem si mysleli, že jim to pomůže. Stejně jsem je moc nevídala, protože jejich klášter byl daleko za městem. Krom toho byli oba dost průměrní, takže jsem neměla zájem vyhledat ani jednoho z nich. Oba spolu divoce bojovali a prolili u toho hodně krve, než je od sebe místní kněz odtrhl. Sledovala jsem tu potyčku s nevinným výrazem, schovaná v nadšeném davu. Nikdo až na toho kněze mě nepodezíral, že bych s tím mohla mít něco společného.

Jmenoval se Andrew a já jsem ho zbožňovala. Biskupové sloužili mše a podávali svátosti, ale měli i administrativní povinnosti. Mnoho prací tedy vykonával i Andrew. Často navštěvoval

dům, kde jsem bydlela, a cestou za svými povinnostmi se mnou promlouval jako přítel i jako pastor. „Nenávidíš mě?“ zeptala jsem ho po té rvačce.

Seděli jsme v zahradě u biskupova domu. Na pozemku pracovalo několik dalších sluhů, ale ti byli příliš daleko, než aby nás mohli slyšet. Andrew se přímo nezmínil o mojí roli ve rvačce, ale když přišel, hned o tom incidentu začal a lamentoval, jaká je škoda, že se proti sobě obrátili dva bratři. Zaklonil hlavu a zavřel oči proti slunečnímu světlu. Na hrudi se mu leskl těžký zlatý kříž, který dostal od biskupa a neustále ho chtěl prodat. „Ne, samozřejmě, že ne.“ Pozorovala jsem ho a obdivovala jeho mladý pohledný obli čej. Pomyslela jsem si, že opravdová škoda je jen to, že dodržuje celibát. Vítr mu čechral hedvábné hnědé vlasy a já si představovala, jak bych mu je prohrábla prsty. „To zní, jako, že mě neschvaluješ.“ „Neschvaluju hřích, ne tebe.“ Narovnal se a otevřel oči. „Za tebe se modlím.“ Nervózně jsem se zavrtěla. Nelíbilo se mi, že se za mě někdo modlí. „Jak to myslíš?“

Usmál se na mě a já si málem povzdechla nad tím, jak je krásný. Toužila jsem po něm jako po vzácné trofeji, jenže zatím odolával. To mu pochopitelně dodávalo na přitažlivosti o to víc. Ně kdy jsem měla dojem, že by stačilo, abych ho jenom ochutnala, a životní energie z jeho duše by mi vystačila na celý život.

„Modlím se za tvoje tělesné i duševní zdraví. Modlím se za to, abys už nehřešila. Modlím se, abys našla muže, za něhož se můžeš provdat a mít s ním děti.“ Zaváhal. „Ačkoli bych byl raději, kdybys složila řeholní sliby.“ Překvapeně jsem povytáhla obočí. „Proč?“ „Proč ne? Umíš číst a psát. Jsi vzdělanější než polovina bratrů v klášteře. Byla bys pro naše opatství velikým přínosem.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a vlasy mi přitom spadly do obličeje. Moc dobře jsem věděla, jak krásně vypadají ve slunečním světle. Odhodlaně jsem mu pohlédla do očí. „A to je jediný důvod? Nebo se ti jen zamlouvá myšlenka, že bych už nikdy nebyla s žádným mužem?“ Andrew sklopil zrak a trvalo mu dlouho, než odpověděl. „Chtěl bych, abys byla mou sestrou v Kristu,“ vypravil ze sebe

nakonec. „My všichni bojujeme s pokušením a já bych tě rád viděl od všeho pokušení stranou.“ S tím se zvedl a narovnal. Zůstala jsem sedět. „Měl bych jít. Už je pozdě.“ Obrátil se k odchodu, ale ještě jsem na něj zavolala. „A co ty? Taky bojuješ s pokušením?“

Zastavil se a ohlédl. Na rtech mu hrál kajícný a trochu smutný úsměv. „Samozřejmě. Ty jsi moje veliké pokušení a dobře to víš. Taky bych se od toho rád osvobodil.“ „Určitě?“ zeptala jsem se něžně. Potřásl hlavou a s úsměvem stále ve tváři odešel ze zahrady. To byl náš poslední opravdu šťastný den pohromadě…

Teď mě v posteli začínala přemáhat ospalost, což přerušilo moje vzpomínání. V duchu jsem si dala mezi své myšlenky záložku, protože se mi nechtělo opustit vzpomínky na to, jak byl život s Andrewem dobrý a sladký. Konci tohohle příběhu jsem nedokázala zabránit, ale když jsem se převalila a zadívala se na spícího Setha, přísahala jsem si, že nedovolím, aby se historie opakovala.

10

Když jsem se druhý den vrátila od Setha domů, měla jsem na dveřích lístek, který mi připomněl, že si mám vyzvednout balíček. Lístek jsem sundala, vešla do bytu a překvapilo mě, že jsem tam opět našla Vincenta. Myslela jsem, že bude mít práci s andělskými záležitostmi někde jinde. „Jak to jde?“ zeptala jsem se ho. Probírala jsem se policemi v kuchyni a hledala něco k jídlu. Snídani jsem dnes vynechala. „Teda pokud mi to můžeš říct, aniž bys mě pak musel zabít.“

Seděl u stolu v kuchyni a listoval v novinách. „Dobře. Podrobnosti ti samozřejmě pořád ještě sdělit nesmím, ale tohle říct můžu… Takže, ehm, nepostupuje to tak rychle, jak bychom chtě li. V lednici je zbytek lasagní, jestli chceš.“

Otevřela jsem ledničku. Samozřejmě. „Páni! To ti vykouzlil někdo z andělů?“ „Leda bys považovala Yasminino vaření za jistý druh ma gie.“

Odklopila jsem pokličku na hrnci. Vypadalo to dobře. Nakonec to přece jen bude magie. Nandala jsem si trochu na talíř a dala ho ohřát do mikrovlnky.

Sedla jsem si naproti Vincentovi a zadívala se do jeho rozložených novin. Vzpomněla jsem si, že nedávno tady taky nechal noviny. „Určitě máš rád zprávy.“ Ušklíbl se. „Většinou jsou depresivní.“

Když jsem přejela pohledem titulky, musela jsem mu dát za pravdu. Vražda. Korupce. Krádež.

„Slyšel jsi o tom, jak tuhle zastřelili toho policajta?“ dotázala jsem se. „To bylo vážně depresivní.“

Vincent na mě vzhlédl od článku o domácím násilí. „Ne. Co se stalo?“

„Policajt před obchodem tvrdil, že uvnitř někdo střílí na jeho parťáka. Tak tam vběhl s bouchačkou v ruce a začal střílet. Nakonec svého parťáka zabil sám.“

Vincent se zamračil. „Teda. O tom jsem neslyšel,“ zamumlal. Podle jeho nepřítomného pohledu jsem usoudila, že už uvažuje o něčem jiném, s čím se mi nehodlá svěřit.

Dlouze jsem na něj pohlédla. „Znamená to pro tebe něco? Možná je to součástí vaší mise od Boha.“

Jeho bezstarostný úsměv se zase vrátil. „Sice jsi dobrá, ale ne zase tolik dobrá. Víš, že ti nemůžu nic prozradit.“ Mikrovlnka zapískala a já si přinesla jídlo. Když jsem napíchla na vidličku těstoviny se sýrem, vzpomněla jsem si, co řekl o Yasminině vaření. Zvědavost mě přemohla. To se mi stávalo často. „Vinci…,“ za čala jsem pomalu a upírala oči pouze do talíře. „Vím, že mi do toho nic není…“

Rozesmál se. „Vždycky se mi líbí, když někdo uvede svou větu takhle a pak stejně spustí.“ Zčervenala jsem a zmlkla. „Ne, ne,“ prohlásil pobaveně. „Jen do toho. Co chceš říct?“

„Já… No vlastně nic. Jenom, že… Mně je to teda jedno, ale všimla jsem si, že ty a Yasmine jste si, ehm, blízcí.“ Jeho lehkovážnost byla náhle tatam. Rychle jsem vzhlédla a omluvně se mu podívala do očí. „Promiň,“ vyhrkla jsem. „Zapomeň, že jsem něco řekla.“

„Ne…“ Slo žil noviny a zůstal na ně zírat, aniž by na ně skutečně koukal. „Jo, asi jo. Znám ji už dlouho a po nějaké době… Zkrátka je snadné si ji oblíbit.“ „Jo, to jo.“ Nastalo tíživé mlčení. Když pak znovu promluvil, z jeho hla su zazníval procítěný tón. „Poznal jsem ji na pouti v Akronu… asi před patnácti lety. Nevím, co tam tehdy dělala – to u nich nevíš nikdy. Potkal jsem ji, když jedla cukrovou vatu, která snad byla větší než ona. A jelikož jsem poznal, že je anděl, připadala mi ta situace o to absurdnější.“ Ten příběh mi vykouzlil úsměv ve tváři. A taky to objasňova lo, proč je tady s týmem A. Poznal jsem, že je anděl. Takže Vincent je další talentovaný smrtelník jako Erik a Dante, kteří dokážou vycítit svět nesmrtelných. „A ty ses s ní dal do řeči?“

„Neměl jsem to v plánu, jenže pak jí ta cukrová vata upadla, tak jsem k ní přiskočil, abych jí pomohl, a nakonec jsem půlku té vaty snědl sám.“

„To je slaďoučké,“ řekla jsem. „Teda ten příběh, ne vata.“ Nezáleželo na tom, že za posledních pár měsíců jsem si to rozdala s jedním chlápkem na židli v kanceláři, druhého jsem sešvihala koženým bičem a s dalším jsem se zašila ve skladu ve špinavém

klubu. Romantické příběhy jsem milovala pořád.

„Když pak zjistila, co umím, každou chvíli mě žádala o pomoc. A tak to mělo zůstat… Měli jsme to brát pouze profesio nálně. Jenže po nějaké době jsme si prostě nemohli pomoct. Teď jsme spolu pořád.“ Polkla jsem další sousto lasagní. Byly božské. Opravdu. „Ví o tom některý z ostatních andělů?“ „Jo, jasně. Joel mě teď těžko snáší…“ „Ale zjevně nejste…, nem ůžete spolu…“ „Ne, ale na tom nezáleží. Nemusí to být na fyzické úrovni. Je to vážně ironie. Andělé jsou stvoření lásky. Měli by milovat každého. Neměli by milovat jednu osobu víc než ty ostatní.“ „To je hloupost,“ prohlásila jsem tvrdošíjně.

„Pro tebe možná. A pro mě předpokládám taky. Ale pro ni… Celou svou existenci zasvětila službě silám, které jsou mnohem větší než kdokoli z nás. Když někoho tolik miluješ, rozptyluje tě to. Nemůžeš sloužit dvěma pánům, aniž bys nakonec jednoho nezradila.“ Sklopila jsem zrak a uvažovala o jeho slovech. „A přesto jste spolu. Tak trochu.“ Pokrčil rameny. „Natolik, nakolik jen můžeme. Možná bych se měl v životě pohnout dál, ale upřímně – s nikým jiným bych ani být nechtěl. Smířil jsem se s tím, že je anděl. Proto ji miluju. Radši budu s ní, i když máme omezené možnosti, než abych s ní nebyl vůbec.“ Vzadu na krku mi naskočila husí kůže. To, co řekl, se až příliš podobalo tomu, co mi říkal Seth, když jsem mu ještě doporu čovala, aby mě nechal a našel si nějakou jinou. Teď už jsem si na jeho rozhodnutí zvykla a nedovedla bych si představit, že by nebyl součástí mého života. Ale stejně. Někdy jsem tak docela nechápala, jak může být smířený s tím, jak to mezi námi je. Připadalo mi osvěžující slyšet někoho jiného mluvit o tomtéž a dospět ke stejnému rozhodnutí. Jako by mi Vincent četl myšlenky, zeptal se: „Trefil jsem se? Carter se zmínil, že máš přítele…“ „Ne. Ano. Nevím. On – Seth, můj přítel – tvrdí totéž, co ty. Že když to nemůže být jinak…, tak že to chce takhle.“ „Přesně tak. A svět se nezboří.“ Vincent začal sbírat noviny ze stolu. „Ale povím ti, že tvoje strana i její strana jsou obě tak po

dělaný, že už to ani není legrace. K čemu ta pravidla? Proč musí sukuba vycucat život z každého, s kým se vyspí? Proč nemůžeš mít na vybranou? A proč se Yasmine nemůže milovat? Proč nesmí být zamilovaná?“

Dobrá otázka. Vincent nejspíš nečekal žádnou odpověď, ale stejně jsem mu ji nabídla.

„Protože to tak prostě je. Takhle celý ten systém funguje. Takhle to vždycky fungovalo.“ „Ten systém stojí za houby,“ řekl. Zamyslela jsem se nad tím a přikývla. „Souhlasím.“ S úsměvem se natáhl pro kabát a oblékl si ho. „Na sukubu jsi v pohodě.“

Vincent odešel za svými záležitosmi, které provozoval s partou andělů. Skoro jsem mu až záviděla, protože mě čekalo něco, na co jsem se vůbec netěšila. Bylo to další nutné zlo. Musela jsem sehnat Tawny práci.

Po té příšerné hodině tance jsem jí slíbila, že jí pomůžu. Nedokážu sice nic udělat s tajemně mizející energií ani andělskými vztahy, ale rozhodně můžu udělat něco, co by uspíšilo Niphonův odjezd.

Dojela jsem do SeaTacu, města, které za celou svou existenci vděčí seattleskému mezinárodnímu letišti Tacoma. Je to ošklivé město, které se rozkládá kolem letiště jako deka složená z parkovišť a laciných hotelů. Taky je tam pár striptýzových klubů, pro tože co by jinak ve volném čase dělali byznysmeni na cestách?

Bylo pozdní odpoledne, takže když jsem vešla do Low Blow, příliš rušno tam nebylo. V ošumělém podniku, který by potřebo val vyzdobit úplně jinak, porůznu posedávalo několik znuděně se tvářících mužů. Spíš než vyzdobit jinak by ten podnik potřeboval vyzdobit vůbec nějak. Několik chlápků ke mně se zájmem vzhlédlo, když jsem procházela kolem. Zjevně jsem byla přitažlivější než bruneta, která se zoufale snažila ošoustat tyč do rytmu písně od Pink Floyd „Young Lust“. Otevřela jsem pusu, abych oslovila barmana, ale přerušil mě hlas, který se ozval za mnou. „Ježíšmarjá. Tomu nevěřím. Tomu prostě nevěřím.“

Otočila jsem se a spatřila podlouhlý úzký obličej Simona Chesterfielda, hrdého majitele téhle díry. Svým obličejem a šlachovitým tělem mi vždycky připomínal lasičku. Jeho černé vousy

vypadaly, že mu nikdy pořádně nedorostou. Na sobě měl znač kové oblečení, které mu bylo nejspíš o číslo menší. Kamarádíčkoval se s místními pekelníky a proslýchalo se, že čeká na přeměnu na skřeta. Nakonec prodá svou duši za nesmrtelnost a šanci být ďábelským obchodníkem. „Konečně jsi pro mě přišla tancovat, panenko?“ „To zrovna.“

Na to, že byl Simon slizoun a vedl laciný podnik, tanec uměl skutečně ocenit. Jednou jsem ho viděla, jak se snaží naučit striptérky nějakou choreografii, a jeho smysl pro estetično a rytmus na mě opravdu udělal dojem. Jeho zaměstnankyně se ovšem nechytaly. Škoda takového talentu tady. Uvažovala jsem, proč svůj klub nepřestěhuje někam na bohaté předměstí, kde by mohl mít tanečnice jiného kalibru. Pak mi ale došlo, že tady zůstává z jiné ho důvodu – aby mohl nerušeně provozovat své další pochybné obchodní aktivity.

Přesto měl Simon na tanečnice oko a věděl, že já tančím skvěle. Už léta mě přesvědčoval, abych pro něj pracovala. „Musíme si promluvit,“ řekla jsem. „Pracovně.“

„Přesně to dělám. Pracuju.“ Mávl rukou a ukázal na dveře vedle baru. „Tak pojďme do mojí kanceláře.“

Jeho „kancelář“ spíš připomínala úklidovou místnost, ale aspoň tam byla stolička, na kterou jsem si mohla sednout. Dala jsem si nohy nahoru a kolena pod bradu. Přitom se mi trochu shrnula nahoru šedá plátěná sukně. Simon mě sledoval se zájmem, který byl spíš profesionální než osobní. „Sakra, ženská. Pojď pro mě tancovat a já vydělám balík.“ Potřásl hlavou a dřepl si do koženého otočného křesla. „Sukuba na mým pódiu. No to mě podrž.“

Naklonila jsem hlavu na stranu. „To je zvláštní, že se o tom zmiňuješ, protože právě proto jsem tady.“ Můj nevinný tón v něm nejspíš spustil alarm. Podezíravě se na mě zahleděl. „Myslel jsem, žes říkala, že tu práci nechceš.“ „Já ne. Ale máme novou sukubu a ta práci hledá. Slyšel jsi o ní?“ „Ne…“ Zamra čil se. „A ona chce tancovat? Tady?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Nemůže se dočkat, až ze sebe sundá šaty.“ To nebyla pravda. Simon se zaklonil v křesle a hodil si nohy na stůl. I když si dal

záležet na ledabylé póze, byl stále ve střehu. „V čem je háček?“

„Proč by v tom měl být nějaký háček? Měl bys z toho být nadšený. Prokazujeme ti laskavost.“ „Nabízíš, že mi spadne sukuba rovnou do klína. To zní až moc dobře na to, aby to byla pravda, takže to taky až moc dobré je.“ Odmlčel se a přemýšlel. „A proč jsi přišla místo ní?“ „Jsem altruistka.“ „Georgino,“ varovně zavrčel. „Dobře,“ přiznala jsem. „Ona je… nov á.“ „Jak nová?“ „Opravdu nová. Pořád ještě v záruce.“ „Stejně v tom musí být nějaký háček.“ „No… Ona je…“ V duchu jsem si proch ázela svou slovní zá sobu adjektiv. „Nešikovná.“ Pozdvihl jedno úzké obočí. „Nešikovná?“

„Pořád se ještě učí, jak získávat muže.“ Jelikož Simon pravděpodobně chtěl, aby pro něj pracovaly sexy ženy, rozhodla jsem se, že bude lepší pomlčet o tom, že Tawny se ani tolik neučí, jako spíš hledá způsob, jak získat úroveň. „A taky je, ehm, špatná tanečnice.“ „Jak špatná?“ „Špatná.“

„Nemůžeš být trochu konkrétnější, o jak moc špatném tanci se bavíme?“ „Pamatuješ Gigli?“ „Ježíši. Proč si myslíš, že chci zaměstnat hroznou tanečnici?“

„Simone,“ vykřikla jsem. „Všechny tvoje tanečnice jsou hrozné.“

„Všechny ne,“ namítl. „A víc jich nepotřebuju. Máme svůj standard.“ Příkře jsem na něj pohlédla. „Dobře, dobře.“ Prohrábl si nagelované černé vlasy. „Co za to dostanu?“

Teď jsem se zase rozhořčila já. „Co tím myslíš? Dostaneš tanečnici sukubu. Co dalšího potřebuješ?“

„Dostanu sukubu, které by se měla ujmout charita. To já ti dělám laskavost.“ Zatvářil se prohnaně. Jo. Jednou z něho bude dobrý skřet. Ke smlouvě už měl jenom krůček. „Chci tebe. Tanči pro mě tenhle týden dvě noci.“

„Ne.“ „Jednu noc.“ „Simone, tady nebudu tančit za nic na světě, dokonce ani z charitativních důvodů. Vyber si něco jiného.“ „Dobře, fajn.“ Zamyslel se. „Tebe. Chci tebe.“ „Hele, zrovna jsem ti řekla, že…“ „Ne, ne. Ne jako tanečnici. Myslím teď, tady na stole.“ Povzdechla jsem si. Tohle tedy chtěl.

„Podívej, jestli mám zaměstnat špatnou sukubu, tak za to můžu ojet tu dobrou.“ „Zajímavá logika. Nestrachuješ se o svou duši?“ Podíval se na mě, jako by nemohl uvěřit, že jsem měla tu drzost položit mu tenhle dotaz. Podívala jsem se na něj podobně, jako když řekl, že Low Blow má své standardy. „Tak dobře.“ Zvedla jsem se. „Ale ne v tomhle těle. Vyber si jinou podobu.“

Simon odfrkl. „Myslíš, že mě zajímají modelky jako Ann Taylorová? K čertu s nimi. Chci šestnáctiletou verzi Lizzy Minnelli. Ve školní uniformě.“ Vykulila jsem oči. „Netuším, jak by mohla vypadat.“

Začal si sundávat kalhoty. „Jsi chytrá holka, určitě na to přijdeš.“

Znovu jsem si povzdechla a změnila podobu na malou postavu s černými nakrátko zastřiženými vlasy. Pleť jsem měla hebkou jako miminko. Na sobě jsem měla jednoduchou zelenou sukni a k tomu vestu stejné barvy. Simon souhlasně zamručel.

Otočila jsem se, opřela se rukama o stůl, předklonila se a vystrčila na něj zadek. Doufala jsem, že to nebude dlouho trvat. Bylo by to mnohem jednodušší, kdybych dokázala vytěsnit pomyšlení, že připomíná lasičku.

Ucítila jsem, jak mi přejel rukama po stehnech a vyhrnul sukni. Náhle se zarazil. „Tanga? Zbláznila ses, ženská?“

„Ty jsi ale úchyl,“ oznámila jsem mu. Tanga jsem změnila na bílé bavlněné kalhotky. „Jako bych to nevěděl.“

Stáhl mi kalhotky a vrazil ho do mě. Tedy spíš jsem předpokládala, že ho do mě vrazil. Simon nebyl příliš dobře vyba ven. Už už jsem chtěla říct něco jako: „Už jsi tam?“ Jenže situace

s Tawny byla dost vážná a nemohla jsem riskovat, že by si to Simon rozmyslel a nezaměstnal ji jen kvůli vtípku, i kdyby byl sebevíc zábavný.

Ale co Simonovi scházelo na velikosti, vynahrazoval entuziasmem. Držel mě za boky a zarýval mi nehty do kůže. Musela jsem se pevně držet stolu, jak divoce se pohyboval. Pak zřejmě zatou žil po změně, protože si mě otočil na záda. Rozepnul mi blůzu a podprsenku a odhalil malá ňadra, která právě „vykvetla do ženství“. Zíral na ně, a ne na můj obličej. Zvedl mi nohy, až jsem se mu prakticky opírala kotníky o ramena. Vrátil se ke svému úkolu, a když se konečně udělal, musela jsem uznat, že se mi ta energie hodí. Nebylo jí moc – ten chlap už prakticky pracoval pro peklo –, ale potřebovala jsem ji. Simon ze mě slezl a já se posadila. Byla jsem uspokojená aspoň energetic ky, když už ne fyzicky. Upřímně – moc jsem toho nedělala, jen jsem tam celou dobu ležela, ale on se na mě díval, jako bychom spolu prošli celou Kámasútru. „To rozhodně stálo za to, že zaměstnám nešikovnou sukubu,“ prohlásil šťastně a natáhl si kalhoty. Chtěla jsem říct, aby s hodnocením počkal, až Tawny uvidí, ale radši jsem se jen usmála. Věděla jsem, kdy je lepší zůstat zticha.

11

Simon toho mnoho neměl, co by mi dal, ale stejně jako poka ždé, když jsem získala energii, měla jsem ten sen.

Začal stejně jako vždycky mytím nádobí a pokračoval až do chvíle, kdy moje snové já nakouklo do obýváku a usmálo se na malou holčičku. Pak se zase vrátilo k mytí nádobí. V duchu jsem na svou dvojnici křičela, aby se ohlédla. Nemohla jsem se té holčičky nabažit. Nejradši bych ji celou opusinkovala. Mohla bych se na ni dívat věčně a obdivovat její dlouhé řasy a kudrnaté vlásky. Pak, jako by mě moje snové já slyšelo, podívalo se do druhé místnosti. Holčička byla pryč. Moje snové já vytáhlo ruce z vody a v tu chvíli se ozvala rána a třísknutí. Následoval dětský pláč a vtom jsem se probudila. Bylo dopoledne a moje energie byla pryč. Upřímně, už mě to ani nepřekvapilo. Spolu s tou ztrátou to ale pro mě byl úplně nový pocit. Byla mi zima, mrazilo mě až do morku kostí. Navíc jsem měla dojem, že jsem celá mokrá, jako bych právě vylezla z vody. Když jsem si ale přejela rukou po paži, byla úplně suchá. Oblékla jsem si svůj nejtlustší svetr a zimu tak zaplašila.

V práci bylo rušno a nic zvláštního se nedělo, to až ke konci směny, když mi Maddie připomněla, že jsme se domluvily, že spolu po práci někam zajdeme. Když mi to řekla, málem jsem napochodovala do vystavených knih. Včerejšek jsem měla nato lik uspěchaný, že jsem na to zapomněla, takže jsem si domluvila schůzku jak se Sethem, tak s Maddie. Když jsem ve stresu, mám tendence dělat takové věci. Připadala jsem si hrozně oblíbená. A jak jsem to v podobných situacích dělávala, vyřešila jsem to spojením problémů do jednoho řešení.

„Maddie chce dneska večer někam zajít,“ oznámila jsem Sethovi. „Myslím, že se cítí dost osamělá. Nevadilo by ti, kdybych ji vzala s námi za dětmi?“ „Jasně že ne,“ řekl, aniž vzhlédl od notebooku.

„Seth potřebuje dneska večer pomoct s hlídáním dětí,“ pověděla jsem Maddie. „Nevadilo by ti, kdybychom teda večer pod nikly tohle?“

Maddiina odpověď ovšem byla problematičtější než ta Sethova. Netvářila se naštvaně, ale spíš rozpačitě. „S dětmi moc zkušeností nemám. Ne že bych je neměla ráda…, jen mi to vždycky připadá takové zvláštní.“ „Jeho neteře jsou skvělé,“ ujistila jsem ji. „Však změníš ná zor.“

Cítila jsem se trochu nesvá, že ji zatahuju do dobrodružného rodinného života Mortensenových. Většinu cesty mlčela a svoje myšlenky si nechávala pro sebe. Sethova rodina bydlela v sever ní části města, v Lake Forest Park. Jejich dům vypadal úplně stej ně jako ostatní v ulici, ale předpokládala jsem, že to je nezbytná oběť, aby se tam vešli dva dospělí a pět malých holčiček.

„Panebože,“ vyhrkla Maddie, když jsme vešly do domu. Bylo tam všech pět Mortensenových dcer. Bylo jim mezi čtyřmi a čtrnácti lety a všechny po matce zdědily blond vlásky a modré oči. Zdálo se, že jsme přišly rovnou doprostřed hádky. „Asi… to ne byl moc dobrý nápad…“ Rozhlédla jsem se po místnosti. Seth dorazil před námi a Ter ry s Andreou už odjeli na nákupy. Čtrnáctiletá Brandy se sna žila překřičet devítiletou Kendall a šestiletá dvojčata McKennu a Morgan. Jen čtyřletá Kayla seděla na pohovce vedle svého strýčka a tiše poslouchala. Nebylo mi jasné, o co se ty ostatní hádají. „Umí tkát pavučiny!“ vykřikla Kendall.

„Ne, neumí. Jenom se tak jmenuje.“ Brandy vypadala otráveně. Ostatní dívky jí nevěnovaly pozornost.

„Rohem by pavučiny roztrhal!“ zakřičela McKenna. Morgan naznačila pohybem ruky, jak by to šlo provést. „Ne, když ho opice napřed chytí,“ opáčila Kendall. „Jednorožec běhá rychle. Opice ho nechytí.“ „Tak je to zbabělec!“ Kendall měla ve tváři vítězoslavný vý raz. „Když uteče před bojem, automaticky prohraje.“ Obě dvojčata vypadala nad tou logikou zaraženě.

„Tohle je hloupá hádka,“ prohlásila Brandy. „Jednorožci neexistují.“ Ostatní tři holčičky se k ní otočily a začaly hlasitě protestovat.

„HEJ!“ vykřikla jsem do toho hluku. Všechny zmlkly a podívaly se na mě. Myslím, že můj příchod zaznamenaly až teď. „Co se to tu děje?“

„Jen debatujeme, kdo by vyhrál, kdyby se pavoučí opice utkala s jednorožcem,“ objasnil Seth. Maddie vedle mě vydala podivný zvuk, který zněl podezřele podobně jako zdušený smích.

„Bylo to přesvědčivé a dobře promyšlené,“ dodal Seth neutrálním tónem. Brandy zaúpěla. „Jednorožci neexistují.“ „Pavoučí opice taky ne!“ opáčila McKenna. „Ach jo,“ řekla Brandy. „Tohle nemá smysl.“ Kendall na ni upřela pohled „Je to hypofýza.“ „Hypotéza,“ opravila jsem ji.

„To nic,“ pověděl Seth mně a Maddie. „Tohle ještě nic není ve srovnání s debatou o mořské panně a kentaurovi.“

„Holky, tohle je Maddie,“ představila jsem ji a seznámila ji postupně se všemi dívkami. „Ahoj,“ pozdravila nervózně Maddie. Podívala se na každou z holčiček a nakonec upřela nejistý pohled na Setha. Od té aukce se k němu chovala jinak než dřív. V duchu jsem si připomněla, že bych ho měla popíchnout k tomu rande. „Možná to byl špatný nápad…“ Obdařil nás jedním ze svých úsměvů, při němž všichni vždyc ky pookřejí. Maddie se na něj taky usmála a trochu se uvolnila. „Ne. Tady se hodí každá pomoc.“ Vstal a přitom zvedl do náruče malou Kaylu. „A potřebuju nějakou zábavu, až všichni mladší devíti let zalehnou.“ Dvojčata nad tím pomyšlením vyjekla hrůzou. Podívala jsem se na Brandy a Kendall. „To zní jako brnkačka.“ „Nechval dne před večerem,“ varovala mě Brandy.

Kendall vyběhla z pokoje a po chvilce se vrátila s podlouhlou kartónovou krabicí, kterou mi strčila skoro až do obličeje. „Podívej, co mi poslala babička.“ Byla to hra Monopoly. „Edice Průmyslová revoluce?“ podivila jsem se. „To je asi poslední, která jim ještě chyběla,“ poznamenal Seth. „Myslím, že už se chytají každého stébla.“ „Tos dostala k Vánocům?“ zeptala jsem se. „Tohle jsi chtěla k Vánocům?“

„Až vyrostu, chci být majitelkou spousty nemonitostí,“ objasnila. „Nemovitostí,“ opravila jsem ji. „A já myslela, že chceš být

pirát.“

Útrpně na mě pohlédla. „Ti neseženou dobré zdravotní pojištění.“

Ukázala jsem na krabici. „Ale proč Průmyslová revoluce? Neměla bys radši, co já vím, edici Barbie? Nebo Sephoru?“ Tu poslední bych ráda měla já.

„Průmyslová revoluce byla pro západní civilizaci důležitým obdobím. Rozvoj výroby a manufaktury natrvalo změnily naši kulturu a socioekonomický status.“ Odmlčela se. „Chceš si zahrát?“ „Je tam i otočný jeřáb?“ dotázala se Maddie. Seth se rozesmál. „Vlastně ano.“ „Tak to si taky zahraju,“ řekla. Kayla v Sethově náručí vypadala, že každou chvíli usne. Jak se k Sethovi choulila, připomněla mi tu holčičku ze sna a srdce se mi sevřelo. Náhle mi Monopoly už nepřipadaly tak přitažli vé. Došla jsem k Sethovi. „Ty si s nimi zahraj a já zatím uložím holky.“ „Určitě?“ „Jasně.“ Předal mi Kaylu a ta mi hned ovinula ručičky kolem krku. S dvojčaty v závěsu jsem odešla a nechala ostatní, aby rozestavěli hru. Maddie se zdála nesvá, že ji opouštím, ale věděla jsem, že si poradí i beze mě. Někdy je nejlepší zdokonalit se v mezilidských vztazích tak, že je k nim člověk donucen. Uložit dvojčata bylo překvapivě snadné, asi proto, že spala v jednom pokoji. Jít si lehnout není nic tak hrozného, když máte sestru, se kterou si před spaním můžete špitat a chichotat se. Dohlédla jsem na čištění zubů a převlékání do pyžama. Uložila jsem obě holčičky s varováním, že je za chvíli přijdu zkontrolovat.

Pak jsem odnesla Kaylu do pokoje, který sdílela s Kendall. Kayla skoro vůbec nemluvila, takže mě ani nepřekvapilo, že neprotestovala, když jsem jí přetáhla přes hlavu růžovou noční košilku a uložila ji pod deku. Posadila jsem se na kraj postele a podala jí plyšového jednorožce, který se válel na zemi. Objala ho.

„Myslím, že by pavoučí opici přemohl,“ pověděla jsem jí. Kayla nic neřekla, jen mě pozorovala svýma ohromnýma modrýma očima. Byly plné důvěry a citu – stejně jako oči mojí holčičky ve snu. Jak úžasné by bylo tohle dělat každý večer! Kaž

dý večer ji políbit na čelo a každé ráno se s ní probouzet!

Náhle se mě zmocnily obavy, že se před tou čtyřletou dívenkou rozbrečím. K mému ohromení ke mně natáhla ruku a dotkla se mojí paže. „Georgino.“ Měla tichý roztomilý hlásek. Zadívala jsem se na ni. „Hmm?“ „Neodcházej,“ řekla. „Ale zlatíčko, já musím. A ty musíš spát.“ „Přijdou příšery.“ „Jaké příšery?“ „Ty zlé.“ „Aha. Chápu. Schovávají se pod postelí?“ Byla jsem si jistá, že právě tam žije většina příšer. Tedy kromě těch, s nimiž hraju poker a kupuju jim dárky k Vánocům. Zavrtěla hlavou a ukázala na strop. „Žijou tam. Ve vesmíru.“

„Jsou to mimozemšťani?“ I když se mi nelíbilo, že se bojí jít spát, byla jsem ráda, že s ní vůbec poprvé vedu nějaký rozhovor. Uměla se vyjadřovat stejně dobře jako ostatní dívky, což mě ani nepřekvapilo.

„Ne. Jsou to příšery. Přiletí ze vzduchu a vlezou lidem do snů.“ Teď mě její neochota ke spánku zaujala. „Míváš noční můry?“ „Ne. Ale ty příšery tam jsou. Cítím je.“ Její slova spolu s jejím vážným výrazem způsobila, že mi pře jel po zádech mráz. „Chceš, abych tu zůstala, dokud neusneš? Zadrží je to?“ „Možná,“ řekla. Znovu se dotkla mojí paže. „Ty jsi kouzel nice.“ Uvažovala jsem, jestli Kayla nemá totéž nadání jako Erik nebo Dante. V tom, jak mluvila, bylo něco víc než jen dětská víra v kouzla. Skoro jako by si byla jistá. Stálo by za to ji v budoucnu sledovat, ale teď jsem na ni naléhat nechtěla. Rozhodně jsem ji nechtěla vyslýchat na téma aury. „Dobře,“ souhlasila jsem. „Zůstanu.“ Lehla jsem si vedle ní a ona mě mlčky pozorovala. Začala jsem broukat dávnou melodii, která jí vykouzlila úsměv na tváři, a pak zavřela oči. Když jsem dobroukala, zase je otevřela. „Jaká jsou k tomu slova?“ „Ech…“ Na to bylo t ěžké odpovědět. Byla to píseň z období

mého smrtelného života a měla text ve starokyperském nářečí, které už dávno zaniklo. Tím jazykem už dneska nikdo nemluví. Kdysi mi ji zpíval můj manžel. Věděla jsem, že bych nedokáza la vymyslet zrýmovaný překlad, a tak jsem prostě začala zpívat v původním jazyce. Moje ústa neobratně tvořila jednotlivé slabiky, důvěrně známé, a přitom tak cizí.

Když jsem dozpívala, Kayla nic neřekla, ani se nepohnula. Počkala jsem ještě pár minut a pak jsem pomalu vstala z postele. Spala dál. Zhasla jsem světlo, odešla z pokoje a vydala se za hráči Monopolů. Seth se na mě usmál a udělal mi místo vedle sebe na zemi.

„Luddisti ti zapálili mlýn. Zaplať pět set dolarů.“ Brandy se ušklíbla na svou kartu náhody. „Slabota.“ „Není to tolik, kolik jsem před pár koly musela zaplatit já, když mi odbory přišly na dětskou práci,“ poznamenala Maddie. Jak jsem doufala, teď už byla úplně uvolněná.

Kendall hodila kostkou a popojela miniaturní cínovou napodobeninou knihy Oliver Twist o tři políčka. „Kéž bych tak měla práci, abych si mohla naspořit kapitalismus na investice.“ „Kapitál,“ vyhrkli jsme všichni naráz.

Kendall na mě pohlédla. „Mohla bych pracovat ve tvém knihkupectví. Pod stolem.“ „Jako že bys pod stolem rovnala knihy?“ podivila se Brandy. Kendall ji nebrala na vědomí. „Nepotřebuješ pomoc navíc?“ Rozcuchala jsem jí vlasy. „Obávám se, že na to ještě nemáš věk.“ Maddie postoupila dál svou cínovou figurkou jeřábu. „Jasně. Copak ses z téhle hry nepoučila? Obchod by kvůli nám zavřeli. O takové papírování by Georgina jistě nestála.“ „Co vlastně děláš jako vedoucí?“ zeptala se Brandy. „Je to těžší?“ „Hlavně je to… jin é.“ Kendall se celá rozzářila. „Mohla bych dělat tvou bývalou práci.“ „Je mi líto, ta už je obsazená. Moje místo zaujala Maddie.“ Kendall si povzdechla.

Seth postoupil na políčko s mlýnem, který si ještě nikdo nekoupil, a začal počítat peníze. „Holky šly spát, jo?“ „Jo… Kayla ale m ěla trošku problém. Bála se nočních můr.“

Překvapeně ke mně vzhlédl. „To ti řekla? Ona promluvila?“ „Jo, a vedly jsme spolu rozhovor. Smály jsme se, plakaly a vzájemně se svěřovaly se svými sny a obavami. Myslím, že z ní roste rétor.“ „Co znamená rétor?“ dotázala se Kendall. „Člověk, který umí mluvit na veřejnosti,“ vysvětlila Maddie. „Pronáší proslovy. Před mnoha lidmi.“ „Aha. Strejda Seth teda není rétor.“ Všichni jsme se rozesmáli. „Ne,“ souhlasila Maddie. „To opravdu není. A já rozhodně taky ne.“ Seth si s Maddie plácnul. „Introverti všeho světa, spojte se.“ Brandy si vytáhla další kartu náhody a zaúpěla. „Vypukla cholera! Už ne!“ Když večer skončil a Sethův bratr a švagrová se vrátili domů, potěšilo mě, když jsem viděla, jak se ten večer Maddie líbil.

„Děti nejsou tak hrozné, pokud jsou to inteligentní potomci Mortensenových. Terry s Andreou jsou taky fajn. V téhle rodině jsou zkrátka dobré geny.“

„Jo,“ souhlasila jsem. Bylo mi jasné, že Maddie rozhodně potřebuje pobývat mezi lidmi častěji. Byla rozesmátá a v dobrém rozpoložení, oči jí zářily nadšením. Byl to dobrý večer. Vysadila jsem ji u Douga a odjela ke svému bytu. Dnes večer při mně ale bohové parkovišť nestáli, takže jsem auto musela nechat asi pět bloků od domu. Cestou pěšky od auta jsem šla kolem stojanu se Seattle Times. Obvykle jsem v práci přelétla aspoň novinové titulky, ale dnes jsem na to neměla čas. Zastavila jsem se před stojanem, protože jeden článek mě obzvlášť zaujal. Byl to podivný příběh jednoho zdejšího člověka, který propa dl přeludům. Zdálo se mu, že když přeplave úžinu Puget Sound, přinese mu to bohatství a zabezpečí svou strádající rodinu. Bohužel ale v ledové vodě moc daleko nedoplaval a utopil se. Ironií bylo, že ačkoli by někdo mohl ten počin označit za sebevraždu, jeho tučnou životní pojistku vyplatili. Takže jeho rodina nakonec přece jen zbohatla a byla zabezpečena. Tupě jsem zírala na noviny a přemýšlela o tom utonulém muži, který zmizel pod temnými vlnami. V hlavě se mi najed nou vynořila vzpomínka na dnešní ráno a znovu se mě zmocnil pocit chladu a mokra. Na půl vteřiny jsem se vůbec nedokázala nadechnout. Jako bych měla plíce plné vody a dusila se. Otřásla

jsem se a bezmyšlenkovitě si přejela dlaněmi po pažích. To déj? vu mě málem přemohlo. Voda. Všude voda. Studená. Černá. Dusivá… Zachvěla jsem se a konečně se přinutila jít dál. Potřebovala jsem do tepla.

12

„Nemůžu uvěřit, že se sem pořád vracíš,“ užasl Dante, když jsem druhý den přišla do jeho obchodu. Nebylo nijak překvapivé, že tam nebyla ani noha.

„To já taky ne,“ přiznala jsem. Nepřipadala jsem si tu vítaná, jenže jsem neměla kam jinam jít. „Jak se tady vůbec můžeš uživit?“ „Je to boj. Ale asi jsi nepřišla proto, abych s tebou prožil nejlep ší noc svého života. A taky jsi prošvihla svou šanci u El Gaucha.“ „Jsem tady proto, že jsem měla další sen.“

„Využíváš mě, sukubo.“ S povzdechem usedl k barevnému stolku. „Dobře. Tak povídej.“ Posadila jsem se naproti němu a vypověděla mu, co se mi teď naposled zdálo.

„Nijak zásadně se to teda nevyvíjí,“ poznamenal, když jsem skončila. „Přibylo nějakých třicet vteřin.“ „Znamená to něco?“ „Sakra, to kdybych věděl.“ Probodla jsem ho pohledem. „Ty jsi ten nejhorší vykladač snů na světě.“

„Ne.“ Podepřel si bradu dlaní. Jako vždy působil líně. „Jsem velice dobrý vykladač snů. Ale z toho tvého snu není co vyložit, ledaže by tvoje podvědomí lamentovalo nad tvou neplodností. Což je dost pravděpodobné. Taky to naznačuje, že máš příšerný vkus na hudbu. To tam vážně pokaždé hraje ,Sweet Home Alabama‘?“ Teď jsem si zase povzdechla já.

„Ty sny nejsou dokonce ani prorocké, protože víme, že děti mít nemůžeš.“ Se zamyšleným výrazem zabubnoval prsty do stolu. „Určitě nemohla být adoptovaná?“

„Byla moje,“ řekla jsem přesvědčivě. „Z mého masa a krve. Přímo jsem to cítila.“

„Dobře. Nemíním ti vyvracet tvoje mateřské instinkty. Ale jak jsem řekl, vlastně na tom nezáleží. Myslím na obsahu. Podle mě je nejdůležitější hlavně ta ztráta energie.“ Nejradši bych ho objala. „Konečně to někdo považuje za dů

ležité.“

„Teď už se to opakuje. Už to nemůžeš přičítat žádné anomálii.“ „Tak co to znamená?“ „A jsi si jistá, že chceš slyšet názor nejhoršího vykladače snů na světě?“ „Proboha! Tak už to vyklop.“

„Kdybys byla člověk, nepochyboval bych, že si tě někdo vybral za kořist.“ Trhla jsem sebou. „Co? Co tím myslíš?“

Natáhl se přes stůl a chytil mě za ruku. Zamyšleně ji obrátil dlaní vzhůru. Ta zmínka o kořisti zaměstnávala mou mysl příliš, než abych si všímala, že se mě dotýká. Vzpomněla jsem si, co říkala malá Kayla. Jsou to příšery. Přiletí ze vzduchu a vlezou lidem do snů. „My oba víme, že po světě chodí spousta nadpřirozených tvo rů. Někteří existují ve snech a blaho lidí jim příliš na srdci neleží. To tobě ostatně taky ne. A upřímně, někteří se od tebe zase tolik neliší. Prahnou po lidském životě a energii a umí ji ve snech odčerpávat.“ „Ale mně to přece dělat nemůžou, že ne?“ „Hmm.“ Pustil mi ruku. „Nechápu, jak by mohli. Ty nemáš svou vlastní energii, taky ji kradeš. Ale kdo ví?“

Zachvěla jsem se. Dělalo se mi zle z pomyšlení, že na mně hoduje nějaká parazitická stvůra a vysává ze mě život. Uvědomovala jsem si, jak je to ode mě pokrytecké, když sama dělám totéž neustále. „Jaká bytost by to dokázala?“ „Nevím. To není moje specializace.“ „Ale jsi expert na sny! Neměl bys o tvorech ze snů náhodou něco vědět?“ „Přes nadpřirozené bytosti je tu Erik, ne já. Měla by ses zeptat jeho.“ „Ty jsi fakt ten nejhorší vykladač snů na světě.“ „To už jsi říkala.“ Přestal se tvářit vážně. „Takže… vyspíme se teď spolu?“ Zvedla jsem se. „Ne! Samozřejmě, že ne.“

Dante rozhodil rukama. „Co víc chceš? Tentokrát jsem ti poskytl užitečnou informaci. A trocha energie by se ti jistě hodila,

i kdyby jí nebylo moc.“ „Jde o víc,“ řekla jsem. Náhle jsem ale zaváhala. „Já… už tě znám.“ „Co to má znamenat?“ „Kdybys byl nějaký anonymní chlápek, možná bys měl šanci. Ale teď jsi něco jako…“ Kamarád nebylo zrovna to pravé slovo. „… zn ámý.“ Zatvářil se naprosto ohromeně. Pobavilo mě to. „Tomu moc nerozumím, sukubo.“

„Mám přítele, pamatuješ? Když mám s někým obyčejný anonymní sex, není to podvádění. Ale kdybych to udělala s někým…“ „… kdo se ti l íbí?“ Jen jsem si to představovala, nebo se mu v očích při tom dotazu objevily jiskřičky naděje? „Ne, nemyslím, že se mi líbíš. Ale ani nemůžu říct, že by ses mi nelíbil. Jde o to, že nejsi úplně cizí, neznámý člověk. S tebou by to byla nevěra.“

Chvíli se na mě díval a veškerá naděje, kterou jsem u něj postřehla, rázem pohasla. „Není divu, že se sukuby tak snadno vydávají za lidské ženy. Rozmarná a iracionální jsi na to dost.“ „Už musím jít.“ „Ty vždycky už musíš jít. Kampak máš namířeno tentokrát? Za nějakým neznámým chlápkem?“

„Ne. Zajdu za Erikem a zjistím, jestli mi může poskytnout nějaké užitečné informace.“ „Já jsem ti ale poskytl užitečnou informaci!“ „To těžko.“ „No tak já zamknu a oba uvidíme, co k tomu může říct Lan caster.“ Strnula jsem. „Jak to, že my oba?“

Dante sebral za pultem klíče. „Začalo mě to zajímat. Chci vidět, co se z toho vyvine. Navíc mi dlužíš za pomoc a nemáš se k tomu, abys zaplatila.“ „To tedy byla pomoc,“ zamumlala jsem. Došel se mnou ke dveřím. „Napadlo tě někdy, že ačkoli mě považuješ za neužitečného, dělá mi starost, co se s tebou děje?“ „Ne,“ odpověděla jsem. „To mě opravdu nenapadlo.“ Ale svolila jsem, aby se mnou zajel do Arcany s. r. o. Když jsme vešli dovnitř, Erik tam zrovna vybaloval bednu knih. Aniž

vzhlédl, usmál se. Vycítil mě. „Slečno Kincaidová, vždycky je…“ Sotva si v šiml Danta, za razil se. Poprvé za celou dobu, co se přátelíme, jsem Erika viděla naštvaného. Bylo to znepokojující. Dokonce děsivé. „Hleďme, pan Moriarty.“ Dante mu kývl na pozdrav. „Jako vždy vás rád vidím.“ Erikův výraz prozrazoval, že on ten pocit rozhodně nemá. Narovnal se od práce a došel k pultu. Překřížil si ruce přes hruď a zadíval se na nás. „Co pro vás můžu udělat?“ Takže dnes žádný srdečný hosti tel a čajové dýchánky. Ovzduší mezi oběma muži náhle zhoustlo a ztěžklo. Nejistě jsem promluvila. „My… teda Dante si myslí, že zná odpověď na můj problém se sny.“

Dante se rozesmál svým typickým samolibým způsobem. Pokud choval vůči Erikovi stejné nepřátelství, nedával to na sobě nijak znát. „Odpovědí bych to zrovna nenazval, sukubo. Spíš je to teorie.“ „Ten sen se mi zdál znovu,“ pověděla jsem Erikovi. „Už víckrát. A pokaždé u toho ztrácím energii. Dante tvrdí, že mě o energii může okrádat nějaký… tvor ze snů.“ Nějak jsem se při tom zakoktala. Celá ta myšlenka mi připadala až příliš absurdní. „Ale neví, jaký tvor. Říkal, že byste to mohl vědět vy.“ Erik odtrhl pohled od Danta a upřel ho na mě. Bylo mi jasné, že starému pánovi není příjemné, že jsme za ním přišli společně, ale záleželo mu na mně a nedovedl by mi odepřít pomoc. Ani nevím, kdy jsem během těch let takové privilegium získala. A díky čemu. S povzdechem nám pokynul ke stolu. Všichni jsme se posadili, ale Erik nám žádný čaj nenabídl. „Je těžké si představit, že se obětí pronásledování stane suku ba,“ prohlásil Dante nakonec. Maska srdečnosti mu sklouzla, nahradil ji výraz, jaký míval při jednání se zákazníky – zamyšlený a zvědavý výraz. Připomněl mi jednoho inženýra, kterého jsem kdysi znala. Ten si nemohl pomoct a musel odstranit kdejakou technickou závadu. Dali jste mu hromadu součástek a on je zkrátka musel prozkoumat a složit dohromady. Dante mi šel na nervy, ale ať už byl zkažený nebo ne, jeho povaha mu prostě nedovolovala držet se od toho stranou.

Erik si mě prohlížel intenzivním a zaujatým pohledem. Pro něj jsem taky byla záhadou.

„Kdybych musel něco vybrat…, řekl bych, že symptomy odpovídají Oneroi.“

O těch už jsem slyšela. Vyskytovali se v řeckých mýtech, na kterých jsem vyrůstala. „Duchové ze snů?“ Dante se nad tím zamyslel. „Víc než duchové. Jsou to potomci Nyx a Ereba.“

Zachvěla jsem se. O těch jsem už taky slyšela. Nyx a Erebus. Noc a Temnota. Prvotní entity chaosu. Byli mocní a nebezpeční. Je sice pravda, že se svět zrodil z chaosu, ale také to – dokonce i vědci souhlasí –, že se vesmír snaží k chaosu zase navrátit. Nyx a Erebus byli destruktivní – natolik, že museli být uvězněni, jinak by roztrhali svět na kusy. Z možnosti, že ze mě jejich děti vysáva jí život, se mi opět udělalo zle. Dante stále přemítal nad svou teorií. „Jo, zřejmě přihořívá. Ale stoprocentně to neodpovídá.“

„Nic neodpovídá stoprocentně,“ uznal Erik. „Nikdy jsem neslyšel, že by nějaký tvor zaútočil na sukubu.“ „A co přesně dělají Oneroi?“ zeptala jsem se.

Oba muži si vyměnili pohledy a čekali, že to vysvětlí ten druhý. Nakonec se toho ujal Erik.

„Navštěvují smrtelníky ve snech a krmí se emocemi, které ty sny vyvolávají. Oběti Oneroi se probouzejí vyčerpané a je jim špatně.“ Další ironie. Podle legend sukuby také navštěvují ve snech spící muže a berou jim život.

„To se mi přesně děje,“ řekla jsem. „Proč by to nemohli být oni?“

„Mohli by to být oni,“ připustil Dante, „ale jak jsme řekli, podrobnosti nesedí. Oneroi dokážou tvůj sen ovládat a zdá se ti, co chtějí oni. Jenže obvykle vyvolávají noční můry. Strach a další temné emoce jsou pak intenzivnější a právě těmi se Oneroi sytí. Tvoje sny jsou krátké a… o ni čem.“ „O ničem?“

„No, já nevím. Nejsou to noční můry. Tobě připadají zajímavé. Vyvolávají v tobě emoce – krásné emoce štěstí. Předpokládám, že podobně na ně reaguješ i fyzicky, ale to není ten typ reakcí, po kterém Oneroi obvykle jdou.“ „A taky pro ně nejste žádná ideální volba,“ pokračoval Erik.

„Je to neefektivní. Jste jen spojovací článek, propojení se světem smrtelníků a jejich energií. Kdyby vás okrádali Oneroi, museli by si nejdřív počkat, až získáte energii od někoho jiného. Mnohem jednodušší by pro ně bylo vzít si energii přímo od nějakého člověka.“

Najednou mi došlo, že jsem na něco zapomněla. „Stalo se mi ještě něco zvláštního…, něco jiného než jen ztráta energie…“ Po věděla jsem jim, jak jsem se probudila s pocitem chladu a mokra. „To je hodně zvláštní,“ prohlásil Dante. „Ale nevím, jestli to s tím může nějak souviset.“

„Jenže ten den jsem pak četla v novinách o chlápkovi, co se zbláznil a pokusil se přeplavat úžinu. Myslel si, že tím pomůže své rodině – a taky že pomohl, protože se utopil a rodina dosta la vyplacenou jeho životní pojistku. Když jsem ten článek četla, znovu se mě zmocnil ten pocit zimy a mokra. Bylo to jako… jako bych na vteřinu byla jím. Cítila jsem přesně to, co on. Jako bych se taky topila.“

„Empatie,“ řekl Dante. „Četlas to a představovala si, jaké to asi musí být.“ „Ne.“ Zamračila jsem se a snažila se vyvolat ten pocit znovu. „Já… Cítila jsem ho. Věděla jsem, že to je on, koho cítím. Ten chlap. Věděla jsem to stejným způsobem, jako jsem věděla, že ta holčička je moje dcera. Prostě to bylo ve mně.“ Dante se zatvářil roztrpčeně. „Pomohlo by, kdyby ses o tom zmínila už dřív.“ „Zapomněla jsem. Nepřipadalo mi, že to s tím souvisí, až teď.“

„Už se ti něco podobného stalo někdy dřív? Vědělas něco, cos neprožila?“ „Asi ne.“ Erik se podíval na Danta. „Jasnozřivost?“

„Nevím. To těžko. Příliš mnoho proměnných. Nic z toho nezapadá.“ Dante upřel pohled znovu na mě. „Bavila ses o tom se svými lidmi?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jerome je pryč. Než odjel, zmínila jsem se mu o tom prvním snu, ale moc ho to nezajímalo.“ „No, já nevím, co si s tím počít,“ řekl Dante. „Ani já ne,“ řekl svým laskavým tónem Erik. „Ale ještě se na to podívám.“

„Díky,“ řekla jsem. „Opravdu si toho moc cením.“

Zvedli jsme se a krátké příměří mezi Erikem a Dantem pominulo. Erik se zase tvářil nasupeně a Dante samolibě a blahosklonně.

„Slečno Kincaidová,“ začal Erik strnule. „Víte, že si vás velice vážím a jsem rád, že vám mohu pomoci, kdykoli potřebujete. A uznávám, že vám svou pomoc může nabídnout i pan Moriarty. Ale bych byl radši, kdyby…“ „… kdyby m ě sem už nevodila,“ dokončil za něj větu Dan te. Zasalutoval. „Beru na vědomí, starý pane. Na tebe počkám u auta, sukubo.“ Otočil se a odešel z obchodu.

Erikova nálada se s Dantovým odchodem nezlepšila. Pořád jsem cítila, jak z něj sálá zlost. Erik tvrdil, že Dante je zkažený, ale to jsem já taky a ke mně se takhle nechová. Něco mi unikalo. „Omlouvám se,“ pověděla jsem Erikovi. „Nevěděla jsem, že vám to bude tolik vadit.“ „To jste nemohla vědět,“ odpověděl unaveně. „A navíc jsem to byl já, kdo vás za ním poslal.“ „Už ho sem nepřivedu,“ slíbila jsem. Znovu jsem mu poděkovala a vyšla ven za Dantem. Opíral se o moje auto a líně se usmíval. „Proč tě Erik tolik nenávidí?“ zeptala jsem se ho.

Dante se na mě zadíval. „Protože jsem špatný člověk a dělám špatné věci.“

„V tom bude něco víc,“ řekla jsem. „A tak špatný mi zase nepřipadáš. Nejhorší, co děláš, je, že balamutíš zákazníky a poskytuješ informace, co jsou k ničemu. Ačkoli… teď jsi byl docela užitečný. Ale jak jsem řekla, nemyslím, že jsi tak špatný, jak naznačuje tvoje pověst.“ „Jak bys to mohla vědět?“ Pokrčila jsem rameny. „Instinkt.“ Dante mě jediným rychlým pohybem chytil za zátylek a při táhl si mě k sobě. Opřela jsem se mu rukama o hrudník a začala ho odstrkovat, ale pak jsem se zarazila. V tom horkém těle byla nedočkavost muže, který byl dlouho o něco šizen. Samotnou mě překvapilo, že mě to vzrušilo. Spalovala mě touha dotýkat se někoho z jiného důvodu než kvůli práci. Tenhle pocit jsem zažila už mnohokrát a obvykle mě dostal do maléru. Probudila se ve mně přirozenost sukuby a vytušila jsem možný přísun energie.

A přes moje dřívější naduté řeči, že nespím se známými, jsem najednou zatoužila, aby mě políbil. Chtěla jsem jeho energii – jen ochutnat.

Jeho rty se přibližovaly k mým. Zavřela jsem oči, pootevřela ústa – a on se náhle zarazil. Pustil mě a o krok ustoupil. Otevřela jsem oči a ohromeně se na něj zadívala.

„Co je, sakra?“ podivila jsem se. „Vycouvals. Po těch všech řečech, že se se mnou chceš vyspat.“ „Jsi vyčerpaná a hladová, sukubo,“ řekl. „To by bylo totéž, jako kdybych využil opilosti nějaké slečny.“ „Jasně. A ty jsi nikdy nic takového neudělal.“

„Jo, ale už mi není osmnáct.“ Otevřel dveře od auta. „Tak jedeme, nebo ne?“ Ještě chvilku jsem si ho prohlížela a zdálo se mi, že jsem u něj zase postřehla zákmit naděje a soucitu. Napadlo mě jest li tu svou zlomyslnost jenom nehraje, aby působil jako větší tvrďák a zakryl vnitřní nejistotu, kterou trpí stejně jako všichni ostatní. Tu psychoanalýzu jsem si ovšem nechala pro sebe a nasedla do auta. Zajeli jsme zpátky k jeho obchodu a cokoli vážné ho, co se snad mezi námi odehrálo, jsme překryli lehkomyslnou konverzací.

13

„Opravdu nejsem sériový vrah. Prostě mi to připadalo jako příliš dobrá šance, než abych si ji nechal uniknout.“ „Člověče, kdybych dostala desetník pokaždé, když tohle sly ším…,“ poznamenala jsem. Liam, muž, který si mě koupil na aukci, se rozesmál a otevřel mi dveře svého auta. Měl lesklý černý Lotus Elise, který si ne chal přivézt z Británie. Udělalo to na mě dojem. Vůz vypadal, že je čerstvě umytý. To na mě taky zapůsobilo, i když jsem Liama trochu litovala, protože se zdálo, že každou chvíli začne pršet. „Ale prý to má být vážně dobré,“ dodal a nastartoval motor. „Takže doufám, že se ti to bude líbit a nebude ti to teď o svátcích připadat příliš nepatřičné.“ Do rande pro charitu jsem se moc nehrnula, ale věděla jsem, že dříve či později na něj budu muset jít. Když mi tedy dneska Liam zavolal a řekl, že má lístky do divadla na tři zdramatizova né povídky od Edgara Allana Poea, usnesla jsem se, že dneska je stejně vhodná doba jako kdykoli jindy – hlavně abych už to měla za sebou. Navíc Poea mám ráda. Fakt je, že jít v rámci schůzky na horor zrovna v nejšťastnějším období roku je dost zvláštní, ale za to může divadlo, a ne Liam. Bylo to odpolední představení, takže jsme pak plánovali, že zajdeme i na večeři. Cestou tam jsem zjistila, že je jiný, než jsem čekala. Inteligentní. Příjemný. Celkem zábavný. Pracoval v investiční společnosti v centru a naštěstí měl tolik rozumu, že mě nezačal nudit podrobnostmi ohledně své práce. Vedli jsme odlehčenou konverzaci, vykládali si vtipy a různé zážitky. Samozřejmě bych byla radši se Sethem, ale Liam byl fajn chlápek na jeden večer. Bylo mi jasné, že by si dnešní večer měl pořádně užít, když daroval tolik peněz na charitu.

Divadelní představení bylo přesně tak ujeté, jak jsem doufala. Začali „Maskou rudé smrti“, pak hráli „Sud vína amontilladské ho“. Večer uzavírala povídka „Zrádné srdce“. Co jiného by taky mohlo potěšit davy? „O ,Masce rudé smrti‘ jsem nikdy neslyšel,“ pověděl mi pak Liam. Rozhodli jsme se, že auto necháme u divadla a do šest blo

ků vzdálené restaurace, kde jsme měli rezervaci, půjdeme pěšky. „Ostatní jsem četl na střední. Asi je to nějaká alegorie, jak člověk nemůže uniknout smrti, co? Můžeš se někde zavřít, ale stejně to nezabere.“ „Vlastně je to víc než jen alegorie,“ řekla jsem. „V minulosti nebylo nic neobvyklého, že se lidé takhle vypořádávali s morem a chorobami. Někde se zavřeli. Nebo taky odjížděli z měst. A někdy taky vyhodili nemocné za hradby a zamkli brány.“

„To je hrozné,“ prohlásil Liam. Vešli jsme do malé italské restaurace, kde bylo skoro pořád plno. Musela jsem uznat, že Liam s dnešním večerem odvedl skvělou práci.

„Nevěděli, co jiného dělat,“ vysvětlila jsem. „Nevěděli, co způsobuje choroby, takže na starověké a středověké epidemie nebylo mnoho jiných léků než dobrá hygiena a štěstí.“ „Vyvolavač na aukci se nezmínil, že jsi nadšenec do historie,“ rýpl si. „V tom případě bys do toho nešel?“

„Děláš si legraci? Krásná žena, která na prvním rande používá slova ,starověké a středověké epidemie‘? Nabídl bych ještě víc.“

Usmála jsem se a pak už přišel číšník, aby nás uvedl ke stolu. Byla jsem ráda, že Liam ocenil mou znalost historie, ale musím si dávat pozor, abych to nepřehnala. Mám mnohem větší vědomos ti, než je běžné, a někdy znám podrobnosti, které moderní člověk prostě znát nemůže. Změnila jsem tedy téma. „Myslím, že vyvolavače na aukci rozptylovaly jiné soutěžící.“ „Aha, ty myslíš tu fanatickou feministku, co byla na řadě před tebou?“ Zamračila jsem se. „Ne. Myslím tu velikou blondýnu, kterou si sám koupil.“ „Jo, jasně,“ vzpomněl si Liam. „Ta byla blázen. Atraktivní, ale magor.“ „Připadala ti hezká?“ „Jasně. Samozřejmě ne tak hezká jako ty,“ dodal rychle, abych si to špatně nevyložila. „Ale vyvolavač měl zjevně jiný názor. Nedokázal od ní udržet ruce dál.“ „Ale prosím tě, vždyť se jí sotva dotkl.“ „Samozřejmě ne během aukce. Myslím potom.“ „Cože?“

Přerušil nás příchod číšníka. Musela jsem počkat, až Liam objedná víno, aby pak mohl tu historku dopovědět.

„Po aukci. Pomáhal jsem tam balit věci, protože Deanna je kamarádka mojí bývalé ženy. Když jsme skončili, Nick s tou blon dýnou se k sobě přilepili a pak spolu odešli.“ „To… to nen í možné.“ Tawny přece říkala, že odešli každý zvlášť. V žádném případě nemohla s Nickem nic mít ten večer po aukci. Hned další večer se přece objevila u mě a došlo na taneční lekci. I kdyby lhala o tom, že to s Nickem nedopadlo – a proč by to vůbec dělala? –, bylo evidentní, že v nedávné době žádnou energii nezískala. Tak rychle by ji o energii mohla připravit leda zásadní změna podoby do nějakého jiného než lidského tvaru, ale jakožto nová sukuba takové věci ještě neumí. Nic z toho mi nedávalo smysl. Liam nechápal, proč se tak divím. „Proč je to tak neuvěřitelné?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou. „To jen, že… Ale to je jedno. Doufám, že si to spolu užili. Jaké víno jsi objednal? Nějak mi to uniklo.“

Nechtěla jsem pokazit večeři, a tak jsem tu záležitost s Tawny pustila z hlavy a snažila se Liamovi zpříjemnit večer, aby neli toval, že za mě zaplatil sedmnáct set dolarů. Po večeři jsme se vydali zpátky k jeho autu a nijak jsme nechvátali. Bylo sice vlhko, ale teplota stoupla asi na deset stupňů. V Seattlu jsou zimy nevyzpytatelné a je dost pravděpodobné, že zítra nebo pozítří začne mrznout. Když mě Liam vzal za ruku, nebránila jsem se, ale představovalo to pro mě dilema. Znovu už jsem se s ním sejít nechtěla. Románkům v tomhle těle jsem se vyhýbala, protože jsem brala ohledy na Setha, a taky jsem se snažila vést normální život. Neměla bych tedy dopus tit, aby dnešní večer skončil něčím víc než potřesením rukama na rozloučenou. Jenže jsem náhle pocítila nedostatek energie. Ta Simonova byla fajn, jenže mi ji někdo ukradl dřív, než jsem ji vůbec stačila využít. Bylo by příjemné ten pocit zase vrátit, zajít s Liamem domů a dostat to, co potřebuju.

Když jsme došli k jeho autu, ještě pořád mě držel za ruku. Otočil mě tak, abych k němu stála čelem. „Co teď?“ zeptal se. „Nevím.“ Pořád jsem byla rozpolcená ohledně toho, co dělat. „Čekám na tvoje návrhy.“ Liam se mile usmál a úsměv se mu odrazil i v modrých očích.

„A co třeba tohle?“ Sklonil se a políbil mě podobně, jako to málem udělal Dante.

Ach, Liame… Liam byl dobr ý člověk. Něco jako Seth. V momentě, kdy se naše rty dotkly, pocítila jsem, jak se do mě začíná vlévat jeho sladká životní energie. Probudila se ve mně touha a přitiskla jsem se k němu. Sice to v tomhle těle dělám nerada, jenže tohle jsou neobvyklé okolnosti. Rozhodla jsem se. Vyspím se s ním a pak se rozloučíme. Je to příjemný chlap a žádný psychopat, který by mě dál pronásledoval. Možná bude zklamaný, ale ráno určitě nebude škemrat, abychom zůstali aspoň přáteli.

Políbil mě intenzivněji a zády mě přitom přitiskl k boku na auta. Tolik energie jen z jediného polibku! Sex bude úžasný. Ano, ano. Víc. Vem si víc. Nakrm mě. Uskočila jsem od něj. Podíval se na mě, plným právem udiven. „Co se děje?“

Zavinil to šepot v mojí hlavě. Sotva patrný, ale skutečný. Přicházel spolu s touhou – s hlubokou touhou po Liamově energii, která souzněla s mou vlastní potřebou, jenže nebyla moje. Patřila někomu – nebo něčemu – jinému. Najednou jsem si na všechno vzpomněla. Na rozhovor s Dantem a Erikem. Nějaký tvor se na mně krmí a krade mi energii. Je pravda je, že přesně totéž dělám já mužům, ale… p řesto jsem se tomu pocitu neubránila. A vzápětí se mi udělalo nevolno z pomyšlení, že za mnou ten parazit dnes v noci přijde znovu, protože budu plná energie. Po zádech mi přejel mráz. Už tak bylo dost zlé, že ten tvor využívá mě. Teď chtěl mým prostřednictvím využít i Liama.

Podívala jsem se na něj. Byl tak hezký a milý. Zavrtěla jsem hlavou. Tohle ne. Energii sice potřebuju, ale budu to odkládat, dokud to jenom půjde. Nedám té věci to, co chce. „Liame…,“ řekla jsem pomalu. „Musím ti něco říct. Já… Nedávno jsem se po letech rozešla s přítelem a na tu aukci jsem šla proto, že jsem si myslela, že bych mohla…“ Povzdechl si, ale nevypadal naštvaně. Spíš mu to bylo líto. „Nejsi na to připravená.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Opravdu mě to moc mrzí. Chtěla jsem pomoct s aukcí a myslela jsem, že bych mohla vykročit do nové ho života.“

Stiskl mi ruku a pak ji pustil. „No… Jsem z toho smutn ý, ale chápu to. A líbíš se mi. Kdybychom si spolu ještě někam vyrazili,

rád bych začal budovat vážný vztah. Ale to nepřipadá v úvahu, dokud na to nebudeš připravená, a já tě k tomu nechci nutit.“ Ach bože. Tak skvělý chlap.

„Moc se omlouvám,“ řekla jsem. A myslela jsem to vážně. Ale taky jsem hrozně chtěla jeho energii.

„Není zač se omlouvat,“ ujistil mě s úsměvem. „Tak pojď, odvezu tě domů.“ Hodil mě do Queen Anne, a než jsem vystoupila, dala jsem mu pusu na tvář. Řekl mi, abych mu zavolala, až budu mít zájem zase začít s někým chodit, a já mu slíbila, že to udělám. Když odjel, nešla jsem domů. Namísto toho jsem zavolala Dantovi.

„Tady tvoje oblíbená sukuba,“ ohlásila jsem se, když zvedl telefon.

Slyšela jsem, jak zívl. „To není tak jisté. Co chceš? Už je pozdě.“ „Musím s tebou mluvit. Stalo se mi něco zvláštního.“ „Sukubo, už jsem v posteli. Pokud se ke mně nechceš přidat, tak pro dnešek návštěvy nepřijímám.“ „Prosím, Dante. Je to důležité.“ Povzdechl si. „Fajn, tak přijď.“ „Nevím, kde bydlíš.“ „Ale jistěže víš. Už jsi tam byla miliónkrát.“ „Ty bydlíš v obchodě?“ „A proč bych měl platit nájem za dva prostory?“

Dojela jsem do obchodu. Na ceduli byl nápis ZAVŘENO, ale zevnitř se linulo slabé světlo. Když jsem zaklepala, Dante mi přišel otevřít. Měl na sobě džíny a jednoduché tričko, nic neobyčejného. Jeho rozcuchané vlasy ale naznačovaly, že opravdu právě vylezl z postele. „Omlouvám se,“ řekla jsem mu. „Asi jsem měla počkat.“ „Teď už je pozdě na lítost. Pojď dál.“

Vedl mě obchodem dozadu ke dveřím, které jsem obvykle vídala zavřené. Za nimi se nacházela prostorná místnost, která byla něco mezi obývákem, kanceláří, skladištěm a… d ílnou.

„Erik měl pravdu,“ řekla jsem, když jsem procházela kolem polic čnějících do výšky. Bylo v nich plno nádob a lahví s bylinkami a neidentifikovatelnými tekutinami. „Ty jsi opravdu mág.“ Svoje konstatování jsem ihned přehodnotila. „Nebo to aspoň

předstíráš.“ „Nemáš ve mě vůbec žádnou důvěru. To je od tebe nejspíš chytré.“ Ukázal na křeslo ve tvaru pytle a na obyčejnou pohov ku. „Někam se posaď, pokud nechceš do postele.“ Vybrala jsem si pohovku. „Není to tak, že bych ti nevěřila…, ale všechno ostatní, co děláš, je podvod. Erik má zřejmě nějaký oprávněný důvod, proč tě nenávidí, ale kdybys nic neuměl, tak by mě za tebou nikdy neposlal.“

„Zajímavá logika. Možná mě nenávidí kvůli mojí okouzlující osobnosti.“ Promnul si oči a znovu zívl. Pohnul rukou a já jsem si všimla vybledlých vpichů na jeho předloktí, které jsem předtím neviděla – měl na sobě vždycky něco s dlouhými rukávy. „Možná tě nesnáší kvůli tvým neřestem.“ Podíval se na místo, kam jsem zírala. Lhostejně pokrčil rame ny. „Ne. Lancaster má jiné starosti než to, že si sem tam šlehnu.“ „Podle mých zkušeností nic takového jako sem tam si šleh nout neexistuje.“ „Přišlas mě vyslýchat, sukubo?“

„Ne,“ přiznala jsem. Neměla jsem čas ani zájem Danta předělávat. „Ale dneska večer jsem slyšela hlas.“ „Já jsem taky slyšel hlas. Někdo mi zavolal a vzbudil mě.“ „Dante!“ Nazlobeně jsem mu objasnila situaci. Sice se při tom pořád trošku sarkasticky usmíval, ale jinak se tvářil, že ho to zaujalo. „Hmm, tak to je zajímavé. Potvora vystrkuje růžky.“ „Co myslíš, že to znamená?“ „Nemám ponětí, dokud nezjistíme, co je zač. Tipuju, že je z nějakého důvodu zoufalá. Až dosud jí celkem šlo schovávat se – samozřejmě kromě toho, že se to u tebe projevilo ztrátou energie.“ Trochu roztál. „Nepředpokládám, že je teď tady a naléhá na tebe, aby ses na mě vrhla, co?“ „Je mi líto.“

„Aha, no dobře. Pravděpodobně nejsem tak dobrý úlovek jako sedmnáctistovkový chlápek. Tvoje šelma má svoje standardy.“ Zachvěla jsem se. Nelíbilo se mi pomyšlení, že po mně oprav du jde nějaká šelma. Podívala jsem se na Danta a asi jsem musela vypadat, že by se nade mnou kámen ustrnul, protože se mu ve tváři mihl výraz překvapení.

„Dante, musíš mi pomoct. Vím, že zatím nemáme žádné odpovědi…, ale já se toho bojím. Nedokážu se přinutit najít si oběť, protože se děsím, že se to monstrum vrátí. Dokonce ani nechci jít spát.“ Zadíval se na mě svýma šedýma očima a k mému ohrome ní se zatvářil něžně. Úplně ho ten výraz změnil. „Ale no tak, sukubo. Dneska můžeš jít spát. Žádná energie, žádná návštěva. Pochybuju, že by ho dost lákala energie jen z jednoho polibku.“ „Jenže nakonec… nakonec budu muset n ěkde načerpat ener gii. A dokud si o tom nebudu moct promluvit s Jeromem…“ „No, možná bych ti mohl vyrobit nějaký talisman, co by tě chránil.“

„To umíš?“ snažila jsem se, aby do tónu mého hlasu neprosákla nedůvěra, ale nepodařilo se mi to. Opět se zachmuřil. „Jestli teda nechceš pomoct…“ „Ne! Chci. Omlouvám se. Bylo to ode mě ošklivé. Požádala jsem tě o pomoc a pak ucukla.“ „No jak jsi řekla, nepřipadám ti příliš důvěryhodný.“ „Nepohrdnu žádnou pomocí, které se mi může dostat,“ řekla jsem upřímně. Vstal a protáhl se. Pak došel ke svým policím a studoval jejich obsah. „Víš to jistě? Možná se ti nebude líbit, co budu muset dělat, abych to vyrobil. Jak moc to chceš?“ Pomyslela jsem na ten hlas a na stvoření ve své hlavě. „Hodně moc. Pokud mi nevyrobíš třeba náhrdelník z kozích střev, tak myslím, že to bude v pohodě.“ Stále upíral zrak do polic. Po chvíli zamyšleně řekl: „Obá vám se, že mi to chvilku potrvá. Kdybych věděl, s jakým tvorem máme co do činění, bylo by to mnohem jednodušší. Takhle se ale musím pokusit o talisman, který zachytí všechny. Buď bude fungovat, nebo ne. Vyrobit univerzální je vždycky těžké.“ „Takže dnes v noci nic.“ Přešel ke mně. „Dneska v noci jsi v pohodě, nezapomeň. Samozřejmě tu můžeš přespat, jestli chceš, a já zůstanu vzhůru a dohlédnu na to, aby se ti nic nestalo.“ Nedokázala jsem se ubránit úsměvu. „Stejně to bylo s Kaylou.“ „S kým?“ „To je neteř mého přítele…“ Na náš podivný rozhovor už jsem málem zapomněla. „Povídala zajímavé věci. Ale nevím,

jestli je to jen dětská představivost, nebo jestli má nějaké psychic ké schopnosti.“ „S dětmi je legrace,“ prohlásil. „Pokud má nějaké schopnosti, škola a disciplína je z ní jistě vytlučou. Co říkala?“

„Řekla, že jsem kouzelnice. A že ve vzduchu jsou příšery, co lezou lidem do snů.“ Když nezareagoval, vyhrkla jsem: „Myslíš, že by nám v tom mohla pomoct?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Jestli má nějaké takové nadání, je ještě příliš malá a nezkušená, než aby se její schopnosti daly nějak využít.“ „Ale mohla by vycítit, co mě pronásleduje.“

„To jistě. Jestli opravdu má zvláštní psychické dispozice, vnímá anomálie v magických a spirituálních světech.“ Zajímavé. Maličké Kayla možná jednou bude mít ohromné psychické schopnosti. „Co teda radíš?“ „Komu?“ zeptal se. „Někomu, jako je ona. Aby se její schopnosti vyvíjely a aby je škola a disciplína neubily.“ „Ptáš se mě na radu?“ Drsně se rozesmál. „Nech je, ať to z ní vytlučou. Uděláš jí tím laskavost.“ Dlouho jsem tam seděla mlčky a zírala na svoje nohy. Potom jsem zvedla hlavu a zeptala se: „Proč jsi tak nešťastný?“

„Kdo říká, že jsem nešťastný? Vydělávám tak, že nic nedělám.“ Rozhodila jsem rukama kolem. „Všechno tady prozrazuje, že jsi nešťastný. Tvůj postoj. Tvoje předloktí. Támhleta hromada lahví od piva. To, že tvrdíš, že tě otravuju, ale pořád mi pomáháš, a když přijdu, vypadáš, že jsi rád.“ „Zoufalství miluje společnost. Ty taky nejsi zrovna veselá.“ „Jsem se svým životem spokojená,“ namítla jsem. „Tak se do něj teda vrať a nech mě spát.“ Došel ke dveřím a otevřel je, což nebyl zrovna přehlédnutelný signál. „Budu pracovat na tvém talismanu a pak se ti ozvu.“

Začala jsem protestovat, že mě tak najednou vyhazuje, ale vypadal natolik vyčerpaně, že jsem radši zmlkla. Navíc jsem věděla, že mám pravdu. Dante Moriarty je velice nešťastný muž, který se to snaží zamaskovat sarkasmem. Přemýšlela jsem, co ho asi tak strašně trápí, co mu zatemňuje duši. „Povíš mi někdy, proč tě Erik tolik nenávidí?“ zeptala jsem

se tiše. Dante ukázal na dveře. „Dobrou noc, sukubo. Sladké sny.“

14

Měla jsem v práci odpolední, a tak jsem si domluvila oběd s Maddie. Minulý týden jsme sice měly spoustu směn společných, ale v prodejně propuklo takové nákupní šílenství, že jsme vůbec neměly možnost si popovídat. „Nejsme ohavné ulejvačky?“ nadhodila, když před nás číšník postavil dvě margarity. Seděly jsme ve vyhlášeném lokále, kam se mě nedávno pokoušeli vylákat Peter, Cody a Hugh.

„Ne,“ řekla jsem a olízla okraj své sklenice. Sůl a citrón jsou důkazy Boží existence. A tequila je zase důkaz Satanovy existence. „Máme pauzu tři hodiny. Do té doby vystřízlivíme. A navíc jsem tvoje nadřízená a říkám, že je to v pohodě.“ Přiťukly jsme si a napily se. „Mám dojem, že jsem nudná,“ řekla mi asi v polovině oběda. „To není pravda.“

„Ale je. Nic se svým životem nedělám.“ Zvedla sklenku za stopku a zakroužila s ní, aby zamíchala obsah. „Doug někam chodí každý večer. Buď na zkoušku, anebo na večírek nebo kam. Ale já? Když zrovna nejsem v práci, sedím doma a píšu články nebo koukám na televizi.“ „A co bys radši dělala místo toho?“ „Nevím. Uvažovala jsem o spoustě věcí. Skydiving. Cestová ní. Odjakživa jsem se chtěla podívat do Jižní Ameriky. Ale je to těžké. Takové věci člověka nutí vylézt z ulity.“ „Není důvod, proč bys je nemohla dělat. Jsi chytrá a schopná a myslím, že máš víc odvahy, než si přisuzuješ.“ Usmála se. „Proč mě tak povzbuzuješ?“

„Protože jsi skvělá.“ Popravdě řečeno, začínala jsem si uvědomovat, že mi Maddie připomíná mě samotnou, když jsem ještě bývala smrtelnicí. Nikdy jsem se nesmířila se svým tělem (bývala jsem hrozně vysoká). V mezilidských vztazích mi to taky moc nešlo (můj ostrý jazyk mě často dostal do maléru). Tahle moje existence pominula už před staletími, ale podstata ve mně zůsta ne už napořád. Mávla jsem na číšníka a ukázala mu prázdnou sklenici. „Joshi, můžeš mi něco přinést?“ Číšník Josh vypadal tak mladě, že by mu asi nikde nenalili.

S úsměvem mi odebral skleničku. „To si piš. To samý?“ „Jo. Ale… nerada to říkám, ale ta margarita byla dost slabá.“

Josh se naoko zatvářil uraženě. „Opravdu? Okamžitě barmana seřvu. Možná ho sem přitáhnu a donutím ho pokleknout a omluvit se.“ „To nebude třeba,“ opáčila jsem velkoryse. „Jen mu řekni, ať mi tam tentokrát přidá panáka navíc.“ Vysekl mi galantní poklonu a mrkl na mě. „Jak poroučíš.“

Když se vzdálil, Maddie zaúpěla. „Vidíš? Já bych nikdy nedokázala takhle flirtovat. A už vůbec ne s takovým nezletilcem.“ „To víš, že bys to svedla.“ Zavrtěla hlavou. „Ne. S chlapy to vůbec neumím.“ „Jak je to možné? Se mnou jsi vždycky zábavná.“ „Ty nejsi chlap. A nebojím se tě,“ vysvětlila. „Bojíš se číšníka Joshe?“

„No…, to zrovna ne. Ale kdy ž já si nevěřím. Jsem hrozně nervózní a tak.“

Naklonila jsem se k ní a spiklenecky pronesla. „Obchodní tajemství: Takhle to má každý. Chovej se sebevědomě a budeš hvězda.“ Josh mi přinesl margaritu. Poděkovala jsem mu a trochu u toho zaflirtovala. Maddie se tvářila zamyšleně.

Když se Josh vydal k dalšímu stolu, povzdechla si. „Víš vůbec, že jsem spala jen se dvěma muži?“ „No a?“ „Je mi devětadvacet! Není to smutné?“

Zamyslela jsem se nad svým počtem partnerů. Nemělo by smysl ani se pokoušet je spočítat. „To zřejmě znamená, že máš vysoké nároky.“ Ušklíbla se. „Tys je neviděla.“

„Tak si najdi nějakého dobrého. Jsou jich spousty.“ Měla jsem dojem, že vedu stejný rozhovor jako s Tawny.

„To se mi nezdá. Leda snad Seth. Ten patří k těm lepším.“ Povzdechla si. „Pořád mi ještě nedal vědět, co je s tím naším rande.“

„Vážně?“ Pomyslela jsem si, že mu to budu muset připomenout.

„Jo. Teda pokud se nepočítá to hlídání jeho neteří.“ Pokrčila rameny. „To je v pohodě. Jak jsem řekla, vím, že to udělal jen

proto, že mě litoval. Oceňuju to gesto. Hele, a slyšela jsem Setha, jak říká Dougovi, že chceš vánoční stromek. Máš problém nějaký sehnat, nebo co?“ Zaúpěla jsem. „O tomhle už ne.“ „Takže… žádný nechceš? Nebo ano? Připadáš mi jako člověk, co by ho mohl chtít.“ „Upřímně? Nemůžu se rozhodnout.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Začal o tom můj kamarád Peter a pověděl o tom Sethovi.“

Upřela na mě podezíravý pohled. „Zdá se mi, že se Sethem trávíš hodně času.“

„Vždyť se taky můžeš kamarádit s bezva lidmi.“ Netušila jsem, proč mám pořád potřebu svůj vztah se Sethem tajit. Instinkt mi zkrátka napovídal, že takhle je to správně. „To je škoda,“ povzdechla Maddie a dopila svou margaritu. „Vsadím se, že se ke svojí přítelkyni chová jako k princezně.“ „Jo,“ připustila jsem s křivým úšklebkem. „Pokud té princez ně nevadí, že má ještě milenku. Někdy si myslím, že jeho největší láskou bude vždycky jen psaní.“

Maddie se kupodivu nezasmála, ani ji to nedopálilo. „To je nejspíš cena, kterou musíš zaplatit, když chceš být s takovým mužem. Možná to za to stojí.“

Zamyslela jsem se a uvažovala, jestli je to pravda. Nejsem na Setha příliš tvrdá? Po chvíli jsme se zvedly a vrátily se do knihkupectví. Ani jsme nebyly moc v náladě. Postrčila jsem Maddie dovnitř.

„Dobře, tak uzavřeme dohodu. Chci, abys příští týden podnikla tři dobrodružné věci.“ Zatvářila se překvapeně. „Jaké dobrodružné věci?“ „Já nevím.“ Uvažovala jsem o tom a dospěla k závěru, že jsem asi opilejší, než jsem si myslela. „Něco neobvyklého. Vyraž do klubu. Namaluj si rty rtěnkou. Na tom nesejde. Pak se tě ale budu vyptávat, cos dělala.“ „To je k smíchu. Není to tak jednoduché,“ prohlásila, zamra čila se a odvrátila. „K tomu mě nedonutíš.“

„Slyšel jsem správně, že říkáš Maddie, aby šla do klubu?“ zeptal se mě za okamžik Seth. Maddie už byla v půli cesty přes prodejnu a pochybovala jsem, že se té mojí výzvy chopí. Škoda. Otočila jsem se k Sethovi. „Pomáhám jí žít.“

„Tím, že spolu popíjíte v poledne?“ poškádlil mě.

Ukázala jsem nahoru do patra. „Nečeká tě tam kniha, kterou musíš dopsat? Popovídáme si pak. Teď musím zařídit něco důležitého.“

Ani jsem si moc nevyčítala, že jsem ho vyhodila, protože jsme měli domluvenou společnou večeři, takže na sebe budeme mít dost času později. Odešel nahoru psát a já se vrhla do práce. Někdo byl nemocný, takže jsem musela být uprostřed toho předvánočního nákupního šílenství na prodejně. Maddie pracovala na pokladně vedle mě. Potěšilo mě, když jsem viděla, jak vesele a charismaticky jedná se zákazníky. Když už jsme se chystali prodejnu zavřít, zastavila jsem se u novin a hledala… vlastn ě jsem nevěděla co. Ale na toho chu dáka utopeného jsem nezapomněla. Uvažovala jsem, jestli o něm nenapsali něco víc. Nebo jestli se nedočtu o něčem – čemkoli –, co by mi mohlo pomoct dozvědět se, co se to se mnou děje ve spánku. Titulky bohužel dneska nic zajímavého nenabízely. Pak jsme se Sethem dojeli na Pioneer Square na pozdní večeři a nijak nás nepřekvapilo, že jsme nenašli místo na zaparkování. Museli jsme zaparkovat několik bloků od restaurace, a než jsme tam došli, byli jsme úplně zmrzlí. Ale ta procházka za to stála. Tahle restaurace patřila k mým nejoblíbenějším. Vařili tam cajunskou kuchyni a jídla byla tak ostrá, že zahnala tu zimu. Dali jsme si polévku a mušle s rýží.

Když už jsme dojídali dezert, zazvonil mi mobil. Neznámé číslo. „Haló?“ „Ahoj, Georgino. Tady Vincent.“ „Ahoj,“ pozdravila jsem, překvapená, že slyším právě jeho.

„Podívej, musím s tebou mluvit, ale osobně. Můžeme se sejít?“ „Teď hned?“ „Jo…, je to dost d ůležité.“ Podívala jsem se na Setha, který právě dojídal svůj chlebový puding. Je takový pohodář, že mu jistě nebude vadit, když se tu za námi zastaví Vincent. „Jsem venku se Sethem…“ „Zabere to jen pět minut,“ slíbil mi Vincent. „Dobře.“ Pověděla jsem mu, kde jsme, a on mi řekl, že za

chvilku dorazí.

Nedělal si legraci. Sotva jsem stačila Sethovi objasnit situaci, Vincent už vešel do restaurace. „To jsi sem přiletěl?“ zeptala jsem se, když si k nám přisedl. „Ne, byl jsem blízko.“ Ukázal na zbytky našich dezertů. „To vypadá dobře.“ „Bylo to výborné,“ řekla jsem. „Tak co se děje?“ Zaváhal a pohlédl Sethovým směrem. „To je v pořádku. Seth ví všechno,“ ujistila jsem ho. Přišla servírka s účtem a drobnými. Vincent si Setha ještě chvilku prohlížel a pak se obrátil ke mně. „Dobře. Mám na tebe jen jednu rychlou otázku. Můžeme to probrat cestou.“ Všichni tři jsem opět vyšli do zimy a zamířili k Sethovu autu. „Takže,“ začal Vincent. „Pamatuješ, jak jsi mi tuhle vykládala tu historku o tom policajtovi, co zastřelil svého parťáka?“ „Jo.“ „Kdes to slyšela?“

Kráčeli jsme mlčky a já se snažila si na to vzpomenout. „Nevím. Nejspíš v televizi. Nebo jsem to možná četla v novinách v práci. Nemůžu si vzpomenout.“ „Určitě?“ Zamračila jsem se. „Určitě.“

Vincent si povzdechl. „No, věc se má tak, že jsem se o to zajímal a nemohl jsem nikde nic najít. Na veřejnost se to vůbec nedostalo. Nezbylo mi, než vyhledat si to v policejních zdrojích.“

„Muselo se to dostat na veřejnost. Jak jinak bych to mohla vědět?“ „Na to se právě snažím přijít.“ Znovu jsem zapátrala v paměti. Kde jsem o tom slyšela? Neměla jsem ponětí. Prostě jsem to věděla, když jsem se o tom s Vincentem bavila. Ale zřejmě se mi to v hlavě nevynořilo jen tak zčistajasna. „Znáš někoho od policie?“ zeptal se.

„S nikým jsem nemluvila. Možná jsem jen slyšela, jak se o tom někdo baví. Vážně. Prostě… si nemůžu vzpomenout.“ „O čem to mluvíte?“ zeptal se mě Seth.

Jednotlivé dílky mi najednou zapadly dohromady. S tím policajtem to bylo stejné jako s tím chlápkem, co chtěl přeplavat

Puget Sound. Oba měli přeludy a pak na to doplatili. A já jsem o obou událostech věděla dřív, než bych měla. „Georgino?“ pobídl mě Seth. „Ten policajt se zbláznil někde v obchodě a začal…“ „Stůjte. Sakra, stůjte.“

Všichni tři jsme se zastavili, když se ze tmy ozval ten hlas. Cestou na odlehlé parkoviště jsme se trochu zamotali a ocitli jsme se mimo ruch na Pioneer Square. Zpoza rohu se vynořil muž, který by zoufale potřeboval čisté oblečení a holiče. Carter oproti němu vypadal uhlazeně. V Seattlu k přepadením často nedochází, ale když vás někdo přece jen přepadne, statistiky ztrá cejí cenu. Ten chlap na nás mířil pistolí.

„Dejte mi všechno, co máte,“ zavrčel. Třeštil oči a vypadal dost vyšinutě. Uvažovala jsem, jestli je zfetovaný. Ale na tom stejně nezáleželo. Měl zbraň. My ne. „Dejte mi všechno. Peněženky, šperky, cokoli. Jinak budu střílet. Přísahám, že budu.“

Vykročila jsem vpřed a stoupla si před Setha a Vincenta. Díky mé malé postavě mě nepovažoval za hrozbu, a přitom jsem je chránila vlastním tělem. Už se mi stalo, že mě střelili. Bolelo to, ale zabít mě to nemůže. Nebezpečí hrozilo mým lidským společníkům.

„Jasně,“ řekla jsem a sáhla do kabelky. Mluvila jsem hlubokým klidným hlasem. „Cokoli chcete.“ „Honem!“ vyštěkl. Teď mířil přímo na mě, což bylo fajn.

Za sebou jsem slyšela, jak Seth s Vincentem hledají svoje peněženky. Bodlo mě lítostí, když mi došlo, že mu budu muset dát prsten od Setha, který jsem si vzala dnes večer na řetízek na krk. Ale je to malá cena, pokud z toho všichni vyvázneme bez škrábnutí.

Najednou jsem koutkem oka postřehla pohyb. Než jsem stačila Setha zastavit, vrhl se na toho chlapa a třískl s ním o zeď cihlové budovy. Setha jsem nikdy nepovažovala za rváče a tohle na mě opravdu udělalo dojem. Bohužel k tomu došlo v nevhodnou chvíli. Vincent i já jsme se ke rvačce okamžitě přidali. Seth přišpend lil lupiče ke zdi a ten byl nucen sklonit zbraň. Ale bil se jako lev. Vincent a já jsme se pokoušeli přispět vlastními silami, abychom ho odzbrojili. Byl to jeden z těch okamžiků, které se zdají hrozně dlouhé a zároveň krátké.

Pak se ozval výstřel. Moji dva společníci i já jsme strnuli. Zloděj toho okamžiku ohromení využil, vykroutil se nám a utekl do noci. Vydechla jsem úlevou, šťastná, že je to za námi. „Georgino…,“ ozval se Vincent. Seth klesl na kolena a já uviděla krev. Tryskala mu z levého stehna, hustá a tmavá, a v pouličním osvětlení se leskla. Seth byl v obličeji bledý a třeštil oči šokem.

„Panebože.“ Poklekla jsem k němu a pokusila se mu zranění prohlédnout. „Zavolej 911!“ zakřičela jsem na Vincenta. Jelikož to předvídal, už měl telefon venku.

Částečně jsem poslouchala, jak zběsile mluví do telefonu, ale jinak jsem věnovala pozornost jen Sethovi.

„Panebože, panebože,“ drmolila jsem a rychle si sundala kabát. Z rány v pravidelných intervalech prýštila krev. Přitiskla jsem mu na to místo kabát a snažila se krvácení zastavit. „Zůstaň se mnou. Prosím, prosím, zůstaň se mnou.“ Seth se na mě díval s něhou i bolestí. Nepatrně pootevřel ústa, ale žádná slova z nich nevyšla. Nadzvedla jsem kabát a podívala se na jeho zranění. Vincent poklekl vedle mě. „Nepřestává to,“ zakvílela jsem. Vincent mi nakoukl přes rameno. „Stehenní tepna.“ Po více než tisíci letech života jsem dobře znala lidské tělo a věděla jsem, co může člověka zabít. Kdybych nebyla tak hysterická, poznala bych to.

„Vykrvácí,“ zašeptala jsem a znovu mu přitiskla kabát k noze. Už jsem to v minulosti viděla. Viděla jsem, jak lidé vykrváceli přímo přede mnou. „Umře, než sem dojedou. Ta kulka zasáhla přímo tepnu.“

Slyšela jsem, jak se Vincent vedle mě rozechvěle nadechl. Pak položil ruku na moji. „Dej to pryč,“ řekl mi něžně. „Musím zpomalit krvácení.“ On mi ale ruku opatrně odtáhl i s kabátem. Krev byla všu de. Připadalo mi, že vidím, jak z ní v chladném vzduchu stoupá pára. Vincent položil ruku Sethovi na stehno a nestaral se o to, že ji bude mít celou zakrvácenou. Už už jsem chtěla promluvit, ale nakonec jsem nic neřekla. Vzduch kolem nás se začal zahřívat a na kůži jsem ucítila píchání. Na okamžik mi připadalo, že je

Seth zaplaven bílým světlem. Z Vincenta jsem náhle ucítila su šené levandule a vlhkost. A bylo to propojeno s něčím dalším…, s něčím, o čem jsem už nedoufala, že to ještě někdy ucítím.

Pak to všechno pominulo. Vincent odtáhl ruku, a když jsem se podívala na Sethovu nohu, krev už z ní netryskala.

„Omlouvám se,“ řekl Vincent. „V uzdravování nejsem zvlášť dobrý, a kdybych udělal něco víc, ostatní by mě vycítili. Tohle ho udrží při životě, dokud nedorazí záchranka.“ Z dálky jsem uslyšela slabý zvuk houkačky. Srdce mi zběsile bušilo v hrudi. Celý svět se zpomalil. Jak to Vincent říkal, jak dlouho že zná Yasmine? Patnáct let. To je až příliš dlouho. Ne vypadal starší než na třicet. Přece se neseznámili, když byl ještě teenager. Nedávalo mi to smysl. Ani to, že právě uzdravil tak závažné zranění. Ale nic z toho neprozrazovalo tolik, jako ta další věc, kte rou jsem o něm právě zjistila. Na okamžik vypadl ze střehu a já zaznamenala – energii nesmrtelného. Všichni nesmrtelní mají svou jedinečnou energii a v ní je obsaženo i to, co je identifikuje podle jejich druhu. Sukuby. Vampýři. Andělé. Démoni. Vincentova energie ho prozradila. Ostatní by mě vycítili. Zadívala jsem se na Vincenta a zpoza rohu se vynořila sanitka s blikajícími červenými světly. Oči jsem měla stejně vytřeštěné jako před chvílí Seth. „Ty jsi nefil,“ vydechla jsem.

15

Doktoři v nemocnici prohlásili, že je zázrak, že to Seth přežil. Zázrak to samozřejmě byl.

Policisté, kteří nás všechny zpovídali, považovali Sethovu akci za neuváženou, nicméně obdivuhodnou. Obrana spanilé děvy tyhle reakce vyvolává, a jelikož Seth nepřišel o život, nikdo na jeho galantní počin nepohlížel stejně jako já. Protože mám se vám k něčemu přiznat? Podle mě to byla hloupost.

Považovala jsem to za strašnou hloupost a byla jsem naštvaná. Víc než naštvaná. Snažila jsem se to překonat, ale zuřila jsem pořád. Co si ten blázen myslel?

„Nemyslel jsem,“ odpověděl tiše, když jsem se ho na to zeptala na jednotce intenzivní péče. Ostatní na chvíli z místnosti odešli za jinými povinnostmi a zůstali jsme tam sami. Seth ležel v posteli, v obličeji byl pořád bledý, ale hlavně že byl naživu. „Ten chlap měl bouchačku. Mířil na tebe.“

Otevřela jsem pusu, abych poukázala na to, že to přece nemá logiku, jenže vtom se do pokoje vrátila jedna z doktorek. Potřebovala Setha znovu prohlédnout. Vycouvala jsem z místnosti dřív, než bych plácla něco, čeho bych mohla později litovat. Seth se sice zachoval jako idiot, ale ležel v nemocnici s vážným zraněním. Kdybych se s ním teď začala hádat, v uzdravování by mu to nejspíš moc nepomohlo.

A tak jsem se vydala hledat Vincenta. Po rozhovoru s policií zůstal dole v chodbě a s rukama v kapsách se opíral o zeď. Měl zakloněnou hlavu a zoufale hleděl do stropu.

„Ahoj,“ řekla jsem a dávala si dobrý pozor, aby mezi námi byl dostatečný prostor. Podíval se na mě. „Ahoj. Jak je mu?“ „Fajn – vzhledem k tomu všemu. Doktoři žasnou, že ta kulka ,minula‘.“

Vincent se otočil a nepřítomně se zahleděl do chodby. Nic neřekl. Ani já jsem nevěděla, co říct. Takže… ty jsi nefil. Jak se ti s tím

žije? Popravdě mi bylo jasné, jak asi. Hrozně. Nefilové jsou potom ci andělů a lidí. Z těch andělů se pak samozřejmě stali démoni. Nemůžete spát s lidmi a dál kopat za nebeský tým – jak už jsem poznamenala u Yasmine. Proto došlo k Jeromovu pádu. Ve snad nejnespravedlivější dohodě na světě bylo mnoho nefilů pronásledováno a zabito anděly i démony – dokonce i vlastními rodi či. Nebe i peklo považují nefily za nebezpečnou anomálii. Jejich pověsti nepomáhá ani to, že mívají odbojnou povahu a příliš se nedovedou ovládat. Výsledkem jejich pronásledování je, že se většinou pohybují po zemi v přestrojení a skrývají svou energii a plnou sílu své moci, která může soupeřit s mocí jejich rodičů. Ačkoli mi jich bylo líto, měla jsem z nich pořádnou hrůzu. Spousta z nich ne snáší anděly, démony a všechny nesmrtelné bytosti. Jeromův syn Roman takový byl. Přišel do Seattlu před několika měsíci, aby se tu mstil a zabíjel. Když jsem teď hleděla na Vincenta, uvažovala jsem, jestli mám co do činění se stejným případem. „Ví to Yasmine?“ zeptala jsem se po chvíli trapného mlčení.

Pohledem zabloudil opět ke mně. „Samozřejmě.“ Pronesl to stejně věcným tónem, jako když jsme spolu probírali jejich vztah. Tím tónem naznačoval: jak by to mohla nevědět? Jako by se mu zdálo absurdní, že by něco tajil před ženou, kterou miluje. „Ubíjí ji to,“ povzdechl. „Užírá ji to zevnitř.“ „Kvůli tomu… , co jsi…?“ „Ne.“ V očích měl tolik smutku, že jsem málem zapomněla, že patří k rase neskutečně mocných psychopatů. „Na tom jí nezáleží. Ale nesnáší tajnůstkářství. Že musí všechno tajit. Víš, že oni nemůžou lhát…, jenže ona neříká úplnou pravdu. Je to podvod a jí to vadí. A mně vadí, že se tím trápí. Už jsem se několikrát pokusil náš… vztah ukončit, ale ona nechtěla, protože…“ „Protože tě miluje,“ dopověděla jsem za něj. Vincent pokrčil rameny a opět se zadíval jinam. „Mrzí mě to,“ řekla jsem nakonec. A byla to pravda. Už tak bylo pro Yasmine nebezpečné, že se zamilovala, a když jde navíc o nejzavrhovanějšího tvora na světě… Tím se celá situace dostala na úplně jinou úroveň. Anděl by měl Vincentovu existenci nahlásit, a ne ji tajit. Vincent zaměřil svou pozornost zase na mě. „Komu to řek

neš? Carterovi? Jeromovi?“

Zadívala jsem se mu do tmavých očí, ve kterých bylo plno bolesti a lásky. Přestala jsem se ho bát. Tohle není Roman. „Nikomu,“ řekla jsem tiše. „Nikomu to nepovím.“

Zatvářil se nevěřícně. „Proč? Víš, co jsem zač. Víš, že z toho můžeš mít problém, když mě budeš ukrývat. Proč bys to nikomu neřekla?“ Zamyslela jsem se nad tím. „Protože ten systém je na houby.“

Potom jsem odešla k Sethovi na pokoj, a když jsem se zase vracela, Vincent už v chodbě nebyl. A když jsem se vrátila domů, nebyl ani v mém bytě. Druhý den ráno Setha pustili a já jsem nešla do práce a zůsta la s ním doma.

„Nemusíš mě tak rozmazlovat, Thetis,“ pověděl mi něžně. Přesto mi ale připadalo, že z jeho hlasu zaznívá neptarné roztrpčení. „Jsem v pohodě. Já se nesesypu.“ Seděli jsme v jeho obýváku vedle sebe na pohovce. On měl na klíně notebook a já román. Ohnula jsem roh stránky, kde jsem skončila, a knihu jsem zaklapla.

Chtěla jsem Sethovi říct, že se sesype, to přece obnáší být smrtelníkem. Chtěla jsem mu povědět tisíc věcí, stejně jako už v nemocnici, ale i tentokrát jsem svoje pocity radši polkla.

„Musíš se šetřit,“ řekla jsem. „A taky chci dohlédnout na to, aby tě nenapadlo provozovat nějakou šílenost.“

„Jasně. Protože můj obvyklý životní styl obnáší fyzicky velmi náročné akce.“ Měl pravdu. Většinu dne vždycky strávil sezením a psaním. Nebylo příliš pravděpodobné, že by si tím poranil další tepnu. „Chci jenom, abys byl na sebe opatrný,“ trvala jsem na svém. „Včera večer tě postřelili, pamatuješ? To není totéž, jako bys uklouzl na chodníku.“ „Hrozně to zveličuješ.“ „To je tak špatné, že mi na tobě záleží?“

S povzdechem se vrátil ke své práci. Měla jsem dojem, že nejsem jediná, kdo nemluví o všem, co má na srdci, a vzteklé proslo vy si raději odpouští. Takhle jsme strávili většinu dne. Moc jsme spolu nemluvili. Kdykoli se ozval, že by si dal něco k jídlu nebo k pití, ihned jsem vyskočila a donesla mu to. Byla jsem dokonalá sestřičkaposkok. Před večeří už se zdálo, že Seth každou chvíli

vybuchne.

„Tvoji kamarádi dneska večer nic nepodnikají?“ dotázal se mě strnule. „Snažíš se mě zbavit?“ „Jenom se ptám.“ „Hrajou karty.“ „A ty tam nejdeš?“ „Ne, zůstanu tady s tebou.“ „Měla bys jít.“

„Nechci tě tu nechat samotného. Pro případ, že bys něco potřeboval.“ „Tak mě vezmi s sebou.“ „Co?“ vykřikla jsem. „Ty ale musíš…“

„Šetřit se, odpočívat, nepřepínat se. Já vím, já vím. Ale už tady z toho začínám chytat ponorku a myslím, že i ty bys potřebovala menší rozptýlení.“ „Sethe…“

„Georgino,“ přerušil mě. „Od tohohle se to moc lišit nebude. Budu tam sedět stejně jako tady, až na to, že…“ „Budeš mít lepší společnost?“ „To jsem nemyslel,“ řekl. Dohadovali jsme se dál a dál a já jsem uvažovala, kdy jsme v našem vztahu nepozorovaně dospěli až do tohoto bodu. Až dosud bylo mezi námi vše skvělé. Kdy jsme překročili hranici podráždění? Kdy jsme si začali lézt na nervy? Ve filmech přece lidi sblíží, když se dostanou do život ohrožující situace.

Nakonec jsem rezignovala a zajeli jsme k Peterovi a Codymu. Celá parta – sestávající se dnes večer z Hugha, Petera, Codyho a Cartera – byla překvapená, že nás vidí, protože Seth se setkáním s nesmrtelnými většinou bránil. Ale i když nebyl moc společenský, karty hrál rád. Byl to jistý druh analytické aktivity, která ho bavila, a navíc se od něj nevyžadovalo, aby u toho moc mluvil.

Než jsme začali hrát, přišel Niphon. Krátce jsme na sebe pohlédli a pak usoudili, že se radši budeme ignorovat. Samozřejmě přišla řeč i na Sethovo postřelení. „Ty ses vrhl před ni, když na ni mířil pistolí, abys ji zachrá nil?“ podivil se Peter, na něhož to zjevně udělalo dojem. „No,“ poznamenal Seth, nervózní z toho, že se na něj všichni koukají. „Spíš jsem se pokusil ten útok odrazit.“

„Myslíš odzbrojit ho?“ „No… ne. Sp íš jako… odrazit. V ážně nevím, jak někoho od zbrojit.“

„Třeba ses učil bojové sporty, abys mohl správně popisovat ty bojové scény ve svých knihách,“ navrhl Peter. Seth zavrtěl hlavou. „Nikdy v životě jsem se neocitl v žádné rvačce. Až do včerejška.“ „To je úžasné,“ prohlásil Cody. „Riskovat život ve jménu lásky.“

Nevěřícně jsem zírala na vampýry, jak pokračují v opěvování Sethova statečného činu. Vyptávali se ho na další podrobnosti ohledně toho útoku a vztek, který jsem v sobě od včerejška dusi la, narůstal a narůstal. Na druhé straně stolu Niphon poslouchal se samolibým úšklebkem. Carter jako obvykle o svých pocitech mlčel. Zajímalo mě, proč není venku s ostatními anděly, ale ta záležitost se Sethem měla přednost.

Jedna věc mi ale připadala zvláštní. Hugh sice naslouchal tiše, ale vypadal stejně naštvaně jako já. Čekala bych, že stejně jako vampýři zaplaví Setha spoustou otázek a nakonec bude omílat, jaký je Seth hrdina. Ale Hugh měl ve tváři kamenný zachmuřený výraz a zíral jen do svých karet.

„Ten chlap byl pravděpodobně dost vysoký,“ poznamenal Peter. „To nikdy nevíš, jak to může dopadnout. Vážně od tebe bylo statečné, žes tam tak skočil.“ Už jsem to nemohla vydržet. „Byla to hloupost!“ vykřikla jsem. Všichni obrátili hlavy mým směrem. Ignorovala jsem je a dívala se na Setha. „Byla to kravina a blbost a… a…“ Nenapadal m ě už žádný další výraz, tak jsem to nechala být. „Neměl jsi to dělat. Nemohl mi ublížit. Nemohl mě zabít. Měl jsi mě nechat, ať si s tím poradím!“ Věděla jsem, že Seth nesnáší, když je středem pozornosti, a navíc v takové scéně. Ale můj pohled mi oplatil překvapivě odhodlaným. „Georgino, v setmělé uličce byl chlap s bouchačkou. Ty jsi stá la před ním. Vážně si myslíš, že jsem logicky promýšlel všemož né scénáře? ,Tak se na to podívejme: Ona je nesmrtelná, takže i kdyby schytala zásah, není s čím si dělat starosti.‘“ „Ano,“ zavrčela jsem. „Přesně tohle sis měl pomyslet.“ „Jenže mně blesklo hlavou: ,Žena, kterou miluju, je v nebez

pečí a já radši umřu, než aby se něco mělo stát jí.‘“ „Ale mně by se nic nestalo!“ „To je základní lidský instinkt, chránit ty, které miluješ. I když jsou nesmrtelní.“ „To nedává smysl.“ „Protože už je to dávno, cos byla člověkem,“ vyštěkl.

Bylo to, jako by mi jednu vrazil. Vyskočila jsem ze židle a rozběhla se do koupelny. Do očí se mi draly slzy vzteku a já jsem nechtěla, aby to moji kamarádi viděli. Opřela jsem si čelo o zrca dlo a pokoušela se o všechny známé fígle na zklidnění. Zhluboka dýchat. Napočítat do deseti. Nic z toho nezabralo. Nechápala jsem to. Prostě jsem to nechápala. A Seth zjevně taky ne. Proč to nedokáže pochopit? Kdyby mě střelili – do hla vy, do srdce, kamkoli –, zatraceně by to bolelo. Ta bolest by byla příšerná. Ale za den či dva bych se z toho zotavila. Žila bych dál.

Zato Seth ne. Jak to, že nechápe, jak je to vážné? Smrt je navěky. Vší silou jsem zavřela oči a snažila se zaplašit ve své představivosti obrázek mrtvého Setha. Studený. Nehybný. Už žádné jiskřičky v hnědých očích. Žádná teplá ruka, která by mě držela. Bylo mi do pláče, ale ovládla jsem se.

Po chvíli dalšího hlubokého dýchání jsem konečně měla pocit, že jsem ve stavu, kdy se můžu vrátit za ostatními. Ale když jsem vyšla z koupelny a zašla za roh směrem ke kuchyni, uslyše la jsem další řvaní. Hugh.

„Bylo to statečné, no jasně. Ušlechtilé. Galantní. Za to by sis zasloužil Zlatou hvězdu za statečnost. Ona má ale taky pravdu. Byla to hloupost. Byla to strašná blbost a ty jsi ještě blbější, že ti to nedochází.“

„Chápu to,“ řekl Seth. Z jeho hlasu zaznívala únava a zoufalství. „Mohl jsem umřít. Vím to, jasný? Ale o vyšším uspořádání vesmíru jsem prostě v tu chvíli nepřemýšlel. Myslel jsem na ni.“

„Ne,“ namítl Hugh. „Nemyslel. Už mě unavuje poslouchat, jak všichni vykládají, jak to máš těžké. Každý jen žvaní, jak je úžasné, že s ní vůbec zvládáš chodit. Ale proboha! Co je na tom tak těžkého? Máš krásnou inteligentní přítelkyni, která nestárne. Miluje tě. Vím, že spolu nemůžete spát, a všichni kolem toho nadělají, jako by to byl konec světa. Ale dala ti zelenou, aby sis sexu užil jinde. Vážně mi nepřipadá, že bys zas tak moc trpěl.“ „Kam tím míříš?“ dotázal se Seth.

„Chci říct, že trpí ona. Ona ví, že tvůj život je časovaná bomba. Co vás čeká? Možná tak padesát společných let? A to jedině, pokud se nestane nějaká nehoda nebo tě nepostihne smrtelná choroba. Padesát let, a je po tobě. A ona s tím musí žít každý den, a přitom ví, že jí jednoho dne zhasneš jako svíčka.“ Slyšela jsem, jak Hugh luskl prsty. „Nebudeš zraněný, budeš mrtvý. Ona se bude dívat, jak stárneš a šedivíš a ztrácíš se. Až nakonec umřeš, tak ji to zničí.“ Nastalo ticho a po chvíli Seth nejistě poznamenal: „Padesát let je nic ve srovnání s jejím životem. Ona to překoná. Protože jak mi tu všichni připomínají, ona je nesmrtelná.“

„To znamená jedině to, že bude mít víc času na truchlení. Kdybys na ni bral jen trochu ohledy, ukončil bys tenhle stupidní vztah už dávno. Nikdy by ses do toho nezapletl. Ona si zpočát ku taky nebyla jistá, ale teď už je v tom až po uši. Nevzdá se tě. I kdyby se z tebe stal největší blbec pod sluncem, stejně by to neudělala – ne s těmi romantickými ideály, co má teď v hlavě. Snadno se zamiluje a stejně snadné je jí ublížit.“

Konečně jsem se přinutila vejít do náhle ztichlé místnosti. Nikdo kromě Niphona se na mě radši ani nepodíval. Ten si tohle všechno bezpochyby užíval. Posadila jsem se a začali jsme hrát karty. Ale nikdo z nás na to neměl myšlenky. Panovala zaražená atmosféra a rozhovory byly nucené a zadrhávaly. Bylo to typic ké chození kolem horké kaše. Když Peter nejistě prohlásil, že je unavený, my ostatní jsme s úlevou prakticky vyletěli ze židlí, abychom už mohli odejít. Když jsem si oblékala kabát, přišel ke mně Carter.

„Seth se rozhodl sám, na což má právo,“ pověděl mi Carter tiše. Díval se na mě způsobem, při kterém mi přeběhl po zádech mráz. Někdo v tak ošklivé baseballové čepici by neměl mít tako vé schopnosti. Nechápala jsem, jak může mít všechny čepice tak špinavé. „Můžeš zuřit, jak chceš, ale smrtelníci si stejně budou žít po svém. My se jim do toho nemáme co míchat.“

„Samozřejmě, že máme,“ namítla jsem. „Vždyť přesně to děláte i vy. My všichni to děláme. To je celý smysl bitvy mezi ne bem a peklem – schválně se pleteme lidem do života.“ „Ano, ale v tomhle případě je to něco jiného.“ „Ne, není.“ Viděla jsem, že za ním Niphon něco říká Setho vi. Výborně. Skřet se pravděpodobně snaží koupit jeho duši. To

bylo to poslední, co jsem teď potřebovala. Otočila jsem se zase ke Carterovi. „Už musím jít. Pozdravuj tu svou partu, až je uvidíš.“

Odtáhla jsem Setha od Niphona a zamířili jsme domů. Nemyslela jsem, že to mezi námi může být ještě horší než u Petera, ale cesta autem mi dokázala, že ano. Předtím jsme se se Sethem dohodli, že dneska přespí u mě. Když jsem se ale chystala odbo čit, řekl: „Rád bych jel domů a ještě chvíli pracoval. Nevadilo by ti to?“ Horkou kaši jsme si očividně přinesli na podrážkách s sebou do auta. Přiškrceně jsem se usmála a nespouštěla oči ze silnice. „Jasně že ne, žádný problém.“

16

Vysadila jsem Setha před jeho domem a vrátila se do budovy, kde bydlím. Překvapilo mě, že jsem za pultem stále ještě vidě la recepčního. Obvykle chodil domů kolem večeře. Štos papírů v jeho rukou naznačoval, že má asi nějakou práci přesčas. Jakmi le mě uviděl, rozzářil se. „Slečno Kincaidová! Něco tu pro vás mám.“

Na okamžik jsem nechápala, ale pak jsem si vzpomněla na vzkazy, které mi denně nechával na dveřích. Teď už byly tři. „Aha, jasně,“ řekla jsem. „Omlouvám se, zatím jsem neměla kdy si to vyzvednout. Pořád na to zapomínám.“ Už se přehraboval ve věcech za sebou. Došla jsem k němu zrovna ve chvíli, kdy položil na pult velikou krabici. Potištěná strana byla vzhůru nohama, ale stejně jsem přečetla: Vánoční stromek – rakouská borovice. „No teda,“ zavrčela jsem. „To má někdo nápady…“

Recepční už ale pokládal na pult další balíček. Tenhle byl menší a obrázky na krabici zobrazovaly už ozdobený svítící stro mek. Následovala další, o něco menší než ta s rakouskou borovi cí, a pak ještě menší, asi šedesát krát šedesát centimetrů. Poslední dvě byly zabalené do lesklého zeleného papíru tak dokonale, že tohle dokáže jen jediný člověk na světě – Peter. Recepční přejel pohledem všechny krabice. „Vy musíte mít Vánoce opravdu ráda.“

„Myslela jsem, že se všechny ty vzkazy týkají jednoho balíčku.“ „Ne. Každý den přišel další. Chcete s nimi pomoct?“ Dotáhli jsme stromky do mého bytu a nechali je v obýváku na zemi. Poděkovala jsem recepčnímu, a jakmile odešel, Aubrey vylezla z úkrytu a začala krabice prozkoumávat. „To je ale spousta stromečků,“ ozvalo se náhle za mnou. Nadskočila jsem a otočila se. Yasmine. „Tohle mi nedělej. Sta čí, že to dělá Carter.“

„Promiň,“ řekla s kajícným výrazem. „Neudělala jsem to schválně. Zrovna jsem se tu objevila.“ Došla ke všem těm krabi cím, shýbla se a začala si číst, co je na nich napsáno. Měla na sobě

džíny a mikinu. Černé vlasy měla jako obvykle stažené do culí ku, takže vypadala, jako by jí bylo sedmnáct. „Co to má všechno znamenat?“

Svlékla jsem si kabát a s povzdechem ho odhodila na pohovku. „S tím humbukem začal můj kamarád Peter. Pořád tvrdil, že potřebuju vánoční stromek, když mi ho loni Carter zapálil. Tak se toho asi chytli všichni.“ „Počkej,“ zarazila se. „Řeklas, že ti Carter zapálil stromek?“ „Jo, to je dlouhý příběh.“ „Muselo mu to být hrozně líto.“ Ukázala na malý svítící stromeček z optických vláken, který byl už předem ozdobený. Na boku krabice bylo cosi naškrábáno téměř nečitelným rukopisem. G, Myslím, že tenhle sneseš. Už je ozdobený! C. P. S. A ohnivzdorný. „Hmm,“ broukla jsem. „,C‘ může být i Cody.“ „Ne. Poznávám ten ubohý pokus o krasopis. To je od Car tera.“ „Fajn, takže anděl se kaje.. Ale od koho jsou ty ostatní?“ Zanedlouho jsme to zjistily. Dva dárky perfektně zabalené do stejného papíru prozradily Petera. Ve větší krabici byl krásný a velmi drahý stromeček s jehličím odstínu „zimního mechu“, které bylo jemně poprášeno stříbrnými třpytkami. Menší krabice obsahovala světýlka a ozdoby v purpurových a fuchsiových odstínech. Peter mi zjevně nedůvěřoval, že bych si dokázala stromek ozdobit sama.

Ukázalo se, že rakouská borovice je od zaměstnanců knihkupectví. Byla u ní kartička od Maddie a na ní stálo: Překvapení! Všichni jsme se na něj složili, tak už nebojkotuj Vánoce. Na kartičce byly podpisy všech zaměstnanců i Setha.

Dívala jsem se z jedné krabice na druhou. „To je vánoční zázrak. Neměla jsem žádný stromek. Teď tu mám celý les.“ „Tak pojď,“ řekla Yasmine. „Pomůžu ti je postavit.“ Překvapeně jsem na ni pohlédla. „Nepřišla jsi náhodou za Vincentem?“ Zavrtěla hlavou. „Přišla jsem si promluvit s tebou.“ Aha.

Moc se mi nechtělo stavět stromky, ale jelikož Yasmine v tom byla zkušenější, souhlasila jsem. S Carterovým to bylo nejlehčí, protože stačilo jen ho zapojit do zásuvky. Postavila jsem ho na parapet u okna. Jehličí z optických vláken se rozsvěcovalo do růžova, pak do purpurova, pak do modra a nakonec do bíla.

„Dobrý Bože,“ řekla jsem. „To je něco jako lávová lampa ve tvaru stromečku.“ „Líbí se mi,“ prohlásila Yasmine. „Má sílu.“ Vypadala oprav du nadšeně. Jako dítě o Vánocích. Mysleli byste, že když za celou svou existenci viděla bezpočet vánočních stromků a prožila tolikery Vánoce, že jí to zevšední. Ukázala na Peterův stromek. „Pojďme teď na ten přezdobený.“ Když jsme na jehličí barvy „zimního mechu“ věšely šňůru s purpurovými žárovičkami, konečně začala s rozhovorem.

„Takže – Vincent mi řekl, co se stalo.“ Odmlčela se a přehodila šňůru přes větev. „Jsem ráda, že je tvůj přítel v pořádku.“ „To já taky. Měl štěstí… Kdyby tam Vincent nebyl…“

Další odmlka. Tak docela jsem netušila, kam tím Yasmine míří. Tipovala jsem, že má obavy, abych o Vincentovi někomu nepověděla. Byla jsem si ale naprosto jistá, že mi nebude vyhrožovat lámáním nohou nebo něčím podobným, aby mě umlčela. Zničehonic mi došlo, že si ke mně přišla pro uklidnění. Byla to bláznivá, překvapivá myšlenka. Koneckonců je anděl. Vtělení naděje a míru, bytost, k níž se o útěchu modlí ostatní. Ale teď ji ona hledala u mě – u stvoření z pekla. „Myslela jsem to vážně,“ ujistila jsem ji. „To, co jsem mu řekla. Nikomu to nepovím.“

„Věřím ti,“ řekla se zmateným výrazem ve tváři. Andělé poznají, kdy jim ostatní říkají pravdu. „Ale nechápu to. Proč? Proč to neřekneš? Mohla by ses dostat do velkých problémů, kdyby tvoji nadřízení… kdyby Jerome zjistil, žes o tom věděla a neřekla to.“ Vincent mi řekl totéž. Byla to pravda. „Tvoje lidi takovéhle věci štvou.“ „A copak tvoje ne? Odpustili by ti, kdyby na to přišli?“

Odvrátila zrak a soustředila se na věšení růžové skleněné holubičky na stromek.

„Podívej,“ řekla jsem. „Pracuju sice pro peklo, ale nijak se nevyžívám v utrpení druhých. A hlavně když vás oba mám ráda. Nechci se koukat na to, jak máte malér. Dokonce si ani nemyslím,

že to, co děláte, je špatné. Nebezpečné možná, ale špatné ne.“ „Která část? Ta s láskou, nebo ta s nefilem?“ Pokrčila jsem rameny. „Celé je to risk.“ Usmála se na mě. „Mluviš o nefilech podivuhodně klidně. Většina vašich by už utíkala.“

„Už jsem jednoho potkala dřív. Chodila jsem s ním.“ Pověsila jsem na stromek zdobenou kouli. „Šla z něj hrůza, to jo. Chtěl se mstít a vraždit, což mu trochu ubíralo na přitažlivosti. Ale nakonec… Nev ím. Nebyl zase taková stvůra. Nemohl za to, že se narodil tím, kým byl.“ Byla jsem ráda, že jsem se od Romana osvobodila, že je někde daleko. Představoval hrozbu pro mě i pro všechny, které mám ráda. Přesto na něm ale bylo něco, co mě přitahovalo. Proto jsme se dali dohromady, než to všechno propuklo. Chápala jsem, že už ho unavují ty hry nebe a pekla. Nabízel mi, že mě odveze někam pryč a osvobodí mě od toho všeho. Někdy jsem se probouzela ze spaní a toužila po tom. „Ne,“ řekla Yasmine. „S tím, co jsou, opravdu nic nenadělají. A není to jejich vina. Ale jejich existence je připomínkou našich chyb…, na ší slabosti.“ Rozevřela před sebou ruce a prohlížela si je, jako by se v nich skrývala odpověď. „Nikdo z nás výše postavených nesmrtelných nechce, aby se mu připomínalo, že i my jsme slabí. To je asi ta naše arogance. Hlavně u andělů. Nikdo není dokonalý, ale rádi si na dokonalost hrajeme.“ Povzdechla si a nechala ruce zase klesnout. „Měla bych z toho vycouvat. Měla jsem to udělat už dávno.“ Trhla jsem hlavou. „Vždyť ho ale miluješ.“ „Milovat někoho občas znamená, že musíš konat ve prospěch vyššího dobra. Dělat, co musíš, a ne co chceš.“ „Asi jo. Ale ukončit ten vztah se mi zdá dost extrémní. Musí být způsob, jak… si udr žet všechno.“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Vincent. Nevypadal překvapeně, že nás tam vidí obě, ostatně musel naše aury vycítit už předem. Setkal se s Yasmininým pohledem a bylo to, jako by v místnosti zapraskal blesk. Oba se rozzářili tak, že s tím nemohla soupeřit ani moje sukubí záře.

Překvapilo ho tolik vánočních stromků, ale hned k nám přiskočil, aby nám pomohl. Vypadal, že je z toho stejně nadšený jako Yasmine. Ti dva se vzájemně ani nedotkli, ale všimla jsem si

u nich stejného chování jako tuhle u snídaně – chovali se k sobě intimně. Nepotřebovali se dotýkat jeden druhého. Jejich vztah byl očividný a já jsem uvažovala, jak je možné, že si toho nikdo z andělů dosud nevšiml. Možná kvůli té jejich aroganci, o níž se Yasmine zmínila. Možná andělé u sebe navzájem předpokládají dokonalost a jsou příliš zaslepení, než aby na ostatních andělech viděli chyby. Ale někdo jako já – kdo slabostí využívá – ví, kam se má dívat. Dozdobili jsme Peterův stromek a já jsem vytáhla ozdoby z loňska – ty, které se nezničily při požáru – a ozdobili jsme s nimi stromek z knihkupectví. Když byl můj lesní ráj konečně hotový, Yasmine s Vincentem se se mnou rozloučili a odešli. Po řád jsem netušila, v čem spočívá jejich božská mise v Seattlu, ale předpokládala jsem, že se týká všehomíra. Připadalo mi divné, že ji ti dva odsunuli stranou, aby se spolupodíleli na vánoční výzdobě mého domova.

Uklidila jsem krabice a dál přemýšlela o tom, co řekla Yasmine – o nutnosti versus touze. Určitým způsobem právě tohle děláme se Sethem. Chceme mít sex. Musíme se mu ale vyhýbat.

Taky jsem se přistihla, že zase vzpomínám na Andrewa, toho hodného kněze, ze kterého mě tolikrát bolela hlava. Od minulého týdne jsem o něm moc nepřemýšlela, ale jak jsem bezmyšlenko vitě uklízela, před očima se mi znovu začaly vynořovat obrazy.

Přes moje úporné snahy Andrew zůstával baštou čistoty a síly vůle. Rozčilovalo mě to, ale na druhou stranu byla celá ta hra tím zábavnější. A ačkoli tenkrát jsem si to ještě neužívala tak jako teď, ráda jsem s ním jen tak sedávala nebo se procházela. Byl dob rý společník a začal pro mě znamenat něco víc než jen sexuální oběť, kterou chci dostat. Bylo zjevné, že i on se zajímá o mě.

Jednoho krásného slunečného dne se to ale mezi námi pokazilo. Pamatuju si to jen mlhavě. Šla jsem ke kostelu, kde slou žil mši, a do přilehlé zeleninové zahrádky. Dávala jsem pozor, abych se neumazala, protože jsem na sobě měla žluté hedvábné šaty, které mi právě nechal ušít biskup. Andrew o svůj zevnějšek nedbal a na kolenou se hrabal v hlíně a zušlechťoval kostelní zahrádku. „Nemáš jiné lidi, co by to dělali místo tebe?“ Zamžoural na mě v prudkém slunečním světle a usmál se. „Nic se nevyrovná tomu uspokojení, když si to uděláš sama.“

„Když to říkáš.“

Vrátil se ke své práci a já tam jen mlčky seděla a dívala se na něj i na okolí zalité zlatým odpoledním sluncem. Doléhal k nám ruch každodenního života. Milovala jsem tohle městečko. Byl to příjemný oddech po všech těch velkých rušných městech, kde jsem po většinu svého sukubího života žila. Ale věděla jsem, že nakonec mě ten klid omrzí a budu se chtít přesunout zase na rušnější místo. Obrátila jsem se k Andrewovi. „Thomas Brewer se právě vrá til z Cadwellu. Říká, že tam všichni onemocněli.“

Andrew přikývl. „Všude jsou teď lidé nemocní. V mnoha západních městech vypukla epidemie.“ „Bojíš se?“ Pokrčil rameny. „Přijde to, co přijít má. Boží vůli nikdo z nás změnit nemůže.“ Ušklíbla jsem se. Slyšela jsem už o té chorobě, kterou pozdější generace nazvaly černá smrt. Začínala rychle. Zčernalou kůží. Otoky. I když mi ublížit nemohla, nechtěla jsem, aby se rozšířila i tady. „Myslím, že Bůh nemůže být tak milosrdný, jak tvrdíš na mši, když dělá lidem tohle.“

„Je to zkouška, Cecily. Bůh nás neustále zkouší. Posiluje nás to.“ „Nebo zabíjí.“ Neodpověděl. „Co budeš dělat, když to přijde i sem?“ zeptala jsem se. „Geoffrey říká, že odejde. Půjdeš s ním?“

Překvapeně povytáhl tmavé obočí, jako bych se ho zeptala, jestli i zítra vyjde slunce. „Samozřejmě, že ne. Geoffrey jakožto biskup asi musí… dělat to, co je nezbytné, aby mohl dál vykonávat svoje povinnosti. Ale já? Sloužím lidem. A těm lidem budu sloužit i nadále. Když onemocní, budu o ně pečovat.“

Můj sarkasmus ustoupil šoku. Vyskočila jsem a napochodovala k němu. „To nemůžeš! Copak jsi o té nemoci neslyšel? Lidi se z toho nevyléčí. Jediné, co můžeš dělat, je utéct a nechat ty nakažené být.“

Byla to pravda. Bylo to kruté, ale jak jsem řekla Liamovi na naší schůzce po aukci, takhle se svět vypořádával s epidemie mi po většinu lidské historie. Někteří lidé samozřejmě pečovali

o nemocné, ale když ta choroba udeřila opravdu zle a na obzoru nebyl žádný lék, nevědomost a strach převládly. Většina lidí v té době spatřovala nejjednodušší řešení v tom, dostat se co nejdál od nakažených.

Andrew se taky zvedl a zadíval se na mě s protivně důstojným a moudrým výrazem. „Člověk dělá to, co musí. Moje místo je tady.“

Natáhla jsem se a vzala ho za ruce, ale nebyl v tom žádný skrytý úmysl. Trhl sebou překvapením, ale ruce z mého sevření nevymanil. „Je to hloupost,“ oznámila jsem mu vážným tónem. „Ničemu nezabráníš. Umřeš a já… Já se na to nemůžu dívat.“

„Tak tedy odejdi. Odejdi s Geoffreym. Nebo běž… do kláštera. Je to izolované místo. Tam budeš v bezpečí.“ Zamračila jsem se. „Už o tom nechci slyšet.“ „Chci pro tebe jen to nejlepší, to je všechno.“ Jednou rukou mi nadzvedl bradu. „Taky tě nechci vidět trpět.“

V tom okamžiku jsem si uvědomila, jak blízko u sebe stojíme. Žár mezi našimi těly byl skoro stejný jako ten sluneční. Andrew si to taky uvědomil a pokusil se ode mě odtáhnout. Ale nepouštěla jsem mu ruku. V hrudi mi vřel vztek. „Tak takhle to chceš skončit? Celý život prožiješ v chudobě a cudnosti jen proto, abys umřel na hromadě zapáchajících mrtvol plných mokvavých ran a zahnívající kůže?“ „Pokud to Bůh…“ „Přestaň,“ vyštěkla jsem a naklonila se dopředu. „Přestaň s tím. Copak to nechápeš? Bohu je to jedno. Dokonce ti ani nevě nuje pozornost.“ „Cecily…“ Nenechala jsem ho to dopovědět. Přitiskla jsem ústa na jeho a tiskla jsem se k němu celým tělem. Nevím, jestli vůbec přede mnou nějakou ženu políbil, ale jestli ne, pak se tedy učil rychle. Neodtrhl se ode mě. Vlastně bych přísahala, že mě líbal dychtivě. Prozkoumával moje ústa a dovolil, abych mu do těch jeho vklouzla jazykem a laskala ho. A Bůh mi pomáhej, byl tak dobrý a šlechetný, že jsem jen z toho polibku dostala úplnou explozi energie. Vlévala se do mě jako med, úžasný a sladký. Kupodivu jsem to byla já, kdo polibek ukončil, ale zůstala

jsem stát těsně u Andrewa a dál jsem ho objímala. „Copak nechápeš, jaká je to hloupost?“ zašeptala jsem. Naše rty byly u sebe tak blízko, že jsme dýchali tentýž vzduch. „Umřeš, aniž bys předtím vůbec žil? Aniž bys okusil všechno, co můžeš? Opravdu budeš takhle spěchat vstříc smrti?“ Vážně se na mě zahleděl a nepřestával mě objímat kolem pasu. „Nepotřebuju pozemské rozkoše, abych dovršil svůj život.“ „Lžeš,“ řekla jsem mu. „Chceš to.“ „Chtít a potřebovat jsou dvě různé věci.“ Ustoupil ode mě a já si náhle připadala, jako by mě o něco oloupil, když se ke mně přestal tisknout. Na okamžik se mě zmocnil podivný pocit, že je mezi námi spojení mnohem větší, než myslíme, ale hned pominul. „Dlouhý život nic neznamená, pokud je prázdný a nemá žádný smysl. Je lepší prožít krátký život naplněný vším, co je pro tebe důležité.“

„Jsi blázen,“ vykřikla jsem. „Nezůstanu tady a nebudu se dívat, jak umíráš.“ „Tak odejdi.“ A tak jsem odešla.

17

Druhý den jsem měla v práci jen zkrácenou směnu, ale když jsem viděla, jak je v obchodě rušno, předpokládala jsem, že se odtamtud jen tak nedostanu. Seth dneska nepsal v kavárně, ale na stole v kanceláři mi nechal vzkaz. Evidentně tady byl dřív. Thetis,

musím si teď něco oběhnout, ale rád bych tě potom viděl. Chybíš mi a nelíbí se mi, jak jsme se rozloučili. Jestli budeš moct, tak se pak u mě zastav. Celý večer budu doma. S láskou Seth

Měla jsem v plánu taky si zařídit pár věcí, ale poté, co jsem si přečetla Sethův vzkaz, jsem to chtěla mít brzy za sebou, abych ho viděla co nejdřív. Když už jsem se sbírala k odchodu, Maddie mě zadržela a kradmo mě vedla do oddělení historické literatury. Překvapilo mě, že dneska odložila svůj límeček a měla halenku s odhalenými rameny. „Teda,“ utahovala jsem si z ní. „Nebereš to nějak moc ho pem?“

„Podívej,“ zašeptala a ukázala na vykukující krajkové ramínko od svojí podprsenky. „Je červená.“ „To je,“ souhlasila jsem nechápavě. „To je číslo jedna.“ „Co?“ „Moje tři dobrodružné věci. Koupila jsem si červenou pod prsenku.“ V údivu jsem vykulila oči. „Myslela jsem… Myslela jsem, žes to označila za trapný nápad.“ Odvrátila zrak. „Myslela jsem si to…, ale pak… Doslechla jsem se, co se stalo Sethovi. Tys u toho byla, viď?“ Moje oblíbené téma. „Jo, byla.“ „Nevyděsilo tě to? Myslím, když jsi viděla přímo před se bou… život a smrt.“ „Jo. Tak trochu.“ Zavrtěla hlavou a znovu se na mě podívala. „Když jsem sly šela, co se mu stalo, něco se ve mně zlomilo. Tvrdila jsem ti sice, že není tak snadné chovat se dobrodružně, ale pak jsem se zniče

honic rozhodla, že to možná půjde. Chce to jen si poručit.“ Usmála jsem se. „Červenou podprsenkou?“

Zrudla. „Hele! Ty máš možná všechno prádlo červené a k nakousnutí, ale tohle je moje první podprsenka, která není bílá ani černá.“

Vrátila se mi nálada a obdařila jsem ji upřímným potěšeným úsměvem. „Jsem na tebe hrdá, Maddie. Opravdu jsem.“ „Jen mě nepřechval,“ varovala mě. „To ne. Vypadá to skvěle. Máš k ní i stejné kalhotky?“ Teď se zatvářila opravdu zahanbeně. „Tanga.“

Potlačila jsem chuť překvapeně hvízdnout. „Dobrá práce, vojáku.“

Odešla zpátky k pokladnám. O chvilku později jsem zaznamenala energii nesmrtelné bytosti a někdo mi položil ruku na rameno. Otočila jsem se a prakticky před obličejem se mi ocitla enormně vyvinutá Tawnina hruď. Od té doby, co jsem jí zavola la, že má práci u Simona, jsem o ní skoro nic nevěděla. Jediným náznakem, že stále ještě nikoho nesbalila, byla Niphonova přítomnost u pokeru. „Georgino,“ zakvílela a spodní ret se jí chvěl.

„Ne, ne,“ přerušila jsem ji. Popadla jsem ji za paži a táhla ji do své kanceláře. „Tady ne.“ Sotva za námi zaklaply dveře, propukla v pláč. Zaúpěla jsem. „Co se zas stalo?“ „Včera večer jsem se seznámila s jedním chlápkem.“ Skácela se do křesla a já se divila, že ji přitom prsa nepraštila do obličeje. Opřela jsem se o zeď a v sebeobranném gestu jsem si překříži la ruce přes hruď. „Fajn… To nen í nic špatného.“

Polkla a já měla co dělat, abych jí nezačala očišťovat obličej od černých šmouh od řasenky. Kolik si jí ta ženská na sebe vůbec plácá? „Skvěle jsme se bavili… pop íjeli jsme, povídali si a tak.“ „To taky není nic špatného.“

Zavrtěla hlavou. „Ale v závěru večera mi řekl, že chce, abychom byli jen kamarádi.“

„On… Co že?! Někdo, s kým ses právě seznámila, ti řekl tu otřepanou frázi o kamarádství?“ Tawny přikývla. „Cos mu předtím řekla? Požádalas ho snad o ruku?“

„No… Zeptala jsem se ho, jestli za mnou nechce p řijít do koupelny a vyzkoušet můj jedlý mátovočokoládový gel.“ „Co?“

Tawny zalovila v kabelce a začala vytahovat jakousi tubu. Mávla jsem, že to není třeba. „Ne, ne, nemusím to vidět.“ „Co jsem zvorala?“ vykřikla. „No…“ Netu šila jsem, jestli se mám smát nebo brečet. Tawny to snad nikdy nezvládne. Nikdy. „Možná jsi na něj moc tlačila. A upřímně, ta záležitost s gelem… Je to prost ě divné.“ „Já myslela, že chlapi na takové věci letí.“ „Někteří… Ale nevím. Co je ten chlap zač? Čím se živí?“ „Je pokladní.“ „Hmm. To nezní špatně.“ „Ve Svatých obrázcích.“ „Tys… cht ěla sbalit někoho, kdo pracuje v obchodě s nábo ženskými předměty?“ vykřikla jsem. „Chtěla jsem někoho dobrého,“ opáčila. „Lepší místo neexis tuje.“ „Proboha, Tawny…“ Nev ěděla jsem, odkud začít. Svádění má tolik nejrůznějších nuancí, tolik taktik a strategií. Ona ale nic z toho neznala a já už se začala vážně obávat, že se ani nedoká že nic naučit. „Sehnala jsem ti práci ve strip klubu…, tak pro č obcházíš náboženské obchody? Muži by za tebou po vystoupení měli chodit sami.“ Vtom mě napadlo cosi znepokojujícího. „Máš tu práci ještě pořád, že jo?“ Věřila jsem, že Simon svému slibu dostojí, ale s takovými lidmi jeden nikdy neví. „Jo…“ vykoktala. „Jen že ti muži nejsou…“

„Tak naposled! Zapomeň na ty dobré. Zatím si nemůžeš dovolit být vybíravá.“ Zadívala jsem se na ni. Bylo znát, že už je zase úplně bez energie. Zamračila jsem se a vzpomněla si na svo je rande s Liamem. „Takže, Tawny… S t ím vyvolavačem z aukce, s tím Nickem, to teda vážně nevyšlo?“

Z krabičky na mém stole si vytáhla kapesník a hlasitě se do něj vysmrkala. „Ne. To už jsem ti řekla. Zavolala jsem mu a on mi řekl, že nemá zájem.“

Odjakživa umím moc dobře odhadnout lidi. Proto jsem taky mezi sukubami taková hvězda. A když jsem se teď dívala do Tawniných uslzených modrých očí a hledala nějakou znám

ku neupřímnosti, žádnou jsem tam nenašla. Tak kdo tedy lhal? Tawny, nebo Liam? A proč by o tom vůbec někdo z nich lhal? Liam k tomu neměl žádný důvod – proč by měl o Tawny lhát? Ona ale mohla držet basu s Niphonem. Skřet možná chce svůj pobyt tady prodloužit, jen aby mě tím štval. To by ale byla nebezpečná hra pro ně oba. Ani jeho nepřátelství vůči mně nemůže být natolik silné, aby riskoval, že vytočí Jeroma. A já vím, že Jerome by se vytočil, kdyby zjistil, že Tawny někdo využil ke svým postranním úmyslům.

Taky tu byl ten fakt, že den poté, co ji Liam viděl s Nickem, nezářila Tawnina aura jako po sexu. Žádnou neměla. To byl jedi ný neprůstřelný důkaz v tomhle všem.

Všechny tyhle myšlenky mi proběhly hlavou během okamžiku. Pokud to na mě Tawny opravdu hraje, brzy zjistí, že není jediná, kdo to umí. Nasadila jsem soucitný výraz prostý veškerého podezření. „Tawny, já… Já to prostě nechápu. Nic z toho.“

„To je všechno?“ podivila se. „Jsi moje učitelka, a to je všechno, co pro mě uděláš?“

„Sehnala jsem ti práci! Nevím, co dalšího dělat. Možná bychom mohly někam vyrazit spolu a… Bo že můj… třeba zkusit trojku.“ Jen málokterá představa mě děsila víc, ale zoufalé časy žádají zoufalé činy. Tawnin výraz prozrazoval, že zakouší podobné pocity. „To teda nevím,“ řekla. „To bych asi nezvládla.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Asi tak za sto let zjistíš, že zvládáš úplně všechno.“

Znovu se vysmrkala. „No…, j á bych to radši zkoušela dál sama, než něco takového. A zatím…. Myslíš… Myslíš, že bys mohla…“ „Co?“ „Ty víš co.“ „Ne, to vážně nevím.“ Ta ode mě mohla chtít naprosto cokoli. Tawny polkla. „Znovu mě políbit.“ „Ne! Řekla jsem ti, že to byla jen jednorázová záležitost.“ „Ale… ale… Jsem úplně bez energie…“

Rozbrečela se nanovo. Opravdu byla bez energie. Hodně zesláblá. Zítra ráno jí bude hrozit, že zase ztratí podobu. Sakra. Tohle není možné. Co je to za hru, kterou musím hrát? Proč a jak? Je tohle všechno jen nějaká špinavá Niphonova práce, kterou mě

chce rozčilovat? Sakra. „Tak teda naposled,“ zavrčela jsem. Zarazila se uprostřed vzlyku. „Vážně?“ Povzdechla jsem si. „Pojď sem.“

S hrůzou jsem ji opět políbila. Ale můj strach neměl ani tak co dělat s tím, že ji líbám, jako spíš s tím, že jedu s energií nadoraz. To já budu potřebovat dobít energii, než přijde ráno. A jestli to udělám, je dost pravděpodobné, že se vrátí můj pronásledovatel ze sna…

S přílivem nové energie Tawny aspoň dokázala kouzlem proměnit svůj neuspořádaný zevnějek. „Díky, Georgino! Jsi nejlep ší!“ Vrhla se mi kolem krku a já ucukla. „Prostě už běž a s někým se vyspi, jasný?“

Doug strčil hlavu mezi dveře a řekl mi, že potřebuje pomoct. Naštěstí se nezdálo, že by slyšel, jak ji vysílám do boje. Když uviděl Tawny, vykulil oči. Vykopla jsem ji s varováním, aby nezapomněla, co jsme si pověděly.

„Je volná?“ zeptal se, když odešla. Nařasené kalhoty měla vyhrnuté.

„Jo,“ odpověděla jsem. „Je k mání. Ale vyžaduje náročnou údržbu.“

Když mi skončila směna v prodejně, vydala jsem se vyřídit nejrůznější pochůzky. Když jsem pak konečně dojela k Sethovi, našla jsem ho nataženého na gauči s notebookem na břiše jako obvykle. Jakmile jsem vešla dovnitř, zavřel ho a posadil se. „Ahoj, Thetis,“ řekl. „Ahoj,“ odpověděla jsem.

Sedla jsem si vedle něj a jen jsme se na sebe mlčky dívali. Ve vzduchu nevisel hněv, ale ani třeskutá zamilovanost. Přemýšleli jsme a měřili svoje síly. Natáhl ruku a sáhl mi do véčkového výstřihu od svetru. Trhla jsem sebou. Ucítila jsem, že vytáhl řetízek, na kterém jsem nosila prsten od něj. Podržel prsten a jedním prstem přejel po delfínovi. „Nosíš ho na krku, jo? Chodíš snad na střední, nebo co?“ „Klidně bych mohla,“ řekla jsem, „vzhledem k tomu, že jsme to zatím nezvládli ani na druhou metu.“ Usmál se, pustil prsten a dotkl se mojí brady. „To ano.“ Po vzdechl si. „Zdá se, že se poslední dobou dost hádáme, co?“ „Jo.“ Uvelebila jsem se na měkkém gauči. „Už to ani není

kvůli sexu.“ „To jsem si všiml. Vlastně je to nuda.“ „Nuda?“

Pokrčil rameny. „Však víš. Tyhlety typické věci ve vztahu. Trávení společného času. Důvěra. Komunikace. Láska není vždycky jen o ohromných silách univerza, co se nás snaží od sebe odervat.“

Pokud ovšem neberete v úvahu rozdíl v délce života smrtelníka a nesmrtelné bytosti. Nevím, proč mě poslední dobou délka Sethova života tolik vytáčí. Chápala bych, kdybych se tím zabývala z intelektuálního hlediska, když jsme spolu začali chodit, ale až nedávno jsem začala reagovat tak emocionálně. Asi tomu napomohlo, že ho postřelili. A když už jsme u toho… „Ještě jsem ti nepoděkovala,“ pověděla jsem mu. „Za co?“ „Žes riskoval svůj život místo mého.“ „Ty ale nemůžeš um…“

„Jo, jo. To jsme probrali už nejmíň stokrát. Když necháme rozumnost – nebo spíš nerozumnost – tvého činu stranou, tak byl moc milý a odvážný a… a zkr átka ti děkuju.“ Seth mi stiskl ruku. „Není za co mi děkovat.“ Zvedla jsem se. „Tak, teď když už máme ty sentimentální řeči za sebou, můžeme přejít rovnou k věci. Svlékni se.“ Seth vytřeštil oči. „Cocože?“ „Do boxerek,“ upřesnila jsem. „Tak nakonec přece jen jdeme na druhou metu?“ „Prostě to udělej.“ Zatímco se svlékal, vzala jsem pár věcí z jeho kuchyně a další z tašky, kterou jsem přinesla. Když jsem se vrátila do obýváku, seděl uprostřed gauče jen v boxerkách. Byly šedé, z jemného flanelu. Rozkošné.

Usadila jsem se na podlahu před ním a vedle sebe jsem postavila umyvadlo s teplou vodou. Namočila jsem do něj žínku a pomalu mu začala drhnout nohy.

Seth chvíli mlčel. Potom se ozval: „Zkoušíš na mě bibli? Nemyl náhodou někdo nohy Ježíšovi?“ Znovu jsem žínku namočila a postupovala po jeho noze výš. „Neboj,“ uklidňovala jsem ho. „Nečekám, že tuhle vodu pro měníš ve víno. Aspoň ne, dokud s tím neskončím.“ Přejela jsem

žínkou Sethovi pod kolenem. Měl svalnaté nohy, pokryté tmavohnědými chloupky. „Tradice mytí nohou je mnohem starší než bible. Vyskytují se o ní zmínky ve starších pramenech než v těch novozákonních. Králové. Generálové. Těm všem to takhle dělali.“ „Mylas nohy spoustě králů a generálů?“ popíchl mě. „Jo, vlastně jo.“ „Aha, dobře. Nemyslím, že patřím do téhle ligy.“

Usmála jsem se a přesunula se k druhé noze. „To není pravda. Básníkům a bardům se dostávalo stejných privilegií jako králům. Spousta z nich si užívala i mytí nohou.“ „To musely být časy. Teď jsme šťastní, když vůbec dostaneme zaplaceno.“

Omyla jsem mu stehno a opatrně se vyhnula ovázanému zranění. „Jo, to je pravda. Ale na druhou stranu ti nikdo nevyhrožu je setnutím, když se mu nelíbí, co píšeš.“ „Zjevně jsi nečetla recenze mých knih.“ „Čtu jen ty pochvalné.“ Domyla jsem mu obě nohy, žínku hodila do umyvadla a to jsem odnesla. Seth se začal zvedat, ale zatlačila jsem ho zpátky.

„Ne. Ještě jsme neskončili.“ Natáhla jsem se pro masážní olej, který jsem si prve přinesla, a trochu si nalila do dlaní. Voněl po mandlích. „To byla jen očista.“

Stejně rozvážně, jako jsem ho umývala, jsem mu teď vmasírovávala olej do kůže. Začala jsem zase u chodidel. Mytí mohlo být smyslné, ale masáž bezpochyby ještě víc. Dokonce třikrát víc. Naše lehká konverzace ustala. Seth mě jen mlčky sledoval s výrazem úžasu a vzrušení, když jsem postupovala výš. A když jsem se mu podívala do očí, viděla jsem v nich mnohem víc než jen tyhle pocity. Láska v jeho pohledu byla tak silná, že jsem se radši odvrátila. Seth je mistrem jazyka, ale jsou dny, kdy jeho pohledy hovoří mnohem výmluvněji než slova.

Když jsem skončila s jeho nohama, sedla jsem si na gauč za něj a začala mu masírovat i záda a hrudník. Masírovat jsem umě la stejně odedávna jako tančit. Věděla jsem přesně, co dělat, kde jsou jaké skupiny svalů a jak je uvolnit. Seth měl záda hodně ztuhlá, což mohlo být buď špatným sezením nad notebookem, nebo ze stresu. Možná obojí. Pak jsem s prací skončila. Seth nedbal na to, že umastí gauč, natáhl se na záda a přivinul si mě k hrudi. Tvář jsem si opře

la o jeho hladkou naolejovanou kůži a nechala se omámit vůní mandlí a Sethovou blízkostí. „Ach, Georgino,“ povzdechl. „Kéž bych ti to tak mohl oplatit.“ „Budu předstírat, že se stalo.“ Opět si povzdechl. „Předstírání nesnáším.“ „Jasně.“ „Myslím to vážně. Opravdu to nesnáším.“ Důrazný tón jeho hlasu mě překvapil. Zvedla jsem hlavu. „Jsi v pohodě?“

„Jo… Jsem jen… nev ím.“ Zavrtěl hlavou. „Asi jsem frustrovaný.“ „Sexuálně?“

„Jistě…, ale je v tom i něco víc. Napadlo tě někdy… Že bychom to mohli udělat aspoň jednou?“ „Ne,“ vyhrkla jsem okamžitě. „Rozhodně ne.“ „Já to riziko podstoupím.“ „Po tom postřelení se ti nějak zatemnil mozek. Z nás dvou jsi ty odjakživa ten silný, nezapomínej.“

„Po tom postřelení jsem začal přemýšlet o tom, co pro mě znamená život – to je všechno.“ Mluvil přesně jako Maddie. Jak mohlo to jeho bláznovské gesto inspirovat tolik lidí? Nebo už jsem přepracovaná? Už ztrácím schopnost chápat lidi? „Nemůžu ti oplatit ani pitomou masáž. Ty pro mě pořád něco děláš…, ale co za to dostáváš? To ty musíš být sexuálně frustrovaná. Ty tvo je bokovky… Na t ěch nezáleží. Někdy si myslím, že Hugh měl pravdu. Určitě trpíš víc než já.“ „Ne, netrpím. Ten sex mě štve, ale zvládám to.“

„Doufám, že já to budu zvládat taky,“ řekl Seth. „Když jsem byl v nemocnici, v jednu chvíli jsem začal přemýšlet nad tím, že vlastně píšu všechny ty dramatické scény, ale sám jsem nic podobného neprožil. O’Neill má tucty skvělých románků, ale já? Já nemůžu mít ani jeden.“ „Je to pech,“ souhlasila jsem. „Jenže vzhledem k riziku… Oba víme, že takhle to mezi námi musí zůstat.“ „A co to ostatní?“ „Hmm?“ Seth se trochu nadzvedl, aby se mi mohl podívat do obličeje. „Opravdu přemýšlíš o tom, že umřu? Děláš si o mě starosti?“

„Občas.“ „Způsobím ti tím bolest?“ „Ne,“ zlehčila jsem to. „Samozřejmě, že ne.“ Znovu si mě přivinul k hrudi. „Miluju tě, Georgino. Dáváš mi víc radosti, než jsem kdy od života čekal. Chci s tebou být…“ Pohladil mě po vlasech a omotal si je kolem prstů. „Ale jen když to nezpůsobí víc škody než užitku. Nechci ti ublížit. Nechci, aby ses zbytek mého života strachovala o moje tělo a duši. Nechci, abys brečela, až umřu.“

V krku se mi udělal knedlík a už jsem myslela, že se rozbrečím rovnou tady. Z jeho hlasu zaznívalo cosi podivného a zlověstného, co mě vyděsilo z důvodů, které jsem nedokázala tak docela vysvětlit. Zaryla jsem mu prsty do kůže a přitiskla se k němu blíž.

„Už ne,“ zašeptala jsem. „Už o tom nechci mluvit. Není to důležité.“

Seth mě jen tiskl v náručí a neodpověděl. Pak jsme si šli lehnout a mluvili jsme jen málo. Přitulil se ke mně a hlavu si mi opřel o hruď. Pročísla jsem mu rukou vlasy, vdechovala jeho vůni a vychutnávala si ten pocit. Když potom usnul, přemýšlela jsem nad tím, co říkal o smyslu života. Přemýšlela jsem o svých touhách a potřebách. Momentálně jsem potřebovala hlavně energii. Tawny mě vyčerpala a já jsem se rozhodně nechtěla zítra začít přesouvat do těla, v němž jsem se narodila. Stále jsem se dotýkala Sethových vlasů a myslela na to, jak snadné by bylo se sklonit a políbit ho. Doopravdy ho políbit. A líbat ho a líbat… Touha a potřeba. S lítostí jsem vylezla z postele. Seth spal jako obvykle tvrdě. Jen se překulil na bok a nevypadal, že by se vzbudil. Zamyšlená jsem odešla z bytu a poslední zbytky energie jsem použila ke změně podoby. Najít si oběť nebylo těžké – a jen mě to utvrdilo v názoru, jak je celá ta situace s Tawny absurdní. Ani ne za dvě hodiny jsem byla zase zpátky u Setha v posteli a nabitá. Ten strašidelný hlas ke mně už nepromluvil, za což jsem byla vděčná. Smutná, ale uspokojená jsem usnula. A zdál se mi sen.

18

Moje snové já vyběhlo z kuchyně za zvukem pláče. Aubrey a ta tajemná kočka jen překvapeně zvedly hlavy nad mým prudkým pohybem. Na druhé straně obýváku u stolku s ostrými rohy seděla na zemi holčička. Tiskla si ručičku k čelu. Po tvářích se jí řinuly slzy.

Moje snové já bylo v okamžiku na kolenou u ní a pevně ji objalo. Cítila jsem totéž, co ta druhá Georgina, a málem jsem se taky rozbrečela, když jsem objímala tu hebkou teplou dívenku. Houpala jsem ji, broukala konejšivá nesmyslná slůvka a líbala ji do vlasů. Vzlyky nakonec ustaly a ona si mi opřela hlavičku o hruď. Byla spokojená, že ji mám ráda a že ji houpu.

Otevřela jsem oči a uviděla bílý strop u Setha. Ležel schoulený vedle mě a pořád voněl po masážním oleji. I když už jsem byla vzhůru, obrazy ze sna byly pořád velmi silné a reálné. Přes ně jsem věděla, jak hebké má moje dcera vlásky, jak voní, jak jí bije srdce. Všechno se ve mně svíralo touhou, protože jsem chtěla být s ní. Byl to tak silný pocit, že jsem téměř nebrala na vědomí, že energie ze včerejšího večera je pryč. Vyvinul se z toho opravdový problém.

Posadila jsem se a opatrně odstrčila Setha. Ale jak jsem se snažila přemýšlet, co si počít s tímhle posledním snem, v hlavě se mi vynořila podivná myšlenka.

Erik. Nedokázala jsem přestat myslet na Erika. Nebylo to nic konkrétního. Žádná specifická záležitost. Ale kdykoli jsem se pokusila myslet na něco jiného – na práci, na ztrátu energie, na Setha –, vždycky se mi před očima vynořil Erikův obličej. Nechápala jsem to a znepokojovalo mě to. Když jsem vstávala z postele, Seth se po mně natáhl, ale jem ně jsem se mu vymanila. Vytáhla jsem z kabelky mobil a zamířila do obýváku. Zavolala jsem do Arcany s. r. o., ale nikdo to nebral. Bylo už skoro deset hodin… V t é době už mívá Erik obvykle otevřeno. Zavolala jsem tedy na informace, abych zjistila Erikovo číslo domů, ale nebyl v seznamu.

Zmocňovala se mě čím dál větší hrůza. Zoufalá jsem zavolala do obchodu Dantovi.

„Dante, myslím, že se něco stalo Erikovi, ale nemám na něj číslo domů a…“ „Klídek, klídek, sukubo. Zpomal. Začni hezky od začátku.“ Vysvětlila jsem mu, že jsem zase měla ten sen a probudila se z něj posedlá Erikem.

„Možná to nic neznamená, ale po té záležitosti s tím utonulým… nevím. Ty máš číslo k němu domů?“ „Jo,“ přitakal Dante po chvíli. „Mám. Zavolám mu, jestli je v pořádku, a pak se ti ozvu.“ „Díky, Dante. Hodně to pro mě znamená.“ Zavěsila jsem a v tu chvíli zrovna vyšel z ložnice rozespalý Seth. „Kdo je Dante? Volala jsi do pekla?“ „Tam nejsou ochotni platit účty za telefon,“ zamumlala jsem, pořád ještě ustaraná. Seth se tvářil vážně. „Co se děje?“

Zaváhala jsem. Ne proto, že bych se mu bála povědět o Dantovi, ale protože jsem si nebyla jistá, jestli ho chci do tohohle všeho zatáhnout. „Týká se to intrik nesmrtelných,“ upozornila jsem ho. „A vyš šího fungování univerza.“ „Neznám nic lepšího,“ poznamenal suše a uvelebil se v křes le. „Povídej.“

A tak jsem mu to pověděla. Věděl o mojí první ztrátě energie, ale o tom ostatním už ne. Nevyprávěla jsem mu, o čem se mi zdá, jen že mě ty sny připravují o energii. Zmínila jsem se o sebenaplňujících proroctvích a jak jsem se jednou ráno probudila mokrá a dneska s myšlenkami na Erika. Když jsem mu všechno vypověděla, vyčítavě jsem se zahleděla na svůj mobil. „Sakra. Proč nevolá?“

„Proč mi vždycky říkáš takové věci až na poslední chvíli?“ zeptal se Seth. „Už tě to trápí delší dobu. Myslel jsem, že to byla jen jednorázová záležitost.“ „Nechtěla jsem tě s tím zatěžovat. A taky vím, jak ti připadají záležitosti nesmrtelných směšné.“

„Nic, co se tě týká – co ti může ublížit –, mě nemůže zatěžovat. Teda ano, ale o to teď nejde. Zase se vracíme k…“ Telefon zazvonil. „Dante?“ vyhrkla jsem nedočkavě. Ani jsem se nenamáhala nejdřív se podívat na displej, kdo mi volá.

Ale byl to on. Jeho hlas zněl pochmurně. „Musíš sem přijít. K Erikovi.“ „Do obchodu?“ „Ne, k němu domů. Je to blízko u mého obchodu.“ „Co se děje?“ „Prostě přijď.“

Dante mi nadiktoval adresu a popsal cestu. Rychle jsem se za pomoci změny podoby oblékla, v mžiku připravená vyběhnout ze dveří. Seth mi ale řekl, abych počkala, a ani ne za minutu – což nebyl tak dobrý čas jako ten můj, ale stejně dost dobrý – byl připraven taky.

Nikdy jsem neuvažovala o tom, že Erik má svůj dům. Připadalo mi, že prostě existuje ve svém obchodě. Adresa, kterou mi Dante udal, se nacházela asi kilometr a půl od Dantova obchodu. Stály tam staré, ale dobře udržované domy. Erikovi patřil jeden z malých bungalovů, jaké jsou v okolí Seattlu tak rozšířené. Zahrádka vpředu byla plná růží, teď zazimovaných. Stoupali jsme do schodů a já si představovala Erika, jak opečovává květiny.

Dante otevřel dveře dřív, než jsem stačila zaklepat. Uvažovala jsem, jestli mě vycítil, anebo nás prostě viděl z okna. Na Sethovu přítomnost nijak nezareagoval a hned nás vedl do ložnice.

Vnitřek domu vypadal, že ho už dlouho nikdo nerenovoval. Většina nábytku mi připomínala padesátá léta. Jednoduchá pohovka potažená drsnou látkou. Ošoupané sametové křeslo ze zlatých sedmdesátých. Televize, o které jsem pochybovala, že může být barevná.

Ale nic z toho ve mně nevyvolávalo žádnou reakci. Překvapila mě jedna zarámovaná fotka v knihovně. Byl na ní mnohem mladší Erik – něco přes čtyřicet – s tmavou pletí zdaleka ne tak vrásčitou a černými vlasy dosud neprošedivělými. Jednou rukou objímal asi třicetiletou brunetu s velkýma šedýma očima a úsměvem stejně širokým, jako byl ten jeho. Když jsem se zastavila, Dante mě postrčil. Tvářil se podivně. „Pojď.“ Erik ležel v posteli. Ulevilo se mi, že je naživu. Až dosud jsem si neuvědomila, jak velké starosti si o něj dělám. Moje podvědo mí se možná obávalo nejhoršího, i když jsem odmítala nechat svoje obavy vyplout na povrch. Ale i když byl naživu, nevypadal moc dobře. Byl celý zpoce

ný a třásl se. Oči měl vytřeštěné a pleť bledou. Mělce oddechoval. Jakmile mě uviděl, trhl sebou a asi na půl vteřiny se mu v očích objevil výraz čiré hrůzy. Pak ten strach pominul a on se pokusil o chabý úsměv.

„Slečno Kincaidová, omlouvám se, že nejsem schopen vás řádně přijmout.“ „Ježíši,“ vydechla jsem a posadila se na kraj postele. „Co se stalo? Jste v pořádku?“ „Budu.“

Prohlížela jsem si ho a snažila se nějak si poskládat dohromady, co se tu mohlo stát. „Někdo vás napadl?“ Střelil pohledem po Dantovi. Ten jenom pokrčil rameny. „Dá se to tak říct,“ řekl Erik nakonec. „Ale ne tak, jak si myslíte.“ Dante se opřel o zeď a vypadal už o něco méně vážně než před chvílí. „Nemarněte její čas hádankami, starý pane. Vyklop te to.“ Erik přimhouřil oči a v jejich hlubinách se mu zablesklo. Oto čil se zase ke mně. „Byl jsem napaden… psychicky, ne fyzicky. V noci ke mně přišla nějaká žena… Vypadala jako duch, nebyla člověk… Obklopovala ji energie. Taková ta krásná, okouzlující energie, která někdy vyzařuje z vás.“ To byl hezký způsob, jak popsat mou postsexuální záři.

„Měla netopýří křídla a z očí jí sršely plameny?“ zeptala jsem se, protože jsem si vybavila, jak mi jednou Dante z legrace popisoval, jak podle mytologie vypadají sukuby. „Obávám se, že to nebyla sukuba. To by bylo jednodušší. Ne, tohle… My slím, že to byla… Nyx.“

„Řekl… řekl jste Nyx?“ Samozřejmě, že to řekl, ale čekala jsem, že začne mluvit o Oneroi, ne o jejich matce. Nyx mi tady nedávala žádný smysl. Když se u vás v ložnici objeví snoví duchové a vlezou vám do snů, je to jedna věc. Ale něco jiného je, když se ve vaší ložnici objeví olbřímí prvotní entita chaosu, která se podílela na vzniku světa, jak ho známe. Bylo to jako říct, že se u vás cestou do práce zastavil Bůh a dal si vafle. Možná, že Erik pořád ještě blouzní. „Nyx,“ potvrdil. Bezpochyby uhodl, jakým směrem se ubírají moje myšlenky. „Sám chaos. Nebo přesněji sama noc.“ Dante se v rohu tiše zasmál. „Teď jsme všichni v pytli.“

„Je matkou Oneroi,“ připomněl Erik. „A přestože sny nejsou její hlavní doménou, taky je s nimi spojená.“ „Takže…,“ snažila jsem se vyvodit důsledky, „vy tvrdíte, že může za to, co se mi stalo?“ „Skoro to dává smysl,“ řekl Dante.

Erik očividně souhlasil. „Je spojená s časem a myriádou potenciálních osudů, které pro vesmír existují. Osud a čas se neustále přibližují k chaosu – k entropii – a tím se Nyx sytí. Snaží se vytvářet na světě chaosu co nejvíc a přiblížit nás konečné dezintegraci. Jenže k tomu má ještě hodně daleko, takže se spokojí jen vytvářením chaosu v menším měřítku.“

Nechápala jsem to. „Moje sny a ztráta energie jsou dílem chaosu?“

„Ne.“ Erik znovu pohlédl na Danta. „Myslíme, že jste jejím nástrojem. Jelikož je spojená s časem i prostorem, má schopnost vidět střípky budoucnosti. A neexistuje lepší způsob, jak vyvo lat na světě chaos, než odhalit budoucnost smrtelníkům. Takové vize člověka pohltí, a pokud jsou vypracované určitým způso bem, doženou ho k šílenství. Je jimi posedlý – aby je buď zahnal, anebo uskutečnil způsobem, který mu nikdy není plně odhalen. Obojí je marné. Budoucnost se odehrává tak, jak je předurčena. Když se ji snažíme změnit, dosáhneme jen toho, že vše urychlíme.“ „Jako v příběhu o Oidipovi,“ poznamenal Seth. „Pokusy jeho otce zvrátit proroctví vlastně vedly k jeho naplnění.“ Erik přikývl. „Přesně tak.“

Teď už jsem to taky chápala. „Přesně jako s tím policajtem, který viděl, jak mu zastřelili parťáka. A s tím mužem, co viděl, že jeho rodina vydělá na tom, když přeplave úžinu.“

„Takhle Nyx operuje. Všechno, co jim ukazuje, je pravda… jenže jiná, než jak si ji vykládají. Sytí se šílenstvím a pohromami, které vyvolává tím, že ukazuje smrtelníkům jejich budoucnost – budoucnost, kterou nakonec oni sami naplní.“ „Ale jak do toho zapadám já?“ chtěla jsem vědět. „Neukazuje mi budoucnost ani mě nenutí dělat šílené věci.“

„Tady ta naše teorie končí, sukubo,“ prohlásil Dante. „Rozhodně k tomu nějak patříš. A ona potřebuje, abys tohle všechno dělala…, ale nevíme, jak to funguje.“ „To je šílené,“ vyhrkla jsem nepřítomně. „Jsem nástrojem vše

mocné prvotní božské vlny chaosu a destrukce.“ „Nepřeháněj,“ zavtipkoval Dante. „To není, jako bys pracova la pro Google nebo tak.“

Seth se něžně dotkl mého ramene. „Můžu se na něco zeptat? Nechápu, jak… jak je možné, že si až teď uvědomujete, že je tady ta… Nyx? Jestli je tak mocn á, jak tvrdíte… Proč vás to nenapadlo hned? Proč se nic takového nestalo už dřív?“

„Protože je pod zámkem,“ řekla jsem. „Nebo by spíš měla být. Nebe i peklo mají se světem své vlastní plány. Nechtějí ji nechat volně pobíhat a všechno pokazit. Pokud je to opravdu ona, ne mám tušení, jak se osvobodila. Měli by ji hlídat andělé, a pokud kdy existovala skupina, která to dokáže…“ Zalapala jsem po dechu a zaúpěla. Ostatní na mě zírali. „Co se děje?“ zeptal se Seth. „Proto jsou tady,“ řekla jsem. „Jsem já to ale idiot. Ve městě je celý regiment andělů. Věděla jsem, že něco hledají, ale netušila jsem co.“ To by také vysvětlovalo Vincentův zájem o místní zprá vy. Jistě hledal, jestli po sobě Nyx nezanechala nějakou stopu, které by se mohli chytit. Vždyť se mě dokonce vyptával na ten příběh o policistovi. Jenže Sethovo postřelení a následné odhalení, že Vincent je nefil, odvedlo naše myšlenky jiným směrem.

„To teda mají na krku zatraceně nebezpečnou práci,“ poznamenal Dante.

Zvedla jsem se z Erikovy postele. „Musím jim povědět, co víme. Možná, že pochopí, co se se mnou děje.“ „Buďte opatrná,“ varoval mě Erik. „Ona už má podezření… Myslím, že proto šla po mně. Zabýval jsem se tou záležitostí a ona zjevně nechtěla, abych uspěl.“ Najednou mě napadlo ještě něco. „Eriku…, uk ázala vám ně jakou vizi?“ Přikývl. „Co to bylo?“ Ať už to bylo cokoli, muselo to být příšerné. Když ho tady Dante objevil, Erik byl zjevně v šoku. Erik se na mě podíval a na okamžik jsem v jeho očích spatři la záblesk hrůzy, kterou jsem postřehla, když jsem vstoupila do místnosti. Ihned ale pominul.

„Na tom nezáleží, slečno Kincaidová. Chtěla mě vyděsit a zabránit mi, abych vám pomohl…, ale nezabralo to. Budoucnost bude taková, jaká má být.“ Když viděl můj pochybovačný po

hled, znovu se usmál a ukázal ke dveřím. „Přestaňte si se mnou dělat starosti. Já budu v pořádku. Běžte radši najít své andělské přátele, než se stane něco horšího.“ Spěšně jsem ho objala a pak jsme se Sethem a Dantem odešli do vedlejší místnosti. Opět jsem se zastavila u fotky Erika s tou ženou a zadívala se na ni. Stejně jako jsem si vždycky představovala, že Erik žije ve svém obchodě, nedovedla jsem si představit, že má nějaký soukromý život. Byla to ode mě hloupost. Kdo je ta žena? Manželka? Milenka? Nebo jenom kamarádka? Dante vedle napřáhl ruku k Sethovi a představil se. Oba muži se vzájemně odhadovali. „Tolik jsem o vás slyšel,“ prohodil zlehka Dante. „Zato já o vás neslyšel až do dnešního rána,“ opáčil Seth. Pořád jsem se dívala na tu fotku. U kraje rámečku jsem si všimla, že fotografie je přehnutá. Nevím, co mě k tomu přimělo, ale zvedla jsem rámeček a fotku z něj vyndala. Pravá třetina fotografie, ta přeložená, skrývala další osobu, která tam byla s Eri kem a tou ženou. Danta. Překvapeně jsem vzhlédla. Dante mi vzal z ruky rámeček i fotku a znovu ji přeložil a zasunul dovnitř. „Na tohle teď nemáme čas, sukubo.“ „Ale… “

„Teď máme na práci mnohem důležitější věc než ukájet tvoji zvědavost.“

Nervózně jsem střelila pohledem k zavřeným dveřím do Erikovy ložnice. Dante měl pravdu. „Myslíš, že bys mohl…“

Dante si povzdechl, jelikož mou otázku předvídal. „Ano, sukubo. Dneska se na něj ještě zajdu podívat.“

Na okamžik se mi zdálo, že jsem v jeho výrazu zaznamenala něco… něco, co prozrazovalo, že to z jeho strany není jen neochotné splnění mého přání. Jako by mu možná – možná – na Erikovi taky záleželo. Bylo to zvláštní, ale na té fotce všichni vypa dali tak šťastní. Ale často se stává, že se z přátel stanou nejhorší nepřátelé. Tahle záhada mezi Erikem a Dantem mi připadala čím dál podivnější. Otočila jsem se k odchodu, ale Dante za mnou ještě křikl: „Hele, teď ti už nejspíš můžu vyrobit ten talisman, když víme, o koho jde.“ Zmocnila se mě naděje, že už konečně budu snít bezpečně.

„Vážně?“ „Jestli ho pořád chceš,“ dodal obezřetně. Předpokládala jsem, že naráží na mou pochybovačnost – a ta mě stále ještě docela neopustila. Ale když už jsem ted znala jméno toho predátora, ještě dychtivěji jsem toužila po jakékoli ochraně, které se mi může dostat. „Rozhodně. Pokud myslíš, že to zabere.“ „Přinejmenším teoreticky by mělo. Nyx není jen tak obyčejné božstvo. Uvidím, co se dá dělat.“ Odvezla jsem Setha k němu domů a nemohla se dočkat, až ho vysadím a začnu s pátráním. „Musím teď najít anděly,“ řekla jsem mu. „Potom se ozvu a sejdeme se.“ „Takže… dneska večer žádné kino?“ „Co? A sakra.“ Úplně jsem zapomněla, co jsme si naplánova li. Sehnal lístky na nezávislý film, který dávali jen jeden večer. „Moc se omlouvám… Vážně…“ „No,“ prohlásil Seth, „vzhledem k tomu, že je to skutečně otázka života a smrti, tak ti tentokrát odpouštím.“ „Víš, co bys měl udělat? Měl bys tam vzít Maddie. Pořád ještě jí dlužíš to rande.“ Usmál se. „Mám nejlepší přítelkyni na světě. Pořád se snaží strčit mě do náruče jiné ženy.“ „Myslím to vážně! Připadá si nežádoucí. Myslí si, že ji nemáš rád.“

„Mám ji rád. Jenom mi celá ta záležitost připadá prostě divná, to je všechno. Asi řeknu spíš Terrymu. A nedívej se na mě takhle,“ varoval mě. „Však já si s ní někdy vyjdu. Jenom ne teď.“

Dali jsme si pusu na rozloučenou a Seth mi slíbil, že se mi pak ozve. Jakmile odešel, vydala jsem se hledat své anděly strážné.

19

Najít je nebylo tak snadné. V mém bytě nikdo nebyl a Vincent mi nezvedal telefon. Zajela jsem do Sklepa a doufala, že se třeba všichni rozhodli, že dnes začnou s popíjením už v poledne. Ne. Hospoda byla skoro prázdná, jen u baru posedávalo pár znuděných hostů. Rozčilená jsem zavolala Hughovi a usnesla se, že je na čase opatřit si pomoc z vlastních zdrojů. „Už se vrátil Jerome?“ „Ne,“ odvětil skřet. „Potřebuješ ho?“ „Tak trochu.“ „Tak trochu?“ „Je to dlouhý příběh.“ „Jsem teď ve městě a mám tu schůzku. Nechceš zajít na oběd a vysvětlit mi to? Jsem poblíž ulice, kde bydlíš. Sejdeme se u tebe a zajdeme se někam najíst.“ To bylo poprvé, co jsem s Hughem mluvila po tom výbuchu u Petera, kdy všichni řešili Setha a mě. Pořád mi to leželo v žaludku, ale prostě jsem potřebovala reakci někoho nesmrtelného. Navíc už mi docházely možnosti. Trvalo mu jen deset minut, než přišel, ale mně to připadalo jako celá věčnost.

„No nazdar,“ poznamenal, když uviděl všechny ty vánoční stromky. „To není byt, ale národní park.“ „Nech si to.“ „Myslím to vážně. Potřebovala bys tady zaměstnat lesníka.“ „Tak už pojď.“ Zašli jsme do restaurace v naší ulici. Jakmile jsme zasedli k jídlu, začala jsem mu vysvětlovat, proč potřebuju Jeroma. Když jsem dovyprávěla tu část o Nyx, Hugha přešel smích.

„Sakra,“ řekl a zakousl se do ohromného sendviče. „To možná nakonec stojí za to, abys Jeroma otravovala.“ „Kde je?“ zeptala jsem se. „Má další trénink?“ Hugh pokrčil rameny. „Netuším. Zmínil se o tom jen mlhavě. Grace a Hiroko naznačovaly něco o tom, že má nějaký konflikt s jiným démonem a odjel to urovnat.“

„Proboha,“ řekla jsem. „Nebude s ním bojovat?“ „Nevím. Doufám, že ne. Ty bláznivé čubky se tváří pěkně nadutě, takže nejspíš doufají, že to pro ně bude příležitost něco z toho všeho vytřískat. Znáš je. Ale stejně… možná bys za nimi mohla zajít, aby ti s tím pomohly.“

To bych mohla…, j enže pokud Jerome řeší něco mimořádného, nechtělo se mi jednat místo něj s jeho zástupkyněmi, které by mě pravděpodobně nějak využily. Ty dvě démonky pro něj pra cují, ale číhají na každou příležitost na povýšení. A když v našem světě dojde k politickým otřesům, zneužívá bez váhání každý každého. „Počkám na anděly,“ řekla jsem. „Dokud si vystačím s přísu ny energie v delších intervalech, neměl by to být problém. Když nenajdu Cartera a jeho kamarády za den nebo dva, možná zajdu za Grace a Hiroko.“ „Můžu Jeroma sehnat, jestli ho nutně potřebuješ,“ nabídl se Hugh. Usmála jsem se jeho křečovitému tónu. „Jo, ale máš od něj instrukce, že ho nemáš otravovat, ať se děje cokoliv, co?“ Skřet přikývl.

„To je v pořádku. Počkám na anděly. Jestli budu muset jít za Grace a Hiroko, ať pak rozhodnou ony, jestli to stojí za to, abychom vyrušovaly Jeroma. Máme sice pádný důkaz, ale kdyby se nakonec ukázalo, že to není tak horké…, Jerome by zuřil, že jsem ho obtěžovala jen kvůli tomu, co mi řekli dva lidi.“ „Zuřil by na nás na všechny.“ „Jo.“ Bezmyšlenkovitě jsem propichovala sendvič párátkem, které ho drželo pohromadě. „Bojíš se?“ zeptal se Hugh. „Bojíš se Nyx?“

„Jo, bojím. Nelíbí se mi pomyšlení, že se mi cokoli vkrádá do spánku. A už vůbec ne něco tak mocného. Ten chlápek, co jsem se o něm zmiňovala – Dante –, se pokusí vyrobit mi talisman nebo něco podobného, co by ji ode mě drželo dál.“

Hugh si odfrkl. „Takové kouzlo nedovede vyrobit žádný člověk.“ „On je mág. Říkal, že to dokáže.“

„Zlato, Nyx je přece božstvo – a nejen to. Nadřazené božstvo. Vesmírná síla, která se zásadním způsobem podílela na stvoření. Časem sice zeslábla, to je fakt, ale nějaký podvodný kouzelní

ček nedokáže vyrobit kouzlo dostatečně silné, aby ji odradilo. Na světě je nejspíš jen hrstka lidí, kteří by to dokázali, a získat takové schopnosti…“ Hugh zavrt ěl hlavou. „Nevím. Podle toho, cos mi řekla, se mi to moc nezdá.“

O Dantovi jsem měla taky pochybnosti, ale zatím se mi dařilo odsouvat je stranou a doufat v nejlepší. Ale když jsem teď slyšela Hugha, nedůvěra se mi opět vrátila. „Sakra,“ ulevila jsem si. Zavládlo ticho a my jenom oždibovali sendviče. Venku za čalo pršet a dovnitř se nahrnuli hladoví zákazníci, kteří nechtě li zmoknout. Hugh sledoval hezkou brunetku, jak si objednává u pultu, a pak se podíval zpátky na mě. „Netušíš, kdy Niphon odjede?“ Zamračila jsem se. „Až Tawny dostane nějakou oběť.“ Teď se zase zamračil Hugh. „Ale to už snad dostala, ne?“ „Vážně?“ „Nevím. Simon to říkal. Nebo si to aspoň myslel. Povídal, že před pár dny při tanci přímo zářila. Asi chtěla vynahradit tu mizernou práci, kterou tam odvádí.“ Před pár dny…

„Ne…, to nen í možné. V té době jsem ji viděla a nikoho nedostala. Byla úplně bez energie. Musela jsem ji zase políbit. Simon se určitě plete.“

„Tak to možná zářila z toho polibku.“ Z Hughova hlasu zaznívala naděje. „Hodně jsi při tom používala jazyk?“

„Nebyl to zas tak velký polibek. Žádná záře. Jen aby se trochu dobila.“ „Aha.“ Zakroužil kelímkem s dietní colou, až v něm zachrastil led. „To se asi Simon zmýlil. Myslel jsem, že takové věci pozná.“ To bych si myslela taky. „Hughu…, tohle bude zn ít divně, ale myslím, že Tawny možná tu svou nešikovnost jen hraje.“ Podíval se na mě dost překvapeně. „Proč by to k čertu dě lala?“

„To nevím. Možná aby pomohla Niphonovi. Ale nic z toho nedává smysl. Tohle už je podruhé, kdy slyším, že si nejspíš dobila energii, ale když jsem ji viděla krátce poté, měla jí pramálo. Nemohla ji takhle rychle spálit.“ „Možná ji trápí stejný problém jako tebe.“ „Já mám spoustu problémů.“

„Myslím tvůj problém s Nyx. Možná Tawny taky přichází o energii.“ Páni! Zajímavý nápad. A proč by to tak nemohlo být? Pokud Nyx vysává jednu sukubu, tak proč ne rovnou dvě? A taky by to vysvětlovalo, proč Tawny ztrácí energii tak rychle. Až na to… „Jestli jí Nyx krade energii, znamená to, že Tawny nějakou energii získává. Ale pořád mi tvrdí, že ještě neměla sex.“ „Ha, služebnice pekla, a lže. To jsou mi věci.“

„Ale proč? Niphon riskuje, že budou mít průšvih oba, až se to Jerome nebo někdo jiný dozví. Dává hodně v sázku, jen aby mě prudil. A jestli má peklo za to, že Tawny nepracuje, tak ji můžou odvolat.“ Hugh se na mě legračně podíval. „Co?“ zeptala jsem se. „Proč se tak tváříš?“ „Tys tu knihu nečetla, co?“ „Jakou knihu?“ „Manuál pro sukuby.“ „To víš, že ne.“ „A to jsem ti dal zkrácené vydání,“ řekl trochu ublíženě. „Hughu,“ zavrčela jsem. „Kam tím míříš?“ „Jakožto její učitelka jsi za ni zodpovědná. Pokud nedokáže nikoho sbalit, odneseš to ty.“ „Cože? To je přece směšné.“ „Taková jsou teď pravidla.“ „Takže dostanu přes prsty za to, že ona je nemehlo?“

„Přes prsty? Za to, že jsi sukuba, která nedokáže naučit druhou, jak mít sex? To je tak absurdní, že se to nejspíš ještě nikdy nestalo. Nevím, co v takovém případě udělají. Přinejmenším tě seřvou. Přeřadí tě, abys pracovala pod nadřízenou sukubou.“ „Já jsem nadřízená sukuba.“ Pokrčil rameny. „Ale jestli lže…“ „Tak to dokaž.“

Promnula jsem si oči. „To je naprostá šílenost. Proč mě Niphon tolik nenávidí? Proboha, vždyť už koupil mou duši. Co víc ještě chce?“ Očekávala jsem nějaký vtípek. Namísto toho ale Hugh mlčel. Zadívala jsem se na něj. „Co? Co zas?“ Uhnul pohledem. „Hughu!“

„Nevím, Georgino.“ Hugh mě málokdy oslovoval křestním jménem. Většinou jsem pro něj byla zlato nebo drahoušek. „Někdy uzavíráme dohody, které se zdají neprůstřelné, ale občas se nám pokazí.“ „Co myslíš?“

„Když jsem žil v Dallasu, pracoval jsem s jednou skřeticí, Rachel. Sjednala dohodu s chlápkem, který byl vzteky bez sebe, když ho opustila manželka. Zjistila o něm totiž, že je sterilní. Nemohl mít děti.“ Hugh svoje slova doprovodil názorným gestem a ukázal si na spodní část trupu. „Vím, co znamená sterilní, pane čaroději. Tak pokračuj.“

„Takže zaprodal svou duši pod podmínkou, že ani jeho bývalá žena nebude moct mít děti. Byl zahořklý a toužil po zado stiučinění. Chtěl pro ni jako trest totéž, za co potrestala ona jeho. Takže se vzdal své duše a naše strana se postarala o to, aby jeho žena dostala zánět, který jí zničil žlázy i dělohu. Tak něco. V ženských věcech se nevyznám.“ Musela jsem se ovládnout, abych neobrátila oči v sloup. Hugh předstírá, že o „ženských věcech“ nic neví, ale při své práci pro peklo si našel čas na to, aby vystudoval medicínu. Věděl o tom víc než já. „Drsný,“ poznamenala jsem. „Ale z pohledu toho chlapa to asi byla dobrá odplata.“ „Jo. Měla to být normální nekomplikovaná dohoda, ale něco se pokazilo. Nebo spíš napravilo. Vaječníky jí dál fungovaly a produkovaly vajíčka, i když nemohla dítě donosit. A tak si se svým novým manželem našla náhradní matku. Nechala si odebrat vajíčka, v Petriho misce namixovali koktejl a náhradní mat ka dítě odnosila. Buch!“

„Takže ta žena nakonec přece jen měla dítě,“ poznamenala jsem. „No teda! Věda porazila peklo. Všichni ti osvícenští filozofové měli pravdu.“ Hugh se mému vtipu pousmál. „Byla to hloupost. Někdo – tím míním Rachel – na to měl myslet, když vybíral infekci, která z té dámy udělá neplodnou. Rachel to podělala. Ten chlap pak vznesl námitky rovnou v pekle a získal svou duši zpátky, proto že došlo k porušení dohody.“ „Páni,“ užasla jsem. „Vsadím se, že to byl poprask. Co teď Rachel dělá?“ Ušklíbl se. „Radši nevědět.“

Souhlasila jsem. „Ale co to má společného se mnou? Takové případy se stávají jen zřídka.“

„Stává se to častěji, než myslíš. Prodávající si většinou ani nevšimne, že se něco pokazilo. Ale když na to přijde skřet nebo ně kdo z nadřízených, viděl jsem, že pohnou nebem i zemí – promiň slovní hříčku –, jen aby to napravili.“ „Takže naznačuješ, že Niphon tady jen dělá, že je tu kvůli Tawny, a přitom udělal nějakou chybu při koupi mojí duše?“ Hugh rozhodil rukama. „Nevím. Vím jenom to, že když se ukáže skřet a podstupuje kvůli něčemu takové problémy, musí jít o něco velkého. Možná to není situace jako s Rachel. Možná se nejedná o porušení dohody, ale o něco určitě.“ „Já jsem uzavřela smlouvu už dávno,“ zamumlala jsem. „Všichni, kterých se týkala, už jsou mrtví. Kdyby byl nějaký problém, musela bych to reklamovat už tehdy.“ „Jak jsem řekl, nevím. Možná dělám unáhlené závěry.“ „Mohl by ses podívat? Dokázal by ses k té smlouvě dostat?“

„Ne.“ Hugh odpověděl skoro dřív, než jsem stačila svůj dotaz dopovědět. „To rozhodně ne.“ „Ale jestli je v ní něco, co by se třeba dalo vyložit jinak, a já o tom nevím…“

„Myslíš si, že můžu prostě napochodovat k pekelným záznamům a vytáhnout smlouvu, se kterou nemám nic společného?“ vykřikl. „To tak! Kdyby mě chytili, to, co se stalo Rachel, by mi připadalo jako povýšení.“ „Ale…“ „Ne,“ zopakoval hlasem pevným jako kámen. „Bez debat. Mám tě rád, zlato. Ty víš, že ano. Jsi jako moje sestra a já bych pro tebe udělal skoro všechno, ale tohle ne. Je mi líto.“ Zírala jsem na něj. On zase zíral na mě. „Chceš moji radu? Zbav se Niphona. A Tawny taky, jestli můžeš. Jestli tady provozují něco nekalého, odhal je a zbytek už zařídí Jerome.“

„Vždyť Jerome tu ani není! Do prčic! Proč mi s tím nepomůžeš? S milostným životem ses mi hrnul pomáhat hned, když jsi tuhle mluvil se Sethem.“

Hugh přimhouřil oči. „To bylo nejspíš to nejlepší, co jsem pro tebe kdy udělal.“ „Zbláznil ses? Teď o tom pořád mluví. Neustále si dělá staros ti, aby mi neublížil a abych kvůli němu netrpěla!“

nic.“

„To je dobře,“ vyštěkl Hugh. „To by měl.“ Shrnula jsem odpadky na tác a vstala. „Tak zatím. Díky… za

Hugh mě následoval ke košům na odpadky. „Chováš se ne

rozumně. Ve všem.“ „Nikdy jsem s tebou nezacházela tak jako ty se mnou,“ řekla jsem a shrnula obsah tácu do odpadu. „Jsem tvoje kamarádka.“ „Kamarádství s tím nemá nic společného.“ „Kamarádství s tím má společného úplně všechno!“ Odložil svůj tác na ostatní a podíval se na hodinky. „Hele, už musím jít. Omlouvám se, že ti nemůžu dát odpovědi, které chceš. Uvidíme se u Petera?“ Peter nedokázal opominout jedi nou příležtost k oslavě, a tak nás pozval na štědrovečerní večeři, jakkoli se to zdálo podivné. „Ne. Budu se Sethem. Pokud se se mnou ovšem na základě tvých cenných rad nerozejde.“

Hugh si skousl ret a bylo znát, že má na jazyku něco nemilého. Zavrtěl hlavou, otočil se a odešel.

20

Nečekala jsem, že se mi Dante ozve tak rychle. Vzhledem k tomu, co říkal o obtížnosti ochranného kouzla proti Nyx, jsem předpokládala, že mu výroba nějakou dobu potrvá – pokud ji vůbec zvládne. Hughovy postřehy mě navíc utvrdily v mém rostoucím skepticismu vůči Dantovým schopnostem. „Mám pro tebe tu ochranu,“ oznámil mi Dante do telefonu. „Teda aspoň nejlepší, na jakou se zmůžu. Jestli ji chceš, tak si pro ni přijď.“ Zavěsil.

Zajela jsem tedy do Rainier Valley. Dantův obchod byl liduprázdný jako obvykle. „Asi tu nemáš kšefty ani před Vánoci, co?“ „No to bys koukala,“ řekl, sotva se vynořil ze zadní místnosti. „Přichází sem spousta lidí s depresí ze svátků. Tady, chytej.“ Hodil po mně věc velikosti baseballového míčku. Chytila jsem ji, a když jsem si ji prohlédla, trochu mě zklamala. Vypada la to jako proutěná koule vyrobená z tenkých tmavých větviček. Mezerami jsem viděla další věci uvnitř. Jedna z nich vypada la jako kámen. Další zase jako peříčko. Když jsem tím zatřásla, chrastilo to.

„To je ono?“ dotázala jsem se. „Tohle ode mě udrží nekonečně mocnou snovou bytost? Vypadá to jako reklama na Záhadu Blair Witch.“

„Nemůže ji to odehnat,“ řekl. „To nemůže nic. Ale možná ji přejde chuť. Je to spíš něco jako… repelent.“ „Jako citronella?“ Obrátil oči v sloup. „Ano, jako citronella. Ale záleží na tom, kolik bude mít Nyx zrovna energie. Jestli hodně, překoná to. Jest li málo…, tak by ji to mohlo zadržet.“

Znovu jsem kouli prozkoumala. Pořád mi připadala jako nic moc. Necítila jsem z ní žádnou sílu ani magii, ale ne všechny předměty mají auru, kterou dokážu zaznamenat. Čtení z neživých předmětů jde smrtelníkům se zvláštními psychickými schopnostmi líp než níže postaveným nesmrtelným. Moje mlčení zjevně Danta rozmrzelo.

„Hele,“ vyštěkl. „Nemusíš to používat, ale stálo mě to zatraceně hodně sil, abych to vyrobil, jasný? Bylo by od tebe hezké,

kdyby sis v následujících pěti minutách odpustila svůj obvyklý sarkasmus a poděkovala mi.“ „Můj obvyklý sarka…“

Potlačila jsem vztek, který ve mně vzplál. Dante sice mezi mými známými zaujímal přední místo v žebříčku cyniků, ale já taky nejsem žádná hlásná trouba optimismu. A od chvíle, kdy jsem ho poprvé přišla požádat o pomoc, jsem mu dávala pořád ně zabrat. Když jsem se teď na něj dívala, všimla jsem si, že je bledý a vypadá unaveně. Oči měl zarudlé. Možná ta koule k ničemu není, ale jeho bezpochyby stála nemalé úsilí, aby ji vyrobil. „Máš pravdu,“ řekla jsem. „Omlouvám se. Děkuju. Děkuju ti za to.“

Povytáhl obočí a bylo na něm znát, že se musí hodně ovládat, aby se té mojí upřímnosti nevysmál. Přikývl. „Není zač.“ Oba jsme čekali, až znova promluví ten druhý. Asi jsme spolu neuměli komunikovat bez sarkasmu. „Takže… našlas už svoje andělské kamarády?“

„Ne. Zřejmě potřebuju nějaký signál jako pro Batmana. Jerome je taky pryč. Hugh – ten můj kamarád skřet – ho sice může kontaktovat, ale Jerome by zuřil, kdyby se ukázalo, že jsme se spletli.“ Zamračila jsem se a vybavila si náš rozhovor z restaurace. „Každopádně Hugh teď rozzuřil mě, takže ani nevím, jestli stojím o jeho pomoc.“

Dante se usmál. „Myslel jsem, že sukuby se mají přátelit s každým na potkání. Nebo je to taky jenom pověra, stejně jako netopýří křídla a plameny šlehající z očí?“ „Otravuje mě kvůli Sethovi.“ Dante na mě pohlédl s očekáváním. Povzdechla jsem si.

„Myslí si, že je ztráta času, že spolu chodíme. A ne kvůli sexu. Myslí si, že mi to ublíží.“ „To je teda na skřeta dost altruistický názor. Ale vzhledem k vaší ujeté morálce si začínám myslet, že se u vás dá těžko něco předpokládat.“ Udělal pár kroků ke mně a škádlivě mi poklepal na nos. „A co ty? Myslíš, že ti to ublíží?“ „Ne. A pokud ano, tak se s tím budu muset vyrovnat. Hugh by se o to neměl starat. A taky by neměl znepokojovat Setha!“

„Nebuď tak naštvaná, když si o tebe lidi dělají starosti. Znamená to, že jim na tobě záleží. Kdyby nás takových bylo víc, hned by bylo na světě míň bolesti.“

To byl od Danta nečekaný postřeh. „Možná. Ale taky by bylo mnohem míň zbytečného stresu.“

Zasmál se a vzal mě za ruku. Otočil mi ji a zadíval se mi do dlaně. „Náhodné čáry pro tohle tělo?“ dotázal se. Přikývla jsem. „Nemůžeš si je změnit na ty původní?“ „Ty umíš číst z ruky? Myslela jsem, že je to jen hromada keců.“ „Někdy.“

Čekala jsem, že ještě něco dodá, ale mlčel. Jeho šedé oči byly vážné a zamyšlené. Díval se mi do očí. Něco v jeho pohledu mě přesvědčilo, a tak jsem si neochotně změnila ruce do podoby, v jaké jsem se narodila. Svoje původní tělo jsem nepoužila ode dne, kdy jsem se stala sukubou, a tahle malá změna mi přišla hrozně nepřirozená. Nesnášela jsem tu podobu. Moje původní ruce byly obrovské, mnohem větší, než by se hodily k mému současnému drobnému tělu. Vypadalo to divně a nesouměrně.

Dante mi podržel ruce ve svých a díval se z jedné dlaně na druhou. Po několika vteřinách si odfrkl a ruce mi pustil. „To je ale překvápko.“ Změnila jsem si ruce zase na ty, které jsem měla předtím. „Co?“ zeptala jsem se. „Pravačka?“ „Jo.“

Ukázal na levou ruku. „Tyhle čáry představují to, s čím ses narodila – tvoje vrozené předpoklady. Pravá ruka ukazuje, jak ses vyvíjela, měnila se a přizpůsobovala. Přirozenost a výchova.“ „Takže?“ „Máš identické čáry na obou rukou. Tvoje čára srdce je v dla ni dobře zřetelná, což znamená, že jsi citlivá a vášnivá povaha. To není žádné překvapení. Ale rozpadá se na milión kousků. Pořád se dál dělí.“ Poklepal mi na levou ruku. „A tenhle model chování budeš opakovat už navždy. Nepoučíš se, nezměníš se.“

„Pokud jsem k tomu předurčena, tak co s tím má společného změna a poučení? Není to už jednou dané?“ Nelíbil se mi jeho karatelský tón, jako bych mohla za to, jaké mám ruce. „Nezačínej,“ řekl. „Nejsem žádný filozof a nechci se pouštět do debat o tom, jestli je všechno předurčeno, nebo jestli máme svobodnou vůli. Navíc čtení z ruky je jen snůška nesmyslů.“ „Jo,“ poznamenala jsem suše. „To jsem slyšela.“

K mému překvapení mě Dante vzal kolem ramen a v jakémsi polovičatém objetí si mě přitáhl blíž. „Dávej si pozor, sukubo. Zrovna teď se ve tvém životě vyskytuje spousta nebezpečných věcí. Na všech frontách. Ani já nechci vidět, jak si natlučeš.“

Zůstala jsem v jeho objetí a opřela si mu hlavu o hruď. „Odkdy jsi tak milý? Pořád se ještě snažíš dostat mě do postele?“ „O to se snažím pořád.“ Políbil mě na čelo, pak na nos a na konec na rty. „Ale oblíbil jsem si tě. Prostě dávej pozor.“

Potom jsem odjela domů, poněkud překvapená z Dantova nečekaného chování. Přemýšlela jsem o něm a do Queen Anne jsem dorazila dřív, než jsem se nadála. V mém bytě nebyl ani Vincent, ani andělé, a tak jsem se rozhodla, že zajdu do knihkupectví. Dneska jsem sice měla volno, ale věděla jsem, že tam všichni budou mít plno práce a pomoc navíc se jim jistě bude hodit. Potřebovala jsem přijít na jiné myšlenky.

Těsně před zavíračkou mi zavolal Seth a zeptal se, jestli ho můžu vyzvednout u jeho bratra. Opravdu zašel s Terrym do kina, jenže si nechal auto tady v Queen Ann, protože ho tu Terry vyzvedl, a teď potřeboval odvézt domů. Dodělala jsem, co jsem měla rozpracováno v kanceláři, a vyrazila. Terry a Andrea mě vřele přivítali a připomněli mi, abych k nim přišla na štědrovečerní večeři, přestože jsem je už dávno ujistila, že přijdu. Na můj vztah se Sethem odjakživa pohlíželi jako na křehký (což taky byl) a cítili se povinováni dělat, co je v jejich silách, aby ho ochránili. Holčičky byly nadšené, že mě vidí, jako pokaždé. Okamžitě mě zasypaly palbou otázek a zača ly něco vykládat.

Všechny až na Kaylu. Dnes večer měla zřejmě dovoleno zůstat vzhůru déle. Na jejím mlčení nebylo nic zvláštního – kromě naší nedávné podivné konverzace nemluvila skoro nikdy. Většinou mě ale přiběhla spolu se sestrami přivítat. Dnes večer však zůstala sedět na pohovce a vážně se na mě dívala. Když se Seth zvedl k odchodu, odtrhla jsem se od děvčátek a došla ke Kayle. „Ahoj,“ řekla jsem a usedla vedle ní. „Jak se…“ Ani jsem se jí nedotkla, ale Kayla ode mě najednou ucukla, jako bych ji spálila. Vystřelila z pohovky a rozběhla se do vedlejší místnosti. Slyšeli jsme její krůčky na schodech, jak cupitala do svého pokoje. Překvapeně jsem pohlédla na ostatní. „Co jsem jí udělala?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla nechápavě Andrea. „Celý ve čer byla v pohodě.“ „Asi ji něco popadlo,“ řekl Terry. „U dětí někdy těžko říct. A zvlášť když jsou to holky.“ Rozcuchal Kendall vlasy a ta vykvikla.

Na Kaylu všichni rychle zapomněli a loučili se se mnou a se Sethem. Ale byla jsem zčásti duchem nepřítomná. Kayla mě vždycky ráda viděla a posledně mi dokonce projevila svou důvěru. Dnes večer na mě ovšem pohlížela s čirou hrůzou. Proč? Způsobila to její nálada? Nebo mám na sobě něco, co nevidím? Než jsme odešli, zeptala jsem se, jestli se s Kaylou můžu ještě rozloučit a promluvit si s ní. Našla jsem ji nahoře v jejím pokoji, kde schoulená seděla v rohu na posteli a svírala svého jednorožce. Když mě uviděla, oči se jí rozšířily hrůzou. Zastavila jsem se ve dveřích do pokoje. „Ahoj,“ řekla jsem. „Jsi v pořádku?“ Žádná odpověď, jen ještě víc vykulené oči.

„Nepůjdu už blíž,“ ujistila jsem ji. „Slibuju. Ale prosím…, řekni mi, co se děje. Co vidíš? Proč se mě bojíš?“ Na chvíli jsem myslela, že mi vůbec neodpoví. Pak konečně promluvila tak tichým hláskem, že byl sotva slyšet. „Jsi zlá,“ zašeptala. „Proč jsi tak zlá?“

Tohle jsem nečekala. Myslela jsem, že mi poví, že se mi nad hlavou vznáší přízračná čarodějnice nebo něco podobného. Ale z jejích slov mi poklesl žaludek. Uvědomuju si, že jsem zlá – to je ostatně definice služebníka pekel. Každý den žiju se svým věčným úkolem, svádím a kazím muže. Ale když mi ta holčička řek la, že jsem „zlá“, zasáhlo mě to víc, než by mě mohlo zasáhnout nejhorší obvinění. Beze slova jsem se otočila a vrátila se dolů. Když jsem vezla Setha k sobě domů, cestou jsem mu povědě la o situaci s anděly a o tom, že jsem nikam nepokročila. „Pronásleduje tě nějaká příšera, a ty se rozhodneš jít do prá ce?“ Vyznělo to od něj pobaveně i zoufale. „Tos mohla jít rovnou se mnou do kina.“ „Jo.“ Připadala jsem si jako blbec. „Nechtěla jsem narušovat vaše družné bratrské vztahy.“ „A taky jsi zapomněla,“ dodal. „Na tebe nikdy nezapomínám,“ ujistila jsem ho. „Ale měla jsem jiné myšlenky.“

va…“

„Zvláštní, že když se role obrátí, nikdy to není dobrá výmlu

Když jsme přišli ke mně, byt byl pořád prázdný. Kabát a ta

lisman od Danta jsem hodila do ložnice a šla si sednout vedle Setha na gauč. „Nesnáším čekání,“ řekla jsem mu. „Proč pořád musím? V životě se mi vyskytne nějaká nadpřirozená katastrofa a já vždycky skončím u toho, že jen tak sedím a připadám si k ničemu. Pořád jsem závislá na ostatních.“ „Ne, nejsi,“ ujistil mě a propletl své prsty s mými. „Jsi úžasná a schopná. Ale nemůžeš dělat všechno.“ „Přála bych si, abych uměla i něco jiného než měnit podobu a vypadat dobře. Chtěla bych umět třeba střílet z prstů laserové paprsky nebo něco podobného.“ „Myslíš, že by to Nyx zastavilo?“ „Ne. Ale bylo by to super.“ „Já jsem zase vždycky chtěl mít schopnost zmrazovat.“ „Zmrazovat?“ „Jo.“ Seth dramaticky ukázal na můj stolek. „Když mluvíme o superhrdinech, tak kdybych tuhle schopnost měl, jenom bych mávl rukou a tady tohle všechno by okamžitě pokryl led.“ „Ne námraza?“ „To je fuk.“

„A jak by ti námraza nebo led pomohly, kdybys bojoval se zločinem?“ „To nevím. Ale bylo by to super.“ Rozesmála jsem se a přitulila se k němu. Hned mi bylo líp. Tohle mi chybělo. „Nemáš hlad?“ zeptala jsem se ho. „Yasmine s Vincentem tady pořádají vlastní verzi soutěže o nejlepšího šéfkuchaře.“

Přišli jsme do kuchyně a objevili tam tolik jídla, že takové množství tam nebylo od doby, kdy jsem se sem nastěhovala. Odkryla jsem talíř, na němž byly nakrájené kousky ovocného kolá če. Seth ukázal na lednici. „Jestli tam najdu jahody, bude to důkaz Boží existence.“ Otevřela jsem lednici a zadívala se na její obsah. „Připrav se na náboženský zážitek,“ varovala jsem ho a vytáhla misku pokrájených jahod posypaných cukrem. Druhou rukou jsem vyndala další misku zamotanou v plastové fólii. „A domácí šlehačka.“ „Aleluja,“ řekl.

Naložili jsme si na talíře koláč a jahody a snové přízraky nám rázem byly k smíchu. Rozbalila jsem šlehačku a Seth si do ní okamžitě namočil prst. „Barbare,“ okřikla jsem ho. „Božská krmě,“ opáčil a olízl si šlehačku z prstu. Namočil další prst a nabídl mi. Naklonila jsem se k němu a prst olízla. V ústech jsem ucítila hutnou sladkou chuť. „Mmm,“ broukla jsem a zavřela oči. „Mmm,“ řekl Seth. Otevřela jsem oči. „Pořád mluvíš o té šlehačce?“ „Ani ne.“ „Tak o tomhle?“

Na prstě měl pořád ještě trochu šlehačky. Dala jsem si ho do pusy a něžně ho sála. Olizovala jsem poslední zbytky pochoutky a zároveň hladila Sethovu kůži jazykem. Tajil dech, dokud jsem neskončila. „Díky za očistu.“ „Čistota je sestrou zbožnosti. Aspoň tak jsem to slyšela.“ „Ale myslím, že toho mám na sobě víc,“ prohlásil. „Vážně?“ podivila jsem se. „Kde?“ Namočil prst do šlehačky znovu. „Tady.“ Slízala jsem šlehačku a sála a přitom líbala všechny jeho prsty – nejen ten zlobivý. Když jsem skončila, obrátila jsem mu ruku a políbila ho do dlaně. „Tak. Zářivě čistá.“ Seth zavrtěl hlavou. „Ale ne.“ „Co?“ „Taky jsi od šlehačky.“ „Opravdu? Kde?“ Namočil prst do misky a otřel mi ho o rty, o bradu a ze strany o krk. „Všude,“ prohlásil. Než jsem se zmohla na odpověď, začal mi slízávat šlehačku z krku a líbat mě se stejnou smyslností, s jakou jsem já líbala jeho prsty. Erotičnost, která v tom byla, mě ohromila – a to se dám takovými věcmi vykolejit jen stěží. Instinktivně jsem se k němu natáčela a zakláněla hlavu, aby mohl rty postupovat výš. Cítila jsem, jak jeho horký a úžasně zkušený jazyk slízává každou kapičku šlehačky z mého krku. Pak se přesunul k bradě a nakonec

ke rtům.

Políbili jsme se tvrději a na dezert zapomněli. Vychutnávala jsem si, jak se jeho rty dokonale tisknou k mým. Stála jsem zády přitisknutá k lince a Seth se tiskl ke mně. Byla jsem tam jako v pasti. Když jsem se od něj konečně odtrhla, sotva jsem popadala dech. „Teda,“ poznamenala jsem s vykulenýma očima. „Tak proto nevařím. Vede to akorát k malérům.“ Seth ode mě neodstoupil a teď se rozhlédl doprava doleva. V očích měl rozpálený divoký výraz, z něhož jsem se zachvěla. „Nemyslím, že se stalo něco tak hrozného.“ „Zatím ne,“ uznala jsem. „Ale víš, jak to chodí.“ Pokrčil rameny. „Jo. Ale ani teď se neděje nic hrozného.“ „Bude, jestli ne…“

Seth mě znovu začal líbat a tentokrát mě u toho objal kolem pasu a přivinul si mě blíž. Objala jsem ho kolem krku a naklonila hlavu, aby mě mohl políbit víc. Bylo to erotické a nebezpečné a nádherné a já se toho nemohla nabažit. Ale věděla jsem, že se toho musím nabažit co nejrychleji. Zatímco jsem přemýšlela, jak ten polibek ukončit, udělal to místo mě Seth. „Aha,“ utahovala jsem si z něj. „Dostal jsi rozum.“

Seth se na mě usmál a srdce mi poskočilo, když jsem v jeho očích viděla kombinaci živočišné touhy a jeho obvyklého pla chého výrazu. „Ne,“ řekl. „Podívejme se, kam až můžeme zajít.“ „To už víš,“ pověděla jsem mu. „Už jsme to dřív stopovali.“

To bylo trochu přehnané. Nikdy jsme nic nestopovali, ale vždycky jsme nějak vycítili, jak dlouho a jak hluboce se můžeme líbat, než bylo na čase to ukončit. Zavrtěl hlavou. „Nemyslím líbání. Myslím tohle.“ Měla jsem na sobě černé tílko a přes něj červený svetřík. Seth mi rozepnul tři velké knoflíky na svetru a svlékl mi ho. Nechal ho spadnout na podlahu a pak mi položil dlaně na paže. Jeho prsty mě na holé kůži hřály. Podíval se na mě s očekáváním. „Stopujeme, za jak dlouho mi sundáš svetr?“ zeptala jsem se ho. „Špatná odpověď. Ne vždycky se to týká tebe.“ Přetáhl si přes hlavu tričko s nápisem Cap’n Crunch. Přivinul si mě k hrudi dřív, než tričko dopadlo na podlahu. Na moje smysly okamžitě zaútočila příjemná vůně jeho zlatavé kůže. Úplně

mě zaplavila. Odolala jsem touze začít mu líbat hruď a s předstíranou lehkomyslností jsem se mu zadívala do očí. „To má být nějaký svlékací poker? Teda… a ž na to, že nehra jeme karty?“ „Tohle je zkouška, Thetis,“ řekl a uchopil okraj mého tílka. „Abychom vyzkoušeli, jak daleko můžeme zajít ve všech směrech. Nejen v líbání.“ Měla jsem ho zastavit, ale ten pocit, když mi klouzal rukama po těle, byl příliš omamný. Přetáhl mí tílko přes hlavu a hodil ho na hromadu ostatního oblečení, které už se válelo na zemi v kuchyni. Rozesmála jsem se. „Takže… už víme, jak moc se můžeme líbat. Teď se pokoušíš zjistit, jak moc můžeme být nazí?“ „Ano,“ odpověděl. Snažil se mluvit závažným tónem. „Je to vědecký experiment.“ „Spíš mi to připadá, že mě svlékáš.“ „To je jen součást experimentu. Jak moc se můžeme líbat, už víme. Ale můžeme se líbat nazí? Jak dlouho se můžeme líbat nazí? Je to totéž?“ „Já ne…“ Znovu mě umlčel polibkem a celé mé tělo se rozechvělo. Tisk la jsem se mu ňadry k hrudi. Neoddělovala nás žádná překážka, jen kůže na kůži, a bylo to neuvěřitelné. Z toho a taky z líbání se mi točila hlava. A tak Sethův experiment pokračoval. Vždycky z jednoho z nás něco svlékl, pak jsme se líbali, nastala pauza a zkoumali jsme výsledek. Když jsme byli oba úplně nazí, ustoupil a obdivoval moji postavu. Tvářil se spokojeně a radostně. „Myslím, že ta sukubí věc nefunguje,“ poznamenal.

„Ale funguje, to mi věř,“ řekla jsem a najednou jsem znervózněla. Každičký centimetr mého těla prahl po jeho dotecích. Kůže mě pálila. A můj hlad – instinkt, který mi velel krmit se lidskou energií – ve mně zuřil, jakmile mi došlo, že nastal čas večeře. Začalo to jako zábavná hra, ale teď jsem si uvědomila, jak moc je to nebezpečné. „Nejde ani tak o nahotu, jako spíš o to, že bychom se neměli tolik líbat. Pamatuješ, jak jsme si tehdy začali v posteli? Tehdy jsem z tebe vysála trochu energie, a to jsme byli oblečení. To stačilo. Jestli začneme něco dělat i s jinými částmi našich těl, hra skončí.“ Couvla jsem a natáhla se pro tričko. „Ale dnes večer

jsi udělal ohromný vědecký pokrok. To musím uznat.“

Než jsem vzala tričko do ruky, Seth mě chytil za zápěstí. Přitáhl si mě k sobě zpátky. „Jen ještě trochu. Jen abychom viděli.“ Pořád působil hrozně vzrušeně. V takovém rozpoložení už jsem ho viděla i dřív, ale nikdy ne tolik. „Co víc můžeme dělat?“ zeptala jsem se. „Jen ještě jeden polibek,“ prohlásil s předstíranou nevinností. „Jen… posledn í.“ „Proboha!“ „Jediný polibek, Thetis. A to je vše.“

Zaváhala jsem a pak jsem přikývla. „Tak dobře. Fajn. Ale nejdu do toho s tebou, takže nic nečekej.“ „Beru na vědomí.“

Aspoň jsem myslela, že řekl tohle, protože to vyznělo dost zdušeně, jak mi znovu přitiskl rty na moje. Znovu mě tiskl zády k lince a hladil mě po hýždích a sjížděl rukama níž, na zadní stra nu mých stehen. Byli jsme tak blízko u sebe. Tak strašně blízko. Až sem jsme nikdy dřív nezašli, nikdy předtím jsme se nelíbali nazí. Připadala jsem si tak živá, celá jsem hořela. Toužila jsem po něm jako sukuba i jako zamilovaná žena. Přehrada se protrhla a veškeré zábrany, které jsme předtím měli, teď přehlušila vášeň. Cítila jsem, jak je tvrdý a jak moc mě chce. Moje tělo také reagovalo a celá jsem se k němu zběsile tiskla. Ruka, kterou mi svíral stehno, se náhle napjala a zvedl mi celou nohu výš. Sotva se moje stehno ocitlo na úrovni jeho boku, ucítila jsem… to. To. Sethův život. Byl sladší než líbání, sladší než šlehačka. Vléval se do mě. Čistý a jasný, úplně jiný, než jaký jsem kdy ochutnala – tedy krom toho minule, kdy jsem mu ukradla trochu životní energie. Kdybych neměla zaměstnaná ústa, sténala bych. Pak se mi vrátil rozum a já se pokusila od Setha odtrhnout. Ale snažila jsem se málo a zmohla se jen na to, že jsem přerušila polibek. Prostě se přesunul níž a začal mi líbat krk. Příval energie se nezastavil. „Sethe. Sethe. Přesvědčili jsme se. Zjistili jsme, jak daleko mů žeme zajít.“ Zadíval se mi do očí a v jeho pohledu bylo nekonečně touhy a vášně. „Georgino, prosím… Jsme tak blízko… Jen jednou…“ Byli jsme blízko. Až příliš blízko.

„Ne.“ Přitiskla jsem mu dlaně na hruď. „Sethe! Přestaň.“ Silou jsem ho odstrčila. „Přestaň!“ Vykroutila jsem se mu a klopýtla pár kroků směrem od něj. Zachytila jsem se linky, abych neupad la. Přísun energie okamžitě ustal. Natáhl ke mně ruku, aby mě podepřel, ale držela jsem se z jeho dosahu. „Jsi… Jsi v po řádku?“ zeptal se. „Jsem v pohodě,“ odpověděla jsem zadýchaně. „Ale ty nejsi. Mám trochu… trochu tvoj í energie.“ „Trocha nic není.“

„Pro mě ne,“ řekla jsem a udržovala si od něj patřičnou vzdálenost. „Není to tvoje energie,“ řekl. Jeho oči byly pořád hladové a roztoužené. „Je moje. A myslím, že to za to stojí.“ Udělal krok vpřed. „Myslím, že to za to stojí, i kdybych jí ztratil víc.“

Vztaženou dlaní jsem ho zarazila, aby se nepřibližoval. „Přestaň. Nechoď už blíž. Nevěřím ti.“

Už se netvářil roztouženě, ale spíš ohromeně. „Ty… ty mi ne věříš? Nikdy by mě nenapadlo, že od tebe uslyším tohle.“ „Tak jsem to nemyslela. Doslova. Teda já nevím. Nemyslím, že bys mě znásilnil nebo tak něco, ale jsi tak… p řesvědčivý. A poslední dobou nejsi ve své kůži. Od té doby, co tě postřelili. Byl jsi… nev ím. Riskuješ. Jako bys měl krizi středního věku.“ „Mám životní krizi, Thetis. Nechci být jedním z těch lidí, kteří na smrtelné posteli zjistí, že vlastně v životě nic neudělali. Proč to nedokážeš pochopit? Maddie v jednom kuse povzbuzuješ, aby dělala vzrušující věci, ale mě se pořád snažíš chránit.“ „To je… n ěco jiného.“ „Jak to?“ podivil se. „Proč je v pořádku, když ona riskuje, ale já nesmím?“ „Protože je velký rozdíl mezi tím, jestli vylezeš na horu, nebo se vyspíš s někým, kdo tě připraví o roky tvého života. Jak dlou ho tahle fáze vydrží? Vždycky jsi říkal, že mezi námi nejde o sex.“

„Taky že ne,“ prohlásil hrdinsky. „Ani v nejmenším. Miluju tě kvůli… zkrátka z mnoha důvodů. Víc, než vůbec dokážu popsat. Ale nechci umřít, aniž bych se tě kdy dotkl. Doopravdy dotkl.“

Zůstala jsem na něj zírat. Mluvil vážně. Jak může říct, že nechce umřít, aniž by se mě dotkl, když právě to ho přiblíží smrti?

„To říkáš jen proto, žes už dlouho neměl sex,“ obvinila jsem ho. „Prostě ses rozpálil a teď ti to jasně nemyslí.“

„Rozpálil jsem se,“ připustil. „Tys mě rozpálila. Žena, kterou miluju.“ Udělal další krok směrem ke mně, ale pořád byl tak daleko, že se mě nemohl dotknout. „Chci tě, Georgino. Tak zoufale, že mě to ničí. A vím, že ty mě chceš taky. Jak to, že se tak bojíme něčeho, co jsme nikdy nevyzkoušeli? Když to takhle bude pokračovat celé roky…, an iž bychom poznali…“ Zavrt ěl hlavou a povzdechl si. „Prosím, Georgino. Jen jednou. Dovol nám být spolu – doopravdy spolu.“ Polkla jsem. Mluvil tak vážně. Byl tak milý. Tak sexy. A mlu vil rozumně. Klidný tón jeho hlasu mě málem přesvědčil, že na tom nesejde, jestli to vzdám a spojíme naše těla. Ztráta energie by byla malá a bezvýznamná. Zadívala jsem se mu do očí a snažila se přesvědčit sebe samu o jeho důvodech. Přitom jsem měla na paměti, co říkal Carter a ostatní. Že je to Sethovo rozhodnutí a já bych si s tím neměla dělat starosti. Ale samozřejmě, že jsem si je dělala.

„Ne,“ řekla jsem. „Nemůžu. Prosím, Sethe. Nedělej to. Nedívej se na mě takhle. Taky tě miluju, hrozně moc. Ale tohle nemůžeme. Říkám ti, že jenom potřebuješ sex. Běž ven a někoho si najdi. Nezáleží na tom koho. Je mi to jedno. Tím se to spraví a pro nás pak bude jednodušší pokračovat.“ „Nebylo by ti to jedno,“ řekl smrtelně klidným hlasem. „Říkáš sice, že jo, ale já vím, že by ti to jedno nebylo.“ „Ne, kdyby tě to ochránilo.“ „Na mojí ochraně nezáleží.“ „Sakra, jistěže ano!“ vykřikla jsem a vrhla se vpřed. Pěstmi jsem ho bouchla – lehce – do hrudi a najednou ve mně vybuchly všechny emoce z téhle naší hádky. „Copak to nechápeš? Musím tě chránit! Kdyby se ti něco stalo, něco, za co bych mohla já, zabilo by mě to. Zabilo by mě to. S tím se nedokážu vyrovnat. Nedokážu se vyrovnat s tím, že by se ti něco stalo. Opravdu by mě to zabilo!“

Přestala jsem na něj řvát a zadívala jsem se mu do očí. Ani jeden z nás nic neřekl. A jak se tak na mě díval, věděla jsem, na co myslí. Protože jsem myslela přesně na totéž. Řekla jsem totéž, co povídal Hugh o tom, co Setha trápí. Tím mým výbuchem se v našem vztahu vychýlila miska vah na druhou stranu. Nešlo o to, že bude trpět Seth. Šlo o to, že budu trpět já. Něžně mě uchopil za obě zápěstí. Sundal si moje ruce z hrudi

a pustil je. Couvl a beze slova začal sbírat z podlahy svoje obleče ní a oblékat se. Zůstala jsem stát na místě, nahá a strnulá. „Sethe…,“ řekla jsem pomalu. „Nemyslela jsem to tak.“

„To je v pořádku, Thetis,“ řekl, zapnul si kalhoty a ani se mi nepodíval do očí. „Chápu. Omlouvám se. Omlouvám se, že jsem na tebe tak tlačil.“ „Ne, ne… nejde o…“

„To je v pořádku,“ zopakoval. Mluvil tak strašně neutrálním tónem. Tak pevným hlasem. Nebylo to přirozené. „Vážně. Ale myslím, že už musím jít. Bude to tak lepší pro nás oba. A bůh ví, že ty máš dost starostí i beze mě.“ Ucítila jsem, jak se mi do očí hrnou slzy. „Nechtěla jsem…“

„Já vím, cos chtěla,“ řekl. Urovnal si košili a konečně se na mě podíval. „Ale vážně… Měl bych jít. Promluvíme si… nev ím kdy. Později.“ Zvedl ruku, jako by mě chtěl pohladit po tváři, ale pak ji zase spustil. S povzdechem se se mnou rozloučil a odešel.

Zůstala jsem stát, kde jsem byla, a ani jsem se nepohnula. Cítila jsem se, jako by mi někdo polil srdce kyselinou. Pálilo to a bolelo. Pak mě to konečně zasáhlo. Podlomila se mi kolena a já jsem klesla na podlahu. Připadala mi studená a tvrdá, jak jsem byla pořád ještě nahá. Přitáhla jsem si kolena k bradě, sklonila hlavu a uvažovala, co jsem to udělala. Jedna moje část prahla po tom, rozběhnout se za ním a škemrat, aby se vrátil, že se spolu můžeme milovat a dělat všechno, po čem kdy toužil. Ale moje druhá část – napůl rozum a napůl hrdost – mě zadržela.

Byla to stejná část, která mi kdysi dávno zabránila jít za Andrewem, když jsme se na zahradě dohadovali o černé smrti. Nechala jsem ho jít a sama si šla po svém. Když nakonec mor dorazil až do našeho města, můj biskup byl prvním z prchajících. Odešla jsem spolu s tím a s ostatními z naší domácnosti. Stejně jako v Masce rudé smrti neexistovalo místo, kde by se dalo před tou chorobou skrýt. Přesto byla ale některá místa lepší než jiná a můj biskup se zdržoval jen na těch lepších. Přežil. Uběhly měsíce a doléhaly k nám zvěsti o městě, kde jsme žili. V té době už mě Geoffrey unavoval, a tak jsem se rozhodla, že nastal čas vydat se dál. Od svého arcidémona jsem dostala povolení přesunout se do Florencie. Jedné noci jsem se vyplížila z Geoffreyho domu a vydala se na dlouhou cestu. Cesta vedla přes naše staré město, jímž jsem o týden později procházela.

Město zasažené morem nevypadalo tak, jak si moderní lidé představují. Rozhodně se na ulicích neválely hromady mrtvol ani nic podobného. Ne vždycky. Koneckonců Evropa černou smrt nakonec přežila a civilizace fungovala i v těch nejhorších dobách. Obilí pořád rostlo, domy se pořád stavěly a děti se dál rodily. Město působilo klidnějším a melancholičtějším dojmem, než když jsem tam žila. Andrewa jsem v kostele nenašla. Stařík, kte rý tam okopával půdu, mi řekl, že Andrew odjel pomáhat svým farníkům v chudší čtvrti.

Vyhledala jsem ho tam a našla ho v domě pivovarníka. Pivovarník měl početnou rodinu – osm dětí – a navíc s nimi bydleli i jeho bratři. Dům byl malý a špinavý. Všichni kromě pivovarníkovy ženy tam byli nakažení. Ta pomáhala Andrewovi pečovat o svou rodinu.

„Cecily?“ ujistil se ohromeně, jakmile mě uviděl. Klečel u mladičkého hocha. Pocítila jsem radost i úlevu. Andrew je naživu. Zůstal, bojoval s nemocí a vyhrál. Došla jsem k němu a skrčila se vedla něj. Žena zrovna dávala napít malé holčičce a nepříjemně na mě zahlížela. Neměla jsem na sobě hedvábné ani nijak honosné šaty, ale na první pohled jsem byla z jiné společenské vrstvy než oni. Zřejmě pořádně nevěděla, jak se ke mně chovat. „Ty žiješ,“ vydechla jsem. „Dělala jsem si starosti. Hrozně jsem se bála, že už tě nikdy neuvidím.“

Něžně se na mě usmál a já si všimla, že má kolem očí víc vrásek, než míval dřív. „Bůh nás ještě nechtěl rozdělit,“ řekl.

Podívala jsem se na toho hocha. Myslela jsem, že ho Andrew krmí, ale teď jsem uviděla, že mu dává poslední pomazání. Chlapec byl do půl těla nahý a na krku a v podpaží měl všeříkající tmavé dýměje, které daly moru jméno. Mor obvykle udělal své asi za týden, ale hoch vypadal tak vyčerpaně, že byste mysleli, že umírá už celé roky. Měl horečnaté oči a nezdálo se, že by vnímal, jestli tu vůbec jsme. Do krku mi stoupla žluč a odvrátila jsem zrak. Postavila jsem se a řekla Andrewovi: „Nechám tě… Nechám tě to tady dokončit a počkám na tebe venku.“ Vyšla jsem z domu ven, kde bylo teplo a nikdo tam neumíral. Po chvíli za mnou Andrew přišel. Nezeptala jsem se ho, jestli

ten chlapec stále ještě žije. Namísto toho jsem se otázala: „Kolik jich žije? Kolik z těch, kvůli kterým jsi zůstal a riskoval život, přežilo?“ Pokrčil rameny. „Tři čtvrtiny. Někdy polovina, když byli buď velmi mladí, nebo velmi staří.“

„Polovina,“ zopakovala jsem bezvýrazně. „To není moc dobré.“ „Kdyby díky mně přežilo jen o jednoho člověka víc, bylo by to velice dobré.“ Zadívala jsem se do jeho vážného a spokojeného obličeje a povzdechla jsem si. „Ty mě tak rozčiluješ.“ Usmál se. Znovu jsem povzdechla. „Jak ti můžu pomoct?“ Jeho úsměv se vytratil. „Neposmívej se, Cecily.“ „Já se neposmívám. Řekni mi, co mám dělat.“

A pak jsem najednou zjistila, že dělám ošetřovatelku v městečku uprostřed anglických lesů. Upřímně, boj s morem nebyl žádná sláva. Důležité byly základy, aby lidé byli čistí a zásobili se takovým množstvím vody a jídla, kolik jen bylo možné. Ostatní už záleželo na jejich imunitním systému a – pokud jste věřili Andrewovi – na Bohu. Když se moji pacienti dostali za bod, odkud už není návratu, většinou jsem pomáhat přestala. Nemohla jsem se na to dívat a ponechala jsem je Andrewovi a jeho modlitbám.

Ale někdy jsem viděla, jak se lidé uzdravili, lidé, kterým už jsem nedávala žádnou naději. V takových chvílích jsem téměř věřila, že je nad námi opravdu nějaká vyšší moc. A věřila jsem tomu do té doby, než se nakazil i Andrew. Začalo to pomalu, horečka a bolesti, ale oba dva jsme věděli, co to znamená. Ignoroval to a pracoval dál, dokud se symptomy neprojevily naplno. Nakonec už nedokázal chorobě vzdorovat. Zanedbávala jsem svoje ostatní pacienty a věnovala se jen jemu.

„Měla bys pomáhat i ostatním,“ pověděl mi jednoho dne. Kůži měl zarudlou a flekatou a kolem lymfatických uzlin se mu pomalu začínaly objevovat tmavé skvrny. Přestože byl nemoc ný a vyčerpaný, připadal mi pořád krásný. „Nedělej si se mnou starosti.“

„Musím si s tebou dělat starosti. Nikdo jiný si je nedělá.“ To byla pravda. Andrew pomáhal tolika lidem, ale k němu nikdo nepřišel, přestože ti, kteří mor přežili, vůči němu byli většinou

už imunní. „Na tom nezáleží,“ řekl mi Andrew slabým hlasem. „Jsem rád, že přežili.“

„Ty to taky přežiješ,“ ujistila jsem ho tvrdohlavě, přestože všechno nasvědčovalo pravému opaku. „Musíš žít dál, abys mohl pokračovat ve své práci.“

Vykouzlil úsměv. „To doufám, ale myslím, že můj čas na tomto světě pomalu vypršel. Zatímco ty…“ Pod íval se na mě – opravdu se na mě podíval – a mě ohromila láska, která vyzařova la z jeho pohledu. Věděla jsem, že ho přitahuju, ale něco takové ho jsem nikdy nečekala. „Ty, Cecily… ty se nenakaz íš. Ty budeš žít, budeš pořád silná, zdravá a krásná. Cítím to. Bůh tě miluje.“

„Ne,“ namítla jsem smutně. „Bůh mě nenávidí. Proto mě nechává naživu.“

„Bůh nám dává jen takové úkoly, o nichž ví, že je zvládneme. Na, vezmi si tohle.“ Dotkl se zlatého křížku, který měl na krku, ale byl příliš slabý, než aby si ho dokázal sundat. „Vezmi si ho, až umřu.“ „Ne, Andrewe, ty ne…“ „Vezmi si ho,“ zopakoval tak odhodlaným hlasem, jaký je nom svedl. „Vezmi si ho, a kdykoli ho uvidíš, vzpomeň si, že tě Bůh miluje a ví, že žádná pohroma, které čelíš, není pro tebe příliš velká, abys ji nezdolala. Jsi silná. Ty vytrváš.“

Po tvářích se mi začaly kutálet horké slzy. „Tohle jsi neměl dělat,“ řekla jsem mu. „Neměl jsi jim pomáhat. Kdybys to nedělal, přežil bys.“ Zavrtěl hlavou. „Ano, ale pak bych nedokázal žít sám se se bou.“ Andrew pak vydržel ještě pár dní. Zůstala jsem s ním, ale kaž dý okamžik pro mě byl utrpením. Nenáviděla jsem, když jsem se musela koukat, co se s ním děje. A víc než kdy jindy jsem byla přesvědčená, že na lidi nedohlíží žádná vyšší dobrotivá moc. Zemřel tiše a v klidu, stejným způsobem, jakým žil. Když se to stalo, přišel jiný kněz, aby mu dal poslední pomazání. Andrewovy poslední chvíle byly plné naděje a absolutní víry v to, co se bude dít dál. Zůstala jsem, abych se postarala o pohřeb, ale nebyl nijak honosný. Tehdy se okázalé pohřby ani nedělaly – nebo aspoň ne pro muže, jako byl on. Zanedlouho poté jsem odjela z Anglie na pevninu a po něja

kém čase bolest z Andrewovy ztráty začínala nabývat jiné podoby. Pořád mi scházel – bolelo to a připadalo mi, že jsem ztratila část sebe samé. A k tomu jsem ještě začala mít výčitky svědomí. Připadalo mi, že jsem se o něj měla postarat lépe. Měla jsem trvat na tom, aby odešel se mnou, když přišel mor. Nebo jsem si měla taky zašpinit ruce a pomáhat mu pečovat o nemocné už od začátku. Možná by se tak nedostal k tomu, kdo ho nakazil. Florencie byla na počátku renesance nádherné město. Ale i když jsem tam začala žít mezi vší tou krásou a uměním, Andrewova smrt mě mučila ještě mnoho let. Byla to bolest z výčitek a z toho, jak mi chyběl. Zarývala se mi do srdce. Nikdy nepřešla úplně, ale postupně se zmenšovala – jen to trvalo hrozně dlouho. Jak řekl Hugh, dlouhý život znamená prostě to, že máte víc času na truchlení.

21

Pět minut poté, co Seth odešel, jsem si uvědomila, že jsem udělala chybu. Ne proto, že jsem ho odmítla – to bylo správné. Ale ne měla jsem ho nechat takhle odejít. Takhle by hádka končit neměla.

I po všech těch letech jsem pořád zuřila, že Andrew umřel, když pomáhal těm lidem. Jeho ztráta mě pořád bolela. Až do dnešního dne jsem věřila, že postoj, který jsem zaujala tehdy v té zahradě, byl správný, ale vždycky jsem litovala, že jsme se rozdělili. Vstoupil mezi nás vztek a hrdost, což nás drželo od sebe, až už bylo málem pozdě. I když jsme spolu vzájemně nesouhlasili, měli jsme zůstat spolu. Měli jsme si promluvit a pokusit se najít nějaký kompromis. Nemínila jsem dopustit, aby tenhle můj vztek měl na svědo mí další spory a nedorozumění mezi mnou a Sethem. Nesmím se připravit o čas, který můžeme trávit spolu. Musela jsem to napravit. Plná odhodlání jsem popadla kabát, kabelku a vyběhla ze dveří za ním.

Napůl jsem šla, napůl běžela do knihkupectví, kde nechal svoje auto, ale už tam nebylo. Prošvihla jsem ho. Chvíli jsem zírala na prázdné parkoviště a pak jsem vešla do obchodu. Když jsem tu byla prve, konečně jsem koupila Carterovi přiblblý dá rek a nechala ho u sebe v kanceláři. Ale když jsem se tam teď vrátila a dárek nacpala do kabelky, zjistila jsem, že nemám dost vůle odejít. Namísto toho jsem usedla na židli a zabořila hlavu do dlaní. Jak se to mohlo mezi mnou a Sethem takhle pokazit? Opravdu tím postřelením získal nový pohled na život? Anebo by k tomu došlo tak jako tak? Náhle zaplnila místnost Yasminina energie a já jsem vzhlédla zrovna v momentě, kdy se ona a Vincent materializovali přímo přede mnou. Myšlenky na Setha mě okamžitě opustily. „Ahoj, Georgino,“ řekl Vincent. „Dostal jsem tvůj vzkaz…“ „Vím o Nyx,“ vyhrkla jsem.

Zavládlo ohromené mlčení. Nevím, jak to mají nefilové, ale anděly jen tak něco nepřekvapí. Yasmine teď ale zjevně překvapená byla. A jelikož byla anděl, ani se nesnažila zapírat. Jenom se mě

zeptala: „Jak jsi to zjistila?“

„Protože mě využívá, abych za ni dělala špinavou práci.“ Zatvářili se ještě udiveněji. „Akorát… si nejsem jistá, jak přesně to dělá.“ Ti dva na sebe pohlédli a pak se zadívali zase na mě. „Začni od začátku,“ požádala mě Yasmine. „Tak se obvykle s vyprávěním začíná.“ A tak jsem začala. Nejdřív jsem jim pověděla o svých snech a ztrátě energie. Pak došlo na moje podivné vědomosti o tragických událostech a na útržkovité pocity související s Nyxinými činy. Nakonec jsem vysvětlila, jak Erik a Dante poskládali všech no dohromady a spojili to, co se mi děje, se všemi těmi zprávami o neštěstích.

Yasmine usedla na židli a zamyšleně zaklonila hlavu. Působila podobně jako Vincent v nemocnici, když byl zahloubaný. Uvažovala jsem, jestli je to jedno z těch gest, která od sebe občas lidé v páru přejímají. „Hmm… brilantn í. Tak takhle to dělá, abychom ji nenašli.“

„To by mě nikdy nenapadlo,“ připustil Vincent a přecházel sem a tam. „Ale o to samozřejmě jde.“ „Takže vy teda víte, co mi dělá?“ zeptala jsem se nedočkavě. Ničilo mě, že já nic nevím. „Jo,“ řekla Yasmine. „Ale nejdřív musíme sehnat ostatní.“ „Ostatní…“

Ta otázka už se mi drala na rty, když vtom se v místnosti materializovaly tři osoby: Carter, Joel a Whitney. Kolem mě sršely andělské aury. Nedokázala jsem se ubránit mírné závisti. Mně by trvalo celé dny, než bych zastihla výše postavené nesmrtelné, ale Yasmine to svedla pouhou myšlenkou.

Carter se na mě usmál, Joel se tvářil nasupeně a Whitney nechápavě.

„Co se děje?“ vyzvídal Joel. Vypadal stejně naštvaně, jako když jsem ho viděla posledně. Ještě že je nesmrtelný, jinak by ho nejspíš kleplo už před staletími. „Proč jsi nás vzal na tohle… tohle… místo?“ Mysleli byste si, že se ocitl uprostřed opiového doupěte a ne v malé kanceláři se špatně vymalovanými stěnami. Yasmine se naklonila na židli, lokty měla na kolenou a dlaně mi si podpírala bradu. Tmavé oči jí jiskřily vzrušením. „Máme ji. Našli jsme ji – nebo spíš Georgina ji našla.“

Joel a Whitney se zatvářili vyjeveně. Carter ne. Ten vypadal, jako by to čekal. „Nemůžu uvěřit, že ti trvalo tak dlouho, než jsi na to přišla,“ zažertoval. Whitney to ale nepobavilo. „Vysvětlete to.“

Yasmine se toho ujala, a když skončila, na ostatní to zapůsobilo stejně jako předtím na ni a na Vincenta. Dokonce ani Joel už se netvářil tak naštvaně. „Geniální,“ zamumlal. „Pokaždé když unikne, vymyslí nový způsob, jak se nám vyhnout.“

Dívala jsem se z obličeje na obličej. Po té hádce se Sethem jsem byla v citovém vypětí a v tu chvíli už mi docházela trpě livost. „Poví mi už konečně někdo, jak do toho všeho zapadám já?“

Carter ke mně přistoupil. Měl na sobě obnošenou modrou flanelovou košili a na hlavě baseballovou čepici, která vypadala, jako by prošla drtičkou na dřevo. Pořád se usmíval. „Teď už asi víš, že Vincent má zvláštní psychické schopnos ti. Je naladěný na náš svět a v určitých ohledech je citlivější na nadpřirozenou aktivitu než někteří z nás. U lidí se to občas stává.“ To byla pravda. Andělé nejsou všemocní a nejsou obdařeni všemi druhy nadání. Přikyvovala jsem a nikomu nevykládala, že vím, že Vincent je vlastně zvláštními schopnostmi obdařený ne fil. „Normálně by ji vystopoval velice rychle. Když Nyx rozpoutá mezi smrtelníky chaos, zůstává po ní… něco jako magické reziduum. Energie jí stačí k nasycení, ale ne k zamaskování. Někdo jako Vincent ji může…“

Vincent mu pomohl najít vhodná slova. „… vy čenichat. Jsem ohař na paranormálno.“ Yasmine se zahihňala.

„Zatím ještě nic nevycítil,“ pokračoval Carter. „Proto jsme museli přistoupit k všednějším metodám vyšetřování, jako je třeba hledání jejích typických postupů v novinových zprávách.“ „Takže… za sebou zametala stopy.“ Pokrčila jsem rameny. „Jak do toho zapadám já?“

„Tebe využívala k zakrývání stop. Několika různými způsoby. Jako jakousi bezpečnostní pojistku. Když brala energii tobě i lidským obětem, zdvojnásobila si tím její přísun. Pak pro ni bylo snazší se před námi ukrývat. Když její moc pohasla, myslím, že se vlastně… schovávala v tobě.“

„Au.“ Najednou jsem si připadala znásilněná. „Jak je to možné? Je tady… je tady te ď?“ Podívala jsem se na sebe, jako bych mohla něco vidět.

Carter se na mě zahleděl. „Ne. Nemyslím. Nejspíš má dost energie, aby se nějakou dobu pohybovala volně. A jak to dělá… No, do tebe proudí a zase z tebe odtékají život a energie a ona je svým způsobem obojím. Ty jsi pro tyhle síly něco jako potrubí.“

„Byla bych radši, kdyby se mi tak neříkalo. Připadám si jako nějaký stroj.“ „To těžko. To, že s tebou splývá, způsobuje, že občas vycítíš, co udělala. Některé podrobnosti toho, co provádí, do tebe prosáknou, přestože se to úporně snaží skrývat – stejně jako sebe.“ „Jak?“ „Těmi sny,“ řekl Vincent. „Rozptyluje tě těmi sny. Jsou šťast né a ty jimi začínáš být posedlá. Tvoje podvědomí je jimi v noci tak zaneprázdněno, že si ani nevšímáš, že ti ve spánku krade energii.“

Ohromeně jsem se zaklonila na židli. V životě už jsem se musela vypořádat se spoustou hrozných záležitostí – a za posled ních pár měsíců se jich událo výjimečně mnoho –, ale tohle byl vrchol. Kůže mě pálila a měla jsem podivný pocit, že moje tělo už není moje.

Taky mě roztrpčilo, že ty sny mě měly jenom svést z cesty, abych nevěděla, co se děje. Byly tak sladké…, tak mocné. Hýčka la jsem si je a teď se ukázalo, že jsou to jenom lži. Iluze vytvořené monstrem, aby zakrylo, že na mně parazituje. Ve světle tohohle vědomí se krása toho, co jsem ve snech viděla, najednou zdála laciná. Tu malou holčičku jsem milovala. Chtěla jsem v ni věřit. Chtěla jsem, aby byla skutečná. „Takže,“ řekl Joel a měřil si mě přivřenýma očima, „budeme muset použít sukubu, abychom Nyx vylákali ven.“ Ukázal na mě. „Běž. Běž svést nějakou nebohou duši, aby se Nyx vrátila.“ Trhla jsem sebou. Yasmine se na něj obořila: „Copak nevidíš, jak je rozrušená? Prokaž trochu soucitu.“ „Představitelé zla si žádný soucit nezaslouží,“ zabrblal.

Na druhé straně místnosti stála u dveří Whitney. Mluvila jen málo, takže mě překvapilo, že se teď ozvala. „Všechna stvoření si zaslouží soucit.“ Vzhlédla jsem a zadívala se jí do očí. Byly tmavé a bezedné, plné síly a citů. Měla jsem dojem, že padám do tem

not. Něco podobného se mi občas stávalo s Carterem. Uvědomila jsem si, že se mi nelíbí scházet se s anděly. Často se dívají až do duše – a obvykle to byla moje duše. Nastalo další trapné mlčení. „Dobře, dobře,“ řekla jsem. „Nemusíme si navzájem vylévat city a držet se za ručičky. Řekněte mi, co ode mě potřebujete.“ „Budeš návnada, Georgino,“ řekl Carter. „To jsem vždycky,“ zavrčela jsem. „Jak k tomu přijdu? Proč se mi pořád dějí takové věci?“ Není to tak dlouho, co jsem muse la dělat návnadu násilnickému polobohovi. Neměla jsem z toho o nic větší radost než teď.

Čekala jsem nějaký vtípek, ale Carter odpověděl se vší vážností. „Protože jsi jednou z těch unikátních bytostí, kolem nichž mají tendenci se shromažďovat mocnosti univerza.“

To bylo ještě horší než sloužit jako potrubí. O nic takového jsem nestála. Nechtěla jsem být terčem. Chtěla jsem zpátky svůj poklidný život, pracovat v knihkupectví a mít dokonalý vztah se svým přítelem. Dobře, takový vztah jsem zatím neměla, ale copak holka nesmí snít? Snít. Špatná volba slov.

„Bohužel,“ řekla Yasmine jemně. „Joel má v určitém ohledu pravdu. Opravdu potřebujeme, aby sis, ehm, doplnila energii a vylákala tím Nyx.“ Joel se ušklíbl.

Já jsem si povzdechla. „Vím, že je to důležité… Nechci, aby ublížila ještě někomu dalšímu, ale opravdu to musí být dneska v noci? Nemůžeme to udělat zítra? Zkrátka… zkrátka teď se na to necítím.“ Ne po tom, co se stalo se Sethem. Ne po tom všem, co se stalo. Byla jsem psychicky tak vyčerpaná, že se mi z pomy šlení na sex dělalo nevolno, i když by mi doplněnil energii.

Joel zaťal ruce v pěsti. „Necítíš se na to? Teď není čas na skuhrání! V sázce jsou životy…“ „Joele,“ okřikl ho Carter. Bylo to jen jediné slovo, ale pronesl ho tvrdě a zaznívala z něj síla. Laxního a sarkastického Cartera jsem nikdy dřív neslyšela promluvit takovýmhle příkrým tónem. Zaklínili se do sebe s Joelem pohledy. Nedokázala jsem odhadnout síly výše postavených nesmrtelných, ale věděla jsem, že Carter je zatraceně mocný. Dokonce mocnější než Jerome. „Nech ji na pokoji. Nyx beztak útočí, jen když ukradne energii. Pro tu

hle noc by to mělo být v pořádku.“

Kdybych nevěděla své, řekla bych, že se Joel Cartera bojí. Vypadal, jako by toho chtěl říct ještě mnohem víc, ale nakonec vycouval. „Fajn,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Střelila jsem po Carterovi pohledem plným úlevy. Ve svém současném rozpoložení bych teď nejspíš měla se sváděním stejnou smůlu jako Tawny. Když jsem si vzpomněla na druhou sukubu, uvažovala jsem, jestli bych se neměla zmínit o svém podezření, že Nyx hoduje i na Tawny. Nakonec jsem si to ale rozmyslela. Vypadalo by to jako příliš náhod naráz. Nechala jsem to být. Yasmine se zvedla a položila mi ruku na rameno. „Odpočiň si. Vypadáš hrozně. Potřebuješ se připravit na zítřek.“ „No nazdar. Můžu vypadat, jak chci. A když mi někdo řekne, že vypadám hrozně, tak už je to se mnou asi hodně vážné.“ Usmála se. „Je v tom víc než jen fyzická stránka.“ Zmizela. Whitney a Joel ji po chvilce následovali. Jen Carter a Vincent se mnou zůstali. „Dobře to dopadne,“ ujistil mě Carter.

„Nevím. Leze do mě nějaká šílená bytost živící se chaosem,“ řekla jsem. „A vy se ji snažíte vyhnat. Zdá se mi, že je dost veliká pravděpodobnost, že to dopadne úplně jinak než dobře.“ „I ty malověrná,“ usmál se a taky zmizel.

Vincent a já jsme tam chvíli stáli. Nakonec jsem si znovu povzdechla. „Zatracení andělé.“ Dotkl se mého ramene. „Pojďme domů.“

Vyšli jsme ven do zimy a vydali se ke mně domů. Moc jsme nemluvili. Vincent vypadal unaveně a zamyšleně, což bezpochyby způsobila celá ta záležitost s Nyx. Ale jak jsme se blíži li k mému bytu, jeho výraz se pomalu měnil. Nejdřív se tvářil prostě nechápavě. Potom překvapeně, pak ohromeně, pak zase zděšeně a nakonec znechuceně. Zastavili jsme se na schodech uvnitř budovy. „Co se děje?“ zeptala jsem se ho. Ukázal nahoru. „Něco tam je… n ějaké zlo.“

„Myslíš… v mém bytě? Vždyť přece víš, že technicky vzato jsem zlo já sama…“ Vincent zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Tohle je zlo jiného druhu.

Ty jsi zlo od přirozené podstaty – bez urážky. Tohle je ale něco jiného. Stvořené zlo. Je černé a skrznaskrz špatné. Nepřirozené. Víš o někom dalším, kdo bydlí tady v domě a patří k tvojí partě?“ „Ne. Bydlím tu jenom já.“ Zašklebil se. „No, tak tedy půjdeme dál a uvidíme, odkud se to šíří. Uf. Pro moje smysly je to jako… zahn ívající odpadky.“

Vešli jsme dovnitř a Vincentovi netrvalo dlouho, aby zjistil, odkud to zlo vychází. Z mého bytu. „Říkala jsem ti, že jsem jediné zlo tady v domě,“ zažertovala jsem. Ale jeho reakce mě trochu znervózňovala.

Vincent neodpověděl a jenom kolem mě prošel a začal byt prohlédávat způsobem, který mi připomínal ohaře. Zapadl do mojí ložnice a po chvíli se vrátil s Dantovým čarodějným výtvorem. „Tohle,“ prohlásil Vincent a držel si kouli od těla v natažené ruce. „Tohle?“ zeptala jsem se ohromeně. „To… nic nen í.“ „Kdes k tomu přišla?“ „Vyrobil mi to jeden známý. Ten, co mi pomáhá. Předstírá, že je… okultista. Nebo mo žná opravdu je. Vykládá sny a tvrdí o sobě, že je mág.“ Zadívala jsem se na proutěnou kouli. „Myslíš teda, že je vážně mág?“

„No rozhodně něco umí. Tahle věc je tak nečistá, že nemůžu uvěřit, že to taky necítíš. Teda můžu tomu uvěřit…, protože jsi naladěná na jiný druh magie. Ale proboha! Z tohohle mám po cit… jako bych plaval v žumpě.“ „No… j á vím, že je na něm něco špatného. Tvrdí to o sobě a říkal to i jeden kamarád. Ale já nevím… Zdálo se mi, že přehání.“ „Není špatnost jako špatnost,“ řekl Vincent. „A tohle stojí za to. Má to být repelent, co? Dal ti to, aby od tebe udržel Nyx?“ „Jo…, ale nebyl si jist ý, jestli to bude fungovat…“

„Fungovalo by to. Tohle by od tebe udrželo cokoli. Vyrobit něco takového… Propánakrále, Georgino, to vyžaduje neuvěři telnou moc. Jen velice málo lidí se rodí s takovými schopnostmi. A on rozhodně ne. Tohle je ukradená síla.“ „Sílu krade kdekdo,“ poznamenala jsem suše. „Já, Nyx…“ Vincentův pohled ztvrdl. „Ty a ona ji z lidí vysáváte. Tahle síla byla z někoho vyrvána. Jako bys někomu vyrvala srdce z hrudi.“

„Cože…?“ Vytřeštila jsem oči. „Chceš říct, že Dante někoho zabil, aby to vyrobil?“

„Aby vyrobil konkrétně tohle? Možná. Ale musel by už tak vládnout velikou mocí – nezávisle na té, kterou vložil do tohohle –, aby se vůbec mohl pokusit něco takového vyrobit. A aby takovou mocí vládl, musel někdy ve svém životě udělat něco velice zlého.“ „Jako třeba… někoho zabít?“

„Víc než to. Zabít výjimečným způsobem – něco jako obětovat. Víš přece, jaká síla z toho může vzejít.“

To jsem věděla. Jako sukuba jsem neměla na výběr a musela jsem krást mužům duše, ale jiného zla jsem se snažila vyvarovat. Přesto ale nemůžete pracovat pro peklo a nevědět o všemožných krutostech a jak se provádějí.

„A taky,“ pokračoval Vincent, „víš, jak se zvýší účinek – jak naroste význam –, když někoho zabiješ jako oběť…“ „Jasně. Zvětší se tím moc.“ Na krku mi naskočila husí kůže, jak mi začínalo docházet, kam tím vším Vincent míří.

„Ať už udělal cokoli, aby získal takovou sílu, nešlo jen o nějaké nahodilé čisté zabití. Mělo to pro něj význam. A bylo to strašlivé. Aby tu moc získal, musel se obrátit proti sobě – vzdát se části své lidskosti.“ Zírala jsem na proutěnou kouli. Nedokázala jsem z ní vycítit to, co Vincent, ale přesto už mi taky byla odporná a vadilo mi, že tu vůbec je. A najednou už jsem se nedivila, že ke mně Kayla měla odpor. Když jsem s ní mluvila, měla jsem talisman v kabelce. Řekla, že jsem „zlá“, protože jsem nejspíš byla pokrytá mocí toho talismanu. Co Dante udělal? Jaký čin tenhle lehkovážný posměváček Dante spáchal, aby získal moc, o níž jak Vincent, tak Hugh prohlašovali, že je k výrobě tohohle talismanu nezbytná? Ať už to bylo cokoli, byl to ten důvod, proč ho Erik nenávidí. Zachvěla jsem se. „Můžeš to zničit?“ Vincent přikývl. „Chceš, abych to udělal?“

Hlavou mi problesklo, že tahle věc má schopnost nepustit ke mně Nyx. Ale nedokáže ji donutit, aby zmizela, a my potřebuje me, aby se Nyx vrátila, pokud ji máme zastavit nadobro. Polkla jsem a přikývla. „Jo, do toho.“

Trvalo to jen pár vteřin. Proutěná koule vzplála zeleným světlem a vzápětí byla Vincentova ruka prázdná. Necítila jsem žád

nou změnu energie ani nic podobného, ale nefil vypadal, že se mu ulevilo. Vydechla jsem. „Fajn. Takže teď už ji nic nezastaví, viď?“ „Ne,“ řekl a promnul si ruce. „Připrav se.“

22

Druhý den Seth v knihkupectví nebyl, což jsem považovala za zlé znamení. Obvykle to byla jeho pasivně agresivní reakce na to, že jsme se pohádali. Při práci jsem o něm hodně přemýšlela a vybavovala si tu naši hroznou hádku. Za tu dobu, co jsme spolu, jsme vedli hodně nepříjemných rozhovorů, ale nic podobného se mezi námi nikdy nestalo. Nedokázala jsem určit, co přesně mě na tom tak rozčilu je – kromě toho, co bylo zřejmé na první pohled –, ale měla jsem dojem, že to byl rozhodující okamžik, který bude mít dalekosáh lé následky. Děsilo mě to a chtěla jsem všechno napravit. A taky jsem si samozřejmě dělala starosti s tou záležitostí s Nyx. Po práci si budu muset najít nějakou oběť. Vincent mi řekl, že andělé přijdou, až budu spát – a až Nyx začne jednat. „Jsi v pořádku?“ Vzhlédla jsem od štosů šeků, které jsem podepisovala ve své kanceláři. Maddie přede mnou stála v úzké černé sukni a bílé blůze. Vypadala úchvatně. Dokonce měla i rozpuštěné vlasy. „Páni,“ poznamenala jsem. „Nějaká zvláštní událost?“

„Nic takového,“ odpověděla a pokrčila rameny. „Jen obnova šatníku.“ Nadzvedla jednu nohu a ukázala mi černé boty na sedmicentimetrových podpatcích. „No to mě podrž,“ vydechla jsem. „Ty neděláš nic polovi čatě.“

Rozzářila se a já si na ní všimla něčeho, co nesouviselo s oblečením. Z očí jí vyzařovala radost – štěstí, díky němuž působila sebevědomě a rozzářeně. K té zahořklé ženě z aukce měla hodně daleko. „Co se děje?“ zeptala jsem se. Poprvé ten den jsem se zaměři la na někoho jiného než na sebe. Usmála se ještě víc a ve tvářích se jí objevily ďolíčky. Po chvil ce opět zvážněla. „To ti povím pak. Mám dobré zprávy. Ale co ty? Co se stalo? Vypadáš příšerně.“ Yasmine mi včera večer řekla totéž. Je opravdu smutné, když si sukuba nedokáže udržet špičkový standard. Zavrtěla jsem hlavou.

„Je to… slo žité.“ Obdařila jsem ji chabým úsměvem. „Ale vypořádám se s tím, neměj obavy. Radši se budeme bavit o něčem veselejším. Pověz mi, co se stalo.“

„Nemůžu. Potřebují mě teď na prodejně. Jen jsem ti přinesla tohle.“ Položila mi na stůl štos papírů. Málem se utopily v ostatních, které už jsem tam měla. V kanceláři jsem měla takový chaos, že si v ní Nyx mohla klidně udělat doupě.

„Ale no tak. Hořím nedočkavostí, že se snad zblázním,“ škádlila jsem ji. „No… Mysl íš, že bys mě zítra mohla hodit na letiště? Jedu na Vánoce domů.“ „Doug jede s tebou?“

„Ne. Toho ti dám jako vánoční dárek. Ale všechno ti povím cestou, pokud mě tam odvezeš. Potřebovala bych vyrazit tak kolem páté.“

„Provoz v pět odpoledne, v pátek před Vánoci… To budeme mít spoustu času na povídání.“ Vrátila se jí obvyklá nervozita. „Jestli je to pro tebe problém…“ „Ne. Beztak zavíráme brzo. Pak můžeme hned vyrazit.“

Maddie odešla a mě ta její záhadná novinka na chvilku přivedla na jiné myšlenky. Ať se stalo cokoli, bylo to dobře. Zamlouvalo se mi, jak se Maddie změnila. Spokojenost a sebevědomí jí slušely. Ze zamyšlení mě vytrhlo zvonění telefonu. Zvedla jsem ho a uslyšela Sethův hlas.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho a doufala, že to zní chladně a suverénně, a ne zoufale a jako že se mi ulevilo. „Ahoj.“ Následovala dlouhá pauza. „Já… jen jsem se chtěl ujistit, že na Vánoce přijdeš.“

Srdce mi pokleslo. Žádné „chybělas mi“. Žádné „omlouvám se“. „Jistě. To bych si nenechala uniknout.“

Když jsem pomyslela na Vánoce, měla jsem dojem podivného déj? vu. Na Díkůvzdání jsme taky byli u jeho bratra. A stejně jako teď, i tehdy jsme byli rozhádání. Teď to tu bylo zas: můj život, nekonečná smyčka. Nepoučíš se. Nezměníš se.

Se Sethem jsme to tehdy pochopitelně urovnali. Možná se to bude opakovat i tentokrát. Koneckonců svátky mají mít kouzel

nou moc, ne? „Dobře,“ řekl mi. „Vyzvednu tě.“ „Dobře.“

Další dlouhá pauza. „Stavil bych se dneska, ale… No, ta kniha…“

Ta kniha. Vždycky ta kniha. Ale co, já jsem dneska zaneprázdněná božstvem chaosu. „Jo, já vím. Nic se neděje.“ „Promluvíme si o Vánocích.“ „Dobře.“

Zavěsili jsme. Zamrazilo mě. Už zase. Neměla jsem jasnovidecké nadání, ale jakýsi vnitřní instinkt – který neměl nic společného s Nyxinými vidinami z budoucnosti – mi napověděl, že se schyluje k čemusi velkému. Po práci jsem zajela do Bellevue, nejbohatšího a nejokázalej šího předměstí Seattlu. Bylo to město samo o sobě a bylo pra vým opakem čtvrti SeaTac. V centru Bellevue rostly neustále další a další hotely, restaurace a obchody. Díky příjmům z Boeingu a Microsoftu tamější staré budovy ustupovaly úhlednějším a modernějším.

V Bellevue krom toho bydlel chlápek jménem Kevin. Seznámila jsem se s ním před lety v baru. Na Kevinovi nebylo nic po zoruhodného. Nebyl ani hříšník, ani světec, spíš něco uprostřed. Ale kdykoli jsem se s ním vyspala, získala jsem slušnou dávku energie. Nejpodstatnější na něm bylo, že byl vždycky k dispozici. Pracoval doma – asi nějaký internetový byznys –, a zdálo se, že nikdy nevychází z bytu, přestože byl pohledný a společenský. Nikdy jsem se ho na to ale nevyptávala, protože mi vyhovovalo mít ho po ruce, kdykoli jsem potřebovala rychlý a snadný sex s někým ne úplně odporným.

„Sandro,“ vydechl šťastně, když mi otevřel dveře. Měl pečlivě zastřižené tmavě hnědé vlasy a nově si nechal narůst vousy. Slušely mu. Pobaveně mě pozoroval tmavohnědýma očima. „Je to už dlouho.“

Moje převtělení do „Sandry“ mělo drobnou postavu podobnou té, kterou používám obvykle. Tím ale veškerá podobnost končila. Vlasy jsem teď měla černé a kudrnaté a oči modré tak, že v určitém světle vypadaly fialové. Pod dlouhým černým kabátem jsem měla tmavomodré šaty bez rukávů, které mě těsně obepínaly a do tohohle počasí se moc nehodily.

„To jo,“ přitakala jsem. „Znamená to, že mě nepustíš dál?“

Usmál se a odstoupil. Rozmáchlým gestem mi naznačil, abych vešla. „Myslíš snad, že jsem se zbláznil? Tebe by mohl odmítnout jenom idiot.“

Následovala jsem Kevina chodbou do obýváku. Od té doby, kdy jsem u něj byla naposled, to tu předělal a byla to změna k lepšímu. Nábytek i výzdoba byly v odstínech šedomodré, která mi připomínala zimní soumrak. V krbu praskal oheň a z veliké ho okna ve výklenku byl krásný výhled na další domy. Odložila jsem si kabát a přehodila ho přes židli. Uhladila jsem si šaty. „Dáš si něco k pití?“ zeptal se mě s rukama v kapsách. Zavrtěla jsem hlavou. „Nemám moc času.“ Smutně se na mě usmál. „To nemáš nikdy. Víš, že mi někdy připadá, že mě využíváš?“ „A je to problém?“

„Problém?“ podivil se a odfrkl si. „Krásná žena, která se mnou chce mít sex bez závazků? To má k problému daleko.“ Udělal několik kroků směrem ke mně. „Využívej si mě, jak se ti zachce.“

Přistoupil ještě blíž a políbili jsme se. Žádné zdržování, žádné úvodní tanečky. Ovinula jsem mu ruce kolem krku a pootevřela ústa. Nemohla jsem se dočkat, až ho ucítím a ochutnám. Položil mi ruce na boky a pak jimi přejel výš. Stáhl mi ramínka a stahoval mi šaty níž, dokud mi neobnažil ňadra. Přitom mě celou dobu líbal. Přitiskl mě zády ke zdi u krbu. Na odhalených nohou jsem cítila žár. Oběma rukama mi sevřel prsa a palci mi přejížděl po bradavkách a mačkal je. Měnil intenzitu stisku, takže byl někdy něžný, jindy zase tvrdý.

Přerušila jsem dlouhý polibek a kývla hlavou směrem k oknu za ním. „To okno…“ Znovu přitiskl rty na moje. Naše jazyky se nakrátko propletly a pak se ode mě odtrhl, jen aby řekl: „Já vím.“ Tón jeho hlasu mi napověděl, že nejenže ví, ale že to takhle i chce. Nechala jsem to tedy být. Asi měl zrovna exhibicionistické období.

Nakonec odtrhl ústa od mých rtů a začal mě líbat na krku. Zaklonila jsem hlavu a prohnula se mu vstříc. Jednou rukou mi svíral ňadro a okusoval mi bradavku, škádlil ji zuby i jazykem. Druhou rukou mi vyhrnul sukni a nedočkavě se mi sápal do kalhotek.

Toužila jsem po jeho energii a dotecích. Tiše jsem sténala, jak postupoval rty po mém těle. Klekl si přede mnou a já dál zůstala stát u zdi. Stáhl mi kalhotky až ke kotníkům. Rukama mi vklouzl mezi stehna a nepatrně mi roztáhl nohy. Pak mi mezi ně vrazil obličej a mě zalechtaly jeho vousy. Celá jsem hořela a byla jsem vlhčí, než jsem si uvědomovala. Když se mi dotkl jazykem klitorisu, zasténala jsem hlasitěji a roztřásla se mi kolena.

Začala jsem mu vykládat, že tohle dělat nemusí, že je v pořádku, pokud chce přejít rovnou k věci. Ale jak pohyboval jazykem dopředu a dozadu, žár a vzrušení ve mně narůstaly, a tak jsem svá slova polkla. Poslední tři muži, s nimiž jsem spala, mě nedokázali uspokojit. Přestože jsem Kevina navštívila z vypočítavosti, jen kvůli polapení Nyx, náhle mě zachvátila sobecká touha získat víc než jen jeho životní energii. Pohyboval jazykem sem a tam, stále rychleji a naléhavěji. Jak se do mě začaly vlévat jeho myšlenky, pochopila jsem, že to nedělá jen proto, aby přišel s něčím novým, ale že se mu líbí sledovat, jak reaguju na každou sebenepatrnější změnu. Byl jedním z těch mužů, kteří si opravdu užívají, když mohou ženu učinit šťastnou. Žhavé místo mezi mýma nohama, které přivedl k živo tu, reagovalo na doteky jeho jazyka. Rozkoš se mi v pravidelných vlnách šířila do celého těla až ke konečkům prstů. Připadala jsem si jako hořící lidská pochodeň – nebo spíš sukubí pochodeň –, svíjela jsem se a nastavovala se mu. Když rozkoš dosáhla kritického bodu, kolena se mi roztřásla. Sklouzl mi rukama po nohou, aby mě podepřel a já zůstala stát. Nakonec moje tělo explodovalo a oheň se změnil v čisté svět lo, čistou blaženost. Vykřikla jsem, jak mě zasáhl orgasmus. Nepřestával mě dráždit jazykem, i když jsem se svíjela v křečích vyvrcholení. Nakonec už mě ani on nedokázal udržet na nohou. Jako by se mi proměnily v želé. Klesla jsem před ním na zem. Usmál se, upřímně potěšen, a sklonil se ke mně, aby mě políbil. Z jeho rtů jsem cítila svou vlastní chuť. „Tak pojď,“ řekl, vzal mě za ruce a pomohl mi vstát. Vedl mě k oknu a tam mi svlékl už napůl svlečené šaty. Vysadil mě na sedátko ve výklenku u okna. Svlékl se a zamumlal: „Měl bych jít pro kondom.“ Zrychleně jsem oddechovala a srdce mi divoce tlouklo. „Ne, chci tě cítit – jenom tebe.“ Vzala jsem ho za ruku a dala si ji mezi

nohy, nasměrovala jsem jeho prsty dovnitř. „Chci, abys mě taky cítil.“ Byla jsem vlhká, už než to všechno začalo, a po tom, co právě udělal, dvojnásob. Prsty do mě snadno vklouzl a oči se mu roz šířily. Chvilku se tvářil nerozhodně, ale nakonec přikývl. Kdybych měla radit svým lidským přátelům, samozřejmě bych byla zastáncem bezpečného sexu. Mně osobně na tom ale nezáleželo, protože jsem se nemohla nakazit žádnou chorobou ani otěhotnět. Svoje oběti jsem často přemlouvala, aby ochranu pustily z hlavy, aby se cítily provinileji. A dnes večer s Kevinem jsem se prostě nemínila obtěžovat s kondomem, protože jsem nechtěla marnit čas. Moje touha byla až příliš silná. Chtěla jsem ho hned. Sklouzla jsem mu rukama přes břicho níž a ucítila jsem, jak je tvrdý. Taky mě chtěl. Obemkla jsem ho prsty a začala jsem ho laskat a masírovat a při tom jsem si vychutnávala, jak se mi v ruce zvětšuje ještě víc. Zády jsem se přitiskla k chladivému sklu, zvedla jsem kolena a doširoka se rozkročila. Připadala jsem si jako motýl. Sedátko u okna bylo přesně správně vysoko, takže se naše boky ocitly ve stejné úrovni. Zavedla jsem ho do svého těla. Oba jsme při tom kontaktu zalapali po dechu. Vrazil ho do mě tak hluboko, jak jen to bylo možné, a naše boky se k sobě těs ně přimkly. Naplňoval mě úžasným způsobem. Z toho, že umím měnit podobu, vyplývá i to, že se dokážu udělat co nejužší, a líbilo se mi, jak teď Kevin testuje moje krajní meze. Na okamžik přestal a jenom si vychutnával naše propojená těla. Pak se začal znovu pomalu pohybovat a při každém pohybu vpřed mnou narážel do okna. A s tím se do mě začal vlévat jeho život. Málem jsem vydechla úlevou. Potěšení z toho, jak mě naplňuje jeho energie, soupeřilo s potěšením z fyzického naplnění. Tolik mi to chybělo. Chyběla mi ta krása a radost z čisté a nepopsatelné energie, kterou dokáže vygenerovat jen lidská duše. Nyx ze mě kus ukradla a teď jsem byla ráda, že ho mám zase zpátky, i když jen pro tuto chví li. Myšlenky, které přicházely spolu s jeho energií, byly šťastné a spokojené. Vychutnával si, že je se mnou. V koutku mysli tro chu zvráceně doufal, že se na nás možná dívají jeho sousedé odnaproti. Doufal v to. Doufal, že mu závidí. Přirážel čím dál tvrději a dokola opakoval, jak jsem nádher

ná a úžasná. Byla jsem tak rozcitlivělá, že jsem se udělala ještě dvakrát. Celé tělo mi tálo, jak jsem se chvěla v křečích orgasmu. Nakonec jsem ucítila, že se i on napjal, a jeho výraz napovídal, že se každou chvíli přestane ovládat. Zaryla jsem mu nehty do paží a škemrala, aby se udělal do mě. Poslechl a přirazil mě ke sklu tak tvrdě, že jsem jen doufala, že to okno vydrží. Spolu s jeho vyvrcholením mě zasáhl vrchol jeho životní energie. Jak všechno odeznívalo, oba jsme šťastně vzdychli.

Neodešla jsem od něj tak rychle jako od Bryce, ale ani jsem neztrácela čas na to, abychom si vychutnali pomalé doznívání. Pomohla jsem mu obléknout se, a než jsem odešla, ujistila jsem se, že leží na gauči pohodlně. Koneckonců jsem ho měla ráda a doufala jsem, že ho zase někdy uvidím při podobné příležitos ti. Při loučení se tvářil vyčerpaně, ale spokojeně. „Ty mě vyčerpáváš nejvíc ze všech žen, které jsem kdy měl,“ pověděl mi a oči se mu klížily únavou. Neubránila jsem se úsměvu. Samozřejmě, že ano. Jiné milen ky mu nekradou duši – aspoň ne doslova. „Znamená to, že chceš, abych příště přišla až za dlouho?“ Usmál se a zívl. „Ne. To rozhodně ne.“

S úsměvem jsem odešla a zamířila zase zpátky do města. Ale jak jsem jela autem do centra a překypovala energií, moje šťastné pocity poněkud zeslábly. Připomněla jsem si, proč jsem vlastně zajela Kevina navštívit a co se dnes v noci stane. Moje tělo, ještě před hodinou rozpálené na maximum, náhle zchladlo.

Když jsem dorazila domů, už tam na mě čekali Vincent, Carter a Yasmine. Žádný z nich nekomentoval moji záři. Namísto toho přešli rovnou k plánování. „Nyx pravděpodobně dnes v noci přijde,“ objasnil Carter. „A jakmile uvidí, že máš zase energii, zachová se stejně jako předtím.“ Yasmine přikyvovala. „Až k tomu dojde, nemůžeme tady být. Vincent bude v obýváku. Ona ho nebude z ničeho podezírat, bude ho považovat za obyčejného člověka. Ale jakmile Vincent vycítí, že tě vysává, dá nám okamžitě vědět. Přijdeme a spoutá me ji.“ Nelíbilo se mi, jak to zní – ani vysávání, ani spoutávání. „Jak to chcete udělat?“ „Vylákáme ji ven a chytíme do pasti,“ řekl Carter. „Ven“

pravděpodobně znamená ven ze mě. Jejda. „Pak ji vrátíme zpátky do jejího vězení,“ dodala Yasmine.

Ta jejich jistota byla nakažlivá, asi na mě zapůsobilo andělské charisma. A neexistoval jiný způsob, jak se z toho dostat, pokud jsem se chtěla své noční návštěvnice zbavit. „Dobře,“ řekla jsem. „Tak do toho.“ Andělé odešli. Bylo ještě brzy večer, a tak jsem trávila čas s Vincentem. Zahráli jsme si karty a zkoukli špatný film. Při takových obyčejných činnostech jsem snadno zapomínala, že je nefil. Když už se blížila půlnoc, zvedla jsem se a protáhla. „Nemyslím, že usnu,“ poznamenala jsem. „Je to jako snažit se usnout na Štědrý večer. Člověk je příliš rozrušený, než aby se dokázal uklidnit. Až na to, že… nečekám na Santu.“ Usmál se. „No, zkus to. Když bude třeba, nejspíš ti může me dát prášek na spaní, ale celá ta záležitost by líp zafungovala bez něj.“

Trvalo to dlouho. Ležela jsem v posteli skoro dvě hodiny, než jsem konečně usnula. Není snadné se uvolnit, když k sobě zvete stvoření chaosu, aby na vás hodovalo. Ale jak jsem usínala, nedokázala jsem se ubránit pocitu, že se trochu těším. Zase se mi bude zdát ten sen. A taky že ano. Začalo to jako vždycky a sen pokračoval až k té části, kdy hol čička upadla a moje snové já ji utěšovalo. Slzičky zrovna usycha ly, když jsme obě zaslechly zabouchnutí dveří od auta. Narovna la jsem se. Po tváři se mi při pohledu na dceru rozlil úsměv. Byly to takové ty přehnané city, které dospělí často k dětem chovají. „Slyšelas to?“ zeptalo se moje snové já. „Táta je doma.“ Holčička se také zatvářila radostně. Zvedla jsem se, vzala ji do náruče a balancovala s ní na jednom boku. Vyžadovalo to pořádný smysl pro rovnováhu, vzhledem k tomu, jak maličká jsem ve snu byla. Došly jsme ke dveřím a vyšly ven na verandu. Byl večer a všude panovalo ticho a tma, až na malou lampu, která visela na verandě. Ozařovala čistý bílý sníh na trávníku před domem a na příjezdové cestě. Z nebe se sypal další. To místo jsem nepoznáva la, ale Seattle to rozhodně nebyl. Při takové sněhové nadílce by celé město zpanikařilo a všichni by očekávali blížící se soudný den. Moje snové já ale bylo naprosto v klidu a sněhu si sotva vší

malo. Ať už bylo to místo kdekoli, tohle tu bylo normální.

Na příjezdové cestě právě zastavilo auto. Pocítila jsem, jak mi srdce přetéká štěstím. Vystoupil z něj muž, z něhož jsem v tom chabém světle viděla jen neurčitou tmavou siluetu. Vytáhl z kuf ru auta tašku na kolečkách a zaklapl víko. Děvčátko nadšeně sprásklo ruce a moje snové já tomu muži zamávalo na pozdrav. Také zamával a vykročil k domu. Moje bdělé já zoufale toužilo spatřit jeho obličej. Byla moc velká tma. Potřebovala jsem, aby přišel blíž, jen o trošku blíž… Ale blíž už nepřišel, protože vtom jsem ucítila, jak mi někdo rve duši z těla. Posadila jsem se na posteli a málem jsem vykřikla bolestí, kte rá mě náhle zachvátila. V pokoji stáli všichni čtyři andělé a Vin cent. Síla, která pulsovala kolem nás, byla skoro jako kouř. Sotva jsem dokázala dýchat. A tam, vedle mojí postele, byla Nyx. Hodně se podobala Erikovu popisu: stará vychrtlá žena. Pleť i vlasy měla bílé, její tmavé oči byly zapadlé a působily nelidsky. Byla zahalená v roztrhaném tenkém hadru. Působila skoro až průsvitně, jako by nebyla tak docela pevného skupenství. Kolem ní jiskřila její aura. Neviděla jsem síly, jimiž vládne, ale vzdáleně jsem je poci ťovala. Andělé ji dočasně uzavřeli stěnami energie, ale zatím ještě nebyla spoutaná. Svou velikou silou se snažila ze sevření uniknout. Zalapala jsem po dechu. Všichni z přítomných andělů vládli mnohem větší mocí než já, ale síly jich všech dohromady se síle Nyx sotva vyrovnaly. Ona navíc získala sílu i ode mě. Vzala si jí tak polovinu, než ji ze mě vyrvali.

Nyx zuřivě vřeštěla a snažila se od sebe stěny odstrčit. Pak jsem viděla, jak se kousek po kousku poměr sil mění. Moc ji opouštěla, čím víc ji používala. Síla andělů byla stabilní. Přemáhali ji. Uvědomila si to a zatvářila se zděšeně. Horečně si je měřila jednoho po druhém, až nakonec spočinula zrakem na Yasmine. Přetrvávalo mezi námi slaboučké spojení, takže mi došlo, k čemu se chystá. Vybrala si ze čtveřice andělů toho nejslabšího. Posbírala zbytek své moci a vrhla ji proti Yasmine, protože doufala, že tak naruší soustředěný andělský útok a zraní Yasmine natolik, aby ostatní rozptýlila. Okamžik předtím, než zaútočila, jsem postřehla Vincentův

výraz. Taky si uvědomil, co se Nyx chystá udělat. Vrhl se vpřed a odhodil svou masku. Ucítila jsem nezaměnitelnou energii ne fila a jeho síla zaplnila celou místnost. Byla obrovská. V té uličce se držel hodně zpátky. Z Nyx vystřelil neviditelný proud energie, jímž se snažila Yasmine zlikvidovat. Ale Vincent byl připraven a útok odvrá til. Odpálil energii zpátky k Nyx. Ta znovu zařvala a její obrana zakolísala. Ostatní andělé využili příležitosti a spoutali ji světelnými pásy. Po chvilce světlo pohaslo, ale ty pásy tam pořád byly, přestože už jsem je neviděla. Nyx sekala kolem sebe drápy, ale už byla v pasti. Nedokázala se dostat skrz stěny, kterými ji andělé obklopili. Dokázali to. Znovu uvrhli Nyx do zajetí. Ale žádný z andělů jí teď nevěnoval pozornost. Všichni se dívali na Vincenta. „Ty,“ vypravil ze sebe Joel.

Neváhal. Napochodoval k nefilovi a uviděla jsem, jak se kolem něj začíná vlnit světlo. Chystal se proměnit do své skutečné podoby, do podoby děsivé krásy a síly. Ale Yasmine byla rychlejší.

Štíhlá tmavovlasá žena se náhle změnila v čistý svit. Zářila všemi barvami duhy, a přitom žádnou z nich. V rukou se jí objevil ohnivý meč. Stoupla si před Vincenta – ten na ni křičel, ať toho nechá – a rozmáchla se mečem proti Joelovi. Ostří ho zasáh lo a Joel vykřikl. Zaplavil mě děsivý spalující pocit. Rychle jsem si zastínila oči a podívala se jinam. Došlo mi, co jsem málem udělala. Skuteč ná podoba andělů je něco nepopsatelného, co vyžaduje smysly, které člověk nemá – dokonce ani člověk proměněný v sukubu. Kdybych na ni zírala, vážně by mi to ublížilo. Dokonce i jen být s ní v jedné místnosti bolelo.

Ale než jsem odvrátila zrak, zahlédla jsem, co jsem potřebovala. Viděla jsem meč dopadnout. Yasmine napadla Joela. Nyx ji považovala z těch čtyř za nejslabší, ale Yasmine a Joel měli síly neuvěřitelně vyrovnané. Zaskočila ho a tím vychýlila váhy na svou stranu. Vzduch v místnosti kroužil téměř rychlostí hurikánu. Kolem mě explodovala ohromná energie, jako když se slunce mění v supernovu. Všechno se změnilo v oheň a vítr. A řev. Dvojí řev. Yas

minin a Joelův. Objala jsem se pažemi a zakryla si obličej. Byla jsem si jistá, že umřu. Energie, která mým směrem explodovala, dosáhla takové intenzity, že jistě rozmetá na kusy celou budovu, celý svět. A stále sílila.

Najednou se ale všechno obrátilo. Ze strany pokoje, kde jsem stála, náhle začala proudit moc opačným směrem, k andělům. Jako by se tam formovala černá díra a pohlcovala všechno v dosahu. Samozřejmě přitahovala jenom energii, a ne fyzické objek ty, ale stejně mi připadalo, že mě vtahuje taky. Chytila jsem se postele a použila ji jako kotvu, abych se udržela na místě. Čas ztratil význam. Klidně mohlo uplynout deset vteřin, nebo taky deset hodin.

Nakonec se ten vír zastavil a všechno utichlo. Atmosféra se vrátila do normálu. Už žádné šílené návaly energie. Jen to, co byste normálně očekávali v místnosti se třemi anděly, nefilem, sukubou a prvotní entitou chaosu. Poslední zmiňované nikdo nevěnoval pozornost. Yasmine se zase vrátila ke své „lidské“ podobě. To pro mě bylo bezpečné. Vzhlédla jsem a čekala, že Carter a Whitney se na ni teď vrhnou a zaútočí. Ale stáli bez hnutí. Po Joelovi nebylo ani stopy. Byl pryč, zničen. Ta smršť síly ohlašovala jeho zánik.

Yasmine klečela na kolenou a prsty si zarývala do tváří. Vzlykala a vyrážela ze sebe slova, která zněla jako zběsilá modlitba. Vincent, stejně jako andělé, si od ní udržoval odstup. Právě zabi la Joela. Nechápala jsem, proč nikdo nereaguje. Proč tam všichni jen tak stojí? Zdálo se, jako by všichni na něco čekali. Náhle vedle mě někdo zasyčel – spíš jen v mojí mysli než nahlas. „Sukubo.“

Podívala jsem se do Nyxiných bezedných očí. Stejně jako Vincent a andělé jsem na ni i já zapomněla. Natáhla ke mně ruku a já se přikrčila. Neviditelná pouta jí naštěstí zabránila přiblížit se ke mně.

„Sukubo,“ zopakovala. „Dotkni se těch stěn. Použij svoje poslední síly, abys mě osvobodila.“ „Co? Ne!“ Sledovala jsem zároveň ji i ostatní. Andělé pořád stáli bez hnutí. „Osvoboď mě a já ti pomůžu pomstít se.“ „Pomstít se? O čem to mluvíš? Komu?“

„Tomu, co mě za tebou poslal, když jsem unikla,“ řekla. „Tomu, který mi tě slíbil.“ Neměla jsem ponětí, o čem to mluví. „Myslíš… toho, kdo tě osvobodil?“ Znepokojeně se ohlédla. Čas jí ubíhal. „Ne, slíbil mi tě! Ale můžu ti pomoct. Pomoct ti potrestat…“

„Ne,“ přerušila jsem ji. Byla příliš nebezpečná. Žádná šílená pomsta by nestála za to, co by Nyx mohla způsobit smrtelníkům, kdyby byla volná. Její zoufalství ještě vzrostlo. Andělé se nakonec vzpamatují a vzpomenou si na ni. Obě jsme to dobře věděly. „Ukážu ti konec toho snu!“ vykřikla. „Ukážu ti toho muže. Toho muže ze snu.“ Srdce se mi zastavilo.

„Není skutečný,“ zašeptala jsem. „Všechno to byla lež. Používalas ty sny, jen abys mě obalamutila.“ „Ne! Všechno, co ukazuji, je pravda. Vždycky je to pravda.“

„To ne… To nen í možné.“ Polkla jsem a ucítila, jak se mi do očí hrnou slzy. Chtěla jsem, aby to byla pravda. Chtěla jsem to víc než cokoliv jiného. „Tohle se mi nikdy nemůže stát.“ Nyx začala bušit rukama do neviditelných stěn svého vězení. „Je to skutečné! Je to budoucnost! Viděla jsem to. Dotkni se stěn, a já ti to ukážu. Ukážu ti toho muže ze snu!“

Chtěla jsem to. Chtěla jsem ho vidět. Potřebovala jsem ho vidět. Muže ze snu. Muže, který by možná opravdu dokázal, aby se ta budoucnost naplnila… Natáhla jsem ruce, jako by je místo mě ovládala nějaká vnější síla. Nyx vytřeštila oči, nedočkavě a hladově. A pak se najednou místností rozlehl křik.

Ne, bylo to víc než křik. Když Yasmine zničila Joela, to byl křik. Tohle ale bylo něco víc. Byl to ten nejpříšernější hluk v celém vesmíru, fenomén, který přesahoval pouhé zvuky. Podobně jako moje oči nedokázaly plně vstřebat vzhled anděla, moje uši zase nedokázaly zpracovat tohle. Ruka mi klesla a já odtrhla oči od Nyx a podívala se k andě lům. Yasmine pořád ještě klečela a začínaly ji pohlcovat plameny. Ale nebyl to obyčejný oheň. Připomínalo mi to světlo její původ ní podoby: všechny barvy a přitom žádná. Carter a Whitney ji sledovali s nečitelnými výrazy.

Vincent přihlížel také. Udělal pár kroků směrem ke mně, a couvl tak od ohně. V jeho výrazu se zračila směsice emocí a žádná z nich nebyla pozitivní. Zatím jsem nechápala, co se to s Yasmine děje, ale věděla jsem, co se stane s ním. „Běž pryč,“ řekla jsem mu tiše.

V obličeji byl bledý, skoro stejně jako Nyx. Vypadal, jako by zestárl o sto let. „Nemůžu… Nemůžu ji opustit…“ „Musíš. Oni tě zničí. A jestli ne oni, pak to udělá někdo jiný. Někdo ve městě si tohohle všimne. Víš, že mám pravdu.“

Oči upíral stále jen na Yasmine. Já už jsem ji ale neviděla. Byla celá v plamenech, které mezitím zčernaly. „Běž!“ vykřikla jsem. „Tohle by chtěla. Udělala to pro tebe!“

Vincent sebou při těch slovech trhl a konečně se na mě podíval. Pod plnou vahou jeho žalu mi konečně vyhrkly dlouho potlačované slzy.

„Prosím tě, běž,“ žadonila jsem. Joel byl zničen. Yasmine vypadala, že k tomu taky nemá daleko. Nesnesla bych dívat se, jak umírá ještě někdo další. Nic neřekl, ale po několika vteřinách se zneviditelnil. Cítila jsem, že jeho aura zmizela. Na druhé straně místnosti začaly plameny pohasínat. Yasmi ne se pomalu zase začala objevovat a neměla na sobě ani škrábnutí. Vypadala úplně stejně jako předtím, jen cosi v její energii se změnilo. Vnímala jsem stejné zlaté světlo, vůni šafránu a kadi dla. Ale bylo v tom ještě něco. Už neměla čirou křišťálovou andělskou auru. Ta byla pryč a nahradil ji dojem temnoty a kouře – kouře, který neměl nic společného s ohněm.

Plameny konečně zmizely a Yasmine zůstala klečet na zemi. Po pár vteřinách jsem zaznamenala energii další bytosti, kterou jsem dobře znala. V pokoji se náhle zjevil Jerome. Zjevně se vrátil ze své utajené akce. Díval se z jednoho na druhého a nakonec upřel pohled na mě. „Ježíšikriste! Cos to zase vyvedla?“

Nebrala jsem ho na vědomí, protože jsem nedokázala odtrhnout zrak od Yasmine. Vypadala stejně, úplně stejně. Ale přesto nebyla… Taky si té změny všimla. Natáhla ruce před sebe a začala si je prohlížet, jako by je nikdy předtím neviděla. Zatvářila se zdě šeně.

„Ne,“ zaúpěla. „Ne…“ Za čala zase vzlykat. Carter od ní konečně odtrhl pohled a setkal se s Jeromovýma očima. „Ta už je teď tvoje, Chárone.“ Jerome přikývl a přistoupil k Yasmine. „Je čas jít.“ Podívala se na něj a na tvářích se jí leskly slzy. Nic neříkala, ostatně ani nemusela. Její výraz mluvil za vše. Jako by prosila, aby to nebylo doopravdy, jako by Jerome mohl nějak zařídit, aby to šlo odestát. Zavrtěl hlavou a dotkl se jejího ramene. Pak oba zmizeli. V místnosti zavládlo ticho, nepřirozené tísnivé ticho. Můj vlastní hlas mi zněl cize a nepřirozeně.

„Coco se to stalo?“ zeptala jsem se Cartera. Až teď jsem si všimla, že Whitney pláče. „Yasmine se stala padlým andělem,“ řekl tiše. „Teď je z ní dé monka.“

23

Po tomhle už jsem nedokázala ve své ložnici vydržet – poté co jsem viděla umřít tam dva anděly, jednoho fyzicky a druhého duchovně. Musela jsem odtud vypadnout, pryč ze svého bytu. Zdálo se, že si nikdo nevšiml nebo se nestaral o to, že jsem ode šla. Po zajetí Nyx vznikly ve všehomíru mnohem větší starosti než s jednou zdrcenou sukubou.

Jela jsem autem asi deset minut a až pak jsem si uvědomila, kam vlastně mířím. Jela jsem k Dantovi. Vincentovy řeči o zlém kouzlu mi náhle nepřipadaly důležité. Teď jsem hlavně potřebovala s někým mluvit o tom, co jsem viděla. Seth by to tak docela nechápal a navíc jsme to mezi sebou zatím ještě nesrovnali. Ba vit se o vážných věcech s vampýry bylo občas docela těžké. Na Hugha jsem se pořád ještě zlobila. Erika jsem otravovat nechtěla, protože se stále ještě uzdravoval. Dante byl jediná možnost, kte rá mi zbyla.

Otevřel mi dveře svého obchodu až poté, co jsem do nich asi pět minut bušila. Jeho rozcuchané vlasy a zmačkané oblečení mi napověděly, že jsem ho opět vzbudila. Když jsem vešla dovnitř, tvářil se jako obvykle roztrpčeně. „Nefungovalo to? Říkal jsem ti, že…“ Pak se na mě podíval pozorněji. „Co se stalo?“ Doklopýtala jsem k jedné židli a zhroutila se na ni. Dlaně jsem si přitiskla k čelu. Vypadala jsem asi podobně jako Yasmine. Otevřela jsem pusu, abych promluvila a vysvětlila, co se stalo…, ale žádná slova ze mě nevyšla. Poklekl vedle mě. „Sukubo, ty mě děsíš. Co se stalo?“

Nepřítomně jsem na něj několik vteřin zírala a pak jsem konečně zaostřila pohled na jeho ustaraný obličej. „Padla.“ „Kdo? Nyx?“ „Ne… Yasmine.“ „Kdo?“

Zrak se mi znovu rozostřil, když jsem si vybavila ty černé plameny. Ten příšerný zvuk. Zamrkala jsem a pokusila jsem se na to zapomenout a odpovědět Dantovi. „Je anděl. Byla anděl. Možná, že pořád je. Já nevím. Sakra, nevím. Nevím, co je zač.“

Natáhl se ke mně, chytil mě za paže a nepatrně mnou zatřásl, aby si znovu získal mou pozornost. „Hele, ztrácím se v tom. Nechápu, jak pád nějakého anděla souvisí s Nyx. Pokud s tím souvisí. Musíš se uklidnit a začít hezky od začátku. Zhluboka dýchej.“ Nadechla jsem se. „Teď znovu.“ Zase jsem poslechla. „A teď mluv.“ Spustila jsem.

Zpočátku to bylo těžké a začínala jsem na několikrát. Ale nakonec jsem přece jen dokázala srozumitelně vysvětlit, jak to bylo s anděly. Celý ten příběh se mi pomalu linul ze rtů a pověděla jsem mu o všem, co se stalo: o polapení Nyx, o Joelově smrti a Yasminině pádu.

Když jsem skončila, stále mi svíral paže. Až po chvíli jsem si uvědomila, že to dělá proto, abych se tolik netřásla. Několik minut jsme tam pak seděli a mlčeli. Nakonec hlasitě vydechl a za vrtěl hlavou. „Sakra, sukubo. To je spousta událostí na jednu noc. To je moc dokonce i na tebe.“ Dotkl se mojí brady a zvedl mi obličej. „Ale víš přece, že andělé někdy padnou. Víš, že k tomu dochází pořád. Celou dobu.“ „Ale nikdy jsem to neviděla,“ zašeptala jsem. „Za celou tu dobu… jsem nikdy nepoznala nikoho, kdo byl nejd řív andělem a pak se stal démonem. Všichni démoni, co znám…, byli démony odjakživa. Nikdy jsem je neviděla, když byli ještě anděly.“ „Všechno je jednou poprvé.“ Podívala jsem se mu do očí. „Ale já jsem ji měla ráda.“ Čekala jsem poznámku ve stylu „dobrým lidem se stávají zlé věci“, ale Dante jen potřásl hlavou a řekl: „To mě mrzí.“

Polkla jsem slzy – už tak jsem jich dnes večer vyplakala dost. Naklonila jsem se k němu a opřela si mu hlavu o hruď, stejně jako minule. Pohladil mě po vlasech a kolébal mě v náručí.

„Jaká je naděje?“ zeptala jsem se. „Když i andělé padnou, jakou naději máme my ostatní?“ „Žádnou,“ řekl. „Jsme v tom sami. A musíme se rozhodovat, co je nejlepší, abychom přežili. Kdyby takhle uvažovala i tvoje andělská přítelkyně, nepadla by.“

„Ale o to právě jde… And ělé nemyslí na sebe, že? Nejsou sobečtí.“ „Nevím,“ řekl pochybovačně. „Nechala tu situaci s nefilem

zajít příliš daleko… To nebylo tak docela neso becké. Teď jsou oba v pytli a my máme další členku klubu.“ „Jakého klubu?“ „Klubu s velkým K. Našeho klubu. Klubu těch, kdo se dopus tili jedné jediné chyby a jsou kvůli ní potrestáni navěky.“ Odml čel se. „Je to hodně velký klub.“ Opatrně jsem se vymanila z jeho objetí. „Cos udělal ty?“ „Hmm?“ „Co byla tvoje jediná chyba? Vincent našel ten talisman… a říkal, že to muselo být hrozné. Černá magie. Říkal, žes musel udělat něco opravdu hrozného, abys mohl ten talisman vyrobit.“ Dante se na mě zadíval smutným pohledem. „Opravdu to chceš vědět?“ Přikývla jsem.

„Ne. Nechceš. Teď se mnou poprvé mluvíš, jako bych ti nepřipadal jako ten největší idiot na světě. Povím ti pravdu, a… ty si mě přestaneš vážit.“ „Nepřestanu. Budu si tě vážit ještě víc.“ Obrátil oči v sloup. „Lidi se o hypotetických situacích vždyc ky vyjadřují ušlechtile. ,Nikdy bych svou ženu nepodvedl.‘ ,Kdybych na ulici našel milión dolarů, vrátil bych ho.‘ Jsou to jenom kecy.“ „Nejsou,“ namítla jsem. „Oceňuju pravdu.“

„Ale nebude se ti líbit. Proč myslíš, že jsem tě tehdy nepolíbil, když jsme jeli k Erikovi? Dělal jsem si legraci, že se s tebou chci vyspat – sakra, opravdu bych to chtěl –, ale kdybychom to udělali, sama bys viděla, jak málo energie ve skutečnosti mám.“ „Věřím tomu s tou energií, ale přesto chci znát tvůj příběh, který za tím stojí.“

Rozčileně přimhouřil oči. „Podívej, sukubo, nemyslím, že bych ti to dokázal povědět, i kdybych nakrásně chtěl. Je to příliš těžké.“

Jeho zmínka o líbání mě náhle inspirovala. „A nemůžeš mi to názorně předvést?“ „Cože?“ Naklonila jsem se k němu. „Polib mě. Těžko z tebe získám nějakou energii, ale když se otevřeš té vzpomínce, měla bych být s to útržky z ní vycítit.“ Aspoň jsem doufala, že je to pravda. Skrze sex ke mně při

cházely myšlenky a pocity mých milenců, ale nebyl to systém, který by se dal ovládat. Nedokázala jsem zachytit konkrétní věci. Obvykle jsem zaznamenala jen, co si ten muž v danou chvíli myslí. Nejčastěji to byl úžas nebo výčitky svědomí, že podvádí ženu či přítelkyni. Ale možná… možná, že kdyby Dante schválně myslel na to, co udělal, přeneslo by se to ke mně. Za pokus to rozhodně stálo. Naklonila jsem se k němu blíž. Ani se nepohnul, a tak jsem ho políbila.

Zpočátku to byl jen obyčejný polibek. Postupně jsem z něho začínala načerpávat životní sílu –, ale bylo to přesně tak, jak řekl. Jeho duše byla příliš temná. Životní energie, která se do mě vlévala, byla sotva slabou stružkou. Bylo to jen pár kapek, jako když kape kohoutek. Pak…, jakmile jsem se t é energie zmocnila, ucí tila jsem něco dalšího. Ucítila jsem jeho duši – ucítila jsem, proč je tak černá, proč neobsahuje zářivé světlo, jaké má většina lidí. Černota se do mě začala vlévat jako zvrácené zlo… a za n í bylo zoufalství a zloba a beznaděj a frustrace. Bylo mi z toho zle. Černota a krev. Chtěla jsem se od toho odtrhnout, ale musela jsem zjistit, co skrývá.

Jeho vzpomínky ke mně přicházely v nesouvislých obrazech, ale dokázala jsem je poskládat dohromady a vytvořit z nich pří běh. Viděla jsem jeho sestru. O deset let starší než on. V dětství se o něj starala – jako jeho matka, jeho učitelka. Měla taky nadání k nadpřirozeným věcem. Učila ho, jak ovládnout svoje síly a jak využít magii, která je většině lidí skrytá. Byla silná, ale on byl ještě silnější. Jenže to mu nestačilo. Chtěl dokázat víc, než jen ovládat svou sílu – chtěl ji ještě umocnit. Ale jak mi řekl Hugh i Vincent, jen málo lidí se rodí s tak ohromnou silou, po jaké toužil on. A tak si ji vzal. Vyrval ji. Z ní.

Viděla jsem jeho obličej, když ji zabil. Cítila jsem jeho bolest, když se dotkl nožem jejího hrdla. Byla pro něj napůl matka, na půl sestra, ale stejně ji připravil o život. A tímhle skutkem se jeho moc mnohonásobně zvětšila – jednak proto, že získal sestřinu sílu, a taky proto, že to bylo kouzlo. Krev nevinných vždycky přináší sílu a černá magie propojená s touhle smrtí to ještě znásobila. Připadal si pak jako bůh.

A přál si být mrtvý.

Proklel sám sebe. Tu moc pořád miloval, pořád miloval ten pocit, že jí vládne…, ale poté, co zabil svou sestru, se začal nenávidět. Odtrhl se od světa a snažil se pohřbít své vzpomínky v drogách a alkoholu. Své schopnosti používal jen výjimečně při své podřadné podvodnické práci. Přerušila jsem polibek, protože už jsem nechtěla vidět ani cítit něco víc. Kdybychom zašli ještě dál, nejspíš bych uviděla, co musel udělat pro to, aby mi vyrobil ten talisman. Asi to nebylo tak hrozné jako to, co provedl své sestře, ale už jsem toho měla dost. S vykulenýma očima jsem se od něj odtáhla. „Byla to Erikova milenka,“ řekla jsem tiše. Krátce jsem Tanju – tak se jmenovala – s Erikem zahlédla. „Byla to ta žena z fotky. Proto tě Erik tak nenávidí.“

Dante přikývl. „My tři… chystali jsme se k úžasným věcem. Všichni jsme byli tak nadaní.“ Podložil si hlavu rukou a oči měl najednou plné smutku. „Nebylo divu, že Erik naše přátelství ukončil. Chtěl mě zabít… a měl to udělat. Opravdu měl. Jenže on není ten typ.“

„To není,“ souhlasila jsem chladným hlasem. „Není.“ Zvedla jsem se a couvala od Danta, který stále ještě seděl na zemi.

Podíval se na mě a došlo mu, co dělám. Jeho sklíčený výraz se změnil ve vztek. „Odcházíš tak brzy?“ „Ano.“

„No, díky, že ses zastavila. A díky, žes mi dokázala, že jsem měl pravdu.“ „V čem?“

Rozhodil rukama. „V tomhle. Říkal jsem ti, že mě budeš nenávidět.“ „Já ne…“ Zarazila jsem se. Opravdu jsem ho za to nen ávidě la. Nemohla jsem si pomoct. Vždyť jsem viděla, jak moc se měli se sestrou rádi. A chápala jsem, jak to muselo Erika ranit. „Dan te… To, co jsi ud ělal…“ „Byla to chyba. Vzal bych to zpátky, kdyby to šlo. Tahle jedi ná chyba pro mě znamená věčné zatracení. Stejně jako pro tvou kamarádku anděla. Stejně jako pro tebe.“ „Ne,“ řekla jsem. „Není to totéž. Yasmine padla kvůli lásce.“

„Padla kvůli svému sobectví,“ namítl. „Ale tohle teď nechci rozebírat. Pověz mi o sobě. Padla jsi kvůli lásce?“

Nic jsem neřekla. Padla jsem kvůli chtíči. Podvedla jsem své ho manžela, protože jsem si připadala ublížená, osamělá, znuděná… a protože jsem mohla.

Dante na mě příkře pohlédl. „Vidíš? Chápu. Taky jsi to podělala. Rozumím ti – a že nenajdeš moc lidí, co ti v tomhle rozumějí. Vsadím se, že tvůj přítel mezi nimi není.“ „Bere mě takovou, jaká jsem.“ „Ale rozumí ti? Vylíčilas mu vůbec dopodrobna, cos udě lala?“ „Ne, ale na tom nezáleží.“

Dante se zvedl a došel ke mně. „Ale záleží! To, že s ním chodíš, je jako vtip. Nemůže to fungovat. Netvrdím, že se mnou by tě čekala nějaká úžasná romantická budoucnost, ale aspoň by ses měla držet lidí, kteří vědí, co jsi zač.“

„Jasně. Chodit s tebou by ale znamenalo jen popíjet a nenávidět život.“ „Co tím chceš říct?“ „Seth mi dává naději na lepší věci. S ním chci být lepší i já.“ „Ale to nemá smysl!“ vykřikl Dante. „Proč ti to nedochází? Pro tebe se nic nemůže změnit. I ty tvoje podělané ruce to říkají.“

„Ne… Nyx řekla… Nyx řekla, že se ten sen může uskutečnit. Ten muž ve snu…“

„To byl jen její podvod. Naletěla bys jí, kdyby dřív nepadla tvoje andělská kamarádka.“ Zaťala jsem zuby. „Její sny jsou pravda. Já a Seth…“

„… se vezmete? Odejdete sm ěrem k zapadajícímu slunci? Budete mít děti? Sukubo! Prober se!“ Dante na mě křičel s obličejem jen několik centimetrů od mého. „To se nestane. Ne tobě. Jemu možná, ale ne s tebou. Každý den, který s ním trávíš, jen zaručuje, že jeho život bude stejně prázdný a bezvýznamný jako ten tvůj.“ „To není pravda!“ zařvala jsem. „Jsme šťastní. Budeme spolu šťastní a je mi jedno, že mi nevěříš. Už nikdy za tebou nepřijdu a nebudu s tebou mluvit. Chápu, proč tě Erik nenávidí, a já tě taky nenávidím.“ Kopla jsem do dveří a ty se otevřely. „Zasloužíš si smažit se v pekle.“

Odešla jsem, ale pořád jsem se nedokázala přinutit vrátit se domů. Neměla jsem co na práci, a tak jsem zašla do nonstopu na kafe a schválně jsem ignorovala každého, kdo se pokusil dát

se mnou do řeči. Sledovala jsem, jak se slunce přehouplo přes Olympijské pohoří, a když nastala otvírací doba, konečně jsem se vydala do práce. Pomáhala jsem v tom šrumci a nákupní horečce na poslední chvíli před Vánoci a dělala jen nenáročné a mechanické úkoly, které nevyžadovaly přemýšlení. Ten den jsme zavírali dřív a všichni už dokončovali nákupy. Bylo to hektické a šílené, ale ve svém mátožném stavu jsem aspoň měla co dělat. Když jsme zavřeli, už bylo skoro na čase, abych odvezla Maddie na letiště. Potřebovala taky ještě nakoupit na Vánoce, a tak se mě zeptala, jestli by mi nevadilo oběhnout s ní pár obchodů v centru. Poté, co jsem byla svědkem smrti anděla, mi nakupování připadalo jako ta nejtriviálnější věc na světě. Stejně jsem ale neměla co jiného na práci, takže jsem souhlasila. Pravděpodobně bych souhlasila naprosto se vším.

Centrum Seattlu bylo vánočně vyzdobeno, obchody na Čtvrté Avenue zdobila světla a věnce. Ve čtyři odpoledne už byla venku téměř tma. Na dláždění se snášel déšť. O tomhle vytrvalém dešti spousta lidí věří, že tu nikdy neustává. Ve skutečnosti ale prší jen v zimě a obvykle je to jen mrholení. Tak prudký déšť vzácný. Jako by nebe truchlilo nad Joelovým odchodem. Výlohou jsem sledovala ten déšť a chodce s deštníky, zatímco Maddie hledala v obchodu Banana Republic dárek pro svou sestru. Tak napůl jsem se dívala, jestli bych tam neobjevila něco pro Setha, ale nakonec jsem to vzdala. S prstenem od něj nemohlo soupeřit nic. Pořád jsem ho nosila na krku. Dneska mi připadal těžký. Kromě žalu z toho, co se stalo Yasmine, jsem pořád přemýšle la o Nyx. A konkrétně o tom, co mi řekla. Ten muž ve snu. Kdo je ten muž ve snu? Ta otázka mě zaměstnávala, přestože jsem odpověď najít nemohla. Pořád jsem si v duchu opakovala Dantova slova a snažila se přesvědčit samu sebe, že na tom nezáleží – že to všechno byla jen mystifikace. Ale před očima jsem pořád měla tu tmavou siluetu a částečně jsem věřila, že vím, kdo to je, a že to všechno možná může být skutečnost. „Georgino?“

Otočila jsem se od výhledu na deštivou ulici a spatřila před sebou Vincenta. Za ním se Maddie přehrabovala v regálu se svetry. V mém bytě mi Vincent připadal, že je zasažen žalem, ale s tím, jak vypadal teď, se to nedalo vůbec srovnávat. V obličeji byl úplně bledý. Oči měl zarudlé a pohled skelný, ale těžko říct,

jestli to zavinil pláč nebo nedostatek spánku. Nejspíš obojí. Podával mi klíče od mého bytu. „Jen jsem ti je chtěl vrátit.“ Vzala jsem si je. „Kvůli tomu jsi mě nemusel hledat. Mohls mi je nechat doma.“ „Jo.“ Vrazil si ruce do kapes a sklopil zrak. „Asi jsem jen… chtěl s někým mluvit.“ „Viděl jsi… Yasmine?“ Zavrtěl hlavou. „Ne. Nevím, co se s ní stalo. Teda vím, že je někde v pekle. Možná jí tam dávají instrukce nebo tak něco. Nevím. Ale ať už s ní dělají cokoli, musí to být příšerné. A je to moje vina.“ „Není,“ řekla jsem automaticky. „Byla to její volba.“ „Ale udělala to kvůli mně.“ „Na důvodu nezáleží. Důležité je, že to udělala dobrovolně. Ty nemůžeš zpochybňovat její rozhodnutí.“

Hned jak jsem ta slova vypustila z pusy, uvědomila jsem si, přesně tohle mi všichni říkají o Sethovi. A že mi to Seth neustále opakuje sám. „Asi jo. Nevím.“ Povzdechl si. „Je to k zbláznění. Celé roky jsme si dávali takový pozor, abychom se od sebe drželi dál a aby nepadla. Chovali jsme se vzorně – potlačovali jsme svoje touhy. A nakonec došlo k nejhoršímu kvůli jediné hloupé chvíli, kdy převládl zmatek a vypjaté city. Seběhlo se to tak strašně rychle. Já chránil ji, ona chránila mě…“ Hlas mu selhal a zdálo se, že se každou chvíli rozpláče. Taky jsem měla na krajíčku. Je to hodně velký klub, říkal Dante.

„Ale…, jestli u ž je padlá, tak… Mo žná už teď můžete být spolu.“ Vincent zavrtěl hlavou a obdařil mě tak smutným úsměvem, že působil ještě smutněji, než když se neusmíval vůbec. „Nevím. Ani nevím, jestli se se mnou teď sejde. Něco mi napovídá, že nechce, abych ji viděl takhle.“ „A co cítíš ty?“

„Bezvýhradně ji miluju…, nebo aspo ň… Bezvýhradně jsem miloval Yasmineanděla. Ona už ale není stejná. Možná si zoufá nad tím, co se jí stalo…, mo žná je nešťastná. Ale nakonec se s tím srovná. Vždycky to tak bývá. A pak bude jednou z nich. Už to nebude tatáž Yasmine a já nevím, jestli ji dokážu milovat a jestli dokáže milovat ona mě. Byla tak úžasná mimo jiné i proto, že

uměla odolávat pokušení… a myslím, že o si mně myslela totéž.“

Na okamžik jsem zapomněla na Vincenta a zamyslela se nad svou vlastní situací. Došlo mi, že je to opět stejné jako se mnou a Sethem. Oba trpíme neustálým napětím v našem vztahu, ale to se odvíjí od morálky, která nás k sobě přitahuje. Seth sice prohlašuje, že je smířený s tím, že spolu nemáme sex, ale určitě mě miluje také proto, že neustále odmítám milostné touze podlehnout. A já na něm podobně miluji jeho pevné odhodlání – nejen to, že nespí se mnou, ale že nespí ani s žádnou jinou. Částečně i proto mě naše hádka tak šokovala. Nečekala jsem od něj slabost.

A přitom… i když se vzájemně obdivujeme za svoji zásadovost, stojí to za to? A byla ta slabost z jeho strany opravdu slabost? Vincent a Yasmine spolu chodili mnohem déle než já se Sethem a mučili se navzájem úplně stejně. Nakonec jim to k ničemu nebylo. Stalo se, co se mělo stát.

„Láska až ke hvězdám není tak nádherná, jak se zdá,“ poznamenal Vincent. Možná uhodl, na co myslím. „Tomu jsem nikdy nevěřila.“

„Někdy si myslím, že… by možná bylo lepší, kdybychom si spolu vůbec nezačali. Ty roky byly krásné…, ale miloval bych ji stejně, i kdybychom spolu nechodili.“

Nevěděla jsem. Určitě ty krátké okamžiky radosti stojí za bolest, která může následovat? Proto jsem se Sethem, přestože vím, že nakonec umře? Možná měl Seth pravdu, když říkal, že by se člověk měl chopit příležitosti. Život je krátký. Možná je lepší urvat všechno dobré, co se dá. Šla mi z toho hlava kolem a najednou jsem zatoužila promluvit si o tom všem se Sethem – o životě a podstupování rizika, o tom, proč se vzájemně milujeme a co dělá náš vztah tak silným, že stojí za to o něj bojovat. Nechtěla jsem se dopustit stejných chyb jako Vincent s Yasmine. Seth a já si musíme sednout, otevřít se novým myšlenkám a udělat něco, aby náš vztah zase fungoval. „Co budeš teď dělat?“ zeptala jsem se Vincenta. Nepřipadalo mi to jako vhodná chvíle k rozebírání filozofie vztahů.

Neurčitě mávl rukou za sebe. „Odjedu z města. I když se maskuju, vím, že mě hledají. Musím se někde ukrýt.“ Přikývla jsem. Bylo mi smutno z toho, že odjíždí, ale dobře jsem věděla, co by s ním andělé a démoni udělali, kdyby ho na šli. A tak jsem mu popřála hodně štěstí a krátce ho objala. Dívala

jsem se za ním, jak odchází, a znovu mě napadlo, že je to pro nás varovný případ. Rostl ve mně neklid a doufala jsem, že si cestu na letiště odbudu co nejdřív, abych mohla zavolat Sethovi. Došla jsem na druhý konec obchodu a u pokladny našla Maddie. Zrovna platila. „Kdo byl ten chlápek?“ zeptala se mě a podala pokladní svou kreditku. „Byl hezký. Trochu zanedbaný…, ale hezký.“

„Má za sebou dlouhý den,“ pověděla jsem jí. A před sebou dlouhou věčnost. „Je to jen kamarád.“ „Je volný?“ Zamyslela jsem se nad tím. „Jo. Myslím, že jo.“

Zatímco jsem na ni čekala, obhlížela jsem si ji v zrcadle. Maddie se pořád držela svého nového módního já. Taky si nechala udělat nový účes. Vlasy měla sestříhané do vrstev a dělalo ji to hezčí. Jednoduché kalhoty a svetr, které měla na sobě, působily elegantně a vypadala v nich štíhleji.

Připadala jsem si vedle ní jako její ošklivá nevlastní sestra. Pořád jsem měla díky změně podoby hezkou postavu i obličej, ale na sobě jsem měla džíny a starý kabát. Dneska jsem se módou příliš nezaobírala. Taky jsem se neobtěžovala s tím, abych si vykouzlila účes. Vlasy jsem si jen stáhla vysoko na temeni do ohonu. Nejvýmluvnější byl můj obličej. Čišelo z něj stejně žalu jako z Vincentova. V očích jsem měla takovou prázdnotu, že mě to samotnou překvapilo. To vše zastiňovalo krásu mých rysů. Podívala jsem se zase na Maddie a uvědomila si, že dnes je tou hezčí ona.

Když jsme konečně vyjely k letišti, provoz byl přesně tak strašný, jak jsem se obávala. Na silnici I5 stály kolony aut. Při mém dnešním štěstí nejspíš někde před námi došlo v tom svátečním spěchu k dopravní nehodě. S povzdechem jsem se zabořila hlouběji do sedadla.

„No tak,“ obrátila jsem se Maddie. Zoufale jsem potřebovala nějaké rozptýlení. „Tak co mi povíš? Jaké dobrodružné věci jsi udělala? Požadovanou kvótu už jsi určitě překonala.“

„No,“ začala. „Samozřejmě mám nové oblečení. Už jsi viděla spoustu mého nového šatníku. A taky mám víc spodního prádla, než jsem kdy v životě vlastnila. Vždycky jsem se toho tak trochu obávala, ale existuje tolik pěkných věcí, víš?“ „Jo. Jasně, že vím.“

„Taky mám spoustu bot na podpatcích. Pořád se na nich učím chodit, ale myslím, že mi to celkem jde.“ S výrazem uštěpačné feministické spisovatelky, jíž skutečně byla, zavrčela. „Připadám si jako… ženská.“ Usmála jsem se na ni a pak se zadívala na auta před námi. Dnes se sešly všechny předpoklady pro nehodu, tak jsem muse la být opatrná. Při takovémhle popojíždění lidé často přestanou dávat pozor a nechají se ukolébat. Pak jedno auto snadno narazí do druhého. Taky bylo zvláštní, že seattleští řidiči zřejmě neumě jí řídit v dešti.

„Připadá mi, že na podptacích chodíš skvěle. Co dalšího jsi udělala? Kromě nakupování?“ „Přihlásila jsem se na judo.“ „To snad ne.“

„Ale jo,“ řekla se smíchem. „Byl to ten nejšílenější kurs, jaký mě napadl. Navíc se teď konečně budu moct pomstit Dougovi za všechny ty roky, kdy mě tahal za vlasy.“ „To si zaslouží,“ řekla jsem. Přejela jsem do krajního pruhu v marné naději, že tam auta budou popojíždět o zlomek vteřiny rychleji. „Něco dalšího?“ „Hmm… Za čala jsem si hledat vlastní byt.“ „To je bezva nápad.“

„A taky se poohlížím po letenkách na místa, kam jsem se vždycky chtěla podívat.“ „Další bezva nápad.“ „A vyspala jsem se se Sethem.“ Málem jsem přejela do prostředního pruhu.

„Co?“ vyjekla jsem a strhla volant zase zpátky. Maddie instinktivně natáhla ruce před sebe. „Řeklas se Sethem?“ „Jo…“ „Se Sethem Mortensenem?“ Zatvářila se udiveně. „Samozřejmě. S jakým jiným?“

Bylo to tak absurdní, že jsem nedokázala zareagovat. Jako kdyby řekla: „Hele, všimla sis, že země právě vybuchla?“ Bylo to nemožné, protože všechna ostatní fakta o světě, jak ho znáte, vypovídají, že se něco takového nemůže stát. Můj mozek odmítal tu informaci zpracovávat. Zbytečně by mrhal buňkami. „Jak… Teda co…“ zavrt ěla jsem hlavou. „Vysvětli mi to.“ Z jejího výrazu mi bylo jasné, že umírá touhou mi to vylíčit.

Kvůli tomuhle jí včera v mojí kanceláři tak jiskřily oči.

„Před dvěma dny jsem po zavíračce ještě zaběhla do knihkupectví, protože jsem si tam něco zapomněla. Na parkovišti jsem uviděla Setha. Byl někde venku a zrovna se vracel ke svému autu.“ „Někde“ bylo u mě. Bylo to ten večer, kdy jsme se pohádali. „Vypadal hrozně sklíčeně,“ pokračovala. „Vzpomněla jsem si, cos mi říkala o potřebě riskovat. Navíc mi pořád ještě dlužil to rande, že jo? A tak jsem se ho zeptala, jestli si se mnou nezajde na drink, a on řekl, že jasně.“ Snažila jsem se znovu nesjet do prostředního pruhu. „Ale on nepil, že ne?“ „Ne, alkohol ne. Ale zůstali jsme tam dlouho a ohromně jsme se bavili. Nedovedeš si představit, jak hezky se s ním povídá. Na první dojem působí plaše, ale jakmile ho poznáš víc…“ Šťastně si povzdechla. „Uvažuje podobně jako já… Chce podnikat nejrůz nější věci, někam jezdit… Ka ždopádně když v tom podniku pak zavřeli, zeptal se mě, jestli nechci zajít k němu.“ Už jsem se na ni nedokázala ani podívat. „Seth… t ě pozval k sobě domů?“

„No kdybychom šli ke mně, byl by tam Doug. A my jsme si chtěli ještě povídat. A taky že jsme si povídali…, ale po chvíli… jsme mluvit přestali. Jedno tak nějak vedlo k druhému.“ Vydech la, jako by tomu sama pořád nemohla uvěřit. „Něco takového jsem nikdy dřív neudělala. Ne takhle brzy. Jenže on je tak milý, víš? A já chtěla udělat něco dobrodružného…“

Ne, ne, ne. Tohle se přece nestalo. Tohle je sen. To se mi jen Nyx mstí za to, že jsem jí nepomohla. Posílá mi noční můru. Jen doufám, že se z ní brzo probudím.

Neuvědomila jsem si, jak dlouho mlčím, dokud mě Maddie váhavě neoslovila. „Georgino? Posloucháš mě? Nemyslíš si… Nemyslíš si, že jsem mu dala moc snadno, že ne?“ Z jejího hlasu zazníval strach, že mě zklamala, že její chování odsoudím. „Co? Ne… ne… Jist ě že ne.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Takže, ehm, byl dobrý?“ „No jéje!“ Nervózně se zachichotala. „Nemůžu uvěřit, že o tom vůbec mluvím. Ale jo, Seth je výborný milenec. Je moc pozorný.“ „Jo, to si dovedu představit.“

„Bože, nemůžu uvěřit, že se to stalo.“

To jsme byly dvě. „A co bude dál? Byla to jen… z áležitost na jednu noc?“ Koneckonců co jiného by to mohlo být? Seth přece chodí se mnou, ne? Nemám důvod být naštvaná. Vždyť jsem mu sama navrhovala, aby si našel sex jinde. Vlastně… jsem mu to řekla i ten večer. Jestli se s ní chtěl vyspat, tak fajn. Zjevně to pro něj nic neznamenalo. Musela to být jen záležitost na jednu noc, že jo? Že jo? „Nevím,“ přiznala. „Doufám, že ne. Vážně se mi líbí… a bylo to skvělé. Cítím, že si rozumíme… jako by to na té aukci snad ani neudělal jen ze soucitu. Řekl, že mi někdy zavolá a někam si spolu vyrazíme.“ Opět se zatvářila plaše a nejistě. „Nemyslíš… nemyslíš, že je jedním z těch, co říkají takové věci a nemyslí je vážně, viď? Nebo jo?“ Tohle byla ta Maddie, kterou jsem znala z dřívějška, která ke mně vzhlížela a chtěla, abych jí radila. Ta, která nevěřila mužům. Zírala jsem před sebe a napadlo mě, že nebe teď možná pláče za mě. Po chvíli jsem konečně odpověděla. „Ne, Maddie. Pokud říká, že si s tebou chce někam vyrazit, tak to myslí vážně. On už je takový.“

24

Vím, že budu žít věčně, ale někdy jen těžko chápu, jak dlouho to věčně vlastně je. Cestou na letiště jsem ale věčnost okusila. Maddie skoro celou dobu mluvila o Sethovi. Nemluvila o něm snad jedině, když se podívala na hodinky a přemýšlela, jestli to stihneme. Věděla jsem, že to stihnout musíme, i kdybych měla vystoupit a odnést ji tam na zádech, protože jsem nemínila riskovat, že zmešká let a já s ní pojedu zase zpátky do města. Jakmile se ujistila, že zatím stíháme, vrátila se zase k Sethovi. Seth, Seth, Seth. Na světě pro mě existují asi tak tři lidé, kterým bych tu histor ku uvěřila, aniž bych je podezírala, že mě balamutí. Maddie byla bohužel jednou z nich. Mluvila pravdu. Měla to vepsáno ve tváři a já jsem to cítila. Možná díky tomu, že jsem si uvědomovala, jak vážná byla moje hádka se Sethem. Po chvíli moje mysl otupěla a já jsem na to všechno přesta la myslet. Konečně jsem Maddie vysadila na letišti a vydala se domů. Provoz cestou zpět jsem skoro nevnímala. Když jsem se dostala domů, snědla jsem večeři a podívala se na Vánoční koledu. Pak jsem si dala dlouhou horkou koupel a nakonec se sestřelila pěti panáky vodky. Spala jsem na gauči, protože jsem se nedokázala přinutit jít do místnosti, kde padl anděl. Povedené Vánoce. Ráno přišel Seth, aby mě odvezl k Terrymu a Andree na veče ři. Vyzařovala z něj nervozita, ale přesto se na mě usmál. „Vypadáš skvěle.“ „Díky.“

Věděla jsem, že ano. Strávila jsem přípravou dvě hodiny a tu poslední půlhodinu před zrcadlem. Prohlížela jsem si na sobě každý detail. Přiléhavé červené šaty. Linie mého krku pod čer ným lesklým šátkem. Moje zlatohnědé vlasy, které jsem měla dneska hladké, mi splývaly po zádech. Zlaté oční stíny a čer né linky kolem očí. Rty přetřené broskvovým leskem. Dokonce i na nepříliš vysokých podpatcích moje nohy vypadaly dlouhé a pružné. Můj obličej bez poskvrnky s vystouplými lícními kostmi byl krásný. Já byla krásná.

Nazvěte to klidně marnivostí nebo egoismem, ale byla to pravda. Byla jsem moc a moc krásná. Mnohem krásnější než Maddie. Mnohem krásnější než jakákoli smrtelnice. Zírala jsem do zrcadla na svůj překrásný odraz a prosila ho, aby mi řekl, jest li mě Seth bude chtít. Musí mě chtít. Jak by taky ne?

Ale věděla jsem, že ani veškerá krása světa nedokáže zamaskovat bolest v mém nitru. A po chvíli si toho všiml i Seth. Jeho úsměv zmizel. „Jak jsi na to přišla?“ zeptal se. Upustila jsem kabát, který jsem svírala v rukou. „Jak asi, co myslíš? Řekla mi to. Nemohla se dočkat, až mi to poví.“

Povzdechl si, usedl na opěradlo gauče a zadíval se do prázdna. „To je všechno? Nemáš mi co dalšího říct?“ zeptala jsem se.

„Omlouvám se. Bože, vážně se moc omlouvám. Nechtěl jsem, abys na to přišla takhle.“ „Řekl bys mi to vůbec někdy?“ „Jo…, samoz řejmě.“

Jeho hlas byl tak milý a něžný, že na okamžik zmírnil vztek, který ve mně hrozil explodovat. Zaklínila jsem se pohledem do jeho jantarově hnědých očí. „Říkala… říkala, žes nepil, ale tys pil, viď? Takhle se to stalo?“ Zněla jsem jako dítě Kendallina věku a bála jsem se, že se tvářím stejně prosebně, jako když se Yasmine koukala na Jeroma.

Sethův výraz neprozrazoval nic. „Ne, Thetis. Nebyl jsem opilý. Vůbec jsem nepil.“ Klesla jsem do křesla naproti němu. „Tak… tak… co se stalo?“ Chvilku mu trvalo, než to z něj vypadlo. Viděla jsem, jak se v něm svářejí dvě poloviny. Jedna ho nabádala k upřímnosti, ale té druhé se příčilo vykládat mi věci, které se mi nebudou zamlouvat.

„Byl jsem tak rozrušený po tom, co se mezi námi dvěma přihodilo. Měl jsem sto chutí zavolat tomu chlapovi… jak se jmenu je? Niphon. Nemohl jsem to vydržet – chtěl jsem to mezi námi napravit. Ale než jsem stihl něco udělat, potkal jsem Maddie. Byl jsem tak… nev ím. Prostě zmatený. Úplně mimo. Zeptala se mě, jestli nezajdeme na večeři, a než jsem si to uvědomil, kývl jsem.“ Prohrábl si rukou vlasy a jeho neutrální výraz přešel ve zmatek a sklíčenost. „A když jsem tam s ní seděl…, byla prostě milá.

Příjemná. Hezky se mi s ní povídalo. A když jsem od tebe odešel tak fyzicky rozrušený, byl jsem… ehm…“ „Vzrušený? Nadržený? Plný chtíče?“ Ušklíbl se. „Tak nějak. Ale nevím. Bylo v tom ještě něco víc.“ Nahrávka v mojí mysli se převinula nazpátek. „Řekl jsi, žes chtěl zavolat Niphonovi?“ „Jo. Bavili jsme se u pokeru… a pak mi jednou volal. Říkal, že kdybych někdy chtěl, může se mnou uzavřít dohodu. Tehdy jsem to považoval za šílenost, ale když jsem od tebe ten večer odešel… Nevím. Prostě jsem uvažoval, jestli by nestálo za to žít tak, jak chci, a ty by ses přitom nemusela tak bát.“

„Takže bylo požehnáním, že se tam zrovna objevila Maddie,“ zamumlala jsem. Kristepane! Seth vážně uvažoval o tom, že by prodal svou duši. Vážně už si to potřebuju s Niphonem vyříkat. Když jsem mu řekla, aby nechal Setha na pokoji, neposlechl mě. Nejradši bych tomu skřetovi rozervala hrdlo, ale pomsta bude muset počkat. Zhluboka jsem se nadechla. „No,“ pověděla jsem Sethovi. „A je to. Nemůžu říct, že se mi to líbí…, ale už je to za námi.“ Zvědavě naklonil hlavu na stranu. „Co tím myslíš?“ „Tohle. Tu záležitost s Maddie. Konečně sis užil. Od začátku jsme se shodovali na tom, že klidně můžeš, ne? Není přece fér, že můžu mít sex jenom já. Teď můžeme pokračovat.“ Zavládlo dlouhé mlčení. Aubrey vyskočila vedle mě a začala se mi otírat hlavou o paži. Pohladila jsem její hebký bílý kožíšek a čekala na Sethovu odpověď.

„Georgino,“ řekl nakonec. „Víš… Říkal jsem ti… J á vážně neprovozuju románky na jednu noc.“

Zarazila jsem se s rukou na Aubreyiných zádech. „Co to říkáš?“ „Já… neprovozuju románky na jednu noc.“ „Chceš mi říct, že si s ní hodláš něco začít?“ Zatvářil se sklíčeně. „Nevím.“ Ne. Tohle se ve skutečnosti neděje. „Co to znamená pro nás?“ zeptala jsem se. „Nevím.“ Zase jsem se rozzuřila a vyskočila, až se Aubrey lekla. „A co vlastně víš?“ vyštěkla jsem. „Víš vůbec, proč jsi to udělal?“ „Stala se spousta věcí…,“ prohlásil. „Sešlo se hodně faktorů.

Prostě se to stalo…“ Dala jsem si ruce v bok a napochodovala k němu. „Vážně? Protože já si tím vůbec nejsem jistá.“ Jeho rozrušený výraz se změnil na obezřetný. „Co to má zna menat?“

„Myslím, že ses mi chtěl pomstít za to, že jsem ti ten večer nedala. Naštvala jsem tě. Ranila jsem tě. A tak ses mě pokusil ranit taky. Dát mi za vyučenou.“

„Já… Cože? Zbláznila ses? Myslíš, že bych udělal něco takového, abych ti dal za vyučenou? Myslíš, že bych chtěl ublížit? Jen proto, žes odmítla sex?“ „Proč ne?“ dotázala jsem se. „Chlapi ode mě chtějí sex pořád. Proč bys měl být jiný?“ „Georgino,“ vypravil ze sebe nevěřícně. „Tomu přece nemů žeš věřit. Mezi námi šlo o mnohem víc než o sex. To musíš dobře vědět. Opakoval jsem ti to pořád dokola. Nikdy bych ti schválně neublížil. A přitom…“ „A přitom co?“ Sklopil zrak a zahleděl se na koberec. „Nevím, jestli můžeme dál pokračovat, aniž bych ti ubližoval.“ „No, když nebudeš spát s mými kamarádkami…“ „Nemusí jít zrovna o tohle. Je tolik jiných věcí, co se mů žou stát. Zítra mě může klidně srazit auto, nebo dostanu nějakou hroznou chorobu. A kdybys někdy podlehla a vyspala se se mnou, navěky by ses za to nenáviděla. A kdybych já podlehl a prodal svou duši, taky by se ti to nelíbilo. Jedno i druhé by ti ublížilo. Záleží jen na tom, kdy by se to stalo. Došlo mi to ten večer v kuchyni – když jsem tě viděl, jak na mě křičíš. V tu chvíli jsem věděl, že je to všechno pravda.“

„Já… Já jsem byla rozrušená,“ namítla jsem. „A navíc… oba jsme věděli, že tenhle vztah nebude jednoduchý. Ze začátku jsi byl se vším smířený…, s tím kolem sexu a vším ostatním…“ „Věci se mění,“ vyhrkl. Podíval se mi do očí a já v nich opět uviděla, že podstupuje vnitřní souboj. „Tehdy jsem si myslel, že to ublíží mně, ne tobě. Já to dokážu zvládnout.“ „Tvrdíš, že já ne?“ „Tvrdím jen, že to nechci zjišťovat. A upřímně, nejde ani tak o sex. Máme problémy s komunikací, s časem… Nevím. Sakra, vždyť máme problém i se smrtí. Opravdu nevím, jestli v tom mů

žeme dál pokračovat.“

Cítila jsem se stejně, jako když umřel Joel. Jako by ze mě někdo vysál veškerou energii. „Jak mi můžeš držet přednášky o upřímnosti a pak vyruko vat s tímhle?“ obořila jsem se na něj. „Jestli jsi měl ten dojem, měl jsi s tím přijít dřív, a ne teď blafovat, žes uvažoval o rozchodu, když je pět minut po dvanácté.“

„Nevím, co myslíš tím posledním, ale já neblafuju. A zkoušel jsem to s tebou probrat. Zkoušel jsem to ten večer, kdy jsi mě masírovala – a tys to nechtěla slyšet.“ Seth se zhluboka nadechl. „Georgino… Mysl ím to opravdu vážně. Už bychom spolu nemě li chodit.“

Zalapala jsem po dechu. Ne, tohle není vůbec správné. Čekala jsem velikou hádku, po níž se nakonec usmíříme jako pokaždé. Čekala jsem, že mě bude žádat o odpuštění. Čekala jsem, že si v našem vztahu vytyčíme nové hranice. Čekala jsem, že já budu mít navrch a budu rozhodovat, jestli budeme ve vztahu pokračovat. Nečekala jsem, že budu prosit. „Ne. Ne. Sethe… Mus íme jenom zapracovat na tom, aby nám vztah fungoval. Podívej, já to s tou Maddie překonám, dobře? A jestli chceš spát s jinými ženami…, tak je to v pořádku. Vždyc ky jsem ti přece říkala, že můžeš. To jen, že je to poprvé… a je to pro mě šok, to je všechno.“ Jen mě dál tiše pozoroval a já blábo lila dál a dál. „Ale můžeme to spravit. Vždycky jsme to zvládli. Najdeme nějaký způsob. Nemůžeš prostě přijít a o něčem takovém rozhodnout sám. Jsme v tom dva, víš.“

„Jo,“ řekl. „Vím. A já jsem jedním z těch dvou. A chci se rozejít.“

„Ne,“ vyhrkla jsem okamžitě. „Ty nechceš. Je to jen nějaká divná… Já nevím. Nemyslíš to vážně.“ Sethovo mlčení mě rozčilovalo víc, než kdyby na mě řval. Jen se na mě díval a nechával mě mluvit. V jeho výrazu bylo hodně lítosti, ale i odhodlání. „To tys mi říkal, že my dva překonáme cokoli,“ vykřikla jsem. „Tak proč ne tohle?“ „Protože už je pozdě.“ „Nemůže být pozdě. Jestli to uděláš, k ničemu to nebude… Stejně mi ublížíš. Mně i Maddie, oběma.“

„Je to jen malé ublížení ve srovnání s tím, co by se mohlo stát,“ řekl. „A co se týče Maddie…, nem ám v plánu jí ublížit. Mám… mám ji rád.“ „Ale mě miluješ.“

„Jo, miluju. A pravděpodobně už navždycky budu. Ale to možná nestačí. Musím pohnout se svým životem. Takhle to dál nejde. Myslím, že možná… Já nevím. Myslím, že by nám to s Maddie mohlo vyjít. V určitém směru je ti podobná, až na to…“ Seth začal plácat, což někdy dělal, když byl hodně nervózní. Pak si skousl ret, jako by mohl vzít svá slova zpátky, a podíval se jinam. „Až na co?“ dotázala jsem se. Svůj hlas jsem sotva slyšela.

Upřel zrak zase na mě a zadíval se na mě pevným neuhýbavým pohledem. „Až na to, že… je lidštější.“

A bylo to. Veškerý vztek i bolest mě rázem opustily. Nezbylo ve mně nic. Vůbec nic. Byla jsem prázdná. „Vypadni,“ řekla jsem.

Zbledl. Něco z mého hlasu nebo výrazu na něj muselo zapůsobit opravdu děsivě. Váhavě ke mně natáhl ruku. „Nikdy jsem ti nechtěl ublížit, Thetis. Moc se omlou…“ „Už mi tak nikdy neříkej,“ zavrčela jsem a odstoupila od něj. Netušila jsem, jak jsem ta slova vůbec mohla vypustit z pusy. Jako by mě ovládal někdo jiný. „Odejdi. Hned.“

Pootevřel ústa a já jsem čekala, že veškeré jeho odhodlání v tu chvíli povolí a on vezme všechno zpátky. Nakonec to neudělal. Odešel.

25

Přísahala jsem, že už nikdy nevkročím do své ložnice, ale teď jsem potřebovala svou postel. Zbytek dne jsem v ní strávi la schoulená do klubíčka. Stejně jako při Sethově odchodu jsem necítila nic. Uvnitř jsem byla mrtvá. Nic nezbylo. Nic v mém ži votě, nic, co by mě drželo v chodu. Moudrá část mého mozku mi napovídala, že bych měla brečet. Uvědomovala jsem si, že mám v sobě žal, který nakonec exploduje. Ale zatím jsem ho blokova la, protože jsem se bála, že si uvědomím, že je to všechno skuteč né a že budu muset čelit důsledkům. Uvědomila jsem si, že proto Yasmine křičela. Je příšerné, když vás odříznou od někoho, koho tolik milujete. Od něčeho, co dává smysl celé vaší existenci.

Hodiny plynuly, a jak slunce začínalo zapadat, po ložnici se posouvala světla a stíny. V místnosti se setmělo, ale neobtěžovala jsem se rozsvěcet. Neměla jsem k tomu energii ani důvod.

Nevím, kolik času uplynulo, než jsem uslyšela zaklepání na dveře. Nejdřív jsem si ani nebyla jistá, jestli to skutečně bylo zaklepání. Pak se to ozvalo znovu a rozhodně to klepání bylo. Zůstala jsem v posteli, protože jsem nechtěla nikoho vidět ani s nikým mluvit. Co když je to Seth? Částečně jsem se upnula k naději, že si to možná rozmyslel. Moc jsem tomu ale nevěřila. Viděla jsem jeho pohled. Jeho odhodlání. Už se nevrátí. A když se nevrátí, nemá smysl chovat se společensky.

Návštěva zaklepala potřetí, tentokrát hlasitěji. Aubrey vedle mě otočila hlavu směrem k obýváku a pak se podívala zase na mě. Bezpochyby uvažovala, proč ten hluk nezastavím. S povzdechem jsem vylezla z postele a vydala se ke dveřím. V půli cesty jsem se zarazila. Nebyl to Seth.

„Georgino!“ zakvílel soprán. „Vím, že jsi tam. Cítím tě.“ Samozřejmě jsem Tawny taky cítila, a proto jsem se zastavila. Znovu jsem si povzdechla a uvažovala, jestli je možné ji ignorovat. Pravděpodobně ne. I kdybych jí neotevřela, nejspíš by tam stála celý den, když ví, že jsem doma.

Otevřela jsem a čekala, že ji najdu zase ubrečenou. Namísto toho tam ale stála klidně a se vstupem váhala. Oči měla přece jen vlhké, ale vypadala, že se hodně ovládá. Chvění jejího spodního

rtu naznačovalo, že to nebude snadné. A měla kolem sebe záři. „Můmůžu dál?“ zeptala se. Ustoupila jsem stranou a pokynula jí, aby vešla. „Chceš mě někam vytáhnout na drink a oslavit vítězství?“

A vtom se rozplakala. Vzlykala si do dlaní a usedla na sedačku. Pořád ještě jsem byla otupělá z rozchodu se Sethem a na tohle jsem neměla sílu. Neměla jsem energii ji nenávidět, neměla jsem energii ji litovat. Byla jsem ztělesněná apatie. „Tawny, já…“ „Promiň!“ skočila mi do řeči. „Moc se omlouvám. Nechtěla jsem. Nechtěla jsem to udělat. Ale on mi říkal, že když to udě lám, vyplatí se nám to oběma. Že zařídí, aby mě rychleji povýšili, a já budu…“ „Počkat, počkat,“ zarazila jsem ji. „Kdo je ,on‘? Niphon?“ Přikývla a z kabelky vytáhla balíček kapesníčků. Aspoň už přišla připravená. Hlasitě se vysmrkala a pak pokračovala: „Řekl mi, ať to předstírám – ať předstírám, že jsem hrozná nešika. Myslím… no, vlastně jsem vážně tak trochu nešika. Dobře, hodně vel ká nešika. Neumím flirtovat jako ty. A opravdu neumím tanco vat.“ Odmlčela se, jako by jí to přiznání způsobovalo bolest. „Ale tys měla pravdu, když jsi říkala, že není možné, abych se s někým nevyspala. Udělala jsem to. Jenom jsem lhala a říkala, že ne.“ Tohle už jsem nějakou dobu předpokládala, ale když to teď přiznala, nijak mě to nepovzbudilo. Byla to jen další připomínka všech děsivých věcí, které mě za posledních pár týdnů potkaly. Dívala jsem se na ni a pořád se na ni nedokázala naštvat. Částeč ně proto, že jsem pořád ještě nedokázala cítit vůbec nic, a částeč ně proto, že to za nějaké pocity nestálo. Niphon ji využil, aby to na mě nahrála, ale on to hrál zase na ni.

„Jsi dobrá lhářka,“ řekla jsem jí nakonec. „Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli říkáš pravdu nebo ne. A zdá se, žes ji neříkala. Většinou se v lidech vyznám.“

Tawny se trochu usmála, skoro až hrdě. „Když jsem byla smrtelnice, hodně jsem vodila lidi za nos. Živila jsem se drobnými podvody.“ Její úsměv se vytratil. „Dokud mě ten blbec nenechal kvůli laciné blond děvce. Nechápala, co dělá, ale staral se o to? Ne. Kretén. Teď toho lituje. Oba toho litují.“ Zamrkala jsem. Nečekala jsem, že uslyším její životní příběh.

Ani jsem si nebyla jistá, že ho chci slyšet. Najednou Tawnino původní přání, aby všichni muži trpěli, dávalo smysl – a bylo mi jasné, proč asi prodala svou duši. Doufala jsem jenom, že její nynější podoba není jakousi zparchantělou verzí té laciné blondýny. Protože to by bylo vážně ujeté. „No, ehm… to ur čitě ano. A dovednosti, které potřebuješ k podvodům, se zase tolik neliší od těch, co jsou třeba ke svádění.“ Možná to byly jenom řeči, ale jak jsem tam tak seděla, můj zpomalený mozek se probral k životu a začal analyzovat situaci. „Tawny, proč mi to vykládáš? Jestli pracuješ pro Niphona, tak asi neocení, žes to na něj práskla.“ „Máš pravdu. Neví, že jsem tady. Ale… b ála jsem se. Vím, že to všechno vyjde najevo, jestli to někomu povíš, a já nechci jít ke dnu s ním! Myslela jsem, že když půjdu za tebou a povím ti, co se stalo, že možná… že mi možná odpustíš. Začíná se mi tady líbit. Nechci odtud odejít. A jestli potrestají jeho, potrestají i mě a…“ „Počkej, počkej. Za co by ho měli potrestat? Že ti radil, abys lhala?“ Zamračila jsem se. „A co bych komu měla povědět?“ Tawny byla tak překvapená, že zapomněla i popotahovat. „O ní.“ „O ní?“ „O té ježibabě. O té, co mi lezla do snů…“

„Nyx? Aha. Tak takhle jsi schovávala svoji záři. Hugh měl pravdu.“ „Nesnášela jsem to,“ prohlásila Tawny vehementně. „Pokaž dé mě přinutil jít za ní a ona mě celou vycucla. A pak jsem měla zvláštní sny.“ Mysli, Georgino, mysli! Když jsem se dokázala aspoň na chvíli oprostit od své milostné katastrofy, všechno mi začínalo dávat smysl.

„Ty… ty jsi šla za Nyx dobrovolně? Nechala sis vysávat energii, abych nezjistila, že lžeš?“ Tawny přikývla. Hlava mě bolela. „A on – Niphon – tě přiměl, abys…“ Zarazila jsem se. „Niphon o Nyx věděl. Oba jste o ní věděli. A o tom, jak ji najít.“

„To on ji přilákal, když utekla. Slíbil jí dvě sukuby,“ vysvětlovala Tawny. Zmateně na mě pohlédla. „Myslela jsem… Myslela jsem, že o tom všem víš. Slyšela jsem, žes byla u toho, když ji dopadli…“ Vypadala trochu nervózně, jako by uvažovala, jestli neudělala

něco špatného, když zradila Niphona. A já jsem si v duchu přehrávala bitvu, která se odehrála v mojí ložnici, a Nyxinu nabíd ku, že mi pomůže pomstít se tomu, kdo ji na mě poslal… Niphon.

„Niphon?“ vykřikla jsem. „Niphon na mě poslal šílenou bohyni chaosu? Proč? Proč mě tolik nenávidí?“ Tawny vykulila oči. Můj náhlý výbuch ji bezpochyby překva pil. „Já… já nevím. Říkal jen, že ti to chce zkomplikovat. Podělat ti život. Možná chtěl dosáhnout toho, aby tě poslali jinam.“ Vzpomněla jsem si na Hughova slova. Vím jenom to, že když se ukáže skřet a podstupuje kvůli něčemu takové problémy, musí jít o něco velkého.

Srdce se mi divoce rozbušilo a popadla jsem ji za ruku. „Tawny, neříkal někdy něco o mojí smlouvě? Nebo vůbec o nějaké smlouvě?“

Rychle zavrtěla hlavou, až se jí kolem hlavy rozlétly blond kudrliny víc než obvykle. „Ne, přede mnou ne.“

„Víš to jistě? Zamysli se! Neříkal třeba něco, co by vysvětlovalo, proč to chtěl?“

„Ne, nic!“ Odtáhla ode mě ruku. „Tentokrát ti říkám pravdu. Jenom to vyznělo…, jako že tě nemá rád. Chtěl, abys byla nešťastná. Abys trpěla. Nevím.“ Niphon. Mohl mít prsty v tolika věcech. Podle Tawny ji využil, abych vypadala jako špatná učitelka (což jsem vlastně byla) a aby mě přemístili jinam. Taky přemlou val Setha, aby mu prodal duši, přestože jsem ho varovala. Je sice fakt, že Seth se rozhodl sám od sebe, že mě opustí, ale uvědomila jsem si, že Niphon sehrál roli v tom, že Seth o takových věcech vůbec začal přemýšlet. Rozruch kolem Nyx – taky vyvolaný Niphonem – vedl k tomu, že jsem se Sethem nemohla trávit čas. Setha odradilo i to, že si uvědomil, jak blízko měl k tomu, aby prodal svou duši. Strach z toho, jak by nás to oba ovlivnilo, byl příliš silný – natolik silný, že se radši rozhodl ode mě odejít. „Georgino?“ V tu chvíli jsem se rozhodla. Na tom, co se stalo mezi Sethem a mnou, se nic nezmění, ale aspoň se pak budu cítit líp. „Georgino?“ zopakovala Tawny a zadívala se na mě. „Jsi v pořádku? Že mě nenecháš poslat pryč, že ne? Georgino?“ Zvedla jsem se z křesla a samotnou mě překvapilo, jak rychle

se moje svaly daly do pohybu. Už jsem neměla proč se strojit, a tak jsem si na sobě vykouzlila džíny a svetr empírového střihu. Obojí černé. Jako moje nálada. Podívala jsem se na Tawny. „Chceš jít se mnou na večírek?“ Odvezla jsem ji k Peterovi a Codymu, kde se konal vánoční večírek „zlých“. Sotva jsem si všímala, že už zase prší. Vyšla jsem do schodů vážně a pochmurně, jako bych kráčela na vlastní pohřeb. Pohybovala jsem se ale tak rychle, že Tawny měla co dělat, aby mi na jehlách vůbec stačila. Když jsem z bytu zaznamenala energii nesmrtelných, zaplavila mě škodolibá úleva, že Niphon je stále tam. Než jsem stihla zaklepat, Peter mi otevřel. Měl na sobě červe ný svetr s plastickým Santou. Samozřejmě se hodil k jeho stromečku. „Podívejme se,“ prohlásil sarkasticky. „Ona se uráčila při jít a…“

Bez jediného slova jsem prošla kolem něj. Zalapal po dechu. Přešla jsem místnost a jen matně registrovala ostatní přítomné. Jerome, Cody, Hugh. O žádného z nich jsem teď ale nestála. Niphon tam postával se sklenkou vína v ruce a díval se na mě se zvědavým pobavením. Namířila jsem si to rovnou k němu. Vzhledem k tomu, že jsem se mu obvykle vyhýbala, ho můj příchod ohromil. Ale ne tolik jako to, že jsem mu jednu vrazila.

Ani jsem si nepotřebovala moc změnit pěst, abych ji měla silnější. Překvapila jsem ho. Sklenička mu vypadla z ruky, dopadla na koberec a její obsah se vylil jako krev. Skřet odletěl dozadu a narazil do Peterovy čínské skříňky, až to zadunělo. Svezl se k zemi, oči vykulené šokem. Došla jsem k němu. Shýbla jsem se, popadla ho za módní košili a přitáhla si ho k sobě. „Nepleť se mi sakra do života, nebo tě zničím,“ zasyčela jsem.

V jeho obličeji se zračila hrůza. „Zbláznila ses? Co to…“ Na jednou jeho strach zmizel. Rozesmál se. „Udělal to, že jo? Rozešel se s tebou. Nevěděl jsem, jestli to dokáže, i když jsem mu dal kázání, že to tak bude lepší pro vás oba. Panebože, to je paráda. Veškerý ten tvůj takzvaný šarm nestačil na – ááá!“

Přitáhla jsem si ho blíž, zaryla do něj nehty a konečně jsem ucítila nějakou emoci. Zlost. Niphon v tom všem sehrál mnohem větší roli, než jsem myslela. Obličej jsem měla jen několik centi

metrů od jeho.

„Pamatuješ, jak jsi řekl, že nejsem nic než holka ze zapadlé rybářské vesnice? Měl jsi pravdu. A musela jsem přežít za drsných okolností – v situacích, se kterými by sis ty nikdy neporadil. A víš, co ještě? Většinu dětství jsem strávila vyvrhováním ryb a jiných zvířat.“ Přejela jsem mu prstem po krku. „Pro tebe to můžu taky udělat. Můžu tě rozpárat od krku až po břicho. Můžu tě vykuchat a ty budeš křičet a prosit o smrt. Budeš si přát, abys nebyl nesmrtelný. A já to můžu dělat pořád znova a znova.“

Z Niphonovy tváře zmizel úšklebek. Ostatní v místnosti se probrali k životu. „Do prdele!“ zařval Jerome. „Odtrhněte ji od něho.“ Uchopily mě silné ruce a odtáhly mě. Cody a Hugh mě každý držel za jednu paži. Bránila jsem se jim a snažila se znovu vrhnout na Niphona. Moji kamarádi ale měli velkou sílu. Nedoká zala jsem se vymanit z jejich sevření a už jsem neměla energii na to, abych si vykouzlila větší svaly. „Zbav se ho, Jerome!“ zařvala jsem. „Zbav se ho, nebo ho vážně roztrhám na kusy, přísahám. Narafičil to na mě, abych s Tawny selhala. Sakra, to on sem přivedl Nyx! Zbav se ho!“ Uviděla jsem výraz svého šéfa. Neměl rád, když na něj někdo křičí nebo mu něco přikazuje – a už vůbec ne před ostatními. Tvářil se tvrdě a nasupeně. Bylo mi jasné, že se mi chystá říct, abych zmlkla, ale pak se něco v jeho výrazu změnilo. Obrátil se k Niphonovi. „Vypadni,“ řekl.

Niphon na něj zůstal civět s otevřenou pusou. Vypadal jako leklá ryba. „Jerome! Nemůžeš jen tak…“

„Vypadni. Vím, o co ses pokoušel, ale neměl jsi to dělat za mými zády. Vrať se zpátky do hotelu a do zítřka ať jsi pryč z města.“ Niphon chtěl protestovat. Pak se ale podíval na Jeroma, po tom na mě a nakonec zase na Jeroma. Polkl, vyškrábal se na nohy a popadl kufřík, který ležel na sedačce. Ještě se po mně ohlédl a pak vyběhl ze dveří. Jeromův zrak padl na Tawny, která se tiskla ke zdi v marné snaze rozplynout se. „Ona za to nemůže,“ řekla jsem rychle. „Netrestej ji.“

Jerome si ji ještě chvíli prohlížel, načež netrpělivě povzdechl. „Později. S tebou si to vyřídím později.“ Nebyla jsem si jistá, jest li je to dobře nebo ne, ale to, že ji na místě nerozdrtil, mi připadalo jako dobré znamení. Vzhledem k jejímu vděčnému výrazu s tím asi taky souhlasila.

Cody a Hugh mě pořád pevně drželi, ale po chvíli mě pustili. Vyčerpáním se mi podlomily nohy a překvapilo mě, jak těžce oddechuju. V místnosti zavládlo napětí. Nakonec se ozval Cody: „Kde ses naučila pravý hák?“

„Bez takových dovedností se středověk přežít nedal,“ poznamenal Peter. Pohlédl na rozlité víno a povzdechl si. „Tohle ani soda nevyčistí.“ „Georgie,“ zahřměl Jerome. „Už nikdy se mnou takhle ne mluv.“ Zklidnila jsem dech a potlačila krvelačnost, která mi kolova la v žilách. Vzdorovitě jsem pohlédla do Jeromových tmavých očí. „Beru na vědomí,“ řekla jsem. Pak už jsem nedokázala snést ohromené a soucitné pohledy svých kamarádů, a tak jsem vyběhla z bytu. Seběhla jsem po schodech níž a usedla na odpočívadle. Zabořila jsem si obličej do dlaní a rozvzlykala se. Žal nakonec zvítězil.

Po několika minutách jsem na schodech zaslechla kroky. Hugh usedl vedle mě a objal mě. Zabořila jsem mu obličej do hrudi a dál plakala. „Z toho se dostaneš,“ konejšil mě tiše.

„Ne. Z tohohle se už nikdy nedostanu. Jsem sama. Kéž bych byla mrtvá.“ „To přece nechceš. Jsi úžasná a máš kolem sebe spoustu lidí, co tě mají rádi.“

Zvedla jsem hlavu a podívala se na něj. Nikdy jsem ho neviděla tvářit se takhle soucitně a vážně – snad jen, když při pokeru držel kázání Sethovi. Popotáhla jsem a rukou si otřela vlhké oči. „Rozešli jsme se. Tohle jsi chtěl. Nechtěl jsi, abychom se Sethem byli spolu.“

Hugh zavrtěl hlavou. „Mám Setha rád. A chci, abys byla šťastná. Pokud dokážete spolu chodit, aniž by to jednomu z vás láma lo srdce, pak máš moje požehnání. Ale nemyslím, že by to bylo

možné. Řekl bych, že takhle je to lepší.“ „Řekls mu, že ho nechám jít, jedině když mi ublíží a zacho vá se jako mizera. Myslíš, že to udělal proto? Proto se vyspal s Maddie? Protože mě od něj mohlo odtrhnout jedině něco tak drastického?“

Hugh se při zmínce o Maddie zatvářil překvapeně. „To nevím, zlato. Nevím, co si myslel.“

S povzdechem jsem se o něj znovu opřela. „Tohle nikdy nepřekonám.“ „Ale jo.“ „Bude to trvat hrozně dlouho.“ „Vždyť přece máš spoustu času.“

26

Silvestr.

Warren, majitel Emerald City, uspořádal ve svém domě pompézní večírek, kam pozval všechny zaměstnance a dalších asi padesát lidí. Měl velký a bohatě zařízený dům. Mezi lidmi popocházely servírky. Barman míchal skvostné koktejly. V rohu DJ pouštěl muziku. Byl to pravděpodobně ten nejpropracovaněj ší večírek, na jakém jsem za celý rok byla. Všichni se ohromně bavili. Tedy pochopitelně až na mě.

Byli tam i Maddie a Seth. Spolu. Bylo zvláštní vidět je jako pár, čímž se nijak netajili. Předtím jsme se Sethem svůj vztah skrývali. Když se ale Maddie před pár dny vrátila do Seattlu, o nic takového se ani nepokoušeli. Všichni v knihkupectví se o nich dozvěděli hned během prvních čtyřiadvaceti hodin. Jejich vztah byl stále zdrojem spekulací a řečí. Obecně převládal názor, že jim to spolu sluší. A jak jsem je tak pozorovala, předpokládala jsem, že bych i já byla stejného názoru, kdyby se mě to tak osobně netýkalo. Teď bych ale při pohledu na ně nejradši vyzvracela kaviár, který jsem právě snědla. Postávali na druhém konci místnosti spolu s další mi zaměstnanci knihkupectví a drželi se za ruce. Maddie zářila jako sukuba a živě o něčem konverzovala s Beth. Seth měl na sobě pro změnu formální oblečení a vypadal nádherně. S nepatrným úsměvem naslouchal rozhovoru, ale v očích měl vážný pohled. Vypadal, že je mu to nepříjemné, a já měla podezření, že ho sem Maddie musela dotáhnout. Nemyslela jsem, že je ten typ, který přijde a bude mi cpát před oči svůj nový vztah, jenže jsem si taky nikdy nemyslela, že by se se mnou rozešel. Vtom zvedl hlavu, aby se rozhlédl po místnosti, a setkal se s mým pohledem. Těžko říct, jestli to bylo náhodou nebo schválně. Chvíli jsme si hleděli do očí. Tvářil se ustaraně a zamyšleně. Jak jsem se tvářila já, nevím. Po chvíli se podíval jinam, ale ten jeho nepatrný úsměv už zmizel. „Z toho by si jeden nejradši vyčistil zuby, co?“ Doug ke mně přistoupil a v ruce držel sklenici se svým asi

pátým rumem s colou. Ukázala jsem na jeho drink. „To myslíš z toho cukru, co piješ?“ Ušklíbl se. „Myslím mou sestru s Mortensenem, jak dobře víš.“ Ještě jednou jsem na ně pohlédla a pak se otočila k Dougovi. „Všichni si myslí, že jim to spolu sluší.“

„Asi jo. Já se nemůžu rozhodnout, jak mi z toho má být.“ Obrátil do sebe svůj drink. „Spí s mojí sestrou. Tak bych asi měl zuřit a bránit její čest. Nebo tak něco. Ale na druhou stranu jim to třeba vyjde a ona se k němu nastěhuje. A z toho bych měl… radost.“

Uf. Už tak je dost zlé, že spolu chodí. A že by spolu bydleli? Takhle daleko jsem zatím nedokázala ani uvažovat. Vždyť jsou spolu teprve týden. V duchu jsem napočítala do pěti a snažila se neříct něco, čeho bych pak litovala. „Kdo ví?“ zamumlala jsem neurčitě. Doug naklonil hlavu ke straně a zadíval se na mě. „Vždycky jsem si myslel, že s ním budeš chodit ty, když jsi ho zbožňova la jako hrdinu a on o tobě psal erotické povídky.“ Narážel na Sethovu povídku, kterou mu nedávno otiskli v jednom časopise. Výstřední hrdinka se mi až podivuhodně – a zcela náhodou – podobala.

Z Dougova hlasu i výrazu mi bylo jasné, že jenom žertuje. Nikdy ho ani nenapadlo, že by mezi mnou a Sethem něco bylo. Ani si neuvědomoval, jak se svým vtípkem trefil. „No,“ utrousila jsem, „teď to vypadá, že hrdinkou erotických povídek bude tvoje sestra.“

Doug zbledl. „Panebože! To mě nikdy nenapadlo.“ Podíval se na dno své prázdné skleničky. „Dojdu si pro další.“ Sledovala jsem ho, jak odchází, a na rtech se mi objevil úsměv, přestože jsem byla odhodlána být nešťastná.

A být nešťastná mi rozhodně šlo skvěle. Na večírku jsem nikoho nevyhledávala a mluvila jsem jen s těmi, kdo za mnou při šli sami a snažili se zapříst hovor. Odmítla jsem několik mužů, kteří mě zvali na drink nebo si se mnou chtěli zatančit. Chtěla jsem být sama. Asi jsem sem vážně neměla chodit.

„Nikdy bych nečekal, že tě na takovémhle večírku uvidím samotnou.“ Jeho přítomnost jsem zaznamenala dřív, než jsem ho uviděla.

„Cartere, ty všechny večírky kazíš. Vím, že tě sem nikdo nezval.“ „Doneslo se mi, že si to prý nemám nechat ujít.“ „Není to jeden ze sedmi smrtelných – no nazdar!“ Anděl stanul přede mnou. Blond vlasy po bradu měl umyté a učesané a na sobě měl khaki kalhoty a modrou polokošili. Bylo to úplně všední oblečení, ale přitom nejhezčí, v jakém jsem ho kdy viděla. Rozesmál se, protože věděl, co mě tak překvapilo. „Nemohl jsem přijít tak, jak obvykle chodím. Proti tobě stejně vypadám jako vandrák.“ Měla jsem na sobě černé saténové přiléhavé šaty s vysokým límečkem. Černé. Jako moje nálada.

„Jo,“ řekla jsem. „Ale kdybychom to porovnávali s tím, jak chodíš oblečený jindy, tak jsi tady nejvyfiknutější.“ „Je to skvělý večírek,“ poznamenal a rozhlížel se po místnos ti. V ruce držel drink. Přísahala bych, že ho ještě před chvílí neměl. „Ty ale nevypadáš, že by ses bůhvíjak bavila.“ Zatím jsem nebyla připravená o tom mluvit a už vůbec ne s ním. Odvrátila jsem zrak a nepřítomně se zadívala na Douga, který zrovna balil nějakou ženskou, dobře o dvacet let starší než on. Jedna skladba dohrála a rozezněl se kytarový úvod k té další. „Sweet Home Alabama.“ „Sakra,“ zaklela jsem. „Co?“ podivil se Carter. „Tuhle písničku nesnáším.“ „Vážně? Mně se odjakživa líbila.“ Povzdechla jsem si. „Co se stalo s Yasmine?“ Posměvačný humor ho opustil. „Ty víš, co se s ní stalo. Teď patří peklu. Určitě jí tam vymyslí nějaké dobré uplatnění.“ „Ale bude to dělat?“ zeptala jsem se. „Opravdu se obrátí zády k nebi a bude s ním bojovat?“

„Vždycky to tak bývá.“ Přesně totéž říkal i Vincent. „Jakmile stráví jistý čas vyvržena ze společnosti andělů a bude jí odepřen pohled do tváře Boží…, pak bude chtít proti nebi bojovat.“

„To je hloupost. Jako kdyby… nev ím. Jako kdyby byla nucena stát se zlou.“ „Sama se rozhodla padnout.“

„Udělala to z lásky! A tys mi vždycky říkal, že láska je tou nejnádhernější věcí ve vesmíru.“ „To je. Ale anděl musí svou lásku věnovat především moc

nostem tam nahoře a pak lidstvu jako celku. Nemůže lásku zaměřit jen na jedinou osobu – ať už je to člověk nebo nefil.“ „To je hloupost. Myslím, že ten nefil měl pravdu v tom, že děláme jenom zmatky.“ Podala jsem svou sklenici procházející servírce. Už nějakou dobu byla prázdná. Váhavě jsem začala s tématem, které mě pořád znepokojovalo, a tahle píseň mi nedovo lila na to zapomenout. „Cartere…, to s Nyx. Ty jej í vize… jsou vždycky pravdivé?“

„Pokud vím, tak ano. Ale ne vždycky se odehrávají tak, jak si lidi myslí. Proč se ptáš?“ „Jen tak. No, jenom jsem zvědavá kvůli tomu, co mi ukazo vala.“

„Aha. Jo, to je ošemetné.“ Zamračil se. „Jelikož s tebou manipulovala, těžko říct… Taky o ní nevím všechno. Co ti ukázala?“ „To není důle…“ Hudba náhle přestala hrát a na druhé straně místnosti začal někdo hlasitě odpočítávat. „Deset… dev ět…“ Podívala jsem se na nedaleké hodiny. Skoro půlnoc. „Osm… sedm…“ Lidé začali vytahovat frkačky a chystat se k přípitkům. Páry se nalepily na sebe. „Šest… pět…“

Maddie se přivinula k Sethovi. Sklonil se k ní a vypadal nervózně. „Čtyři… tři…“

Sevřela jsem Carterovi paži. Nemohla jsem se na to dívat. Nemohla jsem se dívat, jak se Maddie a Seth políbí. „Odveď mě odtud,“ zašeptala jsem. Najednou jsem se nedokázala ani nadechnout. „Dva…“ „Cartere! Odveď mě…“

Svět kolem mě explodoval všemi barvami. Obličej mi ovanul studený noční vzduch. Dezorientovaná jsem klopýtla a Carter mě zachytil, abych neupadla. Stáli jsme na střeše a dívali se pří mo na Space Needle. Kolem vybuchovaly ohňostroje ve sprškách barevných jisker. Jejich rachot mě polekal, až jsem zalapala po dechu. Ještě dál na obzoru se rozsvěcovaly další ohňostroje. „Nejlepší výhled na město,“ utahoval si Carter. Nechápavě jsem se rozhlížela kolem a po chvíli jsem konečně

zjistila, kde vlastně jsme. „Jsme na střeše knihkupectví.“

Pustil mou paži a dál jsme tam stáli ještě několik minut a sledovali ohňostroje. Byli jsme tak blízko Space Needle, že jsem cítila kouř, který k nám přinášel vítr. Začala jsem si třít paže proti chladu, ale hned jsem si vzpomněla a přičarovala si kabát.

„Nový rok nabízí nejrůznější možnosti, Georgino,“ řekl nakonec Carter s pohledem stále upřeným na tu show.

„Mně ne. Já už jsem o všechny přišla. Ztratila jsem Setha. Podělala jsem to.“

„Není to tvoje chyba. Vztahy jsou symbióza. Chce to dva, aby vztah fungoval, a dva, aby se rozpadl. V tomhle jde na Sethův účet hodně.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Ne… To, co ud ělal… Mohla jsem za to já.“

„Uniká ti celkový obraz, dcero Lilithina. Zapomínáš na to, jakou roli v tom sehrál Niphon. O co se pokoušel?“ „Zničit mi život,“ řekla jsem hořce. „Má na tom taky svůj po díl viny, ale jen ještě víc zašmodrchal to, co už jsem podělala.“ „Proč? Proč to udělal?“ „Protože mě nenávidí.“ Carter si povzdechl. „Nechápeš to.“

Otočila jsem se k němu. „Co tím myslíš? Co je tady k pochopení?“ „Nic víc ti nesmím říct. Víc se do toho nesmím vměšovat.“ Zmlkl a sledoval explozi stříbrných petard na nočním nebi. Vzpomněla jsem si na svůj dřívější rozhovor s Hughem. „Opravdu… Opravdu n ěco pokazil u mojí smlouvy? Je v ní nějaká chyba?“

„To je záležitost tvojí strany. O tom ti nic povědět nemůžu.“ Opět si povzdechl. „Můžu ti říct jen tolik, že věčnost je příliš dlouhá doba na to, aby s sebou někdo vláčel vinu.“

„Proč se o to tolik zajímáš?“ chtěla jsem vědět. „Proč ti tak záleží na tom, co se děje se mnou a Sethem?“

Znovu se na mě zadíval. „Mám rád šťastné konce. A rád pomáhám, aby nastaly.“ „Jo, jasně. Ale tohle jsi trochu podělal.“ Vrátil se mu jeho starý cynický úsměv. „Chceš domů?“ Otočila jsem se ke Space Needle. „Chci dokoukat tu show.“ „Dobře.“

„Jo a počkej.“ Zalovila jsem v kabelce a vytáhla z ní kašmírovou pletenou čepici. Podala jsem mu ji. „Veselé Vánoce. Promiň, že jsem ji nezabalila.“ Carter si prohlížel dárek a pak si čepici nasadil. „Hezká.“

Když mě pak nakonec dopravil domů, použil k tomu zase andělskou teleportaci, ze které se mi vždycky trochu zvedal žaludek. Aubrey mě přivítala a otírala se mi o nohy, zatímco jsem potmě nahmatávala vypínač. Zdálo se, že sousedé pode mnou pořádají bujarý večírek.

Uprostřed obýváku jsem si vyzula boty na podpatcích a cestou do ložnice si rozepínala šaty. Nechala jsem je spadnout na podlahu a byla jsem šťastná, že jsem se z těch obepnutých šatů konečně osvobodila. Otevřela jsem skříň, shýbla se a začala zase prohrabávat starou krabici od bot.

Sáhla jsem si ke krku a nahmatala na řetízku prsten od Setha. Rozepnula jsem si řetízek a prsten jsem dlouho držela v ruce. Dívala jsem se na jeho hladký lesklý povrch a třpytivé safíry. Z krabice jsem vytáhla ten starý a podržela ho v druhé. Chvíli jsem tam jen tak seděla a dívala se z jednoho prstenu na druhý. Byly jiné…, ale přesto tak podobné. Byla jsi odsouzena k bolesti. A budeš to opakovat věčně. Nepoučíš se. Nezměníš se. S povzdechem jsem dala oba prsteny do krabice vedle těžké ho zlatého křížku. Zavřela jsem víko a zastrčila krabici zpátky do skříně. Skončilo to. Všechno to skončilo.

Pořád ještě polonahá jsem se vrátila do obýváku, kde jsem odhodila kabelku, a vytáhla jsem z ní mobil. Navolila jsem číslo a čekala. „Haló?“ „Dante? Tady Georgina.“ „Kdo?“ S údivem jsem si uvědomila, že jsem mu vlastně nikdy neřek la svoje jméno. „Sukuba.“

„Aha.“ Měla jsem dojem, že můj hlas poznal i tak. „Hodně štěstí do nového roku.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Jsi dneska v noci volný?“ Nastala dlouhá tíživá pauza. „Co ten muž ze snu?“ zeptal se nakonec.

„Žádný muž ze snu není.“