Richelle Mead

Sukuba 4. Žár

Kapitola 1

Spát se svým psychologem byl vážně špatnej nápad. Jasně, že jsem

to věděla, ale opravdu jsem s tím nemohla nic dělat. Pořád dokola jsem slyšela ´vysvětlete mi to´ a ´řekněte mi, jak se cítíte´, až mi nakonec ruply nervy a rozhodla se tomu maníkovi ukázat, jak se

cítím. Musím říct, že i když to byl slušný chlap, který nikdy nepodvedl

svou ženu, vůbec to nebylo těžké. A když říkám, že to ´nebylo těžké´, myslím tím, že to bylo až komicky snadné. Jeho pseudomorálka mi poskytla hodně energie a když si jeden uvědomí, že to, co jsme dělali

na jeho gauči, byla nejspíš ta nejproduktivnější věc, jaká se kdy na něm odehrála, málem to vypadalo jako dobrý skutek.

Přesto jsem věděla, že můj šéf bude vzteky bez sebe, protože to byl hlavně on, kdo mi nařídil, abych tam chodila na sezení.

“Neříkejte to Jeromovi,” upozornila jsem své přátele a oklepala cigaretu do popelníku. “Nechci, aby vylítl z kůže.”

Seděla jsem se svými kamarády v Cold July, v klubu udělaného z místností jednoho domu v průmyslové zóně v Belltownu. Byla tam tma a kravál a podstatnou část výzdoby tvořily trubky roztažené

křížem krážem po stěnách a stropě. Protože to byl soukromý klub,

nemusel dodržovat zákaz kouření na veřejných místech, což pro mě byla výhoda. V posledních měsících jsem zjistila, že nikotin byl

jednou z podstatných věcí, která mi pomáhala se se vším vyrovnat. Další nezbytností byla vodka Nine Inch Nails, pravidelné dodávky mravních mužů a univerzální kousavost a jízlivost.

“Koukej, Georgino,” řekl můj přítel Hugh. Byl to rarach, jistý druh pekelného právnického asistenta, kteří kupovali duše pro naše šéfy a plnili různé úkoly středního manažmentu. Měl krátké tmavé vlasy a

byl rozložitý, ale ne tlustý. “Nejsem žádnej expert na duševní zdraví,

ale risknu, že mi utrhneš hlavu když ti řeknu, že to nejspíš nebyl ten nejužitečnější krok na cestě k uzdravení.”

Pokrčila jsem rameny a prohlídla si místnost, jestli bych tady nenašla potenciální oběť. Byla by tady docela slušná sklizeň. “No, nebylo to

bůhvíco. Myslím ta sezení. Kromě toho si myslím, že už je nepotřebuju.”

Odpovědí mi bylo jen ticho, teda jestli vůbec může na tak hlučném místě existovat něco takového. Obrátila jsem se zpátky ke svým kamarádům. Hugh se ani neobtěžoval skrývat, že si myslí, že jsem

zatracenej blázen. Naši kamarádi upíři, Petr a Cody, měli aspoň tolik slušnosti, aby odvrátili pohled. Přimhouřila jsem oči a típla cigaretu.

“Smím doufat, že bys s ním mohla… é… začít chodit?” tázal se Petr

nakonec.

“To by bylo fajn,” souhlasil s nadějí Cody. “Vsadím se, že takovej psycholog by byl skvělej posluchač. Navíc bys za to vůbec nemusela platit.”

“Jeho gáži pokryje má pojistka,” vyjela jsem na ně. “A opravdu

nejsem nadšená vaším pasivně-agresivním postojem k mýmu příteli.” “Není tak moc pasivní,” podotkl Hugh. “Neděláš dobře, zlato.”

“Ten chlap je zkaženej a půjde do pekla. Co s ním máte za problém?

Můj předchozí přítel se ti přece taky nelíbil. Nejspíš by ses měl přestat třást strachy o můj milostný život a dál si lámat hlavu, jak dostat svou nejnovější sekretářku do postele.”

Jakýmsi podivným řízením všehomíru nikdo z mých kamarádů neměl

rád mého současného přítele, černého mága jménem Dante. Neměl žádnou morálku a byl mistr světa v zahořklosti a cynismu. Jeden by

si myslel, že si s touhle partou zatracených duší padne do oka, ale z jakéhosi důvodu to tak nebylo.

“Nejseš na to stavěná, abys byla s někým špatným,” mínil Cody.

Všichni tady jsme byli nesmrtelní, ale jen takzvaní ´nižší nesmrtelní´. Znamenalo to, že než jsme se dali do služeb pekla, bývali jsme lidmi.

Ve srovnání s námi ostatními v tomhle malém kroužku byl Cody nejmladší. Hugh tvrdil, že mu je kolem sta let, Petrovi a mně víc než tisíciletí. Cody byl pořád ještě naivní, byl to okouzlující idealismus, srovnatelný s tím, jaký jsem i já kdysi mívala.

Když jsem se rozešla se svým předchozím přítelem, člověkem

jménem Seth, který mě opustil kvůli mé kamarádce, nezbyla po něm

ani památka. Seth byl hodný člověk, klidný a nekonečně laskavý. S ním jsem se odvážila doufat v lepší, že i sukuba jako já může mít naději. Myslela jsem si, že jsem zamilovaná - ne, musím poctivě přiznat, že jsem opravdu byla zamilovaná. Ale pro takový vztah je

sukuba nebezpečná. Když jsem měla sex s mužem (nebo i s ženou, funguje to na stejném principu), ukradla jsem mu životní energii, sílu, která pohání každou lidskou duši. Ta mě udržovala naživu a zachovávala mou existenci nesmrtelné. Čím čestnější ten člověk byl,

tím víc energie jsem mu vzala a tím víc mu zkrátila život. S Dantem

ten efekt nebyl skoro žádný. Měl málo energie na rozdávání, takže

náš sexuální život byl relativně ´bezpečný´. Proto jsem musela hledat energii bokem u bezvýznamných chlapů.

Se Sethem… no, to byl docela jiný příběh. Nemohla jsem ani

pomyslet na to, že bych se s ním vyspala, protože by to na něj mělo účinky vpravdě ničivé, takže jsem to odmítala. Chvíli jsme to vydrželi, náš vztah byl o hodně víc než jen fyzická záležitost, nicméně časem

si ta situace vybrala svou daň a přidaly se k ní ještě i komplikace běžného vztahu. Všechno to nakonec eskalovalo, když se Seth

vyspal s mou kamarádkou Maddie. Myslím, že to udělal, aby mi dal důvod se s ním rozejít v naději, že mě v budoucnu ušetří větší

bolesti. Bez ohledu na původní záměr si však v následujících měsících s Maddie vybudovali vážný vztah.

Niják zvlášť dobře jsem to nesnášela.

“Lidi, vám se jeden nezavděčí,” zavrčela jsem a pokynula číšníkovi, aby mi přinesl další skleničku. Ani si mě nevšiml, což mě dopálilo

ještě víc. “Nelíbí se vám vám slušní. Nelíbí se vám mizerové. Proč mi

to sakra pořád děláte?”

Najednou se mezi námi ozval další hlas. “Prosím, udělejte mi radost

a řekněte mi, že je řeč o tvých milostných eskapádách, Georgie. Nic

by mi neudělalo větší radost.”

Vedle našeho stolu stál můj šéf Jerome, arcidémon Seattle a

přilehlého okolí. Zaškaredila jsem se. Ten jeho jízlivý tón se mi vůbec nelíbil - a taky jsem nesnášela, když mi říkal Georgie. Sedl si vedle Hugha a číšník, kterého jsem se marně snažila přivolat, okamžitě přichvátal. Objednali jsme si nové kolečko.

Jerome byl dnes zjevně v dobré náladě, což nám vždycky usnadňovalo život. Měl na sobě černý oblek od návrháře a přesně stejný účes jako John Cusack v nedávném televizním interview, na které jsem se dívala. Nejspíš to stojí za zmínku: Jeromovo lidské

tělo, které si sám vybral, byl klon Johna Cusacka. Sukuby můžou libovolně měnit své tělo, protože nám to pomáhá při svádění.

Ďáblové to můžou dělat prostě proto, že jsou - stejně jako andělé -

šíleně mocné bytosti, které jsou tady už od počátku věků. Jsou to

´vyšší nesmrtelní´. Jerome byl tím hercem posedlý, i když to

tvrdohlavě popíral, proto se rozhodl ve světě smrtelníků vypadat jako

on. Zvláštní bylo, že když jsme byli mezi lidmi, nikdo si nikdy té podobnosti nevšiml.

“Už sis s námi hezky dlouho nikam nevyrazil,” poznamenala jsem a doufala, že změním téma. “Myslela jsem, že máš šéfovské

povinnosti.” Klevetilo se, že se Jerome nepohodl s jiným démonem,

ale nikdo z nás neznal podrobnosti.

Bez dovolení si vzal cigaretu z mého balíčku a o chvíli později už hořela sama od sebe. Vejtaha.

“Celkem slušně se to všechno vyvrbilo,” odpověděl. Zhluboka se nadechl a vydechoval kroužky dýmu. “Zase o jeden problém míň. Doufal jsem, že ty nepřetržité žvásty o tvé nešťastné lásce už taky skončí, ale nejspíš doufám marně. Pořád jsi s tím šarlatánem?”

Rozhodila jsem rukama. “Proč toho Danteho všichni tak nesnášíte? Měli byste ho obejmout jako bratra.”

Jerome se tvářil zamyšleně. “Leze mi na nervy. Neděláš dobře.” “Ježíší Kriste.” Na víc jsem se nezmohla.

“Možná na to přijde sama, když přestane dělat takový voloviny jako spát se svým psychologem,” poznamenal Hugh tónem, kterým

nejspíš chtěl věci prospět.

Obrátila jsem se k němu s vykulenýma očima. “Copak jsi neposlouchal nic z toho, co jsem řekla?”

“Ale jo, spoustu,” přitakal.

Mezitím Jeromův uvolněný, spokojený výraz zmizel. Upřel na mě

pohled a v očích mu hořel plamen, který mě nevysvětlitelně mrazil po celém těle. Praštil cigaretou, vyskočil ze židle, popadl mě za ruku,

rázně mnou škubl a začal mě táhnout od stolu. “Pojď se mnou,” sykl.

Klopýtala jsem za ním na chodbu, která vedla k toaletám. Jen co jsme byli z dohledu ostatních, přirazil mě o zeď a se vzteklým

výrazem se ke mně sklonil. Když byl rozčílený, choval se jako člověk,

protože by nás stejně klidně mohl oba teleportovat na nějaké osamělé místo.

“Tys šoustala se svým psychologem?” křikl na mě. Zajíkla jsem se. “Stejně to k ničemu nevedlo.” “Georgie!”

“Proč s tím děláš takový cavyky? Byla to poctivá duše. Myslela jsem

si, že právě to ode mě chceš!”

“Chtěl jsem, aby ses zbavila těch manýrů, co tě drží od tý doby, co tě odkopl ten nudnej smrtelník!”

Škubla jsem sebou. Po rozchodu se Sethem jsem byla v takové depresi, že už to Jerome nevydržel a řekl mi, ať jdu najít nějakou pomoc, protože už ho otravuje pořád poslouchat to mé fňukání a

nářky. Neuniklo mi, jak je zvláštní, že démon doporučuje jednomu ze

svých zaměstnanců poradenství, ale upřímně - jak by tomu mohl

rozumět? Nechápal, jaké to je mít srdce rozbité na kusy, být odtržen

od člověka, kterého milujete nejvíc na světě. Celá má existence pro

mě ztratila smysl a představa věčnosti byla k nevydržení. Celé týdny jsem nikam nechodila a skoro s nikým nemluvila. Dobrovolně jsem

se odřízla od ostatních, ztracená ve vlastním žalu. Pak už toho měl

Jerome právě dost a žádal, ať s tím něco udělám.

Taky jsem udělala, no, tak trochu. Prostě jsem se obrátila o 180

stupňu. Najednou jsem dostala zlost, byla jsem příšerně naštvaná na

to, že se mi pořád všechno podělá. Za některé věci jsem si mohla sama, ale za Setha? Těžko říct. Nevěděla jsem, co se stalo a cítila křivdu, že mě svět celý život zraňuje. No a tak jsem mu to začala vracet. Nic mě nezajímalo, stala jsem se sukubou na celý úvazek,

hledala jsem ty nejmorálnější muže a bez výčitek svědomí jim kradla

život a lámala srdce. Pak to míň bolelo. Občas.

“Dělám to, co mám!” zaječela jsem na něj. “Získávám duši za duší. Nemáš si na co stěžovat.”

“Stala se z tebe hádavá ženská, která je na každýho jako pes - a

nelepší se to. Leze mi to na nervy a ty taky.”

Strnula jsem, po mém nepřátelství nezbylo ani památky. Strašně

jsem se začala bát. Když vám démon řekne, že mu lezete na nervy, často to má za následek, že vás pošle do pekla. Nebo i zabije.

“Jerome…” Snažila jsem se vymyslet tu nejlepší strategii. Být milá?

Omluvit se?

Ustoupil a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Zjevně by mi žádná strategie nevytrhla trn z paty, protože nahlas a jasně zaznělo:

“Odejdeš odsud. Někomu tě půjčím.”

“Co?” Můj vztek se vrátil a na chvíli jsem zapomněla na strach. Něco

takového byla pro sukubu obrovská urážka. “To nesmíš udělat.”

“Smím udělat, co jen mě kurva napadne. Jseš má podřízená.” Chodbou šel vytáhlý kluk a zamířil na toaletu. Jerome na něj upřel pronikavý, děsivý pohled. Chlápek vyjekl a rychle mazal zpátky.

“Vancouverský arcidémon potřebuje někoho, aby mu pohlídal nějaký kult tam u nich, o který se zajímá.”

“Tam u nich…” Spadla mi čelist. “Myslíš ten Vancouver? Posíláš mě

do Kanady?” Zatraceně. Opravdu jsem zašla příliš daleko. Ve státě

Washington byl taky Vancouver a to by nebylo tak marné. Aspoň by

to zůstalo v rodině.

“Chtěl sukubu, protože má jen jednu a tu nemůže postrádat. Málem jsem se rozhodl poslat jim Tawny.” Při zmínce o nedávno nabyté a velmi, opravdu velmi nešikovné sukubě udělal obličej. “Ale ona

není… zrovna nejvhodnější. Tebe jsem se taky nechtěl vzdát, ale teď

si myslím, že mi to bude stát za to na chvíli se zbavit své užitečné sukuby, aby mi přestala pít krev. Potřebuju trochu klidu.”

“Koukej, Jerome,” řekla jsem a doufala, že to zní kajícně. “Co mám udělat? Najít si jiného psychologa? Najdu si ho, vlastně radši si

najdu psycholožku. A ošklivou k tomu. Budu se snažit změnit a-”

“Už jsem se rozhodl, Georgie. Potřebuješ něco, co by tě zaměstnalo

a Cedricovi tím udělám radost. Myslí si, že na infiltraci do toho ďábla uctívajícího kultíku bude sukuba nejlepší.”

“Ďábla uc-říkáš, že to jsou satanisti?” “Něco takovýho.”

Jen jsem zírala. “Kanadští satanisti? To mě opravdu chceš poslat k partě kanadských satanistů?”

Jedinou odpovědí bylo pokrčení ramen.

“Jestli by se tohle stalo někomu jinému, bylo by to úžasné. Ale proč

to děláš ty? Odkdy někomu pomáháš, nemluvě o tom, že jde o démona?” Démoni měli sklon šíleně jeden druhému konkurovat.

Jerome zase neodpověděl. Vytáhl si z balíčku cigaretu - upřímně,

když měl vlastní, proč předtím kradl mé - a ta zase začala hořet jen

tak. Když mohutně zadýmal, zdálo se, že jeho napětí trochu polevilo.

“Děje se ještě i něco jiného, že?” vyzvídala jsem obezřetně. “Chceš mne zneužít, abys zneužil jeho. Proč to děláš?”

“Z altruismu,” prohlásil a zakoulel očima.

“Jerome…”

“Georgino,” opáčil s tvrdým pohledem. “Nemáš žádné právo to zpochybňovat, když jsi mě v poslední době tolik nasírala. Sbal si věci

a radím ti oprášit si metrický systém.”

Kapitola 2

Opravdu jsem nikdy neměla nic proti Kanaďanům. Jsou fajn, opravdu fajn, ale to neznamená, že bych s nima chtěla hrát curling. Taky tam vždycky číhalo to nebezpečí, že jestli se Jerome dostane do správné nálady, může se rozhodnout udělat dočasné přidělení trvalým.

Ale nemyslela jsem si to. Jerome byl starý mrzout, ale mě měl rád -

aspoň tak moc, jak ďábel vůbec může mít někoho rád. Je pravda, že

od té doby, co mi Seth loňského podzimu obrátil život vzhůru

nohama, mě měl rád o trochu míň, ale i když se mnou žádná velká

sranda nebyla, pořád si myslím, že jsem pro něj byla vítané

rozptýlení. Tváří v tvář věčnosti je toho jen málo k pobavení, takže mi nezbývá než doufat, že to bude stačit, abych si udržela svůj džob.

Odešla jsem z Belltownu a zamířila do Queen Anne, jiné čtvrti

Seattle. V Queen Anne jsem žila i pracovala a můj smrtelný zaměstnavatel by určitě měl vědět, že plánuju na nějaký čas zmizet. Bohužel jít do práce znamenalo čelit jistým nepříjemným věcem, na které jsem dnes večer opravdu neměla náladu.

“Georgino, co tady děláš?”

Jen co jsem vešla do Emerald City Books&Café, přiběhla ke mně Maddie Satová. Kdybych já byla Caesarem, ona by byla mým Brutem. Na obranu Maddie musím říct, že když se se Sethem vyspala, nevěděla, že s ním chodím, neukradla mi ho vědomě. Nicméně to nezměnilo mé pocity k ani jednomu z nich.

“Musím mluvit s Warrenem,” řekla jsem jí a měla podezření, že páchnu vodkou a cigaretovým kouřem. “Je tady?”

Zavrtěla hlavou, až se její lesklé černé vlasy rozhoupaly. Měla je

dlouhé a elegantně učesané, jak jsem ji to naučila. “Odešel asi před hodinou. Nechtělo se mu tady zůstat jen kvůli tomu, aby zavřel.”

Podívala jsem se na hodiny. Stihla jsem to jen tak tak než zavřou. Netrpělivě jsem podupávala nohou a rozhodovala se, jestli mám Warrenovi zavolat domů. Nakonec jsem se zeptala: “Máš chvilku, abys se mnou prošla nějaké věci kolem rozvrhu směn? Na pár dní musím odejít… možná těch dní bude i víc než jen pár.”

“Jasně.” Usmála se a na tvářích se jí objevily dolíčky. “Mám s sebou vzít i Douga?”

“On je tady?”

Oba asistenti manažera o zavírací době v ten samý večer. Měla jsem štěstí. Zamířila jsem do své kanceláře a ona šla sehnat svého bratra Douga. Můj stůl byl pro změnu v dokonalém pořádku, takže jsem

hned našla desku s klipsem, na níž byl připnutý rozvrh směn na příštích pár týdnů. Rychle jsem ho prolítla a ulevilo se mi, že máme projednou plný stav. Mí nesmrtelní kamarádi nechápali, proč tolik stojím o tuhle práci a nedávno byly i takové dny - dny, kdy se mi

vůbec nechtělo vstát z postele, v takové jsem byla depresi - kdy mě

napadalo totéž. Pravda je, že věčnost je extrémně dlouhá doba a já

se vždycky zabývala nějakou činností. Byla to součást mé povahy, nedokázala bych jen tak sedět na zadku a nic nedělat. A někdy - ale

jen někdy - jsem byla tak zaujatá každodenními záležitostmi lidského

světa, že jsem na kratičký okamžik dokázala předstírat, že jsem zase

jedna z nich.

“Myslím, že nebudeme nikoho potřebovat, aby mě nahradil,” řekla jsem o pár minut později když jsem slyšela, že se otevřely dveře kanceláře. “Bude stačit, když někdo dohlédne na mé-” Vzhlédla

jsem.

Vrátila se Maddie, přivedla s sebou Douga, ale nejen jeho. Byl s nimi

Seth.

Když jsem se na něj podívala, všechna klidná sebedůvěra, kterou

jsem dávala najevo v obchodě, všechna neomalenost a vytahování, které jsem projevovala v klubu, byla pryč. Najednou na mě všechno začalo padat a místnost jako by se zmenšovala. Jak je možné, že

měl na mě takový vliv i když měl na sobě tričko s Buckem Rogersem? Proč mě to ještě nepřešlo? Proč kdykoliv jsem ho zahlédla, měl jsem chuť plakať nebo něco rozmlátit?

“Jé, hele, Kincaidová,” přivítal mě Doug a na chvíli zahnal mou úzkost. Podíval se na můj ohoz a nadzvedl obočí. “Kvůli nám jsi přerušila svůj společenský život?”

Měla jsem na sobě černý kabát ke kolenům přehozený přes krátké červené šaty. Mejkap jsem si udělala co nejsvůdnější, černé oční

linky a červená rtěnka, která se barvou hodila k šatům, vypadaly

hodně podobně, jak se malují lehký holky. Proměnit si vizáž v autě

by byla hračka, ale neměla jsem zájem. Ve skutečnosti jsem si dnes

večer celkem vychutnávala zjev běhny.

“Když jsem takovej chudák, že sem musím přijít i v sobotu večer, je zjevně tohle můj společenský život.” Přinutila jsem se soustředit se

na Douga a Maddie a snažila se nedívat na Sethovy měkké vlasy barvy mědi nebo mírné oči. Proč tady musí být právě dnes večer? Odpověď: byl tady každý večer. Byl spisovatelem a nejlíp se mu pracovalo v kavárně. Když jsme se rozešli, taktně se snažil najít si nějakou jinou, abychom se nevídali, ale Maddie - nedbající na jeho výmluvy - ho uprosila, aby zůstal v knihkupectví.

“Kam jdeš?” zeptala se Maddie. “Něco není v pořádku?”

“Všechno je v pohodě,” odpověděla jsem rázně. “To je na dlouhý povídání.”

Mávla jsem na Douga a Maddie, aby se šli podívat na ten rozvrh a vysvětlila jim, že obchod bude docela určitě bez problémů frčet i když

já tady nebudu, jestli zvládnou mou práci manažera. Nadrásala jsem stručný seznam svých povinností, jako zpracování mezd a zásob, a začalo dělení.

Doug poklepal na seznam. “Všechno tohle jsem už dělal, i když ne najednou. Nebude s tím žádnej problém. Vezmu si první polovinu.”

Dloubl loktem do své sestry. “A co ty? Vezmeš si ten zbytek a zmákneme to společně?”

Maddie stiskla rty. Byla nesmírně nadaná, ale trpěla záchvaty

nejistoty, o kterých jsem jí pořád dokola říkala, že jsou k smíchu. Po těch měsících se hodně zlepšila - zase díky mně - ale pořád váhala. “Neuvědomila jsem si, co všechno děláš. Doufám, že to zvládnu.”

“Přestaň se upejpat, já tě to naučím,” prohlásil Doug. “Než se naděješ, budeš stejně dobrá jako Kincaidová.”

“To jo,” odtušila jsem suše. “Stejně už jsme prakticky zaměnitelné.” Koutkem oka jsem viděla, že se Seth neklidně ošil.

“Celé je to tak nějak narychlo,” poznamenal Doug a zvedl hlavu, aby

mu černé vlasy sklouzly z tváře. “Musíš odjet, ale nevíš kdy ani na

jak dlouho? Myslel jsem si, že to tys tady ta spolehlivá.”

“Je to… rodinná záležitost. Zkrátka musím něco vyřešit. Kromě toho teď ty, Dougu, dostaneš šanci být zodpovědný. Měl bys mi

poděkovat.” Vypláznul na mě jazyk.

“Warren nebude nic namítat?” zeptala se Maddie, pořád bez sebe nad tím, že mě má zastupovat.

“To si s ním vyřídím sama,” ujistila jsem ji.

Doug se nad tím ušklíbl, ale Maddie to nepochopila. Warren, majitel obchodu s mizernou morálkou, byl dlouhá léta mým sexuálním partnerem. Dával mi asi tolik energie jako Dante, ale byl poruce a pro mou špatnou náladu byl jako stvořený. Když jsem chodila se

Sethem, zrušila jsem naše dostaveníčka, ale pak jsem se vrátila do

starých kolejí. Doug věděl o mém poměru s Warrenem jak tehdy, tak

teď, ale byl dostatečně taktní, aby mi do toho nekecal, až na občasné zvedání očí k nebi. Tušila jsem, že Seth taky ví, co se děje, ale bylo

mi to jedno. Warren mi nebude dělat potíže, že si potřebuju vzít

volno. Byla jsem příliš dobrá v tom, co jsem dělala, jak v práci, tak v

posteli.

Vyměnili jsme jednu směnu, kdy jsem měla zavírat a pak jsem hodila rozvrh na hromadu k ostatním. Najednou jsem potřebovala odsud vypadnout, a to co nejdřív. “Dobře. Díky, týme. Už vás nechám pracovat.”

“Jdeš do města vyhodit si z kopýtka?” zeptal se Doug pobaveně.

“Tak za půl hodiny bych mohl jít s tebou. Vím o jednom zabijáckým

mejdanu.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Právě jsem se odtud vrátila a teď jedu domů.”

“Padavko,” zavolal za mnou.”

Maddie mi popřála, ať zařídím, co potřebuju v tom svém tajemném volnu a pak jsem je tam nechala, šla knihkupectvím a odpovídala na

pozdravy svých kolegů, kteří pobíhali kolem a dělali všechny ty nutné

věci před zavřením. Už jsem byla málem u dveří, když na mě někdo zavolal jménem. Obrátila jsem se a uviděla, jak se ke mně žene

Casey. Bylo jí kolem dvaceti a chodila na Washingtonskou státní univerzitu. Pracovala tady skoro celou dobu svých studií a byla

jedním z našich nejlepších zaměstnanců, takže jsem se zastavila a přinutila k úsměvu, i když mé oči toužebně zabloudily ke dveřím.

“Ahoj, co se děje?”

Usmála se a její tmavé oči se rozzářily. “Chtěla bych vědět, jestli

příští víkend příjdeš na můj večírek,” řekla. “Neodpovědělas mi na e-mail.”

Na žádný e-mail jsem si nepamatovala, ale v poslední době bylo

mou nejoblíbenější klávesou Delete. “Nedostala jsem ho,” lhala jsem. “Co se bude dít?”

“Tuhle neděli pořádám svůj absolventský večírek.” Zamračila jsem se. “Přece je duben.”

“Skončila jsem brzy, protože už jsem měla všechny kredity, takže jsem nemusela dělat ještě i jarní čtvrtletí. Dobrý, co?”

“No páni,” řekla jsem, protože to na mě opravdu udělalo dojem. “To

je fakt paráda. Matematika, že?” “Matematika a lotyština.”

“Proč proboha - to je jedno.” Teď jsem vůbec neměla čas zabývat se otázkami, proč někdo s filipínskými kořeny studuje jazyky baltských zemí. “Opravdu bych ráda šla, ale z rodinných důvodů musím zítra odejít z města a nevím, kdy se vrátím. Moc mě to mrzí.”

Casey trochu zesmutněla, ale řekla mi, že to chápe a pak mi stejně jako Maddie popřála všechno dobré a taky ať se ty ´rodinné´ věci snadno vyřeší. Tak v to jsme doufaly obě dvě. Pak odešla dokončit svou práci před zavřením.

Jen co za mnou zapadly dveře obchodu a byla jsem venku, zastavila jsem se a vydechla. Ovíval mě svěží noční vzduch. V Sethově přítomnosti jsem se dusila, příliš mnoho toho ve mně rozjitřil.

Dokonce i když jsem s Dougem a Maddie mluvila o práci a číslech, nejvíc ze všeho jsem si všímala Setha - jak přesně daleko ode mě stál, jak voněl a jak byl zase rozcuchaný. Ve srovnání s ním bylo všechno jen jako šum v pozadí.

Třesoucíma se rukama jsem sáhla do kabelky a vytáhla cigarety, protože jsem zoufale jednu potřebovala, abych vůbec došla domů. Kouřila jsem asi tak století a přestala před deseti lety, na co jsem

byla patřičně pyšná, i když jsem byla imunní vůči následkům. Až

stres mě přiměl vrátit se k tomu zlozvyku. Sice jsem se cítila trochu provinile, že vystavuju ostatní pasivnímu kouření, ale upřímně řečeno

to teď byl nejmenší z mých problémů.

“Do prdele,” zaklela jsem, když jsem cvakla zapalovačem a výsledek žádný. Ani po třech dalších pokusech se nic nezměnilo. Přidržela

jsem si zapalovač u ucha a zatřepala jím. Nic. Byl prázdný. “Do

prdele,” ulevila jsem si znovu. Bydlela jsem jen o pár bloků dál, ale nevím proč se mi zdálo, že ujít ten kousek bude hotovým utrpením.

Najednou jsem od rohu budovy uslyšela něco, co znělo jako šoupání podrážek. Zamračila jsem se a popošla pár kroků, podívat se, jestli

tam někdo je. Tahle oblast byla celkem bezpečná, ale v dolní části

Queen Anne bylo pořád dost tuláků. Přesto když jsem se podívala za

roh, nebyl tam nikdo.

Na zemi však ležel balíček zápalek.

Dřepla jsem si, sebrala jej a prohlížela si ho. Byl z Mark’s Mad

Martini Baru. Kdysi dávno jsem tam byla, byl na horní Queen Anne,

ani ne moc daleko, když se vám chtělo šlapat do kopce. Že se tady octly jejich zápalky, nebylo jen tak a zvláštní taky bylo, že se tu

objevily právě ve chvíli, kdy jsem je potřebovala.

Slyšela jsem, jak se za mnou otevřely dveře obchodu. “Georgino?”

Zvedla jsem se a prudce se obrátila. Byl to Seth.

“Ahoj,” Pozdravila jsem a doufala, že nevzrušeně. Zase jsem měla pocit, že se dusím. Světlo z obchodu v soumraku ozářilo jeho tvář a

já do sebe vpíjela každý rys jeho tváře. Jeho oči v tom šeru vypadaly

tmavé, ale v jasném světle byly jantarově hnědé. Vsunul ruce do kapes a vyhýbal se mému pohledu. Až bolestně se to podobalo

tomu, jak jsme se poprvé potkali, byl příliš plachý, než aby se díval

přímo na mě.

“Jen jsem chtěl vědět, jestli jsi v pořádku,” řekl po pár nepříjemných chvílích ticha.

Několikrát jsem zápalky obrátila v ruce a pak je zasunula do vnější kapsy mé kabelky. “V úplném,” odpověděla jsem a snažila se mluvit chladně a odtažitě.

“Je to…” Trochu se uvolnil a zasmál se, ale neznělo to vesele. “Když

o tom, co děláš, mluvíš tak neurčitě a zmiňuješ ´rodinu´, obvykle to znamená nějaké pozdvižení mezi nesmrtelnými. A takové pozdvižení vždycky znamená potíže.”

Začala jsem se usmívat, ale okamžitě jsem to zarazila. “Jo, máš

pravdu a můžeš mi věřit, že tentokrát je to hodně důležité.” I po tom všem, co se mezi námi podělalo, jsem vedle něj cítila spokojenost a nenucenost, takže jsem byla v pokušení mu okamžitě začat vykládat

celou tu story. Málem jsem slyšela, jak se spolu smějeme nad představou kanadských satanistů a viděla, jak Seth podrážděně potřásá hlavou. Ale nic z toho nebude, Byla jsem příliš zraněná a příliš pyšná, než abych se s ním dokázala přátelit, a tak jsem jen pokrčila rameny a řekla: “Vyřeší se to. Jako vždycky.”

“Jo… ale obvykle ne bez velkých problémů. Prostě o tebe mám strach, nic víc.”

“Nemusíš mít.” Už ne. “Nic mi nehrozí. Většinou jsem jen otrávená.”

Otevřel pusu, aby něco řekl a já přesně věděla, co by mělo

následovat. Chtěl se se mnou hádat, že to ještě neznamená, že není důvod k obavám - ale časy se mění. Polkl a tu poznámku si nechal

pro sebe. Nastalo ticho. Věděla jsem, že bych měla odejít, ale nějak

jsem se nedokázala přinutit. On zřejmě taky ne. “Dnes večer opravdu vypadáš skvěle,” řekl nakonec, pořád hledal téma k rozhovoru.

V jeho hlase bylo malé zaváhání. On věděl, že když dnes večer vypadám dobře, není to jen mým tělem a oblečením. Zahalovala mě energie, kterou jsem ukradla svému psychologovi, když jsem se s

ním vyspala. Životu a jeho síle nedokázala odolat žádná bytost a

bylo jedno, jestli je smrtelná nebo nesmrtelná. Nesmrtelní viděli, že

mě doslova obklopuje záře a pro smrtelníky jsem jen prostě byla krásná. Nadpozemsky krásná. Dokonalá.

V zájmu slušnosti jsem předstírala, že se ten kompliment týká běžných věcí. “Díky. Byla jsem venku s ostatními, když se… to… všechno semlelo a bylo po legraci.”

Přikývl, že chápe a trochu se posunul, takže jsme se teď dívali jeden druhému do očí a já si přála, aby se to radši nestalo. Srdce se mi zastavilo a z hrudi se mi dral vzlyk. Zoufale jsem potřebovala něco

dělat a tak jsem vytáhla ty podivně získané zápalky a zapálila si

cigaretu, kterou jsem celou dobu držela v ruce. Zhluboka jsem

zatáhla a vydechla. Seth couvl, protože kouření nijak nefandil. Jako bych najednou měla brnění.

“No,” řekla jsem a vracela se mi troufalost. “Měla bych jít domů balit. Uvidíme se později.”

Obrátila jsem, ale udělala jen jeden krok, než na mě zase zavolal.

“Georgino?”

Ohlédla jsem se. “Jo?”

“Máš… é…” Zaváhal a znovu mi připomněl toho Setha ze začátku naší známosti. Zmáhaly mě smíšené pocity. “Potřebuješ, aby ti někdo nakrmil kočku?”

Nevěděla jsem, jstli se mám smát nebo plakat. “Ne, ale díky. Cody

se o ni postará.” Pokračovala jsem plně si vědomá, že mu nejspíš ublížím. “Nebo to udělá Dante.”

Seth sebou trhl a já se najednou cítila vítězoslavně i sklíčeně

zároveň. “V pohodě,” řekl váhavě. “Jen jsem si myslel, víš, že bych

na ni dohlédl.”

“Díky,” řekla jsem znovu. Ještě chvíli jsme se na sebe dívali, pak jsem se obrátila a odešla do noci.

Kapitola 3

Nicméně když jsem přišla domů, nebalila jsem ani nevolala

Dantemu, protože jsem byla úplně na dně. Rozhovor se Sethem byl příliš depresivní. Pak mě napadlo, že bydlím příliš blízko

knihkupectví, že to, co kdysi bývalo pohodlné, je mi teď na obtíž. Zkrátka pár bloků nebyla dostatečná vzdálenost mezi Sethem a mnou a tak trochu jsem si přála, aby Emerald City měl nějakou pobočku, ve které bych mohla pracovat. Ale protože práci nešlo přestěhovat, budu si já muset najít nový byt. Má nájemní smlouva

tady brzy skončí a až dosud jsem nikdy neuvažovala o ničem jiném,

než že ji zase obnovím. Stěhovat se byla překvapivá - a zvláštně přitažlivá - myšlenka a přemýšlela jsem o ní celou dobu, než jsem usnula, s mou kočkou Aubrey schoulenou u mých nohou.

Příští ráno jsem se vyškrábala z postele, abych si sbalila věci.

Jerome mi neřekl, kdy přesně to mám být v tom Vancouveru, jen že tam mám být ´brzy´ a já se rozhodla raději nezjišťovat, jak to myslel.

Naštěstí mi balení netrvalo nijak dlouho, protože jsem si mohla

proměnit každé oblečení, jakého se mi zachtělo, ale některé své oblíbené věci jsem chtěla mít s sebou. To byl další zvyk ještě z dob,

co jsem byla člověkem. Taky jsem s sebou chtěla mít kosmetiku a další toaletní potřeby, protože když jsem měla čas, ráda jsem si dělala mejkap i účesy sama.

Právě jsem si v kuchyni nalila třetí šálek kávy, když jsem ze svého obýváků zacítila aury nesmrtelných. Jen vyšší nesmrtelní, jako

démon nebo anděl, se sem mohli rovnou teleportovat a ty dvě aury jsem poznala okamžitě. Byly to Grace a Mei.

Obě dvě byly Jeromovy zástupkyně. V nebi svou agendu dost flákají,

ale ta naše byla pečlivě organizovaná. Území byla rozdělená mezi arcidémony, kterým podléhala síť podřízených démonů a nižších nesmrtelných jako jsem byla ja a mí kamarádi: sukuby, upíři a raraši. Jerome se na svém teritoriu zabýval velkými problémy, chodil na

pracovní setkání s nadřízenými ďábly a dohlížel na disciplínu. Grace

s Mei zase obstarávaly detaily a papírování a taky sledovaly

vzdálenější místa Jeromova panství, o které buď neměl čas se starat nebo ho to nezajímalo. Ve skutečnosti byla jeho jurisdikce roztažená

po celém západním pobřeží státu Washington, i když jeho operační základnou byla seattleská metropolitní oblast. Tady taky žila i většina jeho zaměstnanců. Na ostatní území jen občas mrkl okem a nechal

na Grace a Mei, aby mu řekly, co důležitého se tam stalo.

Z jekéhosi důvodu se ty dvě démonky vždycky oblékaly stejně. Dneska se naparádily do černých, na míru šitých kalhotových kostýmů, kterí jim dokonale padly. Grace byla blondýna a Mei černovlasá, ale účesy měly taky stejné, s vlasy rázně ustřiženými kousek pod ušima i stejnou cihlově červenou rtěnku.

“Dobré ráno,” Georgino,” pozdravila Grace.

“Ještě pro tebe máme na poslední chvíli nějaké instrukce,” dodala

Mei.

“Aha, tak dobře.” Ulevilo se mi. Bála jsem se, že je Jerome poslal,

aby zjistily, proč jsem ještě nepřekročila kanadskou hranici. “Dáte si

kafe?”

Pokaždé, když sem přišly, jsem jim nabídla nějaké pohoštění a ony pokaždé odmítly, proto mě trochu překvapilo, když se Grace zeptala: “Jaké je?”

“É… od Starbucka, Jejich vlastní směs.” “Ne,” odpověděly obě jednohlasně.

Pokrčila jsem rameny a sedla si na gauč. Před chvílí tady ležela i

Aubrey, ale teď nebyla nikde v dohledu. Tyhle dvě ze srdce nenáviděla. “Dobrá,” vyzvídala jsem. “Co jsou to za instrukce?”

Obě zůstaly stát a Mei si skřížila ruce. “Jerome chce, abys správně chápala tu situaci s Cedrikem. Oni dva měli nějaké… rozepře

ohledně teritoriálních hranic.”

Tohle vzbudilo můj zájem. “Aha, takže to o něj šlo. Slyšeli jsme, že

Jerome má něco nedořešeného s nějakým jiným démonem.”

“Oba z nich pokukovali po území toho druhého,” vysvětlovala Grace,

“v naději, že rozšířením svých hranic vybudují jednu velkou pacifickou severozápadní…” zamyšleně se odmlčela.

“…říši?” navrhla jsem. Souhlasně pokrčila rameny.

“Něco takového,” potvrdila Mei. “Ale nakonec to oba vzdali a každý

se spokojil s územím, které má teď. Proto tě Jerome půjčuje

Cedrikovi, je to znamení dobré vůle.”

Příliš mě to zajímalo než abych jí odsekla, jaké je to ponížení, když

mě jen tak někomu ´půjčí´. “Jerome slova ´dobrá vůle´ snad ani nezná,” zdůraznila jsem, když jsem si vzpomněla na jeho

sarkastickou poznámku o altruismu včera večer. “Určitě jde o něco jiného.”

Grace přikývla. “Přesně tak. Jerome má podezření, že Cedric se ve skutečnosti nevzdal boje a pořád proti němu kuje pikle, proto chce, abys trochu slídila a dala mu vědět.”

Ach, tohle se mi nelíbilo. Vůbec, ale vůbec se mi to nelíbilo.

“On chce, abych slídila za jiným démonem? Ví, v jakém budu

průseru, jestli to Cedric zjistí?”

Ani jedna z démonek na to nic neřekla. Nezajímalo je, jestli mě ten démon smete z povrchu zemského a když zvážím, jaký postoj měl ke mně Jerome v poslední době, nejspíš to nezajímá ani jeho. Nanejvýš bude muset poslat na pekelné osobní oddělení žádost o novou

sukubu.

“Takže,” pokračovala Mei, “budeš mít dva úkoly. Můsíš pro Jeroma zjistit, co Cedric plánuje a taky se musíš infiltrovat do toho Cedricova problémového kultu a naučit je slušným způsobům. Jestli při tom Cedricovi trochu šlápneš na kuří oko, Jerome se nebude zlobit.”

“Správně. Ti kanadští satanisti. Co u všech všudy ti nešťastníci dělají, že je kolem toho takový povyk? Píšou 666 na záda hokejových dresů?”

Ani jedna z démonek si žertíku nevšímala. Pomyslela jsem si, že

určitě jednou přijde den, kdy některá z nich aspoň zvedne koutky rtů. “Natolik přitahují pozornost, že Cedricovi nadřízení jsou z toho v rozpacích. Byli by raději, kdyby ten kult provozoval své zlo nenápadnějším způsobem.”

“Pokud vím, skuteční satanisti sami o sobě nejsou zlí,” dumala jsem. Když odmyslím předsudky, většina z nich jen dává přednost chaosu

a prvotním instinktům. “Většina z nich neprovozuje krvavé rituály a

nesprejuje na zdi pentagramy.”

“Popravdě,” vyvedla mě z omylu Mei, “tahle skupina sprejuje na zdi pentagramy.”

“Aha,” došlo mi. “Jsou to břídilové.” “Myslí si, že jsou zlí…” začala Grace.

“… ale nejsou,” dokončila Mei. “Někdo je musí srovnat do latě.”

“Jo, jasně. Žádný problém.” Ovlivnit rádoby satanisty bude hračka ve srovnání se špehováním démona. “Ještě něco? Už bych pomalu

měla vyrazit.”

“Ano,” oznámila mi Mei. “Jerome chce, abys zkontrolovala Tawny.” “To vážně?” Zasténala jsem. “Nemůže mě ani cítit.”

Démonky to ani nepotvrdily ani nevyvrátily.

“Uvidíme se později,” rozloučila se Grace. “Dohlédneme na tebe,” povzbudila mě Mei. Pak obě zmizely.

S těžkým srdcem jsem dobalila a rozloučila se s Aubrey. Pak jsem

odvlekla své zavazadlo do Passatu a vyrazila hrát si na Matu Hari. Doufala jsem jen, že skončím líp než ona.

Jen co projedete Everettem, námořním městem severně od Seattle, dojet do Kanady je docela snadné. Povolená rychlost je vyšší a

největší atrakcí po cestě jsou kasina a nákupní centra. Asi půl hodiny

cesty od hranic leží Bellingham, současné bydliště Tawny

Johnsonové.

Tawny je sukuba, tak nová, že ještě vrže novotou. Technicky vzato jsem byla její poradce, ale její přidělení do Bellinghamu milosrdně omezilo naše styky na minimum. Do Seattle přišla v prosinci a

zapletla se s rarachem jménem Niphon, který se snažil udělat mi ze života peklo ještě větší, než do té doby bylo. Zatáhl ji do svých plánů

a i když jsem byla vzteky bez sebe, věděla jsem, že to spíš byla jeho

vina než její. Ona ani pořádně nevěděla, co dělá a on ji navíc balamutil, že jí pomůže urychlit její kariéru. Nicméně se dostala do takového průseru, že ji Jerome poslal pryč z města, co bylo určitě lepší než kdyby ji poslal do pekla a tohle uspořádání nám všem vyhovovalo ze všeho nejlíp.

Zavolala jsem jí a sešly jsme se v kavárně kousek od I-5. Když Tawny vešla do kavárny, nebylo možné ji přehlídnout. Navzdory tomu, že když byla smrtelnicí, živila se jako podvodnice - což je

talent, který se sukubě vždycky hodí - jako svůdnice nestála za nic.

Ne že by nesehnala chlapy, co by se s ní vyspali, ale bylo to spíš proto, že nedělala žádné cavyky než proto, že by byla nějak rafinovaná. Částečně se jí nevedlo i z toho důvodu, že si nechtěla nechat vymluvit své přesvědčení, že nejlákavější pro muže je metr

osmdesát vysoká blondýna s takovým poprsím, které by lidské ženě

zničilo páteř. Tawny taky měla zálibu ve spandexu a kovově lesklých látkách, které mě rozčilovaly, ale u Hugha a upírů vzbuzovaly nikdy nekončící nadšení. Udělala jsem si uzel na mentálním kapesníku,

abych se nezapomněla před nimi zmínit, jaké sexy světle zelené

kalhoty měla dneska na sobě.

“Georgino!” zvolala a přitančila k mému stolu v zlatých botách na jehlových podpatcích. “Jsem tak šťastná, že tě vidím.” Natáhla ruce,

jako by čekala, že vstanu a obejmu ji, ale zůstala jsem sedět.

Pochopila a taky si sedla. “Co tady děláš?”

“Jedu do Vancouveru,” řekla jsem a ohřívala si dlaně na svém moka

s bílou čokoládou. “Jerome chtěl, abych se tady zastavila a zjistila,

jak se máš.”

Oči se jí rozzářily. “Skvěle! Tady na západě jsem strávila spoustu

času.” Naklonila se ke mně a spiklenecky promluvila. “Víš, pokud bys někdy měla potíže jít s někým do postele, zkus kluky z vejšky. Je to brnkačka.”

“Díky,” řekla jsem suše. “Určitě na to nezapomenu.”

Našpulila rty a prohlídla si mě. “Stejně to nevypadá, že bys to někdy potřebovala,” dodala smutně. “Mně se nikdy nepovede získat

takovou záři.”

Má štěstí, že mě neviděla včera, když byla tá záře čerstvá. Vylítla by

z kůže. “Ale povede,” utěšovala jsem ji. “Jednou se to povede i tobě.” Ten den ovšem byl hrozně daleko. Tawny měla před sebou ještě

dlouhou cestu, než získá zkušenosti nezbytné ke svedení skutečně slušných mužů.

“Vůbec nevím, jak to děláš, vždyť dokonce ani nejsi blondýna. Chci říct, že jen tak trochu, tvý vlasy jsou spíš tmavší. Chlapi na brunety neletí.”

Vlasy jsem měla dlouhé, světle hnědé, trochu do zlatova, oči oříškově hnědé se zelenými skvrnkami, o kterých jsem si taky myslela, že se nehodí do její představy o tom, co je sexy, aspoň pokud bych mohla soudit podle jejích dětsky modrých.

“No to víš, některý lidi letí na výstřednosti.”

Objevil se číšník a my si poručily oběd. Snažila jsem se uklidnit a vpravit do své role poradce. “Takže,” začala jsem, “máš nějaké otázky?”

Tawny naklonila hlavu a na modrých očích s dlouhými řasami bylo vidět, jak usilovně přemýšlí. “Jo. Něco mi opravdu nejde z hlavy.”

“Sem s tím.”

“Ti vysokoškoláci… jsou tak trochu rychlí.” “Rychlí?”

“Jo. Vlezeš s nimi do postele a skončí to dřív než začne.”

“Je jim jen osmnáct nebo dvacet. Ještě pořád s nima mávají hormony a sami ještě pořádně nevědí, co dělají.”

“Jo, to vím. Až na to, že když jim kouřím, trvá to celou věčnost. Víš,

co tím myslím?”

Přinutila jsem se zachovat vážnou tvář. “To je jedna ze záhad vesmíru, Tawny. Prostě se s tím musíš smířit.”

“Ale když mě pusa bolí v jednom kuse,” skučela, “a druhý den ji málem nedokážu zavřít! Neznáš něco, co by to trochu urychlilo?”

Mí nesmrtelní kamarádi by umřeli smíchy, kdyby slyšeli tuhle konverzaci. “Můžeš zkusit ten trik s ´nepřestávej´. Nebo jim třeba řekni, aby se ti udělali do tváře. To se pak věci hýbou dost rychle.”

“Fuj! To je nechutné!”

Pokrčila jsem rameny. “Tak se nevyptávej, když nechceš slyšet odpovědi.”

“Ale jak bych vůbec mohla cokoliv říct, když je má pusa, no, vždyť víš…”

Tak to šlo celou dobu, co jsme obědvaly a ruční práce se ukázala

jako jedno z těch nevinnějších témat. Bylo štěstí, že v doslechu nikdo neseděl. Jedla jsem kuřecí salát tak rychle, jak jen to šlo a nemohla

se dočkat, až pojedu dál. Když jsme platily, něco mě napadlo. “Hele,

Tawny, ty jsi teď málem na Cedrikově území. Nevšimla sis nějakých známek toho, že by měli s Jeromem nějaký konflikt?”

Zavrtěla hlavou. “Ne, Cedrika ani neznám. Ale tady ve městě je upír, který se zmiňoval, že předtím mezi nimi něco bylo. Mluví o tom, jako

by to bylo něco vážného.”

“To každý, a přesto… ani nevím. Mám z toho všeho zvláštní pocit, jako by se někdo něco snažil zamaskovat.”

Tawny položila na stůl peníze, dlouhatánské nehty měla nalakované

na červeno. Na kratičkou chvilku se projevila jako neobvykle moudrá. “Když jsem se ještě živila podvody, nejlepší způsob, jak převézt lidi,

bylo udělat pořádný kravál kolem něčeho jinýho. Odvést jejich

pozornost.”

Tohle možná byla ta nejinteligentnější myšlenka, jakou jsem kdy od

Tawny slyšela. “Jo, ale jestli máš pravdu, od čeho se teď odvádí naše pozornost?”

“Ať se propadnu, jestli to vím. Na to musí přijít chytré holky jako jseš

ty. Já se tak akorát můžu snažit, aby se ti študáci při kouření udělali

rychleji.”

Minutu poté, co jsem přejela kanadskou hranici, mě zastavili poldové.

Hned za celnicí je krátký úsek dálnice s neuvěřitelně nízkou

povolenou rychlostí. Pokaždé, když tudy jedu, snažím se ji dodržet a jsem jediná, kdo to respektuje. Místní tudy jen přefrčí takovou

rychlostí, jako by už jeli po dálnici vzdálené asi půl míle (nebo kilometru nebo cokoliv) a mně taky pokaždé, tesně předtím, než se

dostanu do oficiálně povolené zóny s vyšší rychlostí, dojde trpělivost

a rovněž na to dupnu - a vždycky mě při tom načapá polda. Už mě

tak zastavili třikrát. Tohle bylo počtvrtý.

Podala jsem policajtovi řidičák a ostatní papíry.

“Američanka, co?” zeptal se, jako by to nebylo nad slunce jasnější.

“Ano, pane.”

“Víte, že jste jeli nepřiměřenou rychlostí, že?” Byl spíš zvědavý, nebyl

to žádný kruťas.

“Opravdu?” zeptala jsem se nechápavě a upřela na něj nevinná

kukadla. Viděla jsem, že na něj působí sukubí kouzlo. “Ale na značce stálo šedesát pět.”

“Šedesát pět kilometrů za hodinu,” opravil mě laskavě. “My používáme metrický systém.”

Zamrkala jsem. “Ach! Bože, já zapomněla. Jsem tak hloupá.”

“Stává se to často.” Podal mi mé věci bez toho, aby se do nich podíval. “Tentokrát vás nechám jít. Jen se příště ujistěte, že se

díváte na ty správné hodnoty, ano? Na vašem tachometru jsou kilometry za hodinu pod mílemi za hodinu.”

“Aha, takže na to jsou ty malá číslíčka, že?” Věnovala jsem mu oslnivý úsměv. “Mockrát vám děkuju.”

To mě vomejte, on smekl čepici. “Rád jsem pomohl. Buďte opatrná a

ať se vám u nás líbí.”

Znovu jsem mu poděkovala a jela dál. Stojí za to poznamenat, že i když mě na tomhle úseku chytili už čtyřikrát, čtyřikrát jsem z toho vyvázla čistá jako lilium.

Ach, ti Kanaďané. Jsou tak milí.

Už bez dalších incidentů jsem dojela do centra Vancouveru a zapsala se ve svém hotelu. Byl na Robson Street, takže jsem se

hned začala utěšovat, že mě přece jen Jerome má aspoň trochu rád. Nebo aspoň pekelná cestovní kancelář. Na Robsonu bylo rušno, byla tam spousta restaurací a obchodů. Hodila jsem si věci do pokoje a vyrazila na schůzku s Cedrikem. Určitě cítil, že jsem překročila

hranice jeho teritoria, ale chtěla jsem, aby bylo oficiálně uvedené v

záznamech, že jsem tady, ať se s Jeromem zase nedostanu do křížku.

Na rozdíl od Jeroma, kterého někdy nebylo možné najít, Cedric měl celou řadu kanceláří ve finančnické čtvrti, což se mi docela líbilo. V recepci pracoval rarach jménem Kristin. Zdála se docela příjemná,

jen neuvěřitelně zaneprázdněná. Řekla, že mám kliku a že mě

Cedric může hned přijmout. Když jsem vešla do jeho kanceláře, seděl za stolem a četl něco ve Wikipedii. Pak vzhlédl.

“Aha, Jeromova sukuba.” Obrátil se od monitoru a ukázal na židli proti jeho stolu. “Posaďte se.”

Sedla jsem si a okamžitě začala odhadovat prostředí, ve kterém

jsem se octla. Nikoho by nenapadlo, že tady úřaduje zlo. Místnost byla čistá a elegantní s obrovským oknem, za kterým byla vidět spousta kancelářských budov. Na stole bylo kuličkové perpetuum

mobile a na zdi visel zarámovaný jeden z těch motivačních plakátů.

Byl to obrázek malinké borovice, prodírající se na světlo vedle většího stromu a pod tím bylo napsáno: ODHODLÁNÍ.

Ani samotný Cedric nevypadal jako vtělené zlo. Měl průměrnou postavu a hezké šedomodré oči. Ostříhaný byl jako vojáci a stejně

jako Kristin ze všeho nejvíc vypadal, že má práce nad hlavu. Přesněji řečeno tolik práce, že má čas surfovat po Wikipedii. Podívala jsem se

na monitor, protože jsem byla zvědavá, co hledá. Co tak třeba

převzetí území jiného démona?

“Ach, to.” Všiml si, kam se dívám. “To je jen koníček. Tohle je úvod

do problematiky vačnatců a já tam rád občas chodím a věším nesprávné informace. Vždycky mě bavilo sledovat, jak dlouho jim

bude trvat, než si toho všimnou. Teď už jsou lepší než kdysi, ale pro

mě je to jen o to větší výzva. Právě jsem tam napsal, že vačnatci jsou nedílnou součástí luteránské liturgie.” Zasmál se nad vlastní vynalézavostí. “Bože, jak já tu reformaci nesnášel.”

Jen jsem se usmála, protože jsem nevěděla, jak bych měla reagovat.

Cedric sepjal ruce před sebou a zvážněl. “Takže, dejme se do práce. Jste tady, abyste mě špehovala.”

Spadla mi brada a nejdřív mě nic rozumného nenapadlo. “É…”

On jen mávl rukou. “To je v pořádku. Určitě jste nečekala, že uvěřím,

že mi Jerome dělá laskavost aniž by v tom byl nějaký háček. Je mi to jedno. Nemám co skrývat. Ať si své území klidně nechá - s

dohlížením na to své mám práce až nad hlavu. Jestli uděláte to, na

co vás tady potřebuju, můžete mu říct, cokoliv vám napadne.” “Platí. Jde o tu vaši trapnou satanskou sektu.”

Ušklíbl se. “Bože, ty lidi jsou jako osina v zadku. Co o nich víte?”

“Jen to, že to nejsou běžní satanisti, jako třeba stoupenci Antona LaVeye a ani se nestaví proti křesťanům.” Cítila jsem se jako žáček odpovídající na stupínku před celou třídou.

“Oni si jen myslí, že jsou proti křesťanům, ale většinou jsou jen k smíchu. Je to jen pár cvoků, co hledá svou identitu a když na sebe narazili, domluvili se, že by bylo fajn být zlí. Pořádají schůzky, na kterých se producírují v županech a při podávání rukou mají tajné znamení jako svobodní zednáři.”

“A to je problém?”

“Ne, na to kašlu. Klidně ať na sebe pověsí, co se jim jen zamane, ale leze mi na nervy, že dělají takové věci, o kterých si lidé myslí, že je provozují ti opravdu zlí, ale my oba víme, že to není pravda. Jednou roztrhali spoustu biblí a naházeli je na trávník u kostela, a taky mají slabost pro sprejování.”

“O tom jsem slyšela.”

“Pořád píšou blbosti jako ´anděl temnoty je náš pán´ nebo ´co by udělal satan´”. Cedric obrátil oči v sloup. “Jo, objevili teplou vodu.”

“Chápu, proč vám vadí,” přiznala jsem.

“Slabé slovo. Nejhorší na tom je, že začínají upoutávat pozornost médií - a taky místních církví, což je povzbudilo a zorganizovali

spoustu demonstrací o víře a osvícení a tak podobně. Nic z toho

nemůžeme potřebovat, protože nám opravdu kříží plány.” “Co chcete, abych udělala?”

“Kristin se s nimi občas schází. Znají ji a pochopili, pro kterou stranu pracuje, ale upřímně řečeno ona nemá nadání manipulovat s lidmi. Vezme vás za nimi a nakecá jim něco, jaké máte ve světě zla vysoké postavení nebo něco stejně absurdního. Chci, abyste se k nim

přidala, stala se součástí té skupiny a zabránila jim dělat další blbosti. Ať se vrátí k holedbání se ve sklepě. K sakru, bylo by

nejlepší, kdybyste je dokázala přesvědčit, aby to odpískali.” Změřil si

mě. “Jste sukuba, a to už nějakou dobu. Měla byste být schopná

namluvit jim cokoliv.”

Přikývla jsem. “Jistě.”

“Dobrá. Pijou mi krev, ale nemůžu si dovolit zasáhnout přímo a mí

lidé jsou příliš zaneprázdnění.” Vstal a šel ke dveřím. Pochopila jsem náznak a následovala ho. “Po zbytek dne si dělejte, co budete chtít, Kristin vás k nim vezme až zítra. Podívejte se na ně a zjistěte, jaké

mají plány. Dopoledne mívám různá jednání, ale přesto se zastavte

a řekněte mi, jaký máte dojem z těch magorů.” “Chcete, abych se zaměřila na něco konkrétního?”

“Jo. Kromě toho, že jim zabráníte dělat voloviny, chci, abyste si jich důkladně všímala. Oni nepřitahují pozornost jen médií - už si jich začínají všímat i mí nadřízení.” Ach jo. Z takových věci mívají v

pekle špatný zažívání. “Jestli jimi někdo manipuluje, chci to vědět.”

“Dobře.”

Přimhouřil oči. “V takovém případě jen doufám, že to není Jerome.” Pořád měl ten klidný, věcný výraz, ale zaslechla jsem nelítostný

podtón v jeho hlase. Otřásla jsem se, ale stejně jsem mu věnovala úsměv. Na podezření z odvádění pozornosti jsem se radši snažila nemyslet.

“Taky doufám.”

Trochu mě překvapilo, jak krátké bylo to setkání s Cedrikem, mnohem zvláštnější ale bylo, že jsem neměla co dělat, i když se

Jerome choval, jako by na světě nebylo nic naléhavějšího. Ledaže by

tak planul touhou se mě zbavit, že mu každá příležitost přišla vhod.

Povedlo se - já i má mizerná nálada jsme vypadli ze Seattle.

Když jsem se vrátila do Robson Street, právě byl čas na večeři. Najedla jsem se v etiopské restauraci pár bloků od mého hotelu a

pak jsem tam zůstala číst román, který jsem si vzala s sebou. Později jsem se toulala po ulici sem a tam, koukala do výloh obchodů a

butiků, ale doopravdy jsem se zastavila jen u dvou obchodů s tričkami. V jednom z nich prodávali retro věci a výloze měli tmavě

fialové tričko metalové kapely Quiet Riot a v tom druhém kanadské

suveníry. Tam zase bylo tričko s mapou Kanady v červené barvě a mapou USA pod ní v modré barvě. Nápis k tomu zněl: ´Kanada je ráda nahoře´. Kdybych ještě pořád chodila se Sethem, koupila bych

mu je obě. Kroutil by hlavou a podezřele by mu škublo rty, jak by se

snažil skrýt úsměv.

Z toho pomyšlení na mě dolehla deprese a když jsem se vracela do hotelu, přistihla jsem se, že jsem čím dál smutnější. V té chvíli bych byla dala cokoliv za to, abych zase byla se Sethem, aby se dalo napravit všechno to, co se stalo kolem minulých Vánoc. Když jsem

ho ztratila, přišla jsem o tu část svého já, která-

Najednou mě sežehl do běla rozžhavený vztek. Do hajzlu, proč

pořád kňučím? Proč by mi měl scházet? Proč bych měla vzdychat po někom, kdo mi ublížil a zradil mě ze všech lidí právě s mou

kamarádkou? Seth si nezaslouží mou lásku ani touhu a jak jsem šla

dál, to temné zoufalství ve mně se proměnilo v zuřivost a zášť -

stejně jako skoro každý den za poslední čtyři měsíce.

Když jsem se vrátila do hotelu, už jsem nebyla smutná, ale naštvaná. Nenáviděla jsem všechno a všechny, obzvlášť Setha, chtěla jsem,

aby za všechno zaplatil. Bohužel tady ve Vancouveru nebyla šance

to zařídit. Cestou vestibulem jsem prošla kolem hotelového baru a prohlídla si hosty. Byla tam skvělá nabídka, většinou to byli osamělí cestovatelé, kteří navazovali dočasná kamarádství u skleničky. Najednou se probudil sukubí chtíč a netoužila jsem po ničem jiném

než se namazat a zalézt do postele s nějakým chlapem. Chtěla jsem ztratit samu sebe v oparu alkoholu a mrdání v naději, že tím otupím bolest pohřbenou pod mým hněvem.

Když jsem se rozhlížela po místnosti, mou pozornost upoutal hlavně jeden člověk. Tvář byla jiná, ale jeho vlasy měly skoro stejnou barvu jako Sethovy. Byl i podobně rozcuchaný, i když se zdálo, že toho

výsledku dosáhl gelem a ne tím, že se neobtěžoval učesat jako Seth.

Ne, tenhle chlápek opravdu nebyl dokonalá kopie, ale byl tady a vyzařovala z něj stejná plachá zranitelnost, která se mi tak líbila.

Vykouzlila jsem úsměv a vešla do místnosti, abych se představila. Věděla jsem, že Setha nemůžu doopravdy potrestat, ale budu aspoň předstírat, že se to stalo.

Kapitola 4

“Můžu ti zavolat?”

Ten tak-trochu-Sethův-dvojník ležel nahý v posteli, pořád ještě vyčerpaný z toho, čím prošel už před pár hodinami. Úplně oblečená jsem stála u dveří a obouvala si boty. Ukázalo se, že sem přijel za obchody ze Seattle a když zjistil, že žijeme ve stejném městě, byl z toho u vytržení.

“Hmmm.” Našpulila jsem rty, jako bych o tom hluboce přemýšlela. “Nemyslím, že to je dobrý nápad.”

“Opravdu?” Ten šťastný pohled plný naděje zmizel. Ukázalo se, že

byl přesně tak plachý a zranitelný jako vypadal, byla jsem teprve druhou ženou, se kterou spal. “Ale já měl pocit, jako by nás něco spojovalo.”

S chladným pohledem jsem ho opravila. Ten dusivý vztek ze včerejška už byl pryč, ale stejně jsem byla pořád naštvaná na celý

svět a chtěla to dát sežrat každému, kdo se namanul. “Jen naše těla

se spojovala, nic víc. Pravda je, že přítele už mám.”

Vykulil oči. Až teď jsem si uvědomila, že jsem se o příteli měla zmínit dřív než jsme měli sex. Cítil by dvojnásobnou vinu a dostala bych víc energie. Přesto už zatím, co spolu mluvíme, jeho duše nepochybně začíná černat výčitkami svědomí, které teď cítil kvůli tomu, že se

vyspal s přítelkyní někoho jiného.

“O-opravdu?”

“Jo. Promiň. Jen jsem potřebovala nějak zabít čas. A upřímně - ještě

se máš hodně co učit. Nebyla to žádná sláva.”

Odešla jsem dřív, než jsem mohla vidět účinek svých slov. Bylo to kruté, o tom žádná. Vůbec mi nepomohlo, že jsem ho tak ponížila,

ale aspoň jsem byla tak strnulá, že jsem se nemusela zabýval svými skutečnými emocemi. Byla jsem otupělá, což bylo to nejlepší, v co

jsem mohla doufat.

Kristin na mě čekala v kavárně kousek dál, aby mě odvezla do domu vůdce kultu. Hnědé vlasy myší barvy měla zvinuté v úhledný francouzský drdol a její vzhled jako ze škatulky mi připomněl

oblečení Grace a Mei až na to, že tohle bylo v námořnicky modré na rozdíl od jejich obvyklé černé, nebo - když právě byly troufalejší - červené. Pila něco, co vypadalo jako capuccino a dojídala bagel, oči zadumané, jak nejspíš přemýšlela o tom, že jí tenhle den dá opravdu zabrat.

Koupila jsem si moka s bílou čokoládou a vklouzla na židli proti ní. “Dobré ráno,” pozdravila jsem.

Podívala se na mě a hned si všimla tu záři. “A taky dobrá noc?” Pokrčila jsem rameny. “Ušlo to.”

“Připravená na Armádu temnot?” “Jasně. Já-Cože? Cos to řekla?” “Armáda temnot. Tak si říkají.”

“Vědí, že se tak jmenuje jeden film, nebo ne?”

Zavrtěla hlavou. “Upřímně řečeno nemám zdání. Pokud vím, klidně

to může být tak, že pojmenovali svou skupinu podle filmu.”

“To je tak absurdní, že je to až neskutečné. Celé to vypadá jako špatný vtip.”

“Kéž by,” zabručela. “Budu ráda, až se jich zbavíme, to mi věř. Nejenže mě Cedric nutí, abych se tvářila jako jejich kámoška, ale pokaždé, když vyvedou nějakou ptákovinu, musím sepsat horu

papírů. Cedric je z toho neustále ve stresu, sice se ho snažím přimět

k relaxačním cvičením, ale nechce mě poslouchat.”

Znělo to, jako že o něj má opravdovou starost, skoro jako by pro něj pracovala se skutečnou oddaností a nebylo to vynucené otroctví, ve kterém žila většina z nás.

“No, uvidím, co se dá dělat. Vy tady nemáte žádnou sukubu? Proč s

nimi nepracuje ona?”

“Má hodně práce, protože svádí předsedu vlády. Cedric nechtěl, aby

se rozptylovala.”

“No páni,” zahvízdala jsem. Už to byla celá staletí, co jsem naposledy vystartovala po tak velkým zvířeti. “Připadám si jako ulejvák.”

Kristin na mě krátce pohlédla. “Spíš průserářka, jak jsem slyšela.” “Víc se mi líbí myslet si, že je to nedorozumění.”

Odfrkla si. “U nás je to samé nedorozumění. Nemáš ponětí, kolikrát

tohle lidé používají jako důvod pro zrušení své smlouvy.”

V poslední době jsem jen truchlila za Sethem a byla terčem

Jeromovy zlosti a skoro vůbec neměla čas myslet na něco jiného, jenže Kristinina slova ve mně najednou vyvolala vzpomínku, kterou

jsem se už nějakou dobu snažila pohřbít. “Kolikrát se lidé snaží zrušit smlouvu kvůli tomu, že v ní je nějaká chyba?”

Minulou zimu, když tady byl Niphon, div se nepřetrhl, aby mi zkomplikoval život a zařídil mi odvolání do pekla. Protože to byl

právě on, kdo mě kdysi dávno napálil, abych mu prodala svou duši, měla jsem celé přehršle důvodů ho nenávidět. Ale proč by měl nenávidět on mě a snažit se zničit mi život? To byla - a pořád je - opravdová záhada. Hugh pak začal uvažovat o tom, že když se

rarach tak moc snaží kalit vodu kvůli vlastnímu přírůstku, obvykle na

to má pádný důvod - hlavně potenciální problém s původní

smlouvou.

Můj nonšalantní postoj Kristin neošálil. “Myslíš si, že se to týká té tvé?”

Pokračovala jsem ve stejném tónu. “Hugh - náš rarach - si myslí, že

by se mohlo, ale nepodíval se mi na to.” Pořád jsem se cítila dotčená, jak rázně mi odmítl pomoct.

“Protože má rozum. Kdyby pátral po cizích smlouvách, dostal by se

do maléru. Pekelné trezory opravdu nejsou místem, kde by ses chtěla nechat chytit při čmuchání po něčem, po čem ti nic není. Těžko přinutíš raracha, aby to riskoval.”

Neměla jsem na to žádný důkaz, ale něco mi říkalo, že Kristin je

starší a má vyšší postavení než Hugh, takže by to pro ni mohlo být snadnější. Mile jsem se usmála. “Co by tobě stálo za to, abys to riskla?”

“Nic, co bys mi ty mohla nabídnout.” Ironicky se ušklíbla a nasadila si sluneční brýle Oakley. “Pojď, ať už to máme za sebou.”

Skončily jsme v domě na předměstí Vancouveru. Byla to čtvrť nižší střední třídy, nic prudce elegantního, ale taky ne žádné brlohy, kde

by se člověk musel bát přepadení. Kristin zaparkovala na ulici a vedla mě po příjezdové cestě k domu, její podpatky cvakaly na betonu. Po stranách dvorku někdo nedávno zasadil měsíčky a muškáty. Zazvonila na zvonek a po chvíli nám otevřel muž kolem

pětadvaceti. Měl rozcuchané černé vlasy, jako by právě vstal z postele a šířil kolem sebe přátelské, klidné ovzduší člověka, který pracuje u Home Depot nebo Circuit City.

“Ahoj, Kristin,” pozdravil vesele. “Pojďte dál.”

Vešla dovnitř, já hned za ní a na toho maníka jsem se taky přátelsky usmála. “Nemůžu tady zůstat,” řekla rázně, “jen jsem ji přivezla.

Evane, tohle je…”

Kristin se podívala na mě, zjevně čekala, jestli budu chtít použít své vlastní jméno. Když jsem sváděla oběti, obvykle jsem používala

různé identity a těla, ale tohle mi za to nestálo. “Georgina,” představila jsem se.

“Georgino,” pokračovala Kristin, “tohle je Evan. Georgina je jedním

ze zakladatelů sesterské organizace v Seattle. Přišla sem, protože

chce vědět, co a jak děláte a možná vybudovat i spojení mezi oběma skupinami.” Sklopila hlavu a dívala se na něj přes obroučky

slunečních brýlí. “Chci, abys se k ní choval se vší úctou a zapojil ji do

vašich aktivit. Je to velmi důležité.”

Přikývl, pořád vypadal vlídně a příjemně, jen ho trochu znervóznila ta přísnost v jejím hlase. “Samozřejmě.” Cedric říkal, že Evan věděl o Kristin, že je vlivným hráčem Týmu zlých a zdálo se, že ji doopravdy

respektuje. Prý neměla schopnosti ´poradit si´ s touhle partou, ale podle toho, jak se k ní Evan choval, to nevypadalo, že se musela moc namáhat, aby ji poslouchal.

Mně zase Kristin řekla: “Až tady skončíš, zavolej si taxík. Proplatíme

ti ho.” Pak zamířila zpátky k autu a nechala mě s údajným generálem

Armády temnot.

“Dáš si něco k pití?” zeptal se a potlačil zívnutí. “V lednici mám kolu.” “Ne, díky. Nemůžu se dočkat, až se dovím, jak tady fungujete.”

Zazubil se. “Jasně. Nejspíš bych ti měl nejdřív ukázat svatyni.”

“Svatyni?”

“Jo, je ve sklepě. Určitě nechceš nic pít?” Neměla jsem zájem o nic,

co by neobsahovalo aspoň 40 procent alkoholu a tak jsem znovu

odmítla.

Vedl mě dolů po vratkých schůdkách, tam pak zatáhl za řetízek a rozsvítil holou žárovku. Stáli jsme v nedokončeném suterénu s betonovou podlahou a cihlovými zdmi. Skládací židle byly

uspořádané do půlkruhu kolem nízké knihovničky, která mi sahala k pasu. V horní části skříňky byl opřený obraz - v popředí byla černá silueta anděla a za ním šedá a fialová mlhovina. Kolem obrazu byly

rozložené napoly ohořelé černé a červené svíce a taky kříž vzhůru nohama. U zdi stála pračka a sušička a na ní byly další svíčky.

Evan přešel k vypínači a stiskl jej. Na cihlové zdi se rozsvítila bílá vánoční světýlka.

“No tohle,” podivila jsem se a nijak jsem to nepředstírala.

“Ještě pořád jsme to tady nedokončili,” řekl skromně. “Musíme často

měnit místo, abychom zabránili odhalení. Vždyť víš, jak to chodí.

Zatím jsme ani všechno nevybalili.” Ukázal na lepenkovou krabici v

rohu. Neviděla jsem všechno, co v něm bylo, jen černé péřové boa a plastovou lebku, která ve tmě svítí. Stručný nápis černou fixkou na

boku krabice prohlašoval: VĚCI ZE SVATYNĚ.

Spočítala jsem židle; bylo jich patnáct. “Kolik máte členů?”

“Asi tucet. Není to moc, ale jsou opravdu aktivní.” Sedl si na jednu z židlí a mně pokynul, abych udělala totéž.

“Jak dlouho se scházíte?” “No, asi tak rok.”

Oslnivě jsem se na něj usmála, nerada bych vypadala jako investigativní novinář. “Slyšela jsem o některých vašich akcích, byly docela působivé. Třeba ty bible nebo… é… sprejování.”

Když jsem ho pochválila, rozzářil se. “Opravdu jsi o tom slyšela? No

to je hustý. Děláme to, co nám nařídí Anděl temnoty.”

“K čemu dalšímu jste dostali pokyny?”

“No, jednou měla metodistická církev zmrzlinový večírek a my se tam předem vloupali, všechnu zmrzlinu vytáhli z mrazáku a nechali ji

roztát.”

“Hm.”

“Jindy jsme šli do ZOO, všem kozám pověsili na obojky pentagramy

a pomalovali jim rohy - jeden na červeno, druhý na černo. Řeknu ti,

že to vůbec nebylo snadné. Ani za nic nechtěli klidně stát.”

“Hm.”

“No a pak ve všech televizích dávali Rosemary má děťátko.”

“Hm… v televizích?”

“Jo, pracuju v Circuit City, tam máme ty velké telestěny a já je propojil. Šéf nikdy nepřišel na to, kdo to udělal.”

Litánie pokračovala dál a dál. Asi za deset minut jsem ho přerušila, protože jsem to už nemohla poslouchat. “Koukej, Evane, to, co

děláte, jsou opravdu úžasné věci, nás v Seattle by něco takového

nenapadlo ani za milion let.”

“Opravdu?” zeptal se celý nadšený.

“Opravdu,” souhlasila jsem rezolutně. “Ale ačkoliv se opravdu staráte, aby o vás bylo slyšet, nebylo by víc v souladu s… é… andělovými záměry, abyste pro něj sháněli duše?”

“Pro ni,” opravil mě Evan.

“Tak pro ni.” Lucifer, satan, ďábel, to je fuk. Lidé dávali vládci pekel nejrůznější jména a já jich za ta léta slyšela mraky. Vzhledem k populární představě, že Lucifer je padlý anděl, ten ´Anděl temnoty´

mě ani tak nepřekvapoval, spíš ten ženský rod. “Promiň, my známe

Anděla jako muže.”

“To je v pořádku. Andělem může být kdokoliv pro kohokoliv.”

“Přesně tak. Takže bych řekla, že jejím konečným cílem je obrátit

tolik lidí, kolik bude možné, ne? Svést je ze správné cesty. Nezdá se

mi, že nechat roztát zmrzlinu je ten nejlepší způsob, jak na to - ne že

by to nebyla paráda,” dodala jsem rychle. “Jen si myslím, že jste místo toho měli uvádět lidi do pokušení.”

Evan vůbec nevypadal, že by ho má kritika vyvedla z míry. “Možná,

že se na to zaměří vaše skupina, ale ta naše má za úkol něco jiného. Všichni jsme jen malá kolečka ve velkém plánu.”

Byla jsem si jistá, že se tvářím jako idiot, takže jsem se rychle

přinutila přejít do svádivého modu, kvůli kterému mě uvrtali do téhle práce. Určitě nebude moc těžké ho nalomit, hlavně s ohledem na to,

jak čerstvé bylo mé sukubí kouzlo. Natáhla jsem se, vzala ho za ruku

a jemně ji pohladila.

“Děláte úžasné věci,” opakovala jsem a trochu víc se k němu přiblížila. “Opravdu úžasné. Ale možná už je čas přesunout se na vyšší úroveň a přinést na svět skutečnou temnotu.”

Chvíli si prohlížel mou ruku a pak zvedl hlavu. Zajíkl se, když na něj dopadla plná síla mého sukubího kouzla a nervózně polkl. “Možná,

ale ne hned, teď máme jiné plány.”

“Jen dokud nezkusíte něco jiného. Možná právě proto jsem tady, proto mě sem Anděl poslal: rozšířit váš vliv.” Naklonila jsem hlavu ještě víc, rty jsem měla jen pár centimetrů od jeho tváře. “Můžu tě naučit spoustu věcí. Celou řadu různých věcí.”

I když byl velice zapálený pro to, co dělal, stejně se neubránil mému vlivu. Znovu se zhluboka nadechl a snažil se zůstat neochvějný. “My

už teď děláme to, co od nás Anděl chce.”

Přejela jsem mu rty po tváři. “Jsi si jistý? Můžu ti taky ukázat, jak my uctíváme Anděla…”

Najednou vyskočil a obrátil se ke mně zády. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl - na mou duši, že byl v nebezpečí hyperventilace - pak se otočil a podíval se na mě. Viděla jsem, jak se v jeho očích

sváří dvě touhy. Pořád měl ten výraz Andělova věrného patolízala,

ale taky bych řekla, že už si mě představoval nahou. Bylo zajímavé,

že jeho oddanost naprosto fiktivní osobě dokázala soupeřit s mými půvaby, ale z historie je známé, že náboženští fanatici bývali odolní. “Jsi… okouzlující. Velmi okouzlující. Ale já nemůžu - my nemůžeme. Děláme to, co máme, to, co má Armáda dělat a bez toho, abychom si promluvili s ostatními, to nemůžeme změnit.”

Konečně nějaký pokrok. Pořád jsem se usmívala a přemýšlela, jestli mám na něj dál tlačit nebo se snažit ukecat celou partu. Rozhodla

jsem se pro to druhé hlavně proto, že jsem musela myslet na jiné, mnohem míň vzrušující věci než mít sex na podlaze na plyšovém koberci s Ozzy Osbournem, zvlášť kdyby se Evan rozhodl zapnout

´černé světlo´. “Samozřejmě,” předla jsem, “kdy se s nimi můžu sejít?”

Prohrábl si rukou vlasy, pořád ještě trochu nažhavený a rozrušený. “No, mohla bys přijít na naše příští setkání. Je to v sobotu v deset dopoledne u Tima Hortona na Broadway.

“Dobrá. Budu-” Zamrkala jsem a má smyslná fasáda trochu popraskala. “Řekls u Tima Hortona?”

Už se stačil sebrat a vrátit se ke svému pozitivnímu postoji. “Jo. Vy to tam u vás nemáte, že ne? Jsou to obchody s koblihama a-”

“Já vím, co to je. Jen mě to překvapilo, nic víc.” Až na to, že to bylo divné místo pro schůzku satanistů, Kanaďan jdoucí k Timu Hortonovi

byl ten největší stereotyp na světě.

“Děláš si srandu? Jejich kafe je nejlepší na světě.”

Když jsem pak odešla, točila se mi hlava. Tohle nebyli satanisti. Bylo

to studentské bratrstvo dělající nevhodné žerty. Při svých temných obřadech si nejpíš navzájem házejí do hlavy plechovky od piva.

Když jsem se vrátila do Cedrikovy kanceláře na druhém konci města, Kristin u svého stolu neseděla. Nejspíš šla dělat to, co rarach obvykle dělává, nebo možná byla na obědě. Cedrikovy dveře byly zavřené,

takže mě napadlo, že tam někoho má, ale po pravdě jsem neměla čas se tím nějak zvlášť zabývat, protože mou pozornost okamžitě upoutalo něco jiného.

V jeho čekárně seděla démonka.

Přesněji arcidémonka se vším, co k tomu patří. Znala jsem ji, i když jsme se nikdy oficiálně neseznámily. Byla to Nanette, portlandská arcidémonka.

“Ahoj,” pozdravila jsem příliš ohromená než abych se zmohla ještě i

na něco jiného. Jeromovi jsem odmlouvala v jednom kuse, ale

ostatní démoni, to bylo jiný kafe.

Zvedla hlavu od časopisu, jako by si mě všimla až teď, i když mi bylo jasné, že mě cítila už dávno předtím. “Dobrý den. Vy jste Georgina,

že?”

Přikývla jsem a váhala, jestli jí mám podat ruku nebo tak něco. Nevypadala, že by se jí chtělo vstávat, tak jsem si prostě jen sedla

na jinou židli. Proč musí portlandská arcidémonka sedět v čekárně,

když se chce sejít s Cedrikem? A hlavně proč vůbec čeká? Tohle se démonovi ani trochu nepodobalo, ani jeden z nich nebyl trpělivý.

Nanette měla na sobě krátké košilové šaty broskvové barvy, které ukazovaly hodně z jejích dlouhých, krásně tvarovaných nohou. Na ramena jí padaly dlouhé světlé vlasy, hladké a upravené žehličkou

na vlasy - nebo spíš démonskou magií. Byla krásná takovým tím

studeným divokým způsobem jako hodně démonů, asi tak, jak je krásná kobra nebo katana.

Před lidmi jsem nemívala trému. Vést rozhovory bylo součástí toho,

co jsem běžně dělala, ale nenapadalo mě nic, o čem bych s ní mohla

mluvit. Démoni se s nižšími nesmrtelnými nijak nemazlili, někteří z

nich byli takovými snoby, že s nimi málem nemluvili. O Nanette jsem toho moc nevěděla a tak jsem nedokázala odhadnout, jak by mohla reagovat. Pamatovala jsem si jen, že je slabší než Jerome a že ti dva

se moc nestýkají. Nikdy jsem o ní neslyšela, že by byla vzteklá nebo

prchlivá, což jsem brala jako dobré znamení.

Mé přemítaní o tom, co říct, vzalo zasvé, když promluvila jako první. “Děvče, za nic na světě bych nechtěla být ve vaší kůži.”

“Prosím?”

“Tohle.” Pěstěnou rukou ukázala na Cedrikovy zavřené dveře. “Tohle všechno. Předpokládám, že jste se sem přišla podívat se na tu

směšnou Armádu noci, že?”

“Temnot,” opravila jsem ji. “Je to Armáda temnot.”

“To je jedno. Jsou jako obtížný hmyz. Jerome vás sem poslal jako

´výpomoc´, protože Cedric chtěl, aby se tam někdo infiltroval?”

“Něco takového.” Přemýšlela jsem, jak se to mohlo tak rychle rozkřiknout.

Nanette zavrtěla hlavou s předstíranou sympatií. “Jestli se něco

pokazí, odskáčete si to vy. Když se Jerome s Cedricem nedohodnou nebo když ta sekta nebude hrát poctivou hru… no, jak jsem řekla, nechtěla bych být ve vaší kůži. Kdekdo si s vámi zahrává a vy si to

ani neuvědomujete.”

“O jaké zahrávání by mohlo jít? Právě jsem sem přišla. Taky

nechápu, jak by se mohli něco pokazit,” řekla jsem pomalu. “Myslím,

že tahle skupina dělá jen samé hlouposti.” Vzpomněla jsem si, jak

málo svádění stačilo, aby to na Evana mělo vliv. Byla jsem si jistá, že kdybych na koberečku s Ozziem začala dělat striptýz, neovládl by se. “Pro Cedrika nejsou žádnou skutečnou hrozbou a nemyslím, že by

bylo tak těžké je udržet na uzdě. A pokud jde o něj a o Jeroma…

mám za to, že si své neshody už vyřešili, nebo ne?”

“Ale no tak. Kolik vám je? Tisic let? Patnáct set? Jste ještě tak

mladá.” Usmála se. “Georgino, démoni své neshody nikdy

nesrovnají, to byste mohla vědět dokonce i vy. Opravdu si myslíte, že

je tady klid? Jak to, že Cedric nechává ten kult volně běhat a že si

Jerome jen tak tak udržuje kontrolu nad Seattle?”

Myslela jsem na to, že mě Jerome vykopl do Kanady za necelých čtyřiadvacet hodin. “Nade mnou má Jerome kontrolu docela určitě.”

Narovnala si nohy a předklonila se, modré oči jí zářily. “Za

posledních šest měsíců měl Jerome na svém území tři Nefilim. Tři!

Víte, jak je to neslýchané? Hádám, že až doteď jste za celý svůj život

na Nefilim nerazila, ani na jednoho za celá ta dlouhá léta.” “To je pravda,” přiznala jsem.

Nefilim byli potomkové lidí a andělů - vlastně andělů, kteří pak padli a dnes jsou z nich démoni, protože mít děti bylo nejspíš hrubé

porušení pracovní smlouvy s nebesy. Podle opovržení jak ze strany dobrých, tak zlých, Nefilim byli jako morová rána světa nesmrtelných. Byli velice silní a nasíralo je, jak se k nim chovají vyšší nesmrtelní.

Byli neukáznění, zkázonosní a měli sklon k vražednému amoku.

Jerome byl otcem až dvou Nefilim, dvojčat, která byla mezi těmi, o kterých Nanette mluvila. S jedním z nich, Romanem, jsem chvilku chodila a on zatím potají zabíjel nesmrtelné. Byla jsem nástrojem

jeho zkázy - a byla jsem si jistá, že kvůli tomu má na mě pořád vztek.

Navíc přitom zemřela jeho sestra. Od té doby jsem Romana neviděla. Krátce nato přišel do Seattle Nefilim jménem Vincent,

následoval anděla, kterého miloval. Vincent byl naopak velmi milý Nefilim, i když jsem si nebyla jistá, jestli je milý i teď. Jeho přítelkyni z nebe vyrazili, když zabila jiného anděla, aby Vincenta zachránila.

Vincent pak taky zmizel.

“Tři Nefilim,” opakovala Nanette. “A dva mu utekli. Je to lajdáctví, skutečné lajdáctví.”

“To nebyla Jeromova chyba,” bránila jsem ho lojálně, i když trochu nejistá, komu bych ještě mohla připsat vinu za tuhle situaci. Nikdy mě nenapadlo, že přítomnost našich nezvaných hostů by se dala

vykládat jako Jeromova slabost nebo neschopnost arcidémona. “Andělé s tím taky mohli něco udělat, je to i jejich území.”

“Naši nadřízení si myslí něco jiného,” řekla potutelně.

Zamračila jsem se a začala být trochu odvážnější. “Při vší úctě, co tady děláte?”

Usmála se ještě víc. “Co myslíš? Na svém zadním dvorku mám dva

po zuby ozbrojené démony a oba přitahují pozornost démonů vně severozápadu.” Tohle se mi už vůbec nelíbilo a taky jsem si

připomněla to, co mi říkal Cedric. “Myslíte, že se chci nechat do toho zatáhnout? Myslíte, že chci, aby si se mnou někdo zahrával tak, jak

to dělají s vámi? Mé území je malé a jsem slabší než Jerome nebo

Cedric. Nemám zájem aby v průběhu té své celosvětové hry Riskuj obsadili Portland. Chci, aby mi dali pokoj.” Mluvila ostře, ale v jejím hlase jsem cítila i strach. Pak mi došlo, co se děje.

“Jste tady, abyste…” zvažovala jsem ´si stěžovala´ nebo ´prosila´, ale pak jsem se rozhodla jinak. “…s Cedrikem vyjednávala o ochraně.

Aby vás do toho nezatahovali.”

Nanette odvrátila pohled, před pouhou sukubou to nechtěla přiznat.

V té chvíli se otevřely dveře a vyšel z nich Cedric. “Kristin se ještě nevrátila? Byl bych rád, kdyby si s těma koblihama pospíšila.”

“Tim Horton?” hádala jsem.

Nevěřícně se na mě podíval. “Samozřejmě.” Obrátil se k Nanette.

Vstala a on jí políbil ruku jako starosvětský kavalír. “Promiň. Musel

jsem zavolat technickou podporu, znáš to.” Mně řekl: “Promluvíme si později.”

Brala jsem jako špatné znamení, že řekl ´později´ a ne ´brzy´, takže

jsem se usadila pohodlněji a obrnila se trpělivostí. Po desíti

přečtených časopisech Cedric otevřel dveře. Nanette nebyla nikde v dohledu a tak jsem předpokládala, že se teleportovala zpátky do Portlandu. Sedla jsem si na stejnou židli jako poprvé a všimla si, že

na monitoru tentokrát není Wikipedie, ale Match.com, stránka pro svobodné, kteří hledají partnery. Když viděl, kam se dívám, rychle stránku stáhl na lištu.

“Tak co jste zjistila?”

Referovala jsem mu o svém ranním setkání s Evanem. “Jsou k smíchu,” prohlásila jsem jako závěrečné shrnutí.

“To jsem už věděl. Myslíte, že byste jim to mohla velmi rychle zarazit?” Podle netrpělivého tónu jeho hlasu se mi zdálo, jako by

čekal, že to zvládnu levou zadní a že už jsem to měla dávno udělat, nejlíp předevčírem. Přemýšlela jsem nad tím. “Jo, jsem si docela

jistá, jen co se sejdu i s těmi ostatními. Tihle lidi vypadají, že se jim to

sesype samo od sebe. Ale ta schůzka bude až v sobotu.”

Cedric se opřel o opěradlo židle a tvářil se zamyšleně. “Tak dobře. Stejně nejspíš mezitím nic nepodniknou. Jděte na tu jejich schůzku a vemte si je do parády. Do té doby se můžete klidně vrátit domů.”

Narovnala jsem se. “Vážně?”

Pokrčil rameny. “Nemá smysl, abyste tady trčela, ledaže si chcete udělat výlet. Bude stačit, když se vrátíte v sobotu.”

“Ale…” zaváhala jsem. “Jerome mě sem poslal, protože měl na mě zlost a chtěl, abych se mu klidila z očí. Jestli se vrátím a on mě tam nebude chtít…”

Cedric obrátil židli opěradlem dopředu a sedl si. “Může si to vyřídit se mnou. Řeknu mu, že já vás tady taky nechtěl.” Měl zlomyslný pohled, jako by doufal, že Jerome vyvolá rvačku. Zneklidněná jsem si

vzpomněla na Nanettina slova. Kdekdo si s vámi zahrává a vy si to

ani neuvědomujete.

“Dobrá,” řekla jsem nakonec. “Díky.”

Cedric se podíval ke dveřím a tvář se mu rozjasnila. “Aha, Kristin je

zpátky.” O chvilku později jsem taky ucítila rarachovu auru. Vstala jsem a on mi s úsměvem pokynul ke dveřím. “Šťastnou cestu. A vemte si venku koblihu.”

Kapitola 5

Když jsem vešla do dveří svého bytu, Jerome tam už na mě čekal. “Ty ale máš nervy,” zavrčel.

Položila jsem tašku na zem. Normálně bych při takovém tónu jeho hlasu hledala nejbližší myší díru, ale teď jsem vůbec neměla náladu

ho poslouchat. Ta cesta byla nekonečná - spíš bych měla říct

necesta, protože se na dálnici stala nehoda, která úplně zablokovala všechen provoz a já v autě proseděla velmi dlouhou a velmi nepříjemnou dobu.

“Koukej, sám Cedric mě poslal domů.” Zkřížila jsem si ramena na hrudi, jako by mě před ním mohla ochránit. “Neudělala jsem nic špatného.”

“Nemáš ho co poslouchat.” Jerome si sedl na boční opěradlo gauče

a cigaretu hodil do popelníku, což jsem z jeho strany brala jako velkou laskavost. “Máš dělat to, co ti řeknu já.”

“Řekl mi, abych šla domů, protože až do té sobotní dopolední schůzky těch satanistů pro mě neměl žádnou práci.”

Jerome mě na chvilku přestat probodávat pohledem. “O čem to mluvíš?”

“A o čem mluvíš ty? Já o tom, že mě Cedric poslal domů dřív.”

“A já zase o tom, že tě ani nenapadlo zmínit se mi o tom jeho husarském kousku včera večer.”

Lámala jsem si hlavu. Včera večer jsem zabíjela čas nakupováním a ničením sebevědomí jednoho muže. Pokud je mi známo, po mém odchodu Cedric nedělal nic kromě toho, že se snažil zlikvidovat informační nadvládu Wikipedie.

“A co provedl? Já ho ani neviděla.”

Jerome neodpověděl hned, jen se tvářil zamyšleně. Pak mi došlo, že

se už přestal zlobit. To, co ho naštvalo, nebyl můj nenadálý návrat.

“Upíři se servali. V noci,” řekl nakonec. “Pár z nich si vzalo do hlavy,

že se změnily hranice jejich revírů a tak se začali zabydlovat na cizím území…”

“… a byla z toho katastrofa.” Upíři si jistým způsobem potrpěli na své území stejně jako démoni. Byli přiděleni do konkrétních oblastí, kde směli pronásledovat své oběti a nelibě nesli, když jim tam lezli jiní

upíři. Arcidémon regionu obvykle ty upírské hranice narýsoval a silou

prosazoval, aby se jich drželi.

“Bohužel ano. Grace a Mei se tím ještě pořád zabývají.” Projela mnou panika. “Jsou Cody a Petr v pořádku?”

Pokrčil rameny. “Jsou trochu potlučení, ale to se spraví samo od

sebe.”

Samozřejmě, že jsem se bála zbytečně. Nižší nesmrtelní, jako upíři a sukuby, nemůžou zabít jeden druhého a hojíme se velmi rychle.

Přesto mě nikdy neopouštěla podvědomá obava o své kamarády.

“Proč jsi na mě kvůli tomu tak hulákal? Já s tím opravdu nemám nic společného.”

“Protože ti upíří, co si mysleli, že se změnily hranice, dostali o tom oficiální oznámení, ve kterém bylo přesně tohle napsané. Byl to

orazítkovaný dopis s démonovou pečetí a oni měli za to, že je ode mě.”

“Ale nebyl,” uhodla jsem, protože mi bylo jasné, kam tím míří.

Jerome měl celé území pohodlně rozparcelované a neměl ambice měnit status quo, protože byl příliš líný. “Byl ten dopis podepsaný?”

“Ne, jasně, že ne. Ale když byla pečeť v pořádku, ani nemusel být, a

ta taky byla v pořádku. Něco takového mohl vyrobit jen jiný démon.”

“A tys usoudil, že to byla Cedrikova práce,” dokončila jsem za něj. Jerome přikývl. “Ano a dám mu jasně na vědomí, co si o tom myslím.

Nemám z toho žádnou radost - a taky ani z toho, žes to odflákla a nic

mi neřekla.”

“Nejsem tak schopný špión jak si možná myslíš,” upozornila jsem ho. “Moc možností jsem neměla, protože on se mi se svými tajnostmi

určitě nesvěří a stejně už ví, žes mě poslal, abych ho špehovala.” “Samozřejmě, že to ví.”

Povzdechla jsem si. “Koukej, jestli chceš znát můj názor…” Pohled,

který na mě Jerome vrhl, opravdu nenaznačoval, že by mému názoru přikládal nějakou váhu. “…myslím si, že Cedric není ten typ, který by dělal něco podobného. Víc se zajímá o surfování po webu.”

“Za celou tu dobu, cos ztrávila s démony, bys opravdu o nich měla

vědět víc, Georgie.” Jerome hodil další cigaretu do popelníku a vstal.

“No jo, já vím. Mluvíš jako Nanet-” Zamračila jsem se. Jeho slova mi polechtala paměť. “Ach, přece jen mám pro tebe nějakou informaci. Cedric se sešel s Nanette.”

Jerome si právě narovnával rukáv, ale při zmínce o arcidémončině jménu trhl hlavou ke mně. “S Nanette?” Vyslovil to pečlivě, chladným tónem.

Řekla jsem mu, co jsem věděla a jak jsem mluvila, Jeromova tvář temněla, nicméně ať už si myslel o tomhle novém vývoji cokoliv, mně

se s tím nesvěřil. “Přece jen to vypadá, žes tam dělala svou práci.” Odmlčel se. “Ale proč ses vrátila?”

“Do soboty tam není co dělat a tak mě Cedric poslal domů.” Zatajila jsem dech a čekala, že vybouchne, ale nestalo se.

“No, když vidím, že pro změnu teď na chvíli nejsi ta hádavá ženská, snad to bude v pořádku.” Podle toho, jak to řekl, jsem zjevně pořád byla hádavá ženská, aspoň tak trochu.

Jerome zmizel.

Aubrey okamžitě vylezla zpod gauče a upřela na mě káravý pohled, kterým kočky obvykle poctí svého pána, když je nějakou dobu pryč.

Dřepla jsem si a poškrábala ji pod bradou. Byla celá bílá kromě pár černých teček na čele, co často budilo dojem, že se jí nechce mýt si hlavu.

“Jo, já vím. Ani mně se tam nechce vracet, to mi můžeš věřit.”

Podívala jsem se na hodiny a zjistila, že je akorát tak čas na večeři.

Na návštěvu u upírů bylo ještě brzy, zvlášť teď, když dny byly čím dál delší. Abych si mohla poslechnout jejich verzi toho krvežíznivého zúčtování, musela jsem počkat až do soumraku. Ještě párkrát jsem Aubrey na usmířenou pohladila a pak se zvedla, abych zavolala Dantemu. Nezvedal to a já přemítala, jestli pro změnu nemá

nějakého zákazníka. Když nekonstruoval ohavná kouzla, živil se tím,

že falešně vykládal tarotové karty a četl lidem z dlaně. Nechala jsem

mu vzkaz, aby věděl, že jsem zpátky.

Když jsem teď byla pánem svého času, začala jsem si dělat starosti

o Emerald City. Věděla jsem, že knihkupectví přežije i beze mě, ale začal se ozývat mateřský instinkt. Protože jsem měla dost času, rozhodla jsem se tam zajít a podívat se, jak jim to jde.

Všechno bylo v pořádku, přesně tak, jak se dalo čekat. Bylo málem sedm a právě se stavovali lidi jdoucí z práce, aby si něco vybrali. Kšefty se hýbaly, ale nebyl tam žádný blázinec.

“Georgino, ty už jsi zpátky!”

Právě jsem se z dálky dívala na kasy a když jsem se obrátila, vedle

mě stála Maddie. Vlekla velkou kartonovou vývěsku s upozorněním

na knihu, která vyjde zítra. Usmála jsem se. Bylo jedno, jak těžké pro

mě bylo, že chodila se Sethem, její zářivá otevřená osobnost mi vždycky zlepšila špatnou náladu.

“Jen na chvíli. Chtěla jsem se podívat, jak se vám daří.”

Taky se usmála. “To jsi celá ty. Máš volno a přece přijdeš do práce. Jak to pokračuje? Pořád je všechno vzhůru nohama?”

Pokrčila jsem rameny. “Jo, tak trochu, ale není to nic, co bych nedokázala zvládnout. Doufám, že se to brzy zlepší.”

“A co takhle sklenička, ta by tomu ani trochu nepomohla?” Nad tím uličnickým pohledem jsem se musela zasmát.

“Musela bych pít sama. Ty ještě musíš pár hodin makat.”

“Ne. Musela jsem přijít brzy, abych za někoho zaskočila a zavírat

bude Janice.”

Bylo lepší, když zavíral manažer, ale Janice byla určitě schopná ho zastoupit. Váhala jsem. Od Vánoc jsem se Maddie pořád vyhýbala,

ale než začala chodit se Sethem, opravdu jsem ji měla moc ráda.

Hodně jsme si toho spolu užily a naše povahy se k sobě dobře

hodily. Seth teď tady nebyl a jít na drink mi najednou přišel jako lepší

způsob, jak zabít čas, než dělat manažerskou práci, kterou jsem stejně svěřila jim.

“Dobrá.”

Dokončila svou práci a asi o patnáct minut později jsme vyšly ven. Automaticky jsem vytáhla cigaretu, ale pak jsem se zarazila. “Vadí ti to?”

“Ne. Nemám to ráda, ale je to v pohodě. Kam chceš jít?”

“Nemám zdání.” Sáhla jsem po svém zapalovači, pak si vzpomněla,

že je prázdný a místo něj sáhla po zápalkách. Podržela jsem je v ruce a zamračila se. “Šla bys do Mark’s Mad Martini Baru?”

Mark’s byl až docela nahoře Queen Anne Hill, což byl poměrně slušný výšlap. Protože jsem žila tady v okolí, podnikala jsem jej celkem pravidelně, ale když jsme dorazily do baru, Maddie sotva popadala dech.

“Člověče,” zhodnotila to, “musím častěji chodit do posilovny.”

Přidržela jsem jí otevřené dveře. “Dělej tohle každej den a nebudeš potřebovat žádnou posilovnu.”

“Myslím, že to by ani zdaleka nestačilo.” Její váha byla nepřetržitým zdrojem jejích starostí. “Řekla bych, že bych měla začít dělat nějaký sport. Chodila bys se mnou na squash?”

“Proč squash?”

“Ani nevím. Nikdy jsem to nezkoušela a napadlo mě, že by to mohlo stát za to.”

Maddie se nedávno rozhodla vylézt z ulity a poznávat nové věci. V jejím životě se toho opravdu hodně změnilo. Předtím, než jsem to nedávno vzdala, bych měla stejný názor. Tváří v tvář staletím

existence bylo rozptýlení, které si člověk našel, když experimentoval

s pořád novými aktivitami, velice vítané. Na světě bylo pořád co se učit.

V baru bylo špatné světlo a celý byl vyvedený v matné černi. Prolistovala jsem obsáhlý nápojový lístek se jménem baru. Když šel kolem číšník, poručila jsem si martini s názvem First Blush: bílý čokoládový likér, ostružinový likér a vodka. Na menu stálo Stoličná,

ale já požádala o Grey Goose.

“Uvažovalas někdy o tanci?” zeptala jsem se Maddie. “To je taky dobrý trénink a je menší šance, že tě někdo praští ho hlavy.”

Maddie si objednala Sing The Blues: modré Curacao, ananasový

džus a vodka Ketel One. Rozzářila se. “Vždycky jsem po tom toužila. Doug se zmínil, že jsi lidi v knihkupectví učila tancovat swing.”

“Jo, loni na podzim jsem jim dala pár lekcí. Můj kamarád Cody mi s

tím pomohl.” Když jsem si připomněla ty dny, zalila mě příjemná vlna nostalgie. Všechno bylo jednodušší a já si užila kopec srandy, když

jsem učila své kamarády a kolegy jedné ze svých nejoblíbenějších činností.

“Kéž bych tam tenkrát byla,” řekla toužebně. “Mám mizernou

koordinaci, ale vždyť víš, jak to chodí - jak se to mám naučit, když to nikdy nezkusím?”

“Maddie, ty bys měla psát motivační proslovy.”

Zasmála se. “S tím nemám žádné zkušenosti. Ale kdybys zase

začala učit tancovat, chodila bych na ty hodiny. Nic na to neřekneš?”

Číšník nám přinesl pití a když jsem ochutnala své, málem jsem

umřela. Byl to čtyřicetiprocentní ostružinový sen. “Nevím. Každý se

ze swingu naučil tolik, na kolik stačí.”

“Pak je nauč něco jiného. Doug říká, že znáš všechny tance na světě. Pomůžu ti to zorganizovat.”

“Možná salsu, nebo něco takového,” řekla jsem jí, i když jsem si

nebyla jistá, jestli to myslím vážně. “Až tenhle cirkus skončí.”

“Můžu pro tebe něco udělat? Víš, že kdybys cokoliv potřebovala,

jsem tady.”

Ze všeho soucitu a upřímnosti v její tváři se mi najednou udělal v

krku knedlík. Já ji posledních pár měsíců víceméně nenáviděla, ale

její přátelství a důvěra ke mně nikdy nezakolísaly. Odvrátila jsem pohled, protože jsem se najednou cítila provinile. “Ne, kašli na to, já

si s tím poradím.” Nastalo ticho, které mi hrozně vadilo, protože jsem měla pocit, že bych měla nějak reagovat na její laskavost. Pak jsem

si vzpomněla na své úvahy o stěhování před pár dny. Vzhlédla jsem.

“I když bys mi možná mohla pomoct najít nový byt.”

Dychtivě se toho návrhu chopila, přesně jak jsem doufala. “Opravdu

se chceš stěhovat?”

“Ještě jsem se nerozhodla. Jen mě napadlo, že je čas na změnu.” Maddie byla čím dál nadšenější. “Co hledáš?”

“Ani tím si zatím nejsem jistá,” přiznala jsem. “Jsem si jistá jedině tím, že by to nemělo být na Queen Anne.”

“Fajn, pro začátek to stačí. Velikost? Novostavba nebo historická budova? Pořád chceš jen nájem? Víš, trh je byty zahlcený, takže teď

je ten správný čas si nějaký koupit.”

Snažila jsem se tvářit vážně, ale nešlo to. “Nebylas náhodou v předchozím životě realitním agentem?”

“Kdepak, co tě vede. Jen si myslím, že to je vzrušující a chci ti

pomoct.”

“Tak jo. Můžu si ho najmout nebo koupit, bude to záležet na tom bytě.”

“Cenové rozpětí? Teda jestli ti nevadí, že se ptám.”

Váhala jsem, jestli jí mám kápnout božskou o své finanční situaci a rozhodla se, že to je jedno. “No… řekněme to takhle: ušetřila jsem si spoustu peněz.”

“To beru.” Navzdory tomu, jak rychle pila, byla stělesněná profesionalita. “Chceš, aby okolí vypadalo podobně jako tam, co bydlíš teď? Třeba co obchody nebo restaurace?”

“Jo, to bych neodmítla.” “Ještě něco?”

“Už jsem ti řekla, že jsem o tom zatím moc nepřemýšlela.”

Frustrovaně si povzdechla. “Tak mi s tím přece trochu pomoz. Nenapadá tě nic, po čem bys dlouho toužila a co tady postrádáš?”

Z ničeho nic jsem si vzpomněla na své dětství. Kyperské město, ve kterém jsem žila, jsem najednou viděla s překvapivou ostrostí, jeho barvy, vůně a vzduch.

“Vyrostla jsem u moře,” řekla jsem tiše. “Byly tam pláže, slunce a vlny.” Setřásla jsem ze sebe tu toužebnou vzpomínku a nad svou zasněností se cítila trochu trapně. “Ale tady na to můžu rovnou zapomenout.”

“Jo,” souhlasila. “To by ses musela přestěhovat do Kalifornie.”

Daly jsme si další rundu a povídaly si o jiných věcech a k mému překvapení jsem se cítila moc fajn. Vzpomněla jsem si, proč jsem Maddie měla tak ráda. S ní bylo snadné si povídat, byla vtipná a chytrá. Kamarádek jsem měla jen poskrovnu a byl velký rozdíl mezi

ní a chlapy, se kterými jsem běžně trávila volný čas. Ženy opravdu

někdy potřebují jiné ženy.

Právě jsem podepisovala účet, když k našemu stolu přistoupil Seth. Maddie vzhlédla a rozzářila se. “Ahoj, miláčku.” Vstala a políbila ho,

což znervóznilo mě i jeho. Najednou po mém příjemném pocitu

nezbylo ani památky. Maddie se obrátila ke mně, aby mi to vysvětlila. “Když jsi byla na toaletě, zavolala jsem Sethovi, aby mě přišel vyzvednout.”

Nuceně jsem se usmála. “Aha.”

Maddie se obrátila zpátky k němu. “Ani nevíš, o co přicházíš. Mají

tady skvělé drinky. Jsi si opravdu jistý, že aspoň jednou neporušíš to pravidlo? Můžeme ještě zůstat na jedno kolečko.”

“No, já už vlastně musím jít,” řekla jsem s vědomím, že jen málo věcí

by bylo mučivějších než popíjet s těma dvěma.

“A já nemám v plánu porušovat pravidla,” odpověděl Seth a vyhnul

se mému pohledu. “Kromě toho mám práci.”

Maddie ani nevypadala příliš zklamaná. “Tak jo. V pohodě. Ještě skočím na toaletu a můžeme jít. Svezeme tě, Georgino.”

Měla jsem mít rozum a okamžitě zdrhnout, ale Maddie rychle uháněla pryč a já měla dojem, že by byla nevychovanost jen tak zmizet a ani se s ní nerozloučit. Seth si sedl na židli a sepjal ruce před sebou. Obvyklé trapné ticho mezi nás spadlo jako zeď.

“Nepotřebuju odvézt,” řekla jsem úsečně. Seth vzhlédl ke mně. “Je to kus cesty.”

“Ani ne, jen šest bloků.”

“To jo, ale pila jsi.”

Ušklíbla jsem se. “Dvě skleničky. To nestačí, abych se potácela na silnici mezi auty, jestli máš strach z tohohle.”

“Ne, ale pro mě to není žádný problém. Jen si chci být jistý, že ses v pořádku dostala domů.” Byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy začínal být neústupný a ve mně to z neznámých důvodů vyvolalo

zlost.

“Postarám se o sebe sama,” odsekla jsem. “Už nemáš žádný důvod

se o mě starat.” “Georgino, prosím.”

“Jaké prosím? Víš, že mám pravdu.”

“Zbytečně z toho děláš takovou vědu. Všechno vždycky není jen o nás dvou.”

“Ale jasně, že je… myslím za předpokladu, že ještě je nějaké ´my´. Odešel jsi. Nemáš proč se o mě zajímat.”

“Pořád se o tebe bojím a pořád mi na tobě záleží.”

Předklonila jsem se, nejspíš mi martini dodalo kuráž. “Dal jsi mi úplně jasně najevo, jak moc ti na mně záleží a je to tak dobře. Teď mám

nový život.”

Ironicky poznamenal: “Jo, ten tvůj nový život vypadá opravdu fajn.”

To mě popudilo ještě víc, hlavně proto, že sama jsem nebyla tak docela přesvědčená, jestli je ten můj nový život opravdu tak skvělý.

“Je fajn. Teď si můžu dělat, co se mi zamane a nemusím se bát, jestli

náhodou neublížím tvému jemnocitu, když se s někým vyspím nebo

na našich rande dělat samé nudné věci, protože se ti nechce vytáhnout paty z domu nebo jsem se nevešla do tvého programu nabitého psaním.”

Říkala jsem mu strašné věci, byla jsem malicherná, protivná a

ubohá. Čekala jsem, že se stáhne, že mu to ublíží. Místo toho mi to vrátil.

“A já se zase nemusím bát, že mě pokrytecky odsoudíš, že jsem

příliš nudný a hazardér zároveň. Taky už nebudu muset přemýšlet, jestli všechno, co mi řekneš, je polopravda nebo rovnou lež.”

Teď jsem se já stáhla a právě v té chvíli se vrátila Maddie. Snažila se

mě přemluvit, že mě odvezou, ale rozhodně jsem to odmítla - možná trochu ostřeji, než bylo záhodno. Nevěděla, co si má o mně myslet,

ale mě příliš vyvedla z míry Sethova slova o tom, že mu na mně

záleží. Odešla jsem a kráčela dolů tak energicky, až jsem se divila,

že mé kroky nezpůsobily zemětřesení.

Kapitola 6

Už byla tma, takže jsem zamířila rovnou k svému autu a jela do bytu upírů na Capitol Hill. No, technicky vzato to byl Petrův byt, Cody byl nováček, kterému Petr dělal poradce. Cody bydlel u něj a zřejmě

bude v jeho přízni do té doby, dokud bude dodržovat jeho

neurotickou posedlost uklízením.

“To je Georgina!” přivítal mě Cody nadšeně, když mi otevřel dveře. Pod okem měl žloutnoucí monokl.

“No do hajzlu,” pravila jsem tak šokovaná jeho vzhledem, že jsem úplně zapomněla na zuřivost kvůli Sethovi, která mě pohlcovala

celou cestu sem. “Je to pravda. Opravdu jste se servali.”

“No jo,” odpověděl vesele. “Bylo to skvělý. Úplná West Side Story.” Vešla jsem a rozhlédla se. “Konečně jste vyměnili ten koberec.”

Předtím měli po celém obýváku plyšový koberec slonovinové barvy a teď šedomodrý berber.

Petr přišel z kuchyně a když mě uviděl, jen nadzvedl obočí. Cítila

jsem vepřová žebírka na rozmarýnu. “Jo, po třech měsících pokusů vyčistit to víno, cos na něj rozlila, jsem to nakonec vzdal.”

“Byla to nehoda,” připomněla jsem mu. “Tak trochu.” Mé konečné zúčtování s Niphonem zahrnovalo rány pěstí z mé strany a z jeho nějaké to lítání po místnosti bez křídel. Odnesla si to Petrova sbírka

porcelánu a plná sklenice červeného vína. Odvrátila jsem pohled od kouta, kde tehdy ten boj probíhal. Srdce mi tenkrát krvácelo, protože Seth se se mnou právě rozešel.

“Je ošetřený Scotchgardem,” pokračoval Petr. Znělo to vyzývavě, jako by naznačoval, že na to teď klidně můžu zkusit něco vylít.

Bez vyzvání jsem se usadila na gauči úplně stejně, jak si oni u mě často bez ptaní dělali pohodlí. Začala jsem vytahovat cigarety, ale stačil jediný Petrův pohled a s povzdechem jsem je vrátila zpátky.

Někdy u sebe dovolil kouřit, ale určitě ne v blízkosti nového koberce. “Tak co se to včera večer stalo?” vyzvídala jsem.

“Maude, Lenny a Paul přišli lovit sem do města,” vysvětloval Petr. Bylo nezvyklé, že jsem v jeho očích viděla hněv, srovnatelný snad

jen se situací, kdy zjistil, že barvu, kterou obvykle maloval svou kuchyni, přestali vyrábět. “Pak Elsa přešla na východ a Aidana to rozzuřilo.”

Moc jsem se neorientovala v upírech ve státě Washington, ale většinu těch jmen jsem znala a taky věděla, kde je jejich území -

hodně daleko odsud, jako třeba ve Spokane nebo Yakimě. Dostat se

do Seattle by pro ně bylo pořádné povýšení - až na to, že Petr a

Cody měli město pod kontrolou. Mí kamarádi byli většinou klidní a

málomluvní, ale tušila jsem, že té noci, kdy zjistili, že mají ve svém revíru škodnou, bych viděla jejich úplně jinou stránku.

“Tři ve vašem lovišti,” přemítala jsem. “Vsadila bych se, že jste se skvěle bavili.”

“Jasně, že jo,” souhlasil Cody, pořád celý rozzářený. “Už nám sem

ani nepáchnou. Tak jsme jim nakopali zadky, že bys ani nevěřila. Bylo to úžasné.”

Musela jsem se usmát. “Tvůj první boj?” Přikývl a já se podívala na

Petra. “Na tobě není nic poznat.”

Petr se zatvářil uraženě. “Samozřejmě, že ne. Vypadám snad jako amatér?”

“Hej!” křikl na něj Cody. “Co jí to mně vykládáš?”

Petr pokrčil rameny a vrátil se do kuchyně se slovy: “Prostě to tak je. Jsem tady o hodně dýl než ty a taky jsem už hodněkrát bojoval. A

taky jsem včera večer neutržil monokl.”

Cody vypadal, že se do něj pustí hned na místě a tak jsem se rychle zeptala: “Ví vůbec někdo, kde se stala chyba?”

“Slyšel jsem, že to byl Cedric,” ozval se Petr z kuchyně. “A že tebe

poslali, abys uklidnila situaci.”

“To těžko, já se s ním seznámila teprve včera.”

Cody zjevně o ničem nevěděl. “Cože?”

“Georginu poslali do kanadského trestaneckého tábora za to, že spala s tím psychologem,” vysvětlil mu Petr.

“To jako vážně?” ptal se Cody a bylo jasné, že si už začal představovat mohutné borovice a zasněžené vrcholky hor.

Pokrčila jsem rameny. “Je to jen řečnický obrat. Ve skutečnosti pro

něj musím udělat nějakou hloupou práci. Byla jsem tam dneska ráno

a poslal mě domů s prázdnou, protože se ukázalo, že zatím tam nemám co dělat.”

“Nemůžu uvěřit, žes nám tohle udělala,” stěžoval si Cody. “Myslíš tu práci pro Cedrika?”

“Ne. To, žes byla v Kanadě a nepřineslas nám koblihy od Tima

Hortona.”

Upíří mě pozvali na večeři, což jsem samozřejmě čekala a pak jsme

rozebírali záhadu té včerejší rvačky a démonskou politiku jako takovou. Poprvé po velmi dlouhé době jsem měla něco, co odvedlo mou pozornost od Setha a strastí mého milostného života. Nic

nenaznačovalo, že by se tady mohl rozbíhat velký katastrofický plán

nějakého nesmrtelného. Nedorozumění mezi upíry. Otravný kult.

Stará zášť mezi démony. Přesto jsem se nedokázala zbavit pocitu,

že se děje ještě něco jiného - něco, co je mimo můj dosah. Pořád jsem musela myslet na Tawny a na to, co mi říkala o odvádění pozornosti.

Nakonec jsem to vzdala, protože mi došlo, že tu záhadu dnes stejně nerozluštím a upíři si brzy začali připomínat každý detail boje z

minulé noci. Tohle téma je nejspíš nikdy neomrzí. Po chvíli mě to začalo nudit a já se přistihla, jak si prohlížím byt - jeho uspořádání, nové spotřebiče, žulové desky na lince…

“Myslíte, že bych se měla přestěhovat?” zeptala jsem se od věci.

Cody se zastavil uprostřed věty. Myslím, že právě popisoval, jak

držel upíra Lennyho pod krkem. “Co?” snažil se dostat do obrazu.

“Uvažuju o tom, že půjdu někam jinam.”

“Poslouchalas mě vůbec?” zeptal se Cody ublíženě.

“Žiješ tam už léta,” řekl Petr. “Celou dobu, co tě znám.”

“Vím. Možná proto je čas na změnu. Je to tam malé a staré.” “Jasně, vždyť je to kus historie,” souhlasil Petr.

“A,” dodal Cody, “do práce to máš jen kousek. Jestli se přestěhuješ,

budeš muset dojíždět - jedině že by i ten nový byt byl na stejné ulici.”

Zadívala jsem se do prázdna a vzpomínala na tu rozmluvu se

Sethem tenkrát večer a jak se mi zdálo, že nikde nemůžu být od něj dost daleko. Myslela jsem taky na tu dnešní hádku. “Ne,” řekla jsem

jim tiše, “přestěhuju se někam jinam, mnohem dál.” “Aha,” komentoval to Petr, protože pochopil.

Cody se zamračil. “Nechápu, proč bys se měla stěhovat někam

daleko od svého-au!” Petr ho nejspíš nabral kolenem. Cody se začal vyptávat, co provedl, ale pak se zdálo, že mu to taky došlo. V záležitostech nesmrtelných byl někdy ještě pořád naivní, ale v těch lidských ne. Zatvářil se soucitně a mně to lezlo na nervy. “Možná mi změna prospěje.”

Nevěděla jsem, čím to bylo, ale nechtěla jsem, aby tam jen tak seděli

a litovali mě, takže jsem je ukecala, aby mi další půlhodinu nebo tak vyprávěli historky z toho boje, aby zapomněli na předchozí téma a abych napravila to, že jsem je předtím neposlouchala.

Odešla jsem krátce poté a uvažovala, že už je opravdu nejvyšší čast trochu se otřepat a jít dál. Seth hodně otřásl mým životem a jedna

moje část toužila zbavit se těch vzpomínek. Jednou z možností bylo

změnit všechno, co jsem měla, když jsme byli spolu - jako třeba byt.

Byl by to čistý řez. A kdybych byla opravdu zoufalá, mohla bych začít

uvažovat o jiné práci nebo jiném městě, ale nevěděla jsem, jestli

jsem opravdu připravená jít tak daleko. To všechno mě deprimovalo.

“Ahoj, sukubo. Ty se opravdu vyznáš v tom, jak nechat muže čekat.” Kráčela jsem domů, ztrácela se ve svých myšlenkách a nevěnovala

moc pozornosti tomu, co se děje kolem. Až teď jsem ve slabém

světle nad vchodem viděla Danteho sedícího na schodech. Černé vlasy měl sčesané z tváře a na sobě lehký kabát přes své obvyklé džíny a košili s dlouhými rukávy. Pod nimi měl zřejmě i hodinky, ale skoro nikdy nenosil žádné jiné ozdoby nebo šperky. Nějak se mi povedlo se na něj usmát.

“Promiň,” omlouvala jsem se. “Volala jsem ti, když jsem přijela.”

“Taky jsem ti pak volal.”

“Vážně?” Vytáhla jsem mobil a našla od něj tři nepřijaté hovory. “Do prdele. Vypnula jsem zvonění. Promiň.”

Pokrčil rameny a vstal. “To je v pohodě. Stejně je to jen maličkost ve srovnání s tím nekonečným utrpením, které s tebou prožívám. Jedna tajemná zpráva mi oznámí, že jedeš do Vancouveru, a to na

neurčito. Další mi zvěstuje, že ses vrátila, ale nevíš, na jak dlouho.

No a pak už je jen ticho jako v hrobě.”

V té chvíli jsem si uvědomila, že jsem se vůbec nezabývala tím, co si

o mé cestě do zahraničí pomyslí Dante. Se Sethem by tenhle druh ticha v éteru byl absolutně vyloučený. Nedala bych si pokoj, dokud bych ho nesehnala a rychle bych si všimla, že mi mobil nezvoní.

Dantemu jsem prostě nechala hlasovou zprávu a okamžitě ho pustila

z hlavy.

Rychle jsem ho políbila na rty, poškrábala se o jeho neoholenou tvář

a odemkla. “Promiň,” opakovala jsem. “Jak to šlo?”

“Jako vždycky. Měl jsem kliku, protože večer přišel párek

podnapilých puberťáků a nechal si číst z dlaně, takže jsem tě chtěl pro změnu vzít na nějaké příjemné místo.”

“Určitě by to bylo lepší než to, co jsem doopravdy dělala.”

Cestou k mému bytu jsem mu stručně vyložila, co se děje. Jako smrtelníka vnímajícího paranormální svět ho v démonských záležitostech překvapilo jen máloco. S Dantem jsem se seznámila loni v prosinci, když tady Niphon kalil vodu. Součástí Niphonova

plánu bylo poštvat na mě bytost chaosu jménem Nyx, která ze mě ve spánku vysávala energii během realistických, emocemi nabitých snů. Nevěděla jsem, co se děje a tak jsem vyhledala Danteho, aby mi ty

sny vyložil. Celou dobu byl drsný, sarkastický a nesnesitelně mě rozčiloval, přesto se o mě zajímal čím dál víc - dokud jsem se

nedověděla pravdu o jeho minulosti. Dělal hrozné věci - ubližoval lidem, zabíjel je a ve jménu sobecké touhy po větší moci zradil své

vlastní zásady. Všechna ta zvěrstva zanechala jeho duši prázdnou a

cítil jedině hořkou nenávist k sobě samému. Taky jsem ho znenáviděla a přísahala, že ho už nikdy nechci vidět.

Pak jsme se se Sethem rozešli. Celý život se mi obrátil vzhůru

nohama a já najednou zjistila, že má duše je stejně prázdná a úplně stejně nenávidím samu sebe. Se Sethem jsem věřila v lepší svět, ale

ta naděje zmizela spolu s naší láskou. Danteho neradostné, cynické postoje se mi teď zdály mnohem realističtější a byly víc v souladu s mým vlastním pohledem na svět. Dali jsme se dohromady, až děsivě

kompatibilní ve společném zoufalství. Měla jsem ho ráda, ale

nemilovala jsem ho.

Jakmile jsme byli uvnitř, oběma jsem nám nalila Grey Goose. Víc mi chutnal gimlet, ale neobtěžovala jsem se hledat limetkovou šťávu. Se skleničkami a cigaretami jsme si sedli na gauč a já dokončila tu

historku o své nešťastné cestě do Kanady.

“No tohle,” podivil se, když jsem skončila. “A to všechno jen proto, žes vojela svýho psychologa?” Na rozdíl od Setha, který nerad poslouchal detaily mého sukubího života, Dante to zpracoval za pochodu.

Pokrčila jsem rameny. “No, s tou válkou mezi gangy upírů včera

večer jsem neměla nic společného, ale řekla bych, že s tím ostatním ano. Myslíš, že to spolu souvisí?”

Kroužil vodkou ve své sklenici. “Jestli do toho podle tebe Cedric není zapletenej, tak spíš ne. To s těmi upíry může být i shoda okolností.

Ale ta portlandská démonka měla pravdu, opravdu si s tebou někdo může zahrávat.” Při posledních slovech málem zavrčel, od něj to bylo

až nezvykle ochranitelské.

Zasténala jsem. “Ale jak? Všichni mi to pořád opakují, ale já do toho spadla jen před čtyřiadvaceti hodinami. Jak by mě někdo mohl za tak krátký čas vmanipulovat do čehokoliv velkého?”

“Protože ses octla uprostřed něčeho, co se děje už delší dobu.

Nebylo to namířené přímo proti tobě, jen jsi byla v nesprávném čase

na nesprávném místě.”

Opřela jsem se o gauč a nevesele zírala do stropu. “Co mě to jen

napadlo vyspat se s tím doktorem Davisem.” “Byl dobrý?”

“Žárlíš?”

“Ne. Jen se snažím zjistit, co tě vzrušuje.”

“No, někteří z přítomných by o tom už opravdu měli něco vědět.”

“Nějak nejsem přesvědčený, že to je mým sex-appealem.

Mimochodem říkáš snad, že jsi vzrušená právě ted?”

Pořád jsem zírala do stropu. Byly na něm jemné praskliny, které jsem

si předtím nevšimla. “Myslíš, že bych se měla přestěhovat?” “Jako blíž ke mně?”

“Ne, pryč odsud. Do jiného bytu.”

“Co je na tomhle špatnýho? Tvůj byt je skvělej a aspoň to nemáš daleko do práce.” Dveře Danteho ložnice vedly přímo do jeho obchodu.

Předklonila jsem se a s úsměvem se na něj podívala. “Nemám problém žít tam, kde pracuju. Jen si tak nějak myslím, že je čas na změnu.”

Zamyšleně se na mě díval. “Vyprávělas mi o tom - začalo to tím, žes zatoužila po změně a skončilo tak, žes změnila svou identitu a přestěhovala se do jiné země.”

Natáhla jsem se, jemně jsem mu odhrnula vlasy z tváře a zasunula je

za ucho. “Na odchod je ještě brzy, jsem tady teprve patnáct let.”

“To říkáš ty. Dnes mluvíme o novém bytě a zítra se prostě vypaříš. Kdo ví, možná ses ve Vancouveru už zajímala o nějaké pracovní příležitosti.”

Zasmála jsem se a kopla do sebe zbytek vodky. “Ne, to určitě ne, i když si myslím, že pro Cedrika by bylo snazší pracovat než pro Jeroma. Nebo aspoň míň nepříjemné.”

“I v Kanadě?”

“Kanada není tak špatná a Vancouver je docela v pohodě. Ale nikomu neprozraď, že jsem ti to řekla.”

Dante postavil sklenici na stůl a sáhl do kapsy u košile. “Co kdybych

tě zkusil podplatit, abys nikam nechodila, nebo abys tady zůstala aspoň o trochu dýl.”

Když z kapsy vytáhl hodinky, zalesklo se zlato. Byly jemné, vypadaly spíš jako náramek než jako opravdové hodinky. Pásek byl ze zlatých článků a na ciferníku byl filigránský vzor, který se ve světle třpytil. Vždycky se mi hodinky zdály nudné a praktické, ale tyhle byly

krásné. Podal mi je a já je zvedla výš, abych si je líp prohlídla. Mohla

jsem si proměnit jakékoliv šperky, které jsem na sobě chtěla mít, ale něco, co vyrobil člověk - a co jsem dostala jako dárek - pro mě vždy mělo větší cenu. “Kde jsi k tomu přišel? Ukradls je?”

Ušklíbl se. “Mohlo mě to napadnout. Udělám něco milýho a hned se

to zpochybňuje.”

“Promiň,” omlouvala jsem se a cítila se trochu provinile. To jsem ale byla nevděčnice. “Ale nepovídej mi, že si můžeš dovolit koupit něco takového, když zvážím, jak ti jdou kšefty.”

“Řek jsem ti, že jsem včera narazil na zlatou žílu a protože jsi nebyla

ve městě, napadlo mě, že ti svou nehynoucí lásku dokážu jiným způsobem. Takže co, poděkuješ mi, nebo se po mně budeš vozit dál?”

“Děkuji.” Připnula si hodinky na zápěstí a obdivovala, jak lichotí mé opálené pleti.

“Možná tě teď bude snazší najít - nebo aspoň přestaneš chodit pozdě.”

Usmála jsem se. “Aha, takže to není z lásky, ale z čirého

pragmatismu.”

“Ne. Nebo vlastně tak trochu z obojího. Chtěl jsem ti daroval nějaký šperk, ale náhrdelníky a prsteny jsou příliš sentimentální.” Zvedl

vlastní zápěstí. “Tohle je jediná věc, ze které se mi nezvedá

žaludek.”

“A to se říká, že romantici už vymřeli.” Zasmála jsem se.

Pomalu natáhl ruku, dotkl se hodinek, obkroužil mé zápěstí, pak

přejel po paži výš až k okraji véčkového výstřihu mé blůzy a vklouzl

prsty dovnitř. Pomalu, opatrně se posunul k jenomu mému ňadru a

hladil bradavku, která se už rýsovala pod tenkou látkou. Kroužil kolem ní, pořád zvyšoval tlak, až ji nakonec sevřel mezi prsty a nečekaně zmáčkl tak silně, až jsem vydechla překvapením.

“Hej, ty opravdu neztrácíš čas. Daruješ něco hezkého a za půl minuty si už myslíš, že mě můžeš osahávat.”

Jeho najednou dychtivý a vášnivý pohled mi připomínal bouřkové mraky. “Stýskalo se mi po tobě.” Vždycky jsem si myslel, že si na tebe zvyknu… že pro mě přestaneš být tak sexy. Ale to se nikdy nestane.”

I když to bylo nečekané, taky jsem cítila touhu. Už nějakou dobu

jsme spolu nebyli a je velký rozdíl spát s cizími chlapy nebo s těmi,

ke kterým máte nějaký vztah. Popadl mě za vlasy a pevně je držel, bylo mu jedno, jestli mě to bude bolet. Nadvláda a moc, schopnost

způsobit bolest, jestli se mu zamane, ho vždycky rozvášnily a já si na

to už zvykla. Prudce mě trhl k sobě a když jsem zaklonila hlavu,

přitiskl rty na můj krk. Jeho dech mě hřál na krku a zuby drásaly kůži. Natáhl se, do obou rukou chytil mou halenku a roztrhl ji. Knoflíky se rozkutálely po podlaze.

Mezi nohama jsem cítila sálající vzrušení a přitiskla jsem se blíž,

když jeho ruce sevřely košíčky mé černé saténové podprsenky. Stáhl

je dolů a má prsa se přelila přes okraj, pak stiskl obě bradavky a

zatnul do nich nehty. Zase jsem zasténala a třebaže jsem si

nelibovala v bolesti, vždycky se mi líbilo, když se smíchala s rozkoší. Spokojený s mou reakcí si rozepnul džíny a částečně je ze sebe

stáhnul i s boxerkama, odhalujíc erekci, která napínala látku.

Popadl mě za ramena a srazil mě na zem. Ani nemusel nic říkat, jeho přání bylo zřejmé.

I didn’t hesitate. He leaned back against the couch, and I took him

into my mouth, letting him fill it up and nearly touch the back of my throat. My lips slid back and forth on him as his hands tangled in my hair, pulling hard. I sucked more urgently, letting my tongue dance

and tease as I moved. He’d been hard when I started, but he swelled

even more as I brought him in and out of me.

“Harder,” he grunted.

I met his eyes, which were filled with a primal desire that exalted in putting me in such a submissive role. I sucked him harder and faster,

my lips hitting his body over and over as they glided along that hard length. His breathing became heavier, his moans louder. I felt him

grow in my mouth until it seemed like I couldn’t take anymore. He

suddenly shifted forward to the edge of the couch, letting him thrust

his hips forward and take control. Still holding my shoulders, he

shoved himself into me, fucking my mouth as hard as he could. I

gave a surprised muffled grunt that seemed to turn him on further.

Then, with a great groan, he gave one last hard thrust and abruptly pulled out so that he came half in me and half on me. It left my skin and breasts warm and sticky. Still gasping, he pulled me up and ran

his hands all over my body, uncaring of the increasing mess. His fingertip traced the edges of my lips, and I kissed it.

Jeho tváří přeletěl výraz nejvyššího uspokojení. Přidržoval mě ve stoje, rukou zajel pod mou sukni, mezi stehna, do kalhotek a pak hluboko do mě. S potěšením vydechl. “Bože, ty jseš ale mokrá. Docela rád bych tě teď vojel.”

Já si to taky tak trochu přála, protože rukou to bude běh na dlouhý

tratě. Celá jsem hořela a toužila po jeho doteku, rozdrážděná víc než bych čekala. Vytáhl ze mě prsty a přesunul se ke klitorisu, centru mé touhy. Hladil mě a já cítila, jak ve mně vzrůstá touha, jen jen

vybuchnout. Naklonila jsem se a dala mu ruce na ramena. Protože seděl, prsa jsem mu strčila rovnou do tváře a on se taky naklonil a začal sát jedno z nich, kousal citlivou pokožku. Už jsem to k vrcholu neměla daleko.

Odtáhl rty i ruku ve stejné chvíli. Zaskučela jsem, chtěla jsem -

potřebovala jsem - aby se mě dál dotýkal.

“Chceš to? Chceš, abych pokračoval?” Mluvil tiše a hrozivě.

“Ano…”

“Tak hezky popros,” pokračoval výhružně. “Popros mě o to.”

“Prosím,” žadonila jsem a prohnula se, abych se dostala blíž k němu. “Prosím…”

Jeho ústa i ruka se vrátily a já vybouchla. Snažila jsem se zůstat vzpřímená a jak mým tělem otřásal orgasmus, chytaly se mě křeče. Podlamovala se mi kolena, ale věděla jsem, že když se sesypu, už

se mě dál nebude moct dotýkat a já chtěla, aby mě hladil dál a přivodil mi ještě víc té extáze.

Nakonec, když už jsem to nemohla vydržet, povolila jsem třesoucí se svaly, svezla se na podlahu a položila mu hlavu na kolena. Začal mě něžně hladit po vlasech a protože se nám gauč zdál k odpočinku

celkem nepohodlný, odsunuli jsme se do ložnice a zhroutili se do

postele.

Dante si s povzdechem lehl na záda a napůl na sebe natáhl

přikrývky. Moc energie jsem mu nevzala, ale stejně měl ten unavený, blaženě letargický pohled, jaký mívá po sexu většina mužů. Já se

cítila docela ve formě a když jsem si uvědomila, že jsem cigarety

nechala ve vedlejší místnosti, okamžitě jsem vylezla z postele a šla pro ně.

“Tentokrát jsem tomu málem uvěřil,” oznámil mi, když jsem dorazila

ke dveřím.

“Hmmm?” zeptala jsem se, zastavila se a ohlédla.

“Žes to opravdu prožívala,” vysvětloval. “Málem jsem tomu uvěřil.” Přimhouřila jsem oči. “Obviňuješ mě, že to všechno předstírám?”

“Ne, ty nikdy nic nepředstíráš, ale to neznamená, že tu skutečně

prožíváš. Někdy mám pocit, že se mnou spíš jen proto, že nemáš nic lepšího na práci.”

“To není pravda. Spousta chlapů je lepších než ty.”

Věnoval mi křivý úsměv. “Ale s žádným z nich to pro tebe není tak výhodné a ani jeden ti nedokáže poskytnou iluzi stálého partnera, který ti ohřívá postel.”

“Člověče, jseš opravdovej mistr v tom, jak zničit pohodu po sexu.”

“Ne, jsem jen realista, nic víc. Nevadí mi, že mě využíváš.” I když se snažil žertovat, viděla jsem za tím opravdovou náklonnost. Mohl být zahořklý a cynický, přesto se na mě díval opravdu láskyplně.

Protočila jsem oči. “Nevyužívám tě.” Ale když jsem vyšla do obýváku, nebyla jsem si jistá, jestli nemá pravdu.

Kapitola 7

“Chceš ještě timbity?”

Už potřetí jsem zavrtěla hlavou. Jestli jsem se o těch satanistech - pardon, o Armádě temnot - na setkání s nimi u snídaně dva dny poté něco dověděla, tak to, že mají opravdu rádi koblihy. Strašně. Pořád

mě nutili, abych jedla a zdálo se, že si obzvlášť potrpí na výše

jmenované timbity, které vypadaly jako koblihy bez díry a taky měly hezčí jméno.

“Ne, díky.”

Když zbaštili koblihy, soustředili se na mě. Všichni chtěli vědět, co

jsem zač, odkud jsem, kde operuje má skupina a tak dál. Lhala jsem

jako když tiskne a za pochodu vymýšlela historku o mé skupině

satanistů v Seattle. Armáda mi dychtivě naslouchala a já jen doufala,

že si všechny ty bláboly zapamatuju, aby mě později nenachytali na hruškách.

“Zkrátka se k nám jednou přijeďte podívat,” řekla jsem v naději, že se

mě už konečně přestanou vyptávat. “Jinak tomu moc nebudete rozumět. Jsem tady, protože si Kristin přála, abych si s vámi promluvila.”

Při zmínce o Kristin vystřizlívěli a Evan přikývl. “Georgina si myslí, že bychom možná měli rozšířit své aktivity.”

Těch ´doopravdy aktivních´ členů se tady sešlo šest. Bylo jim mezi dvaceti a čtyřiceti a stejně jako Evan měli ten druh příjemného vystupování, který se víc hodil k lidem, co vám pomůžou vybrat CD přehrávač nebo sekačku na trávu než k těm, co obětují kozy, ale možná, že to byla taková kanadská zvláštnost. Jedna z nich, malá blonďatá vysokoškolačka jménem Allison, se zamračila. “Ale proč?

My už teď děláme to, co Anděl chce.”

Všichni se podívali na mě a já viděla, že se nedokážou rozhodnout. Minulou noc jsem se vyspala s mužem mnohem mravnějším, než byl Dante, sukubí charisma ze mě přímo sálalo a zjevně je ovlivňovalo. Částečně proto jsem je tak zaujala a mohla na ně tlačit. Přesto jsem

si uvědomovala, že je jedno, za jak vlivnou Kristin považují a jestli respektují, že mě schválila, pořád jsem byla cizinec, kterému nemusí věřit, ať už je přitahuju nebo ne. Znovu jsem žasla nad sílou jejich přesvědčení.

“No, já vám nechci nijak bránit…” Což bylo samozřejmě přesně to, co jsem měla v plánu. “Ale většina toho, co děláte, lidi děsí.” Tak docela pravda to nebyla, ale jak jinak bych to mohla popsat? “Zdá se, že

teď, když jste se už etablovali, měli byste svou sílu využít k

ovlivňování lidí tak, jak si přeje Anděl. Určitě se budete snažit ze

všech sil splnit její přání - vést lidi do temnoty.” Když jsem mluvila,

můj pohled se postupně setkal s očima každého z nich. Taky jsem se usilovně usmívala a do svého hlasu vkládala co nejvíc vemlouvavého kouzla.

Chlap s oholenou hlavou, jehož jméno jsem zapomněla, si do pusy nacpal timbit s čokoládovou polevou a zamyšleně žvýkal. “To dává smysl.”

Allison nesouhlasila. “Kdyby tohle od nás anděl chtěl, věděli bychom

to. Prostě jen budeme pokračovat v tom, co jsme dělali až doteď.

Pořád jsme silní a musíme se ujistit, že tváří v tvář našim nepřátelům nezeslábneme.”

Snažila jsem se, abych se nepřestala usmívat. Tihle lidé vůbec ničemu nerozuměli, natož svým takzvaným nepřátelům. Obrátila

jsem se k Evanovi a koketně se na něj podívala. “Proč se spokojit jen

s jedním cílem? Myslela jsem si, že chcete na Andělovu stranu dostat víc duší.”

“Ale to už přece děláme,” namítala Allison. Vůbec se jí nelíbilo, že na

Evana vrhám vyzývavé pohledy a on se zase cítil nepohodlně,

protože s některou z nás nakonec bude muset souhlasit. Začal něco plácat, ale přerušil ho ten muž s oholenou hlavou.

“Jak?” zeptal se Allison.

Zamračila se. “Co tím myslíš, Blaku?”

“Jak a čím dostáváme na Andělovu stranu víc duší?” “Útočíme na ty, co popírají její moc.”

“To jo…” Blake se zamračil a dojedl další timbit. “Ale stejně si nemyslím, že bychom tím dostali na naši stranu víc duší.”

“Máš snad nějaké pochybnosti o tom, co jsme udělali?”

“To ne, za vším si stojím. Je to jen…” Blake pokrčil rameny. “Nezdá

se, že bychom tím, co děláme, opravdu dosáhli, aby duše byly

Andělovi nakloněné. Spíš naopak, stále víc jsou proti nám.”

Konečně! Konečně to někomu došlo. Nejraději bych Blaka políbila. Možná to později i udělám. “Taky si nejsem docela jistý, jestli ten

plán se Zamboni opravdu bude mít za následok víc temnoty v

duších. Lidé se proti nám začnou bouřit ještě víc. Možná je už čas plnit Andělovu vůli jemnějšími prostředky.”

“Ano!” zvolala jsem. “To je přesně to, co jsem - Zamboni?” (Zamboni

je značka rolby, která se proslavila na zimní olympiádě ve

Vancouveru)

S velkým nadšením mi vysvětlili, že nastříkají na Zamboni satanistická hesla těsně předtím, než během hokejového mače

vyjede na kluziště. Pořád jsem se culila jako idiot a klidným hlasem

jim řekla: “Myslím, že byste to přece jen měli zvážit.”

Debata pokračovala ještě asi hodinu. Mírně mě zdrtilo, že jsem je nedokázala všechny přesvědčit, aby si osvojili můj pohled na věc, ale povedlo se mi je dost rozeštvat, aby mezi nimi nastaly různice. Bez ohledu na to, co tvrdili, žádný z nich doopravdy nevěděl, co přesně

Anděl chce a zatímco některým z nich zaběhaná rutina vyhovovala,

jiným se má logika začala zamlouvat víc. Brala jsem jako znamení svého velkého vítězství, že než jsme se rozloučili, rozhodli nic nepodnikat - jako třeba uskutečnit ten nápad se Zamboni - až do

další schůzky.

Když jsme vycházeli z restaurace, dohnala jsem Blaka, protože mi bylo jasné, že Evan je ztracený případ. Blake vypadal nejchytřejší z celé skupiny a tak mě napadlo, že nastal čas na změnu ve vedení. Svrhnout Evana bude brnkačka, ani nebude nutné se moc namáhat.

“Ahoj,” řekla jsem a zářivě se na Blaka usmála. “Moc se mi líbilo, cos

jim tam vykládal. Máš teď čas? Možná bychom si měli popovídat trochu víc.”

Vrátil mi úsměv a bylo jasné, že zájem má. Možná bych ani nepotřebovala sukubí kouzlo, abych ho přesvědčila. “Rád bych, ale musím do práce. Později by to nešlo? Třeba po večeři?”

“Jasně.” Vyměnili jsme si čísla a už jsme se pomalu rozcházeli, když jsem se tiše zeptala: “Nemyslíš, že přece jen budou chtít něco podniknout navzdory tomu, že se domluvili ten plán se Zamboni odložit?”

Usmál se ještě víc. “Ne, Zamboni určitě nechají být. Jsem si tím docela jistý.”

“Jak to víš?” “Nemají barvy.”

“Tak si je seženou.”

Zavrtěl hlavou. “Beze mě ne, protože to já jim je dodávám. Pracuju v

Home Depot.”

Zase jednou jsem ve Vancouveru musela nějak zabít čas. Bylo

krásně a na duben nezvykle teplo, takže jsem zůstala venku a šla na nábřeží. Voda se zdála modřejší než v Puget Soundu v Seattle, ale

možná jen proto, že tady bylo víc slunce. Pak jsem prošla Stanley Parkem a loudala se zpátky ke svému hotelu. Cestou jsem znovu šla kolem obchodu s tričkami. Změnili výlohu, teď v ní bylo tričko s

mapou USA a na ní bylo napsáno: Milá Kanado, prosím, vrhni se na

mě.

Po návratu jsem zapnula laptop a zkontrolovala e-maily. Ty z mailing

listu knihkupectví jsem ignorovala stejně jako obvyklý spam. Pak

jsem tam měla jeden z mailing listu greygoose.com, obrázek kočky s nějakým nesmyslným komentářem, který mi poslal Cody a zprávu od Maddie.

Byl to hromadný e-mail, který posílala dnes ráno. Stálo v něm: Ahoj,

lidi! Rozhodla jsem se založit si blog. Koukněte se na to. Pod tím byl link. I když mě všechny instinkty varovaly, abych to nedělala, klikla

jsem na něj.

Moudřejší by bylo ty instinkty poslechnout.

Zasypaly mě fotky Maddie a Setha. Včera večer byli v seattleském akváriu a nafotili alky, chobotnice a kdejaké jiné mořské tvory a co bylo ještě horší, byly s nimi Sethovy neteře. Málem mě to zabilo.

Seth měl pět rozkošných světlovlasých neteří v rozmezí čtyři až

čtrnáct let a já je nesmírně milovala. Rozejít se s ním ovšem jako by znamenalo rozejít se i s nimi. Všechny holky vypadaly docela šťastně

a mě napadlo, jestli se na mě ještě pamatují. No, nejspíš jo, vždyť to není ještě tak dávno, ale věděla jsem, že pomalu začnou zapomínat

až nakonec pro ně budu jen neurčitou vzpomínkou na strejdovu

bývalou.

Zavřela jsem laptop a rozhodla se raději zapadnout do hotelového baru. Ještě bylo málo hodin a bylo to tam docela opuštěné. Sedla jsem si k baru vedle televize a okamžitě se skamarádila s

barmanem. O tři gimlety později jsem se seznámila taky se staršími

manžely ze San Franciska a nějakým podnikatelem z Winnipegu. Smáli jsme se na filmu v televizi, když obraz najednou vypadl a obrazovka začala zrnit. Barman mačkal tlačítka na dálkovém ovládání, ale k ničemu to nevedlo.

“Co je to s tím krámem?” zlobil se.

O chvíli později obraz zase naskočil, ale byl to jiný kanál, s místními zprávami. Smích mě okamžitě přešel a sevřel se mi žaludek. “Ne,” vydechla jsem.

Byla to reportáž z Queen Elizabeth Parku, další krásné městské čtvrti, kam jsem se ze Stanley Parku málem šla podívat. Napadlo mě, že kdybych to udělala, nejspíš bych si tu lumpárnu všimla a dokázala ji zastavit.

Armáda temnot tam pozdě odpoledne pořádala demonstraci. Napočítala jsem jich deset, takže nejspíš naverbovali pár míň důležitých členů. Na sobě měli roucha a kapuce ušité z levného černého a fialového sametu, ale stejně jsem poznala dvě postavy, které se až podezřele podobaly Evanovi a Allison. Někteří z nich drželi cedule s pentagramy a nejrůznějšími ´ďábelskými´ heslami, chodili kolem dokola a skandovali něco, co jsem nedokázala rozeznat. Jeden z nich zarazil do země kůl a nahoru pověsil obrovskou gumovou masku kozy. Nepřidělal ji tam nijak zvlášť pořádně, takže visela na jednu stranu a opravdu víc připomínala zmutovanou kozu než pekelné znamení. Na záběrech bylo vidět

srocující se dav a později i policii, která všem přítomným tu zábavu

zatrhla.

Bleskově jsem ty drinky nechala zapsat na svůj pokoj a uháněla ven, cestou jsem tahala z kabelky svůj mobil. “Blaku? Tady je Georgina.”

Zasténal. “Já vím, já vím. Taky jsem to právě zjistil.”

“Co se to sakra stalo? Řekli přece, že nebudou nic podnikat. Ty sám

jsi řekl, že nic nepodniknou.”

“Vůbec mě to nenapadlo!” Řekla bych, že má na ně pořádný vztek. “Byl jsem v práci, odešel jsem asi před půlhodinou. Neměl jsem o

tom ani páru - na mou duši! Zorganizovali to na vlastní pěst. Nejspíš pár z nich skončilo v lochu. Provedli to Evan, Joy a Crystal.”

Povzdechla jsem si a zrušila naše plány na večer. Musela jsem zjistit rozsah škod a to dřív, než po mně půjde Cedric nebo někdo z jeho

lidí - což se docela určitě stane.

Jela jsem do Evanova domu. Otevřel mi dveře a pořád měl na sobě

to roucho, ale kapuci ne. Nadšení z něj přímo sálalo. “Georgino, vidělas zprávy? Viděla jsi, co jsme dokázali?”

“Ano!” Odstrčila jsem ho, vecpala se dovnitř a zabouchla za námi

dveře dřív, než si někdo ze sousedů všimne, jak je vymóděný. “Co se stalo? Řekl jsi, že nebudete nic podnikat, dokud se znovu

nesejdeme! Copak už nemáte zájem ovlivňovat lidi ve prospěch

většího dob… é… zla?”

Konečně mu došlo, že nesdílím jeho elán. “Myslíš, že jsme ty lidi

neovlivnili?”

“Myslím, že jste pár lidí přesvědčili, že vám všem ruplo v bedně. Každý kostel v okolí nejspíš bude mít zítra kázání o tom, jak zůstat nezkažený a věrný nebo něco takového.”

Evan si to štrádoval ke svému gauči, sice pomalu začal uvažovat, ale pořád vyzařoval spokojenost nad jejich husarským kouskem. “Ne,

bylo to úžasné. Ty účinky budou dalekosáhlé.”

Nepochybně dostatečně dalekosáhlé, aby mě smetly z povrchu zemského. “Co se stalo? Proč jste se rozhodli to udělat? Celou dobu

jste to plánovali?”

“Ne. Prostě se to tak domluvilo, pár hodin poté, co jsme se sešli.” “Ale proč?” zeptala jsem se frustrovaně.

“Protože nám to Anděl nařídil.”

“Ale říkal jsi, že všechny plány odložíte!”

Podíval se na mě, jako bych neměla všech pět pohromadě. “Ale

Anděl nám to nařídil. Museli jsme ji poslechnout.”

Chtěla jsem se začít hádat, že to je nesmysl, ale pak jsem se

zaměřila na něco, čemu jsem předtím nepřikládala moc velkou váhu.

“Říkáš, že Anděl s tebou doopravdy mluví?”

“Ano, samozřejmě. Jak jinak bychom věděli, co chce?”

Bylo mi nanic. Když celou tu dobu tvrdili, že dělají to, co Anděl

´chce´, předpokládala jsem, že je to stejné jako u všech náboženských fanatiků, kteří si myslí, že chápou přání svého

božstva. Ti, co prohlašovali, že k nim jejich bozi promlouvají, byli obvykle šílenci.

“Mluví k tobě, řekněme, ve snu?”

“Ne. Prostě se tady objevila. Přímo tady. Vlastně kousek dál, u

televize.”

“Takže tobě se zjevil Anděl,” řekla jsem rázně. “Z masa a kostí. Ukázala se tady a řekla ti, co máš dělat.”

“Samozřejmě. Jak jinak bychom to věděli?”

Ten nepříjemný pocit vzrůstal. “Jak vypadala?”

Evan si povzdechl a vypadal zasněně. “Ach, Georgino, je tak krásná,

tak neskutečně krásná. Září - tak moc, že je málem nemožné se na

to dívat. Její vlasy jsou jako potoky zlata a její oči…” Zase si

povzdechl. “Ani je nedokážu popsat. Jsou jako všechny barvy duhy.”

Pak mi zazvonil telefon a přerušil jeho básnění. Neznala jsem to číslo, ale kód byl místní. “Haló?”

Byl to Cedric. “Jestli do deseti minut nebudete v mé kanceláři, přenesu vás sem sám a nebude se vám to líbit.”

Strčila jsem telefon do kabelky a vstala. “Evane, už musím běžet. Koukej, mohl bys mi dát vědět, až s tebou Anděl zase bude mluvit?”

Zdálo se, že váhá. “Hm, možná.”

Už jsem byla u dveří, ale zastavila jsem se. “Co to znamená?” “No, víš… Nic ve zlým, ale řekla nám, abychom o tom s tebou

nemluvili. Řekla, že se to týká jen úzkého kruhu. Nejspíš tě nejdřív bude muset líp poznat.”

To bylo zajímavé, ale v téhle chvíli byl Cedric přednější. Neměla jsem čas hádat se s ním kvůli někomu, kdo možná ani nebyl skutečný. “Promluvíme si o tom později.”

Uháněla jsem k finanční čtvrti a ani se nesnažila počítat minuty, protože jsem se bála toho, co bych zjistila, ale než jsem dojela k Cedrikově kanceláři, nic zvláštního se mi nestalo. Kristin nebyla v recepci a jeho dveře byly otevřené.

“Vstupte,” štěkl Cedric.

S bušícím srdcem jsem vešla.

Byl vzteklý jako pes a já rázem zapomněla na své předchozí úvahy o tom, že se svými mírnými způsoby ani nevypadá na démona.

Díkybohu se nerozhodl mě srazit na zem, jen se na mě škaredil a zatínal pěsti. Pokorně jsem se sesunula na svou obvyklou židli.

“Co si myslíte, že děláte?” vyjel na mě. “Nebo radši co neděláte?”

Ukázal na monitor svého počítače. Pro změnu na něm neměl

Wikipedii, ale internetové stránky místních novin s fotkami z demonstrace. “Čekal jsem, že jim to zatrhnete! Copak vás sem Jerome poslal jako záškodníka a taky jako špeha?”

“Ne! Vůbec nic mi o tom neřekli. Ve skutečnosti jsem je dneska ráno přesvědčila, aby tu další věc se Zamboni odložili a oni pak uspořádali

tu demonstraci, protože s nimi údajně mluvil Anděl temnot.” Tak

rychle, jak jen jsem dokázala, jsem mu shrnula to, o čem jsem s nimi mluvila a co se dělo. Skončila jsem, ale on se mračil dál, protože bylo jasné, že mi nevěří.

“Jerome tvrdil, že jste dobrá, ale netušil jsem, jak moc. S tou skupinou jste manipulovala rovnou mně pod nosem.”

“Ne,” opakovala jsem. “Odpřisáhnu vám to na co budete chtít. Snažila jsem se je zastavit.”

Pokračoval jako bych nic neřekla. “Každý mi v tom vymáchá čumák.

Od našich lidí dostanu výtku - a navíc budu všem pro smích. Druhá strana taky zvedne obočí. Nemají rádi takový tyjátr na veřejnosti.”

Druhá strana. Nebesa. Andělé. Andělé…

“Kdo je tady vaším protějškem? Myslím mezi anděly. Tady přece taky musí být archanděl, nebo ne?”

Ta otázka ho zastihla nepřipraveného, takže ten nasraný kukuč na chvíli zmizel. “Samozřejmě. Jmenuje se Isabelle. Proč?”

“No… Evan a ti ostatní v jednom kuse prohlašují, že je řídí nějaký anděl. Celou dobu jste si mysleli, že uctívají nějaký abstraktní

představu o Satanovi, ale co když je kontroluje skutečný anděl? Chci říct, že Jerome se přestal snažit s vámi bojovat a proto jestli vám to někdo chce nechat sežrat, nejspíš to nebude naše strana, ale jejich.”

Cedric chvíli mlčel. “To není jejich styl. Isabellu už znám dlouho, ta v tom nemá prsty.” Když vyšší nesmrtelný řekl o někom, že ho zná

´dlouho´, byla to moc vážná věc.

“Je blondýna?”

“Ano, ale to nic neznamená, protože my můžeme vypadat jak

chceme. Ten, kdo se té skupině zjevuje - a já si pořád nemyslím, že

to je pravda - může být světlovlasý nebo plešatý nebo jakýkoliv jiný. Zdá se mi, že se jen snažíte svalit vinu na kohokoliv jiného než na

sebe a na Jeroma.”

“Nic takového! Podívejte, já nemám zájem se do toho všeho nechat zatáhnout, chci jen dodělat svou práci a jít domů. Jestli chcete znát můj názor, myslím si, že to všechno se děje proto, abyste se zaměřil

na falešné stopy.” Dobrý Bože, už jsem mluvila jako všichni ostatní.

Za chvíli ze mě nejspíš vypadne, že si s ním někdo ´zahrává´.

“Isabelle by to neudělala,” tvrdil skálopevně. “Jsme přátelé… no, tak

trochu.”

Byla docela sranda, že i když démoni celou dobu lhali a zrazovali

jeden druhého, přesto by klidně dali ruku do ohně za charakter

někoho, kdo by technicky měl být jejich nepřítelem. Nicméně já tomu rozuměla, protože Jerome udržoval podobně bizarní přátelství se seattleským archandělem Carterem. “Můžete mě s ní spojit?”

Cedric na mě udiveně hleděl. “Opravdu se chcete pustit tímhle směrem?”

“Nepřišla jsem sem, abych vám škodila a chci zjistit, kdo to doopravdy dělá.”

“Příliš se snažíte od sebe odpoutat pozornost.”

Jen jsem se na něj dál dívala tak rozhodným pohledem, jaký jsem

jen svedla v naději, že mi uvěří. Doufala jsem taky, že pořád platí nepsané pravidlo nejednat špatně se zaměstnanci jiného démona. Zjevně platilo, protože nakonec řekl: “I když je to úplný nesmysl, umožním vám to.”

Vydechla jsem, protože do téhle chvíle jsem zadržovala dech. “Děkuji vám.”

Zavrtěl hlavou. “Ale nemyslete si, že jste z toho venku. Budu vás

sledovat.”

Kapitola 8

Právě když jsem byla na cestě za Isabelle, zavolala mi Grace. “Ahoj,

Georgino. Tady je Grace.”

Trpělivě jsem čekala, než se ozve i Mei. Když jsem nic neslyšela, překvapeně jsem se zeptala: “Voláš jen ty? Mei s tebou není?”

Gracin jako obvykle mdlý hlas prozrazoval jen maličko překvapení. “Proč by měla být?”

Zjevně ji vůbec nenapadlo, že mě žádná z nich ani nenavštěvovala

ani mi nevolala samostatně. Vždycky fungovaly tako tandem a vzbuzovaly dojem, že kdyby se ty dvě oddělily, celý vesmír by vzal zasvé. Tohle bylo stejně zvláštní jako to, že tenkrát málem přijaly pozvání na kávu. “To je jedno. Co se děje?”

“Jerome ti vzkazuje, že je spokojený.” “S čím?”

“S tím, jak úspěšně jsi Cedrika ztrapnila.”

“Ale já jsem-” Kousla jsem se do jazyka, protože mě najednou napadlo, že bych nemusela tak rychle popírat, že s tím mám něco společného. Už to bylo hezky dávno, co byl Jerome naposledy se mnou spokojený. Jestli mě to pitomé divadlo v Queen Elizabeth

Parku dostane na Cedrikovu černou listinu, možná mě Jerome z té

své smaže a tak se budu moct dřív a napořád vrátit do Seattle, takže jsem prostě mlčela.

“Je rád, že sis ten úkol vzala k srdci,” pokračovala Grace. “Nicméně

si přeje, abych ti připomněla, že tě za Cedrikem poslal jako gesto dobré vůle, takže to radši s tou efektivitou moc nepřeháněj. Jerome doporučuje, abys ho dál nenápadně popichovala, ale nemáš zapomínat na to, že jsi tam, abys tu skupinu rozpustila.”

Povzdechla jsem si. “Beru na vědomí.”

Grace zavěsila. Paráda. Už jen to mi chybělo ke štěstí. Jerome si

taky myslí, že je to má vina, protože jsem se prý snažila zabodovat v jeho jménu.

Cedric mi řekl, že Isabelle nejspíš najdu v džezovém klubu pár kilometrů od mého hotela v ulici, kde je spousta jiných klubů a barů.

Když jsem šla k Isabellinu zapadáku, ve vzduchu viselo tolik energie

a vzrušení, že to bylo málem hmatatelné. Přece jen byla sobota

večer a všechny ulice se hemžily lidmi dychtivě hledajícími zábavu a

lásku. Nedokázala jsem vidět jejich duše nebo energii jako raraši,

jako třeba Hugh, ale ani jsem nemusela. Bylo to zjevné z toho, jak se pohybují, mluví a prohlížejí si jeden druhého, jestli by byl vhodný typ

pro schůzku. Tahle elektrizující atmosféra vplývala i na mě, dostávala jsem chuť na další dobývání, i když jsem měla sex jen

nedávno. Až si odbudu to jednání s Isabelle, mohla bych podniknout okružní jízdu po těchhle klubech.

Džezový klub byl malý a tmavý, vypadal přesně tak, jak byste čekali,

že taková místa budou vypadat. Všechny stoly byly obsazené, spousta lidí stála taky u baru nebo se opírala o zdi, ale stejně jsem

neměla žádný problém Isabelle najít, protože aura vyšší nesmrtelné byla jasným poznávacím znamením. Měla jsem pocit slunce svítícího

skrz krystaly a lomícího se v jiskřivé barvy.

Seděla sama u rohového stolku. Ženy bez doprovodu byly ve většině případů v nebezpečí, že je někdo začne otravovat - po pravdě jen co jsem vešla, sklidila jsem několik oceňujících pohledů - ale zdálo se,

že Isabellu si v tom klubu nevšímá nikdo kromě číšníků. To mi

připomnělo, jak si nikdo nikdy nevšiml, že se Jerome podobá Johnu Cusackovi. Isabelle měla na sobě dlouhé modré šaty se špagetovými ramínky, na anděla překvapivě odvážné. Její vlasy zářily jako slunce

a spadaly jí až na zadek - opravdové potoky zlata, pomyslela jsem si

ironicky.

I ona samozřejmě cítila mě a proto vůbec nebyla překvapená, když jsem si sedla naproti ní. S úsměvem zvedla hlavu a přivolala

nejbližšího číšníka. Hned byl u nás a já si poručila gimlet. Jen co byl

pryč, Isabelle se soustředila na mě. “Aha. Jeromova sukuba.”

Když jsem se s Cedrikem seznámila, pojmenoval mě úplně stejně a mně se už začala zajídat představa, že by se celá má osobnost měla

smrsknout do mých styků - nebo spíš podřízenosti - s někým jiným.

“Jo,” souhlasila jsem. S příjemným výrazem si mě prohlížela,

netvářila se ani chladně ani přátelsky. S anděly se ani nenadějete a dostane se vám jednoho nebo druhého. Vypadala však zvědavě,

takže jsem usoudila, že bych mohla jít rovnou na věc. “Chtěla bych-”

“Pššš.”

“Co-”

Zvedla ruku a její tmavé oči se zaměřily na něco za mnou. Píseň byla

asi tak uprostřed, trumpetista právě zvedl ke rtům trubku. Ta vydala vysoký kvílivý tón, který se změnil v truchlivé sólo. Když asi tak za minutu doznělo, obrátila jsem se zpátky k Isabelle a viděla, že mi mezitím číšník přinesl můj gimlet. Andělova tvář zářila obdivem a melancholií.

“Slyšela jste to?” zeptala se mě. “Ta píseň není nijak složitá, ale jemu se přesto podařilo do ní tolik vložit. Své srdce, emoce, svou

duši, tolik smutku, tolik kruté bolesti jen v pár tónech.” Usrkla si vína.

“To nedokážete. Nedokážu to ani já - ne tak, jako on.”

Její slova mě překvapila, ale přesně jsem věděla, jak to myslí.

Jedním z důvodů, proč jsem tak obdivovala Sethovy knihy, bylo to,

že on jako smrtelník vládne talentem, který nesmrtelný, jako já, nikdy nemohl mít. “Něco vytvořit dokážou jen lidé,” zašeptala jsem.

Mírně zvedla obočí a usmála se. “Ano, přesně tak. Teď mi řekněte,

co pro vás mohu udělat, Jeromova sukubo.”

Přišlo mi trochu divné ji teď vyslýchat. Ta trocha smutku a jako by zranitelnosti jí dělalo zajímavou, nicméně jsem neměla na výběr.

Andělé a démoni jsou ze stejného soudku, tudíž se postarají, abyste věřili tomu, co si oni sami přejí. “Vy něco víte o těch satanistech, o Armádě temnot, že?”

Isabelle trochu zvadla. “Skvělý film, hloupý kult. Měla jste něco společného s tím jejich dnešním představením? Ta kozí maska se mi doopravdy líbila.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Vlastně jsem vám chtěla položit tutéž otázku.”

“Jestli s tím mám já co dělat?” Zasmála se. “Já si opravdu můžu jen přát, abych dokázala vymyslet něco tak dobrého - ale zase jsme u

toho: lidé a kreativita. Proč se ptáte?”

“Protože oni tvrdí, že je řídí nějaký anděl.” Poskytla jsem jí zkrácenou verzi toho, co mi vyprávěli lidi z té skupiny.

“A vy předpokládáte, že jde o skutečného anděla?”

“Snažím se nepředpokládat vůbec nic, ale myslím si, že je doopravdy někdo nebo něco řídí a vaše strana má stejně dobré důvody jako

každá jiná nadělat Cedrikovi problémy a přimět vedení obou stran,

aby si na něj posvítili.”

“Vaše strana je na tom přesně stejně. Démoni se v jednom kuse snaží zbavit jeden druhého.”

Poklepávala jsem nehty o okraj své sklenice a obezřetně se na ni podívala. “Vlastně jste se vyhnula odpovědi na mou otázku.

Nepopřela jste výslovně, že byste do toho byla zapletená.” Andělé, technicky řečeno, nemůžou lhát, ale byli mistry světa v tom, jak obejít pravdu.

Isabelle dopila víno a zase se na mě usmála. “Jste úžasná, mám

pocit, jako byste byla policajt v televizním seriálu. Není divu, že vás má Carter tolik rád.”

Podrážděně jsem si povzdechla, protože mi došlo, že se nikam nedostanu. Zatracení andělé.

Její úsměv trochu povadl, ale zcela jasně to pro ni byla pořád zábava. “Podívejte, Georgino.” Nijak mě nepřekvapilo, že zná mé jméno. “Líbíte se mi. Jste chytrá a hezká a já vám to řeknu přímo:

nechci, aby Cedric odešel z Vancouveru. Mám ho ráda a kromě toho,

jak se říká, je lepší mít své nepřátele na očích. Znám ho a rozumím mu a když někdo hraje takovou hru jako my, čím líp znáte

rozestavění figurek na šachovnici, tím jste v ní lepší. Nemám zájem

žít vedle arcidémona, kterého neznám, hlavně když by mohl být mnohem nepříjemnější než on.” Přinesli jí další sklenku vína a ona

se odmlčela, aby se napila. “Taková je pravda.”

Nevěděla jsem, co jí mám na to říct. Chtěla jsem jí věřit, ale vůbec netušila, jestli si to můžu dovolit a tak jsem si jen znovu povzdechla.

“Na co myslíte?” vyzvídala.

“Kéž bych vám mohla věřit, když říkáte, že v tom nejste nijak zainteresovaná. Nevím, jestli můžu, i když vím o všem tom kolem lži

a pravdy. Myslím si, že nemůžu věřit vůbec nikomu.”

“S tímhle,” prohlásila rozhodně, “můžu jen souhlasit: opravdu nevěřte nikomu, na žádné straně. Všichni mají své plány a něco visí ve

vzduchu. Jestli smím použít klišé, je to jako blížící se bouře. Buďte

opatrná.” Na chvilku vypadala, jako by jí to dělalo starosti, ale pak se uvolnila a zase sa začala zajímat o hudbu. “Podívejte, ten sólista je

už zpátky.”

Posunula jsem svou prázdnou sklenici doprostřed stolu a začala vytahovat peníze, ale ona jen mávla rukou. “Díky, že jste si se mnou promluvila,” řekla jsem jí zvedaje se ze židle. Najednou jsem

zaváhala. “Zmínila jste se o Carterovi. Nevíte náhodou, kde teď je?”

V životě by mě nenapadlo, že bych se jednou mohla na tohle zeptat. Carter mě léta sužoval záhadnými radami, o které se ho nikdo

neprosil. Strašně rád se vyptával na Setha a na mě, jako by měl na

našem vztahu nějaký zvláštní zájem. Když to skončilo, Cartera jsem prakticky vůbec nepotkávala. Zvykl trávit čas se mnou a mými kamarády, ale v posledních měsících se mezi námi objevil jen

párkrát.

Isabelle se usmála. “Je blíž než si myslíte.”

“Jak typická odpověď od anděla,” zasténala jsem. Obrátila jsem se k odchodu a pak vyjekla. Ve dveřích klubu stál Carter. Odešla jsem od Isabelle a pospíchala ke vchodu. Carter byl jako obyčejně oblečený

jako bezdomovec, v odrbaných džínech a jednoduchém šedém

tričku, protože jako vždycky kašlal na módu. Flanelovou košili měl zavázanou kolem pasu a jeho světlé vlasy potřebovaly umýt a

učesat. Když jsem se blížila, vstřícně se na mě usmál a vyšel ven mezi ty davy na ulici. Šla jsem mu v patách.

“Co tady děláš?” vyptávala jsem se a šmátrala po cigaretách. Jednu jsem vytáhla a pak nabídla i jemu. Taky si jednu vzal.

“Co ty tady děláš?” vrátil mi to přívětivě.

“Vždyť to dobře víš. Každý ví, co tady dělám.” Potýkala jsem se s kabelkou, abych našla svůj nový zapalovač a místo něj jsem vylovila zápalky Mark’s Mad Martini Bar. Málem jsem na ně zapomněla.

“Co se děje?” zeptal se Carter když viděl, že se mračím.

Zavrtěla jsem hlavou. “Nic.” Konečně jsem našla ten zapalovač a oba jsme si připálili. “Skrýváš svou auru. Proč?”

“Moment překvapení. Oprávdu stálo zato vidět, jak ses zatvářila.”

Bez nějakého jasného cíle jsme prošli jsme kolem klubu a

namazaných partiček. “V poslední době tě nějak není vidět,” obvinila

jsem ho.

“Co ti na to vadí, dcero Lilith? Chyběl jsem ti?”

“Jasně, že ne! Jen si začínám myslet, že ses o mě zajímal jen do té

doby, dokud jsem chodila se Sethem.”

“Samozřejmě, že ne.” Odpověď přišla až po delší chvíli a až příliš nonšalantně. “Mluvila jsi s ním v poslední době?”

Zvedla jsem oči k nebi. “Zajímáš se jen o Setha! Cartere, budeš to muset nechat být. Se Sethem jsme se rozešli. Proč se místo toho nezačneš zajímat o mě a mého nového přítele?”

“Protože neděláš dobře.”

“Tohle mi každý v jednom kuse opakuje. Ale já jsem sukuba, co jinýho bych měla dělat?”

“Skutečnost, že ti to každý opakuje, by ti jako odpověď měla stačit.”

“To Seth se rozešel se mnou,” řekla jsem skrz zaťaté zuby. “Už mě nechce, tečka.”

“Ale no tak. Ty tomu opravdu věříš?”

“Rozešel se se mnou osobně, byla jsem tam, takže ano.”

“Ts, ts, ts. Georgino, Georgino. Dovolila jsi, aby ti zlost a jiné emoce zakalily zdravý rozum, což je strašná škoda, protože jsi mnohem chytřejší než si o tobě lidé myslí. Vrať se a přemýšlej. Proč se Seth s tebou rozešel?”

Dívala jsem se na druhou stranu ulice, protože se mi nechtělo hledět

na něj. “Protože si myslí, že když zůstaneme spolu, oba dojdeme k úhoně a proto prý bude lepší se rozejít dřív, i když to bude bolestivé.”

“A to z něj dělá špatného člověka?”

“Ano.” Obrátila jsem se zpátky k Carterovi. “Protože já s tím nesouhlasím. Já bych šla do rizika, to on to vzdal.”

“Někdy je třeba mít víc odvahy na to, aby člověk ustoupil než aby bojoval dál.”

“Nemyslím, že by na to potřeboval tak moc odvahy. Docela rychle se utěšil s Maddie.” I když jsem se moc snažila, ta hořkost v mém hlase byla slyšet.

“To chce taky odvahu, přinutit se začít znovu s někým jiným, změnit svůj život.”

“Vzal to opravdu od podlahy, to se musí nechat.”

Carter důkladně zašlukoval. “Seth tě nenechal a nezačal chodit s Maddie, protože tě přestal milovat. Kdyby tady nebyly ty komplikace, vybral by si tebe. Tys pro něj ta pravá, jeho ideál.”

“To pro Maddie není moc lichotivé.”

“Neznamená to, že ona je horší nebo podřadnější, jen to, že ji miluje jinak. A až se ty rozhodneš, že je načase jít dál, taky to uděláš. To,

že něco nefunguje, ještě neznamená, že neexistují jiní lidé, které bys mohla milovat. Pro tebe je láska příliš důležitá a ty se bez ní

neobejdeš.”

“Ach jo. Už se mi po té mnohovýznamové konverzaci vážně stýskalo.”

Carter se ušklíbl. “Jsem rád, že jsi zase ve své kůži.” “Tvůj sarkasmus mi taky moc chyběl.”

“Myslím to vážně. V posledních měsících jsme si s tebou moc srandy

neužili. Byla jsi tak trochu…” “… nabručená a hádavá?”

Pokrčil rameny. “Těžko říct. Byla jsi naštvaná a frustrovaná a v

depresi. Lidi kolem tebe tě přestali zajímat. Nebylas… prostě jsi to nebyla ty.”

“Vůbec mě neznáš a nevíš, jaká jsem.”

“Znám tě líp než si myslíš. Vím, že se pořád trápíš a myslíš si, že se

na tebe vykašlal celý svět. Ale to není pravda. A taky vím další věc -

tvá zvědavost tě zatáhne ještě hlouběji do těchhle démonských hrátek a to se vůbec nemělo stát. Jerome je blázen.”

“Ty víš, co se děje?” zeptala jsem se dychtivě a zastavila se. “Víš, kdo řídí tu sektu? Kdo rozehrál tuhle hru a jak to, že do toho nevidím?”

“Nevím,” řekl Carter s temným výrazem. “Neznám odpověď na tvé otázky, ale být tebou, brzy bych se vrátil do Seattle a zůstal blízko Jeroma.”

“On mě teď nemůže ani cítit.”

“To si jen namlouváš. Drž se ho, on tě ochrání. Jestli nebude moct…

no, tak to udělám já. Jestli to půjde.”

V té nabídce ochrany nebylo vůbec nic romantického, žádná kavalírská naléhavost. Byl zneklidněný, jako by mluvil o krajním

případě. Nechtě jsem si vybavila jeho poslední slova: jestli to půjde.

Andělé - ani démoni - slovo ´jestli´ opravdu nepoužívají příliš často. “Co chceš říct tím ´jestli´?”

“Vrať se domů, dcero Lilith.” Zaklonil hlavu a díval se na noční nebe,

vyfoukl kouř a pak se ty stříbřitě šedé oči podívaly na mě. “Brzy si promluvíme.” Hodil cigaretu na chodník a zmizel.

Rozhlédla jsem se kolem, dělalo mi starosti, jestli si toho někdo nevšiml, ale byli jsme sami. Zašlápla jsem vajgla, obrátila se a

zamířila k nočnímu životu hledat ty chlapy, co po mně házeli okem.

Po noci s opilými muži se pořád budu cítit prázdná, ale jejich motivy jsou aspoň srozumitelnější než andělské.

Kapitola 9

Pomalu jsem začínala vyšším nesmrtelným závidět tu jejich teleportaci. Kdysi jsem si na ni pořád stěžovala (je to kapánek dezorientující), ale teď se mi chvilka závratě už nezdála tak hrozná

ve srovnání s tím, že budu muset zase absolvovat trasu Vancouver -

Seattle. Ale ať mi to vadilo sebevíc, nutně jsem potřebovala mluvit s Jeromem, takže jen co Cedric na druhý den souhlasil, že se můžu vrátit, vyrazila jsem na cestu.

Když Isabella popírala jakoukoliv svou roli ve vylomeninách té

Armády, vypadala celkem přesvědčivě a Cedric s Carterem o ní

tvrdili totéž. Nicméně jsem nemohla zanedbat žádnou stopu, ne teď, když byl v sázce můj trvalý pobyt v Seattle a už vůbec ne, když se

zdá, že to začíná mít něco společného i se Seattle. Isabelle je možná opravdu nevinná, ale dokud všechno nevysypu Jeromovi, musím si nechat otevřené dveře.

“Vypadá to, že jseš víc tady než tam,” poznamenal Hugh, když jsem

mu volala, že jsem zpátky ve městě. “Opravdu bych neřekl, že tím trestem nějak moc trpíš.”

“Přijde na to, z které strany se na to koukáš. Víš, kde by Jerome asi

tak mohl být?”

“Pokud vím, měl s někým schůzku.” “Ve Sklepě?”

“Hm, ne. V tom novém baru na Capitol Hill. U Klementa.”

“Moc se nasere, když se objevím, zatímco bude obědvat?” “Jestli nebude chtít, aby ho někdo rušil, prostě ho nenajdeš.”

To je fakt. Nejela jsem domů, ale zamířila rovnou na Capitol Hill a našla místo na parkování nedaleko Petrova a Codyho bytu. U

Klementa byl nový podnik, otevřený jen nedávno, trochu elegantnější

a víc trendy než Sklep, což byla strašná díra na Pioneer Square, kam nesmrtelní často chodili. U Klementa to vypadalo stejně luxusně jako

v baru U Marka a měli tam stejně bohatý nápojový lístek, takže mi dalo hodně práce přesvědčit samu sebe, že namazat se teď by nejspíš nebyl dobrý nápad, když zvážím, že se musím zabývat démonskými věcmi.

Jeroma jsem zmerčila okamžitě. Seděl u stolu hodně vzadu, čelem

ke dveřím. Všiml si mě, když jsem vešla, okamžitě si zaregistroval mou auru stejně jako já jeho. Ale ty naše dvě nebyly jediné aury

nesmrtelných. Poznala jsem nositelku té další ještě dřív, než se obrátila.

Byla to Nanette.

Když jsem se zastavila u jejich stolu, ztratila jsem řeč, ale spíš překvapením než strachy. Jerome a Nanette spolu? Co se to děje? Lišácky se usmívala, jako by znala nějaký vtip, který nám

neprozradila. Měla na sobě další roztomilé letní šaty z hedvábí

levandulové barvy, která se skvěle hodila k jejím světlým vlasům, i když do tohohle jarního počasí byly zatím příliš lehké. Řekla bych ale, že když jste jednou ďáblem, nejspíš vás ohřívají všechny ohně

pekelné.

“Georgie,” přivítal mě Jerome a vypadal docela v pohodě. “Zdá se,

že jsi víc tady než ve Vancouveru.”

“Cedric mě poslal domů. Zdá se, že nechce, abych tam zacláněla, když nemám na práci něco konkrétního.”

Nanette se zasmála a vzala si skleničku s něčím, co vypadalo jako martini Lemon Drop. “Po tom včerejším představení si to docela

umím představit. Ráda bych dodala, že to byla skvělá práce.”

Ušklíbla jsem se a rozhodla kápnout božskou, i když jsem riskovala,

že přijdu o Jeromovu přízeň. “Já s tím opravdu neměla nic společného. Provedli to sami a nic mi o tom neřekli.”

Zdálo se, že to Jeromovi nevadí. “Ta videa jsou po celém YouTube. Viděl jsem to aspoň stokrát.”

Nějak mi to celé nedávalo smysl. Jerome mě údajně poslal, abych Cedrikovi pomohla zlikvidovat tu sektu, nicméně byl málem bez sebe radostí, že zase provedli nějakou lumpárnu. Zase jednou jsem měla pocit, že mi chybí nějaké kousky téhle skládačky, čímž má pozice v

tom všem byla ještě labilnější. “Podívejte,” řekla jsem, “nechci vás

rušit. Potřebovala bych si promluvit s Jeromem, ale vyhledám tě později.”

Nanette dopila martini a vstala. “To není třeba, my jsme už skončili. Klidně si sedněte na mé místo.”

Váhala jsem, ale ona trvala na svém a Jerome taky nevypadal, že by nějak moc želel jejího odchodu. Vyšla z baru jako normální člověk, neobtěžovala se teleportací - aspoň ne do té doby, kdy ji mohl někdo vidět. Jerome ukázal na její židli a já si sedla.

“Takže co pro tebe můžu udělat, Georgie?” Jerome popíjel brandy,

což by se víc hodilo na večer u táboráku než na nedělní odpoledne.

“Ty teď trávíš čas s Nanette?” zeptala jsem se a prozatím Isabellu

odsunula.

“Jak vidíš.”

“Řekla jsem ti, že se sešla s Cedrikem.”

“No a?”

“Nezdá se ti divné, že se s vámi oběma slézá za zády toho druhého?”

“O nic takového nejde. Vím, že se sešla s Cedrikem a ona ví, že to vím.”

Isabelle se v mé rychle šrotující hlavě posouvala pořád dál a dál. Najednou se mi to všechno zdálo naprosto jasné. Isabelle popírala,

že je tím Andělem temnot, protože nechtěla, aby se změnila její situace, ale Nanette tu svou rozhodně změnit chtěla. Potřebovala zabránit tomu, aby Jerome s Cedrikem pokukovali po jejím území a vzali ji mezi sebou do kleští. Sice prohlašovala, že z její strany jde o obranu, ale chtě nechtě mi napadlo, že to celé může být mnohem útočnější než si kdokoliv z nás uvědomoval.

“Georgie,” pravil Jerome suše, “ty kolečka, co se ti právě točí v hlavě, jsou málem viditelné. Na co myslíš?”

Podala jsem Jeromovi vyčerpávající zprávu o svých zkušenostech s Armádou, počínaje naší schůzkou u Tima Hortona a konče teorií, že anděl temnot je opravdový anděl - Isabella.

“To je absurdní,” odmítl to Jerome. “To nemůže být ona.” “Jsi si tím tak jistý jako Cedric.”

Pokrčil rameny málem v rozpacích, že souhlasí se svým soupeřem.

“Protože ona určitě neřídí žádnou sektu. Já se s ní setkal a ona vůbec není ten typ.”

“No, vlastně já už teď s tím taky začínám souhlasit.” Zhluboka jsem

se nadechla a dala se do toho. “Předpokládám, že ani jednomu z vás nenapadlo, že by za tím mohla být Nanette.”

Jerome vypadal čím dál víc nevěřícně. “Nanette? Georgie, tohle je

moc dokonce i na tebe.”

“A co jako? Třeba démon pokukující po cizím území? Jerome, no

tak. Vůbec nepřeháním. Přesně tohle jste přece s Cedrikem dělali - a

možná pořád děláte - jeden druhému. Jestli něco vybouchne,

Nanette by z toho mohla těžit mnohem víc než Isabelle. Nanette se schází s váma oběma, každému z vás tvrdí, že se bojí toho druhého

a přitom hraje svou vlastní hru, chce vás oba potopit.”

Jerome kroužil brandy ve své sklenici. “A nech mě hádat: i ona je blondýna jako ten údajný zlatovlasý anděl.”

“No…”

Povzdechl si, dopil brandy a sklenici rázně postavil na stůl. “Ne že bych byl povinen tě zasvěcovat do našich věcí, ale přesto: Nanette

na něco takového nemá kuráž. Jistě, něco z toho, cos řekla, je správné, démon by se opravdu takhle choval, obzvlášť když se cítí ohrožený, ale ona ne. Možná, že ji to i napadlo, ale neudělá to. Namluví toho spoustu, ale skutek utek.”

Obvykle jsem od Jeroma nedostávala tak podrobné odpovědi a trochu mě to zaskočilo. “Jsi si jistý?”

“Dokonale,” řekl rozhodně. Číšník mu přinesl novou sklenici brandy. “Zapomeň na Isabelle i na Nanette a hledej nějaký jiný důvod, proč ta skupina vyvádí takové věci. Kromě toho zařiď, ať se ta sekta

rozpadne, kvůli tomu jsem tě tam přece poslal. A taky mi aspoň

trochu věř, že se dokážu postarat o své věci bez toho, aby mi s tím musela pomáhat nějaká sukuba.”

Krátce poté jsem odešla a nechala Jeroma popíjet osamotě. Když jsem otevírala dveře, ohlédla jsem se a prohlídla si ho. Byl sám, nehlídal se, jak se tváří a když se díval do své sklenice, vypadal

ustaraně. Navzdory svým svalnatým řečem vypadal velmi osaměle,

doslova i obrazně. V hrudi jsem cítila zvláštní bolest, záchvěv smutku nad něčím, co bylo zjevně nekonečným trápením, které se ještě

zhoršilo, když nastaly komplikace podobné těm současným. Ale

možná, že takové dramatické událostí mezi démony pomáhají narušit

tu jednotvárnost.

Přemítala jsem, že si půjdu zařídit nějaké věci, ale nakonec se rozhodla, že vábení domova je přitažlivější. Právě jsem vešla do bytu, když mi zazvonil telefon. Zatímco jsem ho lovila z hlubin kabelky, kopnutím jsem za sebou zavřela dveře. Na displeji bylo Dougovo číslo. “Všechno je v pořádku?” zeptala jsem se hned jak jsem to zvedla.

“Víš, co je na tom nejsmutnější, Kincaidová? Že tě vůbec nezajímá,

jestli já jsem v pořádku. Vidělas mé číslo, okamžitě tě napadlo, že je

v práci nějaký průser a chceš vědět, jestli je v obchodě všechno v pořádku.”

“K věci.”

“Obchod je opravdu v pořádku, jen jsem chtěl vědět, jestli jsi ve městě. Maddie se tváří, jako bys dokázala cestovat prostorem a časem a být všude najednou.”

“Kéž by, ale ano, jsem doma. Co se děje?”

“Jdeš na ten Caseyin večírek?”

“Na Caseyin co?” Ještě jsem ani nedomluvila, když jsem si vzpomněla, jak mě Casey v obchodě přepadla a zvala mě na absolventský večírek. “No fuj. To je dneska, že?”

“Jo. Vyzvednu tě?”

“Dougu, myslím, že nepůjdu. Vlastně jsem jí už řekla, že nemůžu.” “Fajn. Takže teď vysyp, ale okamžitě, co budeš místo toho dělat.”

“No, já… é…”

“Leze to z tebe jako z chlupatý deky. Takže nic.” “Jen nemám na žádné večírky náladu.”

“Nejlepší je, že lidi nejvíc potřebují mejdan právě tehdy, když na žádnej nemají náladu.”

“Dougu-”

“Přestaň s tím! Jak je možný, že si nevážíš výsledků, které náš génius dosáhl v matematice a úspěšně skončil školu dřív než ostatní? Zatracená práce!”

“A v lotyštině.” “Cože?”

“V matematice a v lotyštině. Je to dvouoborové studium.”

“O důvod víc. Bylo by to kruté a nemorální, kdybychom na to oslavu nešli. Překonala nepřízeň osudu a přišla do této země v naději, že zajistí lepší život pro sebe a svou rodinu.”

“Dougu, ona je možná už čtvrtá generace a její táta je neurochirurg.”

“Hoď sebou! Maddie tady musí zůstat, protože zavírá a já tam nemám s kým jít. Člověče, to je normální děs, že v poslední době chodím na společenské akce se svou sestrou a když tam půjdu s tebou, konečně budu zase jednou vypadat jako chlap.”

“Dougu-”

“Jsem tam za pět minut, Kincaidová.”

Znala jsem tyhle Dougovy nálady. Určitě tady opravdu bude za pět minut a měl pravdu, neměla jsem co na práci. Protože jsem neměla čas, prostě jsem si proměnila rovnou šedivou sukni a černou

halenku, které se mi zdály vhodné na absolventský večírek. Zatímco

jsem pátrala po prázdné obálce, do které bych strčila šek, volala jsem Dantemu, že jsem se vrátila a jestli by nechtěl jít s námi. Jak

bylo v poslední době obvyklé, nezvedal to a musela jsem mu nechat vzkaz. Čím to je, že se na mě pořád lepí tak nespolehliví chlapi?

Když jsem chodila se Sethem, měla jsem problém ho sehnat, protože

byl věčně ponořený do psaní. Teď jsem zase nemohla sehnat

Danteho, protože… no, protože byl nespolehlivý. Nechala jsem mu i Caseyinu adresu a pak sebou musela mrsknout, abych se připravila. Chtěla jsem si vzít ty hodinky od Danteho, ale nenašla jsem je dřív,

než se objevil Doug - na mou duši, že to byly spíš čtyři minuty než

pět - takže to nakonec dopadlo tak, že jsem uháněla ke dveřím bez

nich.

Caseyina rodina žila na Clyde Hill, krásném předměstí na břehu jezera, jak se slušelo na rodinu neurochirurga. Když jsme přijeli, večírek už asi hodinu běžel, takže v jejich impozantní zahradě byla

plno hudby, jídla a lidí. Už se začínalo stmívat a měkká záře luceren

pověšených na stromech a na plotě dávala všemu pohádkový

nádech. Zastavili jsme se u vchodu, rozhlíželi se a hledali lidi, které

jsme znali.

“Na můj vkus je to nějaké usedlé,” poznamenal Doug. “Jsou tady dokonce i děti.”

“Jasně, že jsou. Tohle je absolventský večírek, žádný divoký flám jako po vystoupeních vaší kapely.”

“Hele,” rozzářil se. “Támhle je barman. Vypadá to, že to s tou usedlostí nepřehánějí.”

Casey nás našla, právě když jsme dostali pití a objala nás oba najednou. “Ach, přišli jste! Díky moc.” Nadšení a energie z ní přímo sálaly a nedokázala chvilku klidně stát. Přijala ode mě obálku a

znovu mě objala, řekla, ať jí dáme vědět, kdybychom něco

potřebovali a pak zmizela, protože právě přijela její prateta z Idaha.

“No páni. Když na to tak koukám, měl jsem zůstat na vejšce,” dumal

Doug. Z druhé strany zahrady na nás mávalo pár kolegů a my se začali k nim prodírat.

“To jo. Po škole by na tebe čekala všechna tahle zábava.”

Zašklebil se. “Problém byl v tom, že já si tu zábavu užíval při škole.”

Lidi z knihkupectví byli rádi, že nás vidí a mluvilo se o všem možném počínaje večírkem samotným a konče obchodem. Caseyina rodina nešetřila a číšníci co chvíli přinesli něco k jídlu. Nikdo z nás

nevečeřel, takže jsme sežrali, na co jsme přišli a určitě museli vypadat jako parta divochů.

Uvažovala jsem o dalším drinku, když Beth najednou řekla: “Hele,

Seth s Maddie jsou tady.”

Strnula jsem. Jedním z důvodů, proč jsem vůbec Dougovi otevřela dveře, když mě přijel vyzvednout, byla jeho poznámka o tom, že Maddie zavírá. Představa, že si od těch dvou na chvíli oddechnu,

dělala představu večírku celkem snesitelnou. Teď to spíš vypadalo,

že selhala komunikace. Okamžitě jsem udělala čelem vzad a

doufala, že jsem Beth špatně slyšela. Ale kdepak. Byli tam oba, Seth

i Maddie. Ještě horší bylo, že s sebou měli Sethovu malou neteř Kaylu. Byli jí čtyři roky a byla nejmladší z dcer jeho bratra, měla modré oči a blond kudrny. Nedávno jsem zjistila, že Kayla má

předpoklady pro psychické schopnosti a dokáže vnímat neviditelný

svět stejně jako Dante nebo můj přítel Erik, i když ani zdaleka zatím neměla jejich zkušenosti, dokonce ani představu, co znamenají. V

této chvíli to byla jen spokojená holčička - až příliš mlčenlivá - a když jsem ji viděla se Sethem a s Maddie, píchlo mě u srdce.

“Měla jsem za to, žes řekl, že zavírá,” zasyčela jsem na Douga.

Nevšiml si naštvaný tón mého hlasu a vyložil si to jako překvapení. “Myslel jsem si to. Asi přemluvila Janice, vím, že dostává čím dál tím zodpovědnější práci. Abych se pomaly začal bát o svůj flek.”

Banda z knihkupectví přivítala nově příchozí jásotem. Kayla se jim vykroutila a k mému úžasu se rozběhla ke mně. “Georgino!”

Vzala jsem ji do náruče a ta temná zloba ve mně se na chvíli

uklidnila. Kayla mě nejen hledala, ale taky na mě promluvila, což byla vzácnost. Přitiskla jsem ji k sobě a když jsem ji objímala, najednou se

mi zdálo, že všechno na světě je v pořádku.

“Máš fandu, Kincaidová,” zasmál se Doug a mrkl na ni. Na oplátku se

na něj plaše usmála, pak se obrátila ke mně a položila si hlavu na mé rameno.

“Ona mluví,” komentovala to Maddie udiveně. Věděla, že jsem se s

Mortensenovými přátelila a neřešila, jak to, že jejich holky znám. “Celý monolog,” zasmála jsem se.

“Hlídáme ji, protože ostatní mají nějakou akci ve škole,” vysvětloval

Seth.

“Tenhle večírek je neskutečný,” řekla Maddie a dívala se kolem sebe

na všechnu tu nádheru. “Ví vůbec někdo, proč si jako druhý obor vybrala lotyštinu?”

“Protože to je snadné?” hádala Beth.

“Antropologie a gender studia jsou snadná,” řekl Doug. “Lotyština

ne.”

“Hej!” zvolala Maddie a loktem šťouchla bratra do žeber. Často jako externistka psávala články do feministických periodik.

“Jen nech na hlavě. Do smrti nezapomenu, žes chodila na kurs, který

se jmenoval Evoluce v oblékání.” “Bylo to těžší než si myslíš!”

My ostatní jsme sledovali sourozence Satovy s pobavením a Seth k mému zděšení taky. Myslím, že jsem tak trochu doufala, že po mně bude potají vrhat toužebné pohledy, ale místo toho se na Maddie díval… skoro něžně. Jako by se mu zdála chytrá a zábavná - což samozřejmě byla. Díval se na ni úplně stejně jako každý jiný chlap, který sleduje svou přítelkyni.

“Hele,” pobídla jsem Douga, “přestaň otravovat svou sestru a radši nám přines něco k pití.”

“Tomu dítěti dáváš opravdu špatný příklad,” upozornil mě, ale stejně vzal mou sklenici a zamířil k baru.

Zdálo se, že když jsem se starala o Kaylu, Seth s Maddie měli větší šanci projevovat si vzájemnou oddanost a drželi se za ruce. Já si víc všímala Kayly, zobala předkrmy a vysvětlovala jí, jak se dělají ty

koláče. Když se Doug vrátil s pitím, kopla jsem to do sebe docela

rychle s vědomím, že v náručí držím dítě, ale když jsem dopila třetí, měla jsem dost rozumu, abych ji podala Maddie. Vzala ji za ruku a odvedla ji, aby se podívala na rybníček s kapříky koi na druhé straně zahrady.

Zůstala jsem s ostatními a nevím, jestli to byl alkohol, sukubí

charisma nebo jen touha dát Maddie za vyučenou, ale probrala jsem

se k životu. Žertovala jsem, povídala si s každým a dala si záležet,

aby nikdo nestál stranou. Viděla jsem, jak se všem zvedla nálada, jak

si užívají pohodu a dobrou náladu, kterou jsem vytvořila. Jasně, měla jsem postranní motivy, ale navzdory tomu jsem se opravdu bavila.

Bylo to už dávno, co jsem si naposledy dokázala tak lehce a bez námahy užívat společenské akce.

Ale když se Maddie vrátila, rozhodla jsem se, že je čas na další skleničku. Zamířila jsem k baru ladnou chůzí navzdory vypitému alkoholu. Zatímco jsem čekala v řadě, promluvil na mě nějaký chlap,

co stál za mnou. “Už jsem vás někde viděl.”

Podívala jsem se na něj. Byl vysoký, něco před čtyřicítkou a vlasy

měl bronzové barvy. Zářivě jsem se na něj usmála. “Tohle není moc originální způsob seznámení.”

“Myslím to vážně.” Zamračil se. “V novinách… nebyla jste na nějaké aukci, kde se dala vydražit schůzka?”

“Panebože. Opravdu mě znáte.” Zůčastnila jsem se na takové aukci loni v prosinci a můžu za to poděkovat Hughovým machinacím. Dopadlo to tak, že jsem jim vydělala až obscénní kvantum prachů a

má fotka byla v novinách.

“Pokud si vzpomínám, tenkrát jste pro tu charitu udělala hodně.” “Co vám mám na to říct? Prostě mám ráda děti.”

Byli jsme na řadě a oba dostali pití. Kousek jsme popošli a pokračovali v rozhovoru. “Taky bych musel zaplatit za rande tolik peněz?”

“Zvete mě na schůzku?”

“Teď, když vás vidím v reálu, řekl bych, že za ty peníze stojíte.” “No páni, vy opravdu neztrácíte čas formalitami.”

Pokrčil rameny. “Nemám čas, práce mě příliš zaměstnává.”

Aha. Takže takový typ chlapa to je. Neměla jsem Hughovu schopnost vidět duše, ale něco mi říkalo, že od něj nějak moc

energie nedostanu. Jasně, že mi na tom právě v té chvíli nezáleželo.

Byla jsem opilá a nešťastná a takový pochybný chlap byl přesně to,

co jsem v té chvíli potřebovala. Bylo mi jedno, že to je nanejvýš nemístné, vlastně ta nepatřičnost tomu všemu ještě dodávala kouzlo.

“No, tolik by vás to nestálo. Abych řekla pravdu, sama mám málo času a nechce se mi ho ztrácet něčím, co pak stejně nevyjde. Tak jako tak mám za to, že se to před placením nejdřív musí zkusit.”

S vážným výrazem si mě velmi pečlivě prohlížel. “Co přesně tím myslíš?”

Pohodila jsem hlavou směrem k domu. “Určitě tam mají koupelnu.”

Přesně jak jsem čekala, jsem mu to nemusela říkat dvakrát. Dům byl otevřený pro všechny a když jsme se snažili najít jednu z mnoha koupelen, procházeli jsme kolem číšníků běhajících se sem a tam. Nakonec jsme zakotvili v malé koupelně ve druhém patře, která byla vedle pokoje pro hosty. Nezdálo se, že ji používají moc často a jen

co za námi práskly dveře, vrhli jsme se na sebe.

Cestou mi řekl, že se jmenuje Wes a že pracuje na vyšší pozici v jedné bance ve městě. Nebylo mi jasné, proč se mě snaží udělat dojem, když to pro něj bylo až směšně snadné, ale ocenila jsem to úsilí, třebaže dost chabé. Mým největším problémem bylo, jaký má vztah k rodině, ale ukázalo se, že je to přítel přítele obchodního partnera, takže jsem si přestala dělat starosti, jestli se to nedonese

ke Casey.

Sukni mi stáhl okamžitě a stejně rychle mi rozepnul halenku. Utrhl mi

z ní knoflík, který spadl na podlahu a odkutálel se do nenávratna. Blůzu mi nechal na sobě a místo ní se začal zabývat černou krajkovou podprsenkou a stejnými kalhotkami.

“Panebože,” vydechl. “Stojíš za víc, než za tu aukční cenu.”

“Já nejsem děvka!” odsekla jsem, protože mě to z nějakého nepochopitelného důvodu dopálilo. “A hoď sebou, jsem tady s přáteli

a za chvíli mě začnou hledat.”

Wes vypadal docela překvapený, že jsem se mu necpala někam, ale nehádal se. Stáhl si kalhoty a slipy, popadl mě za boky a vysadil mě

na pult, kterého výška byla tak akorát. Okamžitě byl ve mně, ani

drsně ani jemně, něco mezitím. Vlastně to bylo spíš nudné, jako by

se pořád ještě rozhodoval. Ale když mě popadl za kotníky a zvedl mi nohy nahoru, začal zvyšovat tempo a já viděla, že mu na čele vyrazil pot. Množství životní energie, které do mě nateklo, bylo taky spíš prostřední, stejně jako všechno ostatní na tomhle sexu, ale ve

srovnání s Dantem bylo docela významné. Ta energie do mě

proudila celou dobu a když se se živočišným zachrochtáním udělal, přišel její další výbuch. Hnala se do mého těla jako jemné pramínky světla a dodala mi sílu.

Odpotácel se a já honem seskočila z pultu, abych se oblékla. “Páni,”

vydechl. “To-”

“Ať tě ani nenapadne pokračovat, že to stálo za ty prachy,” varovala jsem ho, “zvlášť proto, žes mi nedal ani vindru.”

Sklapnul a já se usmála, rychle jsem ho políbila na tvář a už brala za kliku. “Díky,” loučila jsem se. “Bylo to fajn.”

Šmátral po svém spodním prádle. “Šla bys někdy ven?” “Ani náhodou.”

Nechala jsem ho, ať se oblékne, diskrétně za sebou zavřela dveře a přitom si nezapomněla s sebou vzít svou skleničku. V patře nikdo

nebyl, takže naší schůzky si nikdo nevšiml - aspoň jsem v to

doufala. Když jsem seběhla k úpatí schodů, málem jsem naběhla do

Setha.

“Panebože,” řekl, když se na mě pořádně podíval. “Opravdu jsi to udělala?”

“A co jako?” zeptala jsem se sacharínovým hlasem. “Dobře víš, co. Zase celá záříš. A taky ti chybí knoflík.”

Podívala jsem se na sebe a na provinilou prázdnou dírku a proměnila

ji do původního stavu. “A je to. Je zase jako nová.”

Zakroutil hlavou a mluvil tiše, aby nás nikdo neslyšel. “Vůbec se mi tomu nechce věřit. Viděl jsem tě, jak s ním odcházíš a řekl jsem si

´Ne, to neudělá. Tady ne.´ Tak jsem šel za tebou, a-”

“A co? Chtěl jsi mě zastavit?” Neovládla jsem se a zasmála se. “Sethe, tobě po tom nic není, co dělám nebo nedělám.”

“A co Dante? Právě jsi ho podvedla.”

“Já přece podvádím všechny svý přátele, copak jsi na to zapomněl? Dělám to pořád.”

“Vím, že jsi nepotřebovala další energii.”

“Jo, ale chtěla jsem ji. Snad nežárlíš?”

“Co se to s tebou stalo?” naléhal, ale vyhnul se odpovědi. “Jak ses mohla tak moc změnit? Jsi lepší člověk než jak se chováš.”

“Vždycky jsem byla taková, jenže tys byl mnou až příliš fascinovaný než aby sis toho všimnul.”

Nechala jsem ho tam a odešla, zamířila zpátky k naším přátelům. Cestou jsem po troškách upravovala svůj vzhled, abych vypadala úhledněji. V té době už jsem měla pořádně v hlavě, ale byla jsem si docela jistá, že na mé chůzi to zatím není vidět. Když jsem k nim

došla, Kayla se zase ke mně natáhla. Trochu jsem váhala, ale

dožadovala se toho tak vehementně, že jsem nakonec podala své

pití Dougovi a zase ji zvedla do náručí. Díkybohu jsem to ustála.

Prohlížela se mě těma obrovskýma modrýma očima a já dumala, co

asi tak vidí. Něco v jejím pohledu na mě působilo tak, jak Sethovo hubování nemělo šanci. Kvůli tomu, co jsem provedla, jsem se cítila mizerně, sprostá a laciná.

“Ona tě má opravdu moc ráda,” všimla si Maddie. “A ty ji zjevně taky. Měla bys mít své vlastní děti.”

Pohladila jsem Kayliny jemné vlasy a připomněla si sen, který mi poslala Nyx, zatímco mi kradla energii. Viděla jsem v něm

budoucnost, která se nestane, měla jsem dceru a manžela. “Nemůžu. Doug by byl jako otec k ničemu.”

“Nech toho,” vrátil mi to v dobrém rozmaru. Myslím, že toho vypil stejně jako já. Právě v té chvíli se vrátil Seth a s pochmurným výrazem se dotkl Maddieina ramena. “Už bychom měli jít. Terry a ostatní se už nejspíš vrátili a Kayla je asi taky unavená.”

Maddie protáhla obličej. “Tak brzy?” Poprvé jsem viděla, jak se nad jejich idylickým vztahem stáhlo pár mráčků.

“Musíme ji odvézt domů,” opakoval Seth mírně. “A já ještě musím

napsat jednu kapitolu.”

Zvedla oči k nebi. “Aha. Pravda přece jen vyšla najevo.”

Zajímavé bylo, že Maddie se musela smiřovat přesně s tím samým jako já.

“Zůstaň,” navrhl jí Doug. “Já tě svezu.”

“Jo, určitě bych si s tebou teď sedla do auta.”

“Tak odvezeš domů mě a Kincaidovou a Mortensen může odejít sám.” Tohle se všem zdálo jako dobrý nápad. Když Seth s Kaylou odcházeli, Maddie najednou něco napadlo. “Hej, vy dva, počkejte! Zapomněli jsme dát Georgině ten dárek.”

Zamrkala jsem. “Jaký dárek?”

Sethův výraz byl málem - ale opravdu jen málem - zlomyslný, i když bylo jasné, že ho pořád trápí to, co se stalo v tom domě. “Aha, jo.

Právě jsem dostal krabici přednostních výtisků příští knihy o Cadyové

a O´Neillovi a tak mě napadlo, že bys možná jeden chtěla.”

“Já…” zarazila jsem se a nevěděla, co mám říct. Maddie se zasmála. “Byla jsi hvězdou večera a najednou jsi ztratila řeč?”

“Hele, to není tak jednoduché. Chci říct… jde přece o Cadyovou a

O´Neilla a dobře víš, jaký mám k nim vztah. Už jsem se tak trochu smíříla s tím, že další díl budu číst až v říjnu. Jestli ho dostanu už

teď, celý můj svět se obrátí vzhůru nohama.” “Takže ji nechceš?” zeptal se Seth.

“Jasně, že chci! Jen se mi to zdá… ani nevím. Jako podfuk.”

“Právě teď jsou támhle v autě,” dobírala si mě Maddie. “Vážně ji nechceš?”

Podívala jsem se na usmívajícího se Setha a něco zvláštního

proběhlo mezi námi. Ještě před pár minutami, když jsme se hádali v tom domě, by mě něco takového vůbec nenapadlo. Pohledy, které

jsme si vyměnili, pocit, jaký jsem při tom měla… bylo to skoro jako

dřív. Okamžitě jsem se odvrátila. “Ano,” vzdala jsem to. “Samozřejmě, že chci.”

Seth se rozloučil se zbytkem party z knihkupectví a snažil se najít

Casey, ale tu obklopoval zástup příbuzných. Nechal to být a vedl mě

ze zahrady tam, kde zaparkoval své auto, asi tak o jeden blok dál.

Šla jsem s ním s Kaylou v náručí. Ani jeden z nás nepromluvil, což bylo jen dobře, protože jsem měla pořádně zamotanou hlavu. Poté,

co jsme se rozešli, byly naše vztahy napjaté a všechno končilo tak,

že jsme jeden druhého naštvali nebo mu způsobili bolest, přesto

těchto pár posledních chvil bylo málem v pohodě. Bylo vůbec možné, abychom se z té první fáze dostali? Mohla by ta bolest, kterou jsem

kvůli němu pořád cítila, opravdu tak snadno ustoupit?

Odemkl auto, vytáhl z něj knížku a já jen doufala, že na ni nekoukám

s otevřenou hubou jako nějaká školačka. Noc všech bláznů. Na

obálce bylo panorama Washingtonu D.C. rozostřené jako Renoirovy obrazy a zbytek byl indigově modrý. Byla na ní všechna možná varování, že to je přednostní výtisk a že je neprodejný, ale mně to mohlo být ukradené. Nechtěla jsem ji prodat, ale číst, a to okamžitě. Když jsem od ní neochotně zvedla pohled, Seth mě pozoroval se

spokojeným pobavením. “Pořád nedokážu uvěřit, že jsi tak nadšená.”

“Proč bych neměla být a co tě na tom tak překvapuje? Tvé knížky má rádo hodně lidí.”

Zavrtěl hlavou. “To jo, ale pořád se nějak nedokážu srovnat s tím, že něco napíšu - něco vymyslím - a lidi to tak silně ovlivní a jejich city zasáhne to, co vzešlo z mé hlavy. A když si uvědomím, že někdo,

koho osobně znám… že to tak ovlivní právě tebe… no, přijde mi to

neskutečné.”

Z toho milého, vážného výrazu v jeho očích jsem se zachvěla a

rychle sklopila pohled na obálku. Skoro jsem si přála, abychom se raději hádali. “Sethe… proč to děláš?”

“Dávám ti tu knihu?” Byl zmatený.

“Ne. Proč jsi tak milý. A proč si o mě pořád děláš starosti.” “Chceš říct, že normálně nejsem milý?”

Vzhlédla jsem a povzdechla si. “Dobře víš, jak to myslím. Od Nového

roku jsme se jeden druhému vyhýbali, a když jsme náhodou byli

spolu, skončilo to katastrofou. Přesto jsi teď tady a tohle mi dáváš… prostě to nechápu. To Maddie dostala ten nápad?”

Dlouho se na mě díval, nebo aspoň mně se to tak zdálo. Mráz mi

běžel po zádech a chvíli jsem byla dezorientovaná, jako by se tohle

už stalo, jako bych prožívala tutéž chvíli pořád dokola.

“Ne. Udělal jsem to proto, že nenávist by neměla trvat věčně,” řekl nakonec tiše. “Protože mi časem budeš muset odpustit. Prostě nejde

jen tak se přestat zajímat nebo…” Nedokončil větu. “Myslím, že navždy budeme připoutáni k sobě, bez ohledu na to, kam půjdeme nebo co budeme dělat. A jestli je to pravda, byl bych rád, abychom

byli kamarády.”

Už podruhé toho večera jsem nevěděla, co říct. Vhodných odpovědí

by bylo bezpočet. Mohla bych mu říct, že souhlasím, že mu

odpouštím a že si taky přeju, abychom byli kamarády, ale nějak mi ta slova nešla ze rtů a ani jsem nedostala příležitost promyslet si, proč

to tak je, protože Kayla sebou v mém náručí najednou trhla, jako by

se právě probudila a vykulila oči.

“Ahoj,” ozvalo se za námi. Obrátili jsme se.

Dante byl o půl bloku dál a mířil k nám. Jak se blížil, Kayla se čím dál

víc odtahovala. Dante celý svůj život toužil po moci a páchal zločiny,

což poskvrnilo jeho duši a Kayla to cítila stejným způsobem jako mou auru. Nevěděla jsem, co přesně vidí, ale určitě to nebylo nic dobrého.

“Vezmi si ji,” řekla jsem Sethovi. “Vyměníme se.”

Kayla se k němu dychtivě hrnula a on mi podal knihu právě ve chvíli, kdy k nám Dante došel. Objal mě kolem ramen a políbil na tvář.

“Dostal jsem tvůj vzkaz a napadlo mě, že se tady stavím. Ahoj,”

ledabyle pozdravil Setha.

Seth jen kývl a po jakémkoliv, byť křehkém přátelském vztahu, který mezi námi do té doby byl, nezbylo ani památky. Ve snaze odvést pozornost jsem zapřáhla dar řeči, který jsem údajně měla. “Seth je právě na odchodu a dal mi tuhle knihu.” Zvedla jsem ji, aby mu to

bylo jasné. “Jak bylo v práci?”

Dante mě pořád držel kolem ramen takovým způsobem, že to

vypadalo velmi majetnicky. Vždycky se tvářil, jako by mu má minulost

se Sethem byla lhostejná, ale řekla bych, že mu občas vadilo, že jsem k někomu měla tak hluboký vztah. Na chvíli vrhl pohled na Kaylu a ona se tak moc snažila dostat od něj co nejdál, až se na

Setha málem přilepila. Magie a schopnosti smrtelníků se případ od případu značně lišily, ale měla jsem dojem, že i Dante musí vnímat

její dar. Na rtech se mu objevil náznak úsměvu a pak se obrátil

zpátky ke mně. “Jako obvykle nic moc. Párek sjetých puberťáků si chtěl nechat vyložit karty.”

“No jo, tví oblíbení.”

“Jasně. Nikdy se nezajímají o cenu. Abych byl upřímný, vůbec si

nejsem jistý, jestli chápou, co jim říkám.” “O rosničkách jsi jim neříkal nic, nebo jo?”

“Co je s rosničkami?” zeptal se Seth.

“K Dantemu jednou přišla děcka sjetá LSD a když jim vykládal karty, řekl jim, aby si dávali pozor na rosničky.”

Dante nad tou vzpomínkou zavrtěl hlavou a zazubil se. “Do prdele, vyděsil jsem je málem k smrti. Měli jste je vidět, když odcházeli z obchodu. Málem se plazili po zemi, v jednom kuse se kolem sebe rozhlíželi a zírali na každé okno nebo telefonní drát. Už to samo o sobě by mi bylo stačilo jako kompenzace.”

Tahle představa mě vždycky rozesmála. “Ale tentokrát to tak

nebylo?”

“Ne, tahle parta na to měla příliš dlouhý vedení. Na druhé straně mi zaplatili deset babek za sáček Doritos, které se válely na stole.

Vždycky jsem obdivoval způsob, jakým děcka utrácejí své kapesné.”

Dante i já jsme se dobře bavili nevycválaností jeho klientů, ale když jsem se podívala na Setha, zjistila jsem, že on se nebaví ani trochu. Najednou mi začala být zima a já se viděla jeho očima. Zneužití teenagerů pod vlivem drog se mu nezdálo ani trochu zábavné a bylo jedno, jestli finančně nebo psychicky. Když jsem se s Dantem seznámila, byla jsem opravdu znechucená jeho šarlatánským

živobytím. Kdy jsem si na to stačila zvyknout a jak to, že se mi to teď

líbí? Najednou mi byla hanba a dělalo se mi špatně při představě, co

si teď Seth o mně asi myslí. Pak jsem ale dostala vztek, že to takhle

cítím, jako by měl nějaké právo mě soudit. Už nade mnou neměl žádnou moc a mohlo mi být jedno, co si o mně myslí. Poslední

zbytky pohody mezi námi zmizely a cítila jsem, že se zase začínám

tvářit jako ledová královna.

“No, vy dva už nejspíš musíte jít,” řekla jsem ostře. “Jo,” odpověděl Seth chladně. “Uvidíme se později.” “Díky za knihu.”

Jen kývl a pak se otočil, aby Kaylu usadil do dětské sedačky. Její oči

se setkaly s mými a já jí mávala na rozloučenou, ale ten výraz hrůzy

z její tváře nemizel. Věděla jsem, že není kvůli mně, ale kvůli

Dantemu, ale stejně to bolelo.

Dante se chtěl vrátit domů a víceméně za mnou přišel, jen aby mě svezl. Najednou jsem se cítila unavená a citově zmatená, takže myšlenka na domov mi přišla vhod. Zamířili jsme zpátky, abych

vrátila sklenici a řekla Dougovi, že odcházím. Doug vypadal, že je Dantem stejně nadšený jako Seth, ale neřekl nic, což se jeho veselé nátuře vůbec nepodobalo.

Cestou domů jsem nepřítomně civěla z okna a prsty přejížděla po

obalu knihy.

“Vy dva jste se chovali jako velcí kámoši,” poznamenal Dante.

“Co?”

“S Mortensenem. Měl jsem pocit, jako bych vás uprostřed něčeho vyrušil.”

“Aha. Ne, nic takového. Jen jsem se z té knihy nedokázala vzpamatovat. Víš přece, jak moc je mám ráda.”

Zastavil na červenou a podíval se na obal. “Přednostní kopie? Na eBay by nám mohla vydělat slušný balík.”

“Dante!”

“Jen žertuju, sukubo. Tak trochu. Možná bys na něj měla použít ta svá ženská kouzla a vymámit z něj víc knih. Pak bys mohla rozjet docela hezký vedlejší byznys.”

“Nepotřebuju žádné další prachy a má ženská kouzla už na něj neplatí. Je po všem. Teď je šťastný s Maddie.”

“To nic neznamená. Chceš říct, že tě už nechce a že by se s tebou

nevyspal, kdyby mohl?”

“Proč si o každém myslíš jen to nejhorší?”

“Protože to je vždycky pravda. Snažím se tě jen přimět, aby ses přestala na svět dívat růžovými brýlemi.”

Zmlkl, když jsme vyjeli na dálnici a zamířili k městu. “Ať si klidně po tobě touží třeba až k zešílení, mně je to jedno. Dokud ty nebudeš

chtít, aby se k tobě vrátil.”

“Už zase se chováš jako žárlivec.” Snažila jsem se mluvit škádlivě,

aby si nevšiml, že trefil do černého. “Myslela jsem si, že tě nezajímá,

s kým spím.”

“Nezajímá. Dokud ho nebudeš mít radši než mě.”

Místo odpovědi jsem se zasmála, abych mu předvedla, jak se mi jeho myšlenky zdají pošetilé. Přesto když jsme ujížděli k domovu, přistihla jsem se, že knihu k sobě tisknu čím dál víc.

Kapitola 10

Později večer Dante po sexu okamžitě odpadl, ale já ještě chvíli

zůstala vzhůru. Nakonec jsem se překulila, obrátila se k němu zády a zadívala se na noční stolek. Položila jsem na něj Sethovu knížku a

teď na mě civěl její hřbet, jako bychom se vsadili, kdo z nás dvou odvrátí pohled jako první. Seth mi ji možná daroval jako gesto na usmířenou, ale přesto jsem měla strach. Bála jsem se, jak se budu cítit, až ji otevřu.

Po deseti minutách vrhání pohledů jsem po ní sáhla a posunula se

blíž ke kraji postele, abych ve světle své lampičky na čtení líp viděla. Schoulila jsem se, zhluboka na dechla a otevřela Noc všech bláznů.

Po titulní straně přišlo věnování: Pro mou neteř Brandy, která touží

po velkých věcech a dosáhně ještě větších. Bylo to trapné, ale chvíli jsem se zabývala myšlenkou, že by tu knihu mohl věnovat mně. Dokončil ji přibližně v tom čase, kdy jsme spolu začali chodit, ale upravoval ji až do té doby, co jsme se rozešli. Pak mě napadlo, že

bylo marné očekávat, že by v knize mohla být zmínka o našem

společně prožitém čase. Ale když jsem obrátila stránku, užasla jsem. Před začátkem první kapitoly Seth vždycky napsal nějaký citát,

úryvek z nějakého proslovu, případně verš z básně, který měl ke

knize nějaký vztah. Tentokrát to byl text písně:

Kdybych jen mohl

uzavřít s Bohem smlouvu

a přimět Ho, abychom si vyměnili místa

- Running Up That Hill od Kate Bush

Četla jsem ten text několikrát a uvažovala, jestli za tím nebylo něco víc, nebo jestli jsem si jen přála, aby za tím bylo něco víc. Kdysi

dávno jsem slyšela tu píseň, měla stejný elektronický zvuk, jaký byl

běžný v hudbě osmdesátých let. Nakonec jsem se přinutila přestat se

tím zabývat a začetla jsem se do knihy.

Než jsem se se Sethem seznámila, při čtení jeho románů jsem měla jakýsi druh přídělového systému. Denně jsem si vyměřila jen pět stránek, abych si prodloužila požitek z toho, že knížku čtu poprvé. Je snadné ponořit se do něčeho, co je opravdu dobré a než se

nadějete, je po všem, proženete se tím jako vichřice. Ve své dlouhé

existenci jsem to zažila až příliš často a přísný systém při čtení

všechno aspoň zdánlivě zpomalil, nicméně když jsem otevřela tuhle knihu, neměla jsem žádný plán. Netrvalo dlouho a bylo mi jasné, že

po pěti stránkách nedokážu přestat číst.

Bylo to nádherné. Seth napsal několik samostatných románů, ale tahle série - o Cadyové a O´Neillovi - byla jeho vlajkovou lodí. Na úplně základní úrovni to byl jen příběh s tajemstvím, přesto

překrásný, lyrický způsob, jakým Seth psal, jej kvalitativně pozvedl

nad hranice žánru. Jistě, byla to akční detektivka, ale jeho postavy se vyvíjely a vždycky to bylo úžasné a srdcervoucí. Seth měl dar popsat jejich city a chování takovým stylem, který vypadal realisticky,

souzněl s mým vlastním životem a vždy zanechal bolest u srdce. Nedokázala jsem říct, jestli to bylo tím, jak uměl psát nebo tím, jaký byl.

Až když se Dante převalil jsem si uvědomila, že posmrkávám. “Ty pláčeš, sukubo?”

“To je tou knihou.”

Právě jsem četla část, kde Cadyová a O´Neill vážně rozmlouvají o životě. O´Neill se vyjádřil, že všichni lidé hledají stejným dílem zatracení i odpuštění, protože každý chce dát svému životu nějaký

smysl. Plakala jsem, protože to byla pravda a protože Seth věděl, že

to je pravda.

“Na tomhle světě je hodně věcí k pláči,” prohlásil Dante a zívl. “Neřek bych, že ta kniha je jednou z nich.”

Byly čtyři ráno, oči jsem měla zamlžené slzami a začínaly se mi

zavírat. Odložila jsem Sethovu knihu - přečetla jsem víc než polovinu

- a zhasla. Dante se posunul, objal mě a opřel si bradu o mé rameno.

Za chvíli začal pravidelně dýchat a netrvalo dlouho a usnula jsem

taky.

Telefon mě ráno vzbudil v úplně nekřesťanskou hodinu. Dante už byl pryč, což mě překvapilo, ale pak mi došlo, že spal dýl než mé tři

hodiny, takže to pro něj nemusel být tak velký problém.

“Haló?” Už najít telefon byl pro mě nadlidský výkon, natož zkontrolovat, kdo volá. Na druhé straně byl někdo hodně zoufalý.

“Georgino? Tady je Blake.”

“Blake?” Žádného Blaka jsem neznala. “Neříkej mi, žes na nás zapomněla!”

Jeho výslovnost se prodrala skrz můj spánkem zamlžený mozek.

“Ach, Bože, promiň mi to, Blaku. Jsi z Armády, že?” To, že mi vůbec zavolal, se zdálo jako špatné znamení a já si rychle sedla zpříma.

“Co se děje?”

“Na dnešek mají něco v plánu… nemám o tom s nikým mluvit, ale mám strach. Moc toho nevím, jen tolik, že jde o něco velkého.”

Už jsem byla na nohou a v pohybu, za chůze jsem si proměňovala oblečení i účes. “Víš ještě něco jiného? Třeba čas nebo místo?”

“Ještě ne. Evan si vážně dává moc dobrý pozor na to, co nám říká.

Prý mu Anděl nařídil, aby nám pověděl jen to nejnutnější, takže až do poslední chvíle nebudeme znát žádné podrobnosti.”

“Do prdele.” Měla jsem podezření, že Anděl se kromě jiného snaží zamezit mi přístup k informacím. Bylo to lichotivé, ale frustrující.

“Dobře, dobře, uklidni se. Sice jsem v Seattle, ale právě vyjíždím. Budu tam tak za dvě hodiny.”

“Za dvě hodiny to nemůžeš stihnout.” Nevěřil mi.

“Jestli se vykašlu na povolenou rychlost, tak jo.”

Ve městě byla doprava trochu složitější, ale jen co jsem se dostala

dál na sever, trochu to prořídlo. Byla ranní dopravní špička: každý se chtěl dostat do Seattle. Jen co jsem měla před sebou volnou silnici, zavolala jsem Cedrikovi. Věděla jsem, že mě nepochválí, když dohromady nic nevím, ale když si vzpomenu, jak byl posledně

vzteklý, musela jsem se aspoň pokusit nedostat se podruhé do

průseru. Ale zvedla to Kristin.

“Právě snídá,” oznámila mi, “a u snídaně má rád klid. Jestli ho vyruším, nebude se mu to líbit.” Slyšela jsem, jak je nervózní a v duchu viděla obrázek, jak mu pečlivě chystá podnos s jídlem.

“No, asi ti nezbyde nic jiného než ho vyrušit, ať se mu to líbí nebo ne.” Řekla jsem jí, co jsem se dověděla od Blaka a ona reagovala podobně jako já.

“Nic víc nevíš?”

“Jejich Anděl teď jede na systému ´nemusíš všechno vědět´,” řekla jsem trpce. “Povím vám víc až sama budu vědět víc. Jen mě

napadlo, že by o tom hned zatepla měl vědět i Cedric.”

Povzdechla si. “Máš pravdu. Díky. Člověče, tohle ho pořádně nasere. Úplně ztratí chuť k jídlu.”

Jak jsem slibovala Blakovi, opravdu jsem to zvládla za dvě hodiny a jako zázrakem mě nestopli poldové. Celou cestu se neozval, takže když jsem přejela hranici a šla si koupit kafe, zavolala jsem mu

sama. Byla jsem u Starbucka a měla tajné potěšení z toho, že

odolává dominujícími Timu Hortonovi. Přesto když už jsem měla

kávu v ruce, rozhodla jsem se, že by k němu opravdu bodla kobliha, takže jsem přece jen zašla do jeho krámu rovnou přes ulici.

Blake to nezvedal a když jsem zkusila Evana, dopadlo to stejně. Otrávená jsem jela do Evanova domu a chvíli mu bouchala na dveře.

Už jsem začala vážně přemýšlet o tom, že do domu vlezu zezadu oknem, když telefon zazvonil - a byl to právě Evan.

“Georgino!” vykřikl celý u vytržení. “Kde jsi? Potřebujeme tě tu!” “Kde jsi?” vyslýchala jsem ho.

“Na vyhlídkové terase.”

“Na vyhlídkové terase čeho?”

“Space Needle. Bydlíš blízko ní, že?”

Málem mi vypadl telefon. “Vy jste v Seattle?”

“Jo!” Úplně jsem viděla ten jeho dychtivý, zanícený pohled. “Super,

co? Anděl chtěl, abychom své poselství šířili dál a tak jsme tady,

máme transparenty, které rozvineme všichni najednou a pak přijdou další překvapení-”

“Evane,” žadonila jsem a pádila k autu, “nedělejte to. Naděláte víc problémů, než vůbec tušíte.”

“O to přece jde,” spokojeně se pochechtával. “Za jak dlouho sem můžeš přijet?”

Když jsem mu řekla, že nejsem ve městě, ztratil zájem a k mým prosbám zůstal hluchý. Jen co jsme domluvili, zavolala jsem

Cedrikovi a čekala, že to zase vezme Kristin. Ale byla to jen hlasová

schránka a kdoví proč mě to rozzuřilo.

“Cedriku, tady je Georgina. Armáda ten svůj tajný podnik

neorganizuje tady - jsou v Seatle. Doufám, že už mi teď konečně

věříte, že jsem s jejich pitomými plány neměla nic společného! Až to

Jerome zjistí, nakope mě do zadku a při mém štěstí si bude myslet,

že vy a já jsme se proti němu spikli.”

Ano, tohle byla jedna z těch situací, kdy jsem prostě nemohla vyhrát.

Ať dělám co dělám, dostanu se do maléru, ale musela jsem aspoň zkusit minimalizovat škody. Jerome měl mobil, který skoro nikdy nezvedal, ozývala se tam jen hlasová schránka. Nejlíp se k němu

dalo dostat přes Hugha - ale nezvedal to ani on.

“Zatraceně!” zaječela jsem do jeho hlasové schránky. “Zvedne vůbec někdo ten podělanej telefon?” Rychle jsem mu shrnula, co se stalo a řekla mu, aby honem informoval Jeroma nebo některou z démonek o plánech té sekty, jinak si ho jeho šéfové pozvou na kobereček stejně jako Cedrika.

Pak už jsem neměla na práci nic jiného než vyrazit zpátky do Seattle

- a neměla jsem z toho pražádnou radost. Naštěstí už ranní špička skončila a když jsem sjela z I-5 na 75, cesta byla volná. Z reproduktorů mi řvaly písničky skupiny Nine Inch Nails z albumu

Pretty Hate Machine a zvláštně uklidňovaly mou nabuzenou náladu.

Nakonec jsem se jako hodně řidičů dostala do stavu podobného

transu, kdy jedna část mého mozku sledovala silnici a druhá zběsile dumala, jestli jsem seattleské démony varovala včas, aby Armádě tu jejich akci překazili.

Právě jsem projela Everettem, asi tak půl hodiny cesty od Seattle,

když se to stalo.

Jako by mnou přejel elektrický proud, svět se se mnou zatočil a viděla jsem rozmazaně. Celé tělo mi hořelo. Mé ruce sklouzly z

volantu a smyk mě málem dostal do sousedního pruhu. Z posledních

sil jsem zapnula výstražná světla a zajela ke krajnici než do někoho vrazím. Z vlny nevolnosti se mi zvedal žaludek, pak se to uklidnilo,

ale za chvíli začalo znovu. Dojela jsem na odpočívadlo, složila hlavu

na volant a doufala, že se mi v ní vyjasní. V uších mi hučelo a celá

jsem se třásla.

Co to sakra je? Já přece nemohla být nemocná. Nikdy jsem

nestonala. Tak mizerně mi bývalo jsem když jsem přebrala nebo se sjela. Párkrát jsem se otrávila jídlem, ale ty problémy dlouho netrvaly

a stejně se mi nezdálo, že by tohle mohla způsobit jedna kobliha.

Trochu jsem zvedla hlavu, ale svět se se mnou zase rozhoupal. Položila jsem si tvář na volant, zavřela oči, několikrát se zhluboka

nadechla a doufala, že nebudu zvracet. Neměla jsem ani páru, co se

to děje, ale určitě to přejde. Prostě to musí přestat.

Přešlo to - trochu. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla, snad nějakých patnáct minut, ale když jsem se příště odvážila zvednout hlavu,

závrať už byla slabší. Ještě pořád se mi zvedal žaludek, ale i to už

bylo lepší. Rozhodla jsem se, že to risknu, vrátila jsem se na I-5 se strachem, jestli se vůbec dostanu domů, abych zjistila, co se to se mnou vlastně děje.

Nějak jsem se doplazila zpátky do města aniž bych způsobila nehodu

a po schodech do bytu lezla málem po čtyřech. Neměla jsem dost

síly, abych s sebou táhla i tašku a prostě jsem ji nechala v autě. Když jsem konečně byla doma, namířila jsem si to rovnou do ložnice a

svalila se do postele. Aubrey vyskočila ke mně a zvědavě se mi dívala do tváře. Párkrát jsem ji pohladila, pak mi ruka sklouzla, protože jsem byla příliš slabá než abych ji udržela zdviženou, a usnula jsem.

Asi tak po dvou hodinách mě probudilo klepání na dveře. Sedla jsem

si a ulevilo se mi, že se můj žaludek už uklidnil a závratě už taky byly pryč. Možná to přece jen způsobila ta kobliha… ale přesto jsem měla zvláštní pocit - spíš neodbytné podezření - že něco není v pořádku,

jen jsem neměla ani tušení ani důkaz, co to může být. Takže jsem to

až na další ignorovala, vypotácela se z pelechu a šla otevřít. Ani jsem se neobtěžovala mrknout se kukátkem.

Stáli tam Petr a Cody, oba s úsměvem od ucha k uchu. “Co chcete?”

zeptala jsem se a ustoupila, aby mohli vejít. “Spala jsem.”

“Když kouknu na tvý vlasy, je mi to jasný,” poznamenal Petr a prásknul sebou na můj gauč. “Jak to, že spíš? Vždyť je bílej den.”

Zamžourala jsem na hodiny, pořád jsem se cítila jako praštěná. Bylo

pár minut po třetí. “Jo, já vím. Nebylo mi dobře. Celé to je nějaké divné. Najednou se mi začala točit hlava a byla jsem slabá jakou moucha.”

Pořád se usmívající Cody si sedl vedle Petra. “Jak je ti teď?”

Pokrčila jsem rameny a sesunula se do křesla. “Řekla bych, že to ujde. Jsem trochu unavená, ale to nejhorší už mám za sebou.”

Nicméně mě ten nepolapitelný pocit něco není v pořádku neopouštěl.

“Neměla bys tady trčet,” řekl Petr. “Je nádherný den.”

“Podívej se na to sluníčko,” souhlasil Cody. “Vypadá to, že brzo přijde jaro.”

Taky jsem se podívala oknem. K velké radosti Aubrey se teplé zlatavé světlo rozlévalo po podlaze a nad sousední budovou jsem

viděla modrou oblohu. Přesto mě to nijak neohromilo. “Tohle je jen

náhoda, do jara je ještě daleko. Zítra bude nejspíš zase chladno.”

Petr zavrtěl hlavou. “Opravdu jseš nabručená, když tě někdo

probudí.” Oba vypadali sami se sebou neskutečně spokojeni a já ani

za nic nedokázala přijít na to, proč.

“Nejspíš bys měla jít ven,” navrhoval Cody a oba se na sebe zazubili. “Po návštěvě u tebe jsme plánovali jít na procházku. Možná by ti to zvedlo náladu.”

“Správně. Takové jasné, sluneční odpoledne opravdu dokáže ohřát staré kosti.” Petr se usmíval ještě víc.

Opřela jsem si hlavu dozadu. “Dobře, dobře. Zjevně mi nedochází nějaký vtip, že?”

“Nejde o žádný vtip,” řekl Petr. “Prostě si myslím, že je hezký den.” “Krásný, slunečný den,” dodal Cody.

“Už konečně přestaňte, vy dva. Pochopila jsem. Je hezký den,

sluníčko svítí, ptáčci štěbetají-” Zmlkla jsem a cítila, jak mi padá brada. Podívala jsem se na culící se upíry, pak na prosluněný svět

venku a pak zase na ně. Polkla jsem. “Jak je možné,” řekla jsem tiše, “že jste venku uprostřed dne?”

Jejich zadržované veselí najednou vybouchlo a oba se rozřehtali. Najednou jsem se cítila bdělá až až. “Myslím to vážně! Co se děje?

Vy přece nemůžete být za dne venku - moment. Necítila jsem, že za dveřmi jste právě vy. Pořád vás necítím.”

“Já vím,” řekl Cody. “Není to sranda?”

“Ne! Chci říct, jo. Ale to není… to se nemělo stát,” hádala jsem se a nechápala, jak z toho můžou mít takovou legraci. Něco se podělalo a

to tak, že hodně. Celé to drama kolem Armády mi z hlavy najednou vyletělo. Ten otravný neklid, se kterým jsem se probouzela, se najednou změnil v pevný uzel strachu. Srdce mi bušilo a byla mi

zima. “Jak je to možné? Slunce by vás správně mělo uškvařit.”

“Ví Bůh,” řekl Petr. “Byli jsme ve svých rakvích a najednou jsme se probudili. Šli jsme ven, no a teď jsme tady. Čilí jako rybičky uprostřed bílého dne. A víš co? Už netoužím po krvi. Nemůžu ji ani vidět.”

“A tak jste se vy dva rozhodli vyrazit si na procházku a užít si krásný den? Jeromovi jste nevolali? Vůbec vás nezajímalo, že něco celou

vaši existenci nesmrtelných obrátilo vzhůru nohama?”

Petr se uličnicky ušklíbl. “Nejen naši, Georgino.” Oba se na mě dívali

s očekáváním.

“Na mě nekoukejte. Já se sluncem nikdy neměla problém.” “Ani my necítíme tebe, protože taky nemáš auru,” řekl Cody.

Zírala jsem na ně v mrtvém tichu a snažila se dobrat nějaké

odpovědi. Když jsem uvažovala, jak to myslí, začínala jsem mít velmi nepříjemný pocit, až na to, že to, co naznačovali, nebylo možné. Bylo

to nemyslitelné.

“Mýlíte se,” řekla jsem. Pomalu, opatrně jsem se dotkla své tváře. Byla úplně stejná jako dneska ráno, mé tělo bylo stejné, má výška

taky. Pořád jsem to byla já. Vydechla jsem úlevou. “Nezměnila jsem

se.”

Petrovi zajiskřilo v očích. “Udělej něco s těmi vlasy, máš je jako vrabčí hnízdo.”

Proměna byla pro sukubu nebo inkuba instinktivní, prakticky podvědomá. Bylo to jako napnout svaly nebo se zhluboka nadechnout. Vůbec jste na to nemuseli myslet, váš mozek prostě

poslal impuls a stalo se to samo. No a tak jsem si v duchu přála, aby

mé vlasy byly hladké a svázaly se do ohonu. Když k tomu došlo, cítila jsem mírné brnění, které způsobilo spalování kousku mé nastřádané energie. Samozřejmě tam pak taky byly hmatatelné

důkazy - skutečná změna mého vzhledu. Ale tentokrát se nestalo nic. Nic jsem necítila a ani vlasy se nepohnuly.

Petr se naklonil dopředu. “Ach, jsi na tom stejně, nikdo z nás nefunguje jako předtím.”

“Ne. To není možné,” zasténala jsem zoufale.

Zkusila jsem to znovu, nutila své vlasy, aby se proměnily - získaly

jinou barvu, zkrátily se, učesaly se… ale nic z toho nebylo. Pak jsem

se snažila proměnit své tričko a džíny ve splývavé šaty nebo tepláky.

Šla jsem dokonce tak daleko, že jsem si přála, aby zmizelo všechno,

co jsem měla na sobě. Ale nic se nestalo. Vůbec nic. Z čistého zoufalství jsem udělala něco, co bych jinak považovala za úplně nemyslitelné a pokusila se přimět podvědomí, aby přestalo udržovat

tu podobu, která pro mě nebyla přirozená. Vypnula jsem všechny

kontroly a dovolila svému tělu, aby vypadalo jako to, se kterým jsem

se narodila a ke kterému se má podstata vždycky chtěla vrátit - proti

čemuž jsem vždycky tvrdě bojovala ve snaze, aby se nikdo nedověděl, jak doopravdy vypadám. Ale nic se nestalo, nezměnila jsem se. Nedokázala jsem se proměňovat.

Cítila jsem se jako by mi uřízli ruku. Do té doby jsem se vůbec nezabývala tím, jak velká část mého já byla spojená s proměňováním. Jako smrtelnice bych si něco takového vůbec nedokázala představit, ale po patnácti stech letech se stalo mou

součástí a jeho absence byla pro mě nesnesitelná. Nemusela jsem

vidět svou tvář aby mi bylo jasné, že vypadám k smrti vyděšená. Petr

a Cody se ještě pořád smáli. Nevěřila jsem vlastním uším.

“To není moc k smíchu,” vyjela jsem na ně. “Musíme si promluvit s

Jeromem a hned. Děje se s námi něco děsivého!” “Nebo spíš příjemného,” podotkl Cody.

“Proč si myslíte, že to je nějaký fór?”

“Nemyslíme si to,” řekl Petr klidně. Pod tou rozjařeností jsem v jeho očích zahlédla obavu, kterou se prozatím rozhodl ignorovat. “Jen se nám to zdá super. Ty si vážně myslíš, že Jerome o tom ještě neví?

Ať je to co je to, brzy to dají do pořádku, my s tím nemůžeme nic dělat.”

Právě jsem otevírala pusu, že jim pořádně zvednu mandle, když zase někdo zaklepal a já stejně jako u upírů necítila auru

nesmrtelného, u těch dveří mohl být kdokoliv. Když jsem se podívala

kukátkem, stál tam Hugh. Ulevilo se mi a rychle jsem otevřela v

naději, že Hugh to určitě vyřeší. Protože byli s Jeromem v kontaktu, vždycky věděl, co se děje, byl sebevědomý a šířil kolem sebe pocit,

že všechno zná a se vším si dokáže poradit.

Nicméně vypadal zuboženě a sklíčeně. Dovlekl se dovnitř a svezl se

do křesla, ve kterém jsem předtím seděla. Opřel si lokty o kolena a složil hlavu do dlaní.

“Ahoj, Hughu,” pozdravil Cody. “Že je dneska krásný den?”

Dřepla jsem si před Hugha, abych měla oči ve stejné výšce s jeho. “Hughu, co se děje?”

Jen na mě zíral, tmavé oči smutné a bezútěšné. Za ty roky jsem

Hugha viděla naštvaného, povzneseného a podrážděného, ale nikdy

ne deprimovaného. Normálně by mě to trápilo, ale teď jsme se

museli zabývat úplně jinými věcmi než jeho zraněnými city.

“Hughu, všichni jsme přišli o své…” Zamračila jsem se, protože jsem

si nebyla jistá, jak to definovat. Síly? Znělo to, jako bychom byli ozbrojený sbor. “…schopnosti.”

“Vím,” řekl po chvíli. “Já taky.”

“Jakoupak jsi ty měl moc?” zeptal se Cody, zjevně se mu to možné srovnání se superhrdiny zdálo normální.

“Dělat víc věcí najednou?” škádlil ho Petr. “Jako třeba mít v pořádku papíry a snažit se, aby se nic nepodělalo?”

Zpražila jsem ho ošklivým pohledem přes rameno a Codymu

vysvětlila: “Raraši vidí duše - životní energii každého člověka. Vědí, která duše je morální a která ne.”

“To vím,” odpověděl Cody. “Jen jsem si myslel, že je toho víc.”

Hugh si povzdechl. “Georgino, ani si nedokážeš představit, jaké to je přijít o takovou schopnost. Mám pocit, jako bych přišel o své smysly, jako bych najednou byl barvoslepý.”

“Vím přesně, jak ti je,” politovala jsem ho.

“Tomu nevěřím. Když kolem sebe nevidím energii a duše živých bytostí, svět je najednou tak… prázdný. Je to nuda.”

“Proč se to stalo?” ptala jsem se laskavě a dělala, co mohla, abych

na sobě nadala znát vzrůstající strach. Nedokázala jsem se proměnit, má aura byla pryč a s tím i všechno, co mě

charakterizovalo jako sukubu Georginu Kincaidovou. “Co se děje?”

Hughův pohled byl pořád smutný a rozostřený, ale nakonec se přece

jen na mě podíval a prohlížel si mě, jako by si právě všiml, že dřepím před ním. “Když jsme prodali své duše, získali jsme nesmrtelnost a různá nadání,” začal pomalu. “Tyhle jedinečné schopnosti - a jejich vedlejší účinky - pocházejí z naší smlouvy s peklem a filtrují se přes našeho arciďábla. Tímhle způsobem nás taky mají pod dohledem. Jsme… spojeni…” Zamračil se a hledal slova, jak co nejlépe vysvětlit systém, jehož prostřednictvím peklo řídí své zaměstnance.

“Vím, o čem mluvíš,” řekla jsem. Cedric věděl, že jsem vkročila na jeho území jen proto, že mě cítil, když jsem byla dostatečně blízko.

Naproti tomu Jerome, do té doby, dokud bude mým nadřízeným, věděl v každém okamžiku, kde právě jsem a jestli jsem v pořádku. Vždycky si byl vědom mé existence, vždycky jsme byli svázaní. “Naše… moc… se do nás přes Jeroma přenáší z pekla.”

“Správně,” potvrdil Hugh. Čekala jsem, že bude pokračovat, ale zdálo se, že řekl všechno, co měl na srdci.

“Jaké správně? Proč už nemáme naše schopnosti?”

V Hughových očích se zablesklo jeho obvyklé podráždění. “Protože

Jerome je pryč.”

“Jerome je pryč v jednom kuse,” řekl Petr. “Nikdy jsme ho nedokázali sehnat a nedokážeme to ani teď.”

Hugh zavrtěl hlavou. “Zřejmě ti to nedochází. Když jsem řekl, že je

pryč, nemyslel jsem tím, že zalezl do nějakého baru, aby od nás měl klid, ale že je doopravdy pryč. Zmizel, prostě se vypařil, jako by

vůbec neexistoval. Nikdo neví, kde je, ani naši ani druhá strana. Zkrátka je nadobro pryč.”

Nastalo hrobové ticho a trvalo málem věčnost, a to už je co říct.

Když Petr nakonec promluvil, málem ho nebylo slyšet. “A dokud bude pryč…”

“… budou naše schopnosti taky pryč,” dokončila jsem za něj.

Kapitola 11

Cody se zeptal na to, co bylo nabíledni: “Takže… jestli je opravdu pryč, jak se to stalo?”

Hugh si promnul oči. “Někdo ho chytil do pasti a spoutal.”

“Do prdele,” reagoval Petr a jeho nadšení ze sluníčka zmizelo. Vypadal stejně pochmurně jako Hugh. “Tím se všechno mění.”

Dívala jsem se z jednoho na druhého a cítila se stejně nezkušená

jako Cody. “Co přesně to znamená? Už jsem o tom něco slyšela, ale

to je asi tak všechno, neznám žádné podrobnosti. Taky neznám

nikoho, komu by se to stalo.”

Petr kývl. “Já taky ne, ale vím o tom víc. Zjednodušeně řečeno si

člověk nadaný velkou silou démona přivolá, pak ho spoutá a podřídí své moci. Může ho pak ovládat a věznit.”

“Jako v Doktoru Faustovi od Marlowa.”

Všichni jsme se otočili a zírali na Codyho. Přirovnáními z literatury

pro inteligenty jsem se obvykle oháněla já, ne on.

“Co je?” zeptal se a pod našimi upřenými pohledy se neklidně ošil. “Na střední jsem to musel povinně číst.”

Obrátila jsem pohled k Petrovi. “No jo, ale my jsme nesmrtelní a démonovi nedokážeme způsobit ani škrábnutí. Jak by mohl pouhý člověk provést něco takového?”

“Lidé, kteří používají magii, ovládají jiné síly než nesmrtelní. Kromě toho těm, co vězní démony, obvykle někdo pomáhá, aspoň tak jsem

to slyšel,” vysvětloval Petr dál a obrátil se k Hughovi, aby to potvrdil.

“Tím pomocníkem je jiný démon,” doplnil rarach.

“No páni. Ale vraťme se k ovládání démona. Co přesně ten člověk chce, aby Jerome udělal?” vyptával se Cody.

“Nejspíš nic,” mínil Hugh. “Protože kdyby něco dělal, někdo by ho touhle dobou už našel. Hádal bych, že je jen někde zavřený.”

Cody se zamračil. “Proč? Kdybych měl na hraní démona, určitě bych

ho na něco používal, jinak by to nemělo žádný smysl.”

Všechno najednou do sebe zapadlo. “Aby ho stáhli z oběhu,” začala jsem pomalu. “Nic víc. Tohle je závěrečná část všech těch

démonských intrik, na to mělo sloužit všechno to odpoutávání

pozornosti.”

“Správně. Cedric se zbaví Jeroma a najednou je místo arcidémona v Seattle volné. Jestli se Jerome brzy nevrátí, dosadí sem nového arcidémona a obnoví tady hierarchii.” Hugh ukázal na nás všechny.

“A bude to jako předtím.”

“Zůstaňme při ´až se vrátí´, ne ´jestli se vrátí´,” navrhla jsem. “A mně

se nezdá, že by za tím byl Cedric.”

“Jasně, že je za tím Cedric,” nesouhlasil Hugh. “Přece spolu bojovali

o území, ne? Ty bys to měla vědět nejlíp.”

Zavrtěla jsem hlavou a vybavila si Cedrikovo podráždění a Nanettinu samolibost. “Nemyslím, že v tom má Cedric prsty. Já bych řekla, že

je to Nanettina práce.” Rychle jsem jim shrnula, jak jsem ji viděla s

Cedrikem i s Jeromem.

Hugh zvedl obočí. “Nanette z Portlandu? Jako tip to není špatné, ale ona není tak mocná.”

“O důvod víc, aby se zamíchala medzi Jeroma a Cedrika. Obávala

se, že ji zatáhnou do té své války o území a kromě toho když se její síla spojí se schopností člověka ovládat…”

“Jo,” uznal. “Dává to smysl, ale to neznamená, že to doopravdy byla ona. Já pořád sázím na Cedrika.”

“Mohla by se kvůli tomu dostat do problémů?” zeptal se Cody. “Jen kdyby ji chytili,” odpověděl Petr.

Povzdechla jsem si. “A mezitím to bude pro Jeroma pořádně tvrdé.”

“Rád vidím, že tvá schopnost konstatovat to, co je nabíledni, s proměňováním nezmizela,” poznamenal Hugh.

Sjela jsem ho pohledem. “Mluvím o jeho reputaci. Nanette mi řekla,

že si ho kvůli tomu, co se tady dělo, začalo všímat celkem dost lidí -

hlavně poté, co mu utekli Nefilim - a myslí si, že svou pozici

nezvládá. I kdyby se nakrásně objevil už zítra, dokážu si představit,

že přiznat se k tomu, že byl spoutaný, mu na pověsti nepřidá.”

“To ne,” souhlasil Hugh. “Vlastně to je další důvod, proč jsem se tu zastavil. Hromada démonů si na dnes večer dala sraz, aby si

promluvili o tom, kým ho nahradit. Bude to v zadní místnosti Sklepa v

sedm hodin.”

“A sakra, ti teda jsou rychlí,” ocenil to Cody.

“To není oficiální. Jen co se začalo proslýchat, že Jerome je pryč, všichni démoni toužící po moci se takhle vyrojili.” Hugh luskl prsty. Zdržela jsem se komentáře, že démon netoužící po moci je jako bílá vrána. “Většinou tam jdou jen dělat ramena - předvést, jací jsou

kabrňáci a uklidnit Grace s Mei. Možná se budou snažit si nás získat

na svou stranu.”

“Proč? My přece do toho nemáme co mluvit,” řekl Petr. Díval se z jednoho na druhého. “Nebo jo?”

“Ne, ale nakonec se sem někdo z vedení dostaví, aby si udělal obrázek a bude chtít znát náš názor. Všechno má svůj význam. Ti,

co chtějí tuhle pozici, se budou potloukat kolem a dávat najevo, jak to tady dokážou srovnat do latě a možná nám budou chtít něco

nabídnout.”

“Nanette tam večer taky příjde?” zeptala jsem se podezíravě.

“Ano,” potvrdil Hugh a loupl po mně okem. “I Cedric.”

Škaredila jsem se na něj úplně stejně. “Říkám ti, že to není Cedric. Jsem si tím jistá.”

“Copak, sotva týden spolu papáte koblihy a už jste jedna ruka?”

“Ne, ale znám ho líp než ty. A taky líp rozumím Nanette,” odsekla jsem.

“Poslouchejte, lidi…” začal Cody tázavě.

“Spíš s Cedrikem?” skočil mu Hugh do řeči.

“Ne!”

“Protože to tak vypadá.”

“Lidi, poslouchejte,” opakoval Cody.

“Koukej,” vyjela jsem na něj, “ty jen chceš věřit, že je Nanette nevinná, protože je podle tebe sexy.”

“Ona je sexy. Teda na démonku.”

“Poslouchejte, lidi!” zařval Cody a my se obrátili k němu. “A co my?” “Co má být?” zeptala jsem se.

“Co jsme teď my?” Codyho tvář byla pobledlá a ustaraná. Zdálo se,

že stejně jako Petr už přestal být tak nadšený nově nabytou svobodou. “Jsme lidé?”

Otevřela jsem pusu, abych mu odpověděla, ale zase ji sklapla. Neměla jsem ani ponětí. Hugh se na mě podíval a pokrčil rameny.

“Ne tak docela,” vzal si slovo Petr. “Myslím, že jsme něco jako… ve stázi. Nejsme ani smrtelní ani nesmrtelní.”

“Přece musíme být buď jedno nebo druhé,” hádal se Hugh. “Mezi smrtelností a nesmrtelností neexistuje žádná čekací doba, žádný očistec.”

Petr pokrčil rameny. “Peklo pořád má naše smlouvy, to se nezměnilo

a je jedno, kdo tady bude arcidémonem. Zatím tady žádný není a nás

to odřízlo od našich schopností, ale to je jen dočasné.”

“Ale odřízlo nás to taky od nesmrtelnosti?” vyptával se Cody. “Můžeme umřít?”

Nikdo ani nehlesl.

“Do prdele,” ulevil si Hugh.

“Myslím…” Petr se kousl do rtu. Měla jsem pocit, že už vyklopil

všechno, co o tom věděl. “Myslím, že kdybychom umřeli, zase by nás oživili.”

“Ty si to myslíš?” zeptal se Cody nevěřícně.

Petr rozhodil rukama. “Prostě to nevím! Ještě nikdy jsem to nezažil. Možná se z nás stali lidi, možná můžeme onemocnět, možná nás můžou zabít v bitvě, možná, že Georgina dostane menstruaci.

Nevím.”

“Hele, brzdi,” řekla jsem a narovnala se. “Co myslíš tou-”

“Všichni toho nechte!” křikl na nás Hugh. “Teď stejně nic

nevymyslíme. Půjdeme na tu schůzku a dovíme se to. Grace a Mei

se to teď tady snaží řídit a budou vědět, co se děje. Zatím nemá cenu panikařit.”

Dál jsme jen tak seděli a já věděla, že navzdory Hughovým řečem každý panikaří. Zvedal se mi žaludek, ale tentokrát to nebyla reakce

na přerušení mého pouta s peklem, ale čistá hrůza. Když se mi v

životě nevedlo - zvlášť poté, co jsme se Sethem rozešli - byly chvíle,

kdy jsem nesmrtelnost nenáviděla a smrt mi připadala lákavá. Vážně jsem nebyla schopná pochopit, jak jsem vůbec vydržela žít tolik

staletí a záviděla lidem, že jejich životy nejsou nekonečné. Ale teď

jsem musela čelit myšlence, že bych doopravdy mohla zemřít a najednou se chtěla držet nesmrtelnosti zuby nehty. Smrt byla bezútěšná, temná a děsivá. Z ničeho nic na mě padla všechna nebezpečí světa, všechno to, co jsem až dosud s přehledem ignorovala. Dopravní nehody, úrazy elektrickým proudem, ptačí chřipka. Svět pro mne přestal být bezpečným místem.

I kdyby upíří sdíleli stejné obavy, zjevně se rozhodli, že nedovolí, aby

jim bránili prožít jejich poslední dny jako svobodní lidé. Zvedli se jako jeden muž a zamířili ke dveřím.

“No, jestli Jeroma nahradí, my proti tomu nic nezmůžeme, takže nemá cenu jen tak posedávat a trápit se,” řekl Petr.

“Víš, že nás to odřízlo bez varování,” upozornila jsem ho, “a stejně rychle nás můžou připnout zpátky, jen co nahodí jističe. Nemáš ani trochu vítr z toho, že by tě mohli vymáknout na slunci?”

“Nejbližších pět hodin určitě nepadne žádné rozhodnutí,” odpověděl

Petr lehce. Pomyslela jsem si, že až příliš lehce. Na chvíli se odmlčel, jeho pohled váhavě spočinul na modrém nebi za mým

oknem a já v těch tmavých očích zahlédla slaboučký záblesk touhy. Napadlo mě, jak moc mu těch tisíc nebo kolik let muselo slunce scházet. Stejně jako my ostatní dobrovolně vyměnil svou duši za

nesmrtelnost, s ní získal nadlidskou sílu a rychlost, ale taky touhu po krvi, život bez slunce a existenci, která vypadala spíš jako noční

můra. Já občas litovala, že jsem s peklem podepsala smlouvu a bylo jasné, že on taky. Možná, že navzdory svému lehkomyslnému a nadmíru sebejistému postoji si je doopravdy vědom rizika, že se

usmaží - a pomyslel si, že by mu to po tak dlouhé době stálo zato.

Oba s Codym odešli a nechali mě samotnou s ještě pořád bezútěšně civějicím Hughem. Jemně jsem se dotkla rarachova ramene. “Jsem

si jistá, že to bude fungovat.”

Střelil po mně ironickým pohledem. “Opravdu?”

Tiše jsem se zasmála. “Ne, vlastně ne. Jen jsem chtěla, aby ses cítil

líp. Nikdy předtím mě nenapadlo, jak moc ti záleží na… jak tomu říkáš? Rarachovy vize?”

Konečně se usmál. “To sis vždycky myslela, že jen přesouvám papíry z jednoho konce stolu na druhý?”

“Ne, protože dneska už přece papír nikdo nepoužívá, všechno se dělá na počítačích.”

“V pekle je to jinak,” řekl a vstal. “Rádi kácí lesy.”

Šla jsem za ním ke dveřím. “No, zatím se můžeš jen tak potloukat a uvidíme se večer.”

S rukou na klice se zeptal: “Jaké máš ty plány se svou nově nabytou

svobodou?”

Zamračila jsem se. “Co tím myslíš? S námi dvěma je to přece jinak než s upíry.”

Pohled, který mi Hugh vzápětí věnoval, byl opravdu pobavený a málem soucitný. “Georgino, tvé proměňování a ostatní schopnosti jsou poháněny lidskou energií. Jestli nic z toho nemůžeš dělat, nepotřebuješ ji - přesně tak, jako Petr a Cody nepotřebují krev.

Copak to necítíš? Nejspíš je to celé vypnuté.”

Strnula jsem a na chvíli málem přestala dýchat - což by v mém současném stavu nebylo právě moudré. “Cože?”

Zase se zasmál. “Jak to, že sis toho zatím nevšimla?”

“No… protože jsem se víc soustředila na to, že se rozpadá celá démonská hierarchie v Seattle. A taky na to, že bychom mohli zemřít.” Má hlava si zatím pořád opakovala jeho slova jako obehranou desku: nepotřebuješ energii, nepotřebuješ energii…

Zavrtěla jsem hlavou. “Nemůžu tomu uvěřit. To není možné.” Tolik jsem toužila být s někým bez ničivých vedlejších účinků, vždycky

jsem si to přála, ale někde hluboko uvnitř jsem věděla, že k tomu

nikdy nemůže dojít. Bylo to jako výhra v lotérii, nebo… é… věčný život.

“Upíři taky nejspíš nedokázali uvěřit, že můžou na slunce,” řekl Hugh.

“Ale stalo se.” Sklonil se s políbil mě na tvář. “Přemýšlej o tom. Takovou šanci dostaneš jen jednou za život… é… za věčnost.”

Obrátil se k odchodu a já si najednou vzpomněla na něco, co bylo v

mé paměti zasunuté hodně hluboko. “Hughu, dostal jsi můj vzkaz o těch kanadských satanistech?” Po tom všem, co se semlelo se mi

pár transparentů na Space Needle zdálo až absurdně nedůležité.

“Jo,” přitakal a ušklíbl se. “Byla to podívaná jako hrom, lidi to normálně vyděsilo. Vyrobili parádní pozdvižení a pak je zavřeli.

Nevím, co je teď s nimi, ale je to o to zajímavější, že je to mezinárodní.”

“Stačil jsi to ještě Jeromovi říct?”

“Ne, už to nešlo - žádný div, protože to bylo jen krátce před jeho uvězněním. Mluvil jsem jen s Mei a myslím, že něco podnikne, aby to média moc nerozmazávala. Doufala, že si toho jejich šéfstvo

nevšimne.”

“No, řekla bych, že teď si nás všimne každý.”

Hugh s vážnou tváří přikývl. “To je slabé slovo. Dobře se bav, miláčku.”

Odešel a já tam dál jen tak stála a zírala na dveře. Pořád jsem těžce dýchala a srdce mi prudce bušilo. Potřebovala jsem se uklidnit a všechno si promyslet. Přece jen, kdo ví, co by se mi mohlo stát při záchvatu paniky? Mohla bych dostat infarkt nebo něco podobného?

Už jsem se na nic nemohla spolehnout, najednou bylo všechno možné.

Svezla jsem se na podlahu, objala si kolena a soustředila se na to, abych začala klidněji dýchat. Všechno bylo tak neskutečné, že jsem

to nedokázala zpracovat. Prostě není možné, že bych byla zase smrtelnicí, že bych mohla umřít, že bych se mohla dotknout muže a

neublížit mu. Opakovala jsem si to pořád dokola. Mezitím ke mně přišla Aubrey a otírala si hlavu o mou nohu. Bezmyšlenkovitě jsem natáhla ruku a hladila ji po zádech.

Co budu dělat? Do večerního srazu chybělo pět hodin a mně se to zdálo jako věčnost. Potřebovala jsem odpovědi, a to hned, s touhle nejistotou nedokážu žít. Zase se mi rozbušilo srdce. Zatraceně, jestli

s tím něco nepodniknu, infarkt mě nemine. Hugh pracoval jako lékař,

možná bych mu měla zavolat, ať mi něco řekne o krevním tlaku.

Zavolat…

Dostala jsem nápad, zvedla se a šla hledat kabelku. Když jsem našla mobil, zavolala jsem Dantemu. Jestli vůbec někdo o tomhle něco ví, určitě je to on. Patrně nebude vědět, jak je to složité a jak to ovlivnilo

můj vztah s peklem, ale musí něco vědět o přivolávání, spoutání a uvěznění démona, protože se specializoval na černou magii. Kromě toho jsem od něj nepotřebovala jen jeho zkušenosti. Najednou jsem chtěla… aby mě utěšil. Chtěla jsem ho vidět, chtěla jsem, aby mě

objal a uklidnil, aby mi řekl, že zase bude všechno v pořádku.

Ale telefon zvonil a zvonil a nikdo to nezvedal. Nakonec jsem spadla

do hlasové schránky s přátelskou pobídkou: “Mluvte.”

A bylo po plánu. Zavěsila jsem a opřela se o linku. Pomalu, postupně jsem cítila, jak se můj mozek vzpamatovává a snaží se sebrat

poslední zbytky zdravého rozumu, které neovládl strach. Budu muset něco vymyslet, pasivitu jsem neměla v povaze a nechtěla jsem na odpovědi čekat až do večera.

“Prozkoumáme to sami, Aubrey,” rozhodla jsem se. Průměrný člověk toho moc nevěděl o skutečné povaze nebe a pekla a jak to celé

funguje, přesto když jste se dost snažili, jednou za čas jste ve

spisech o magii mohli zakopnout o informaci, kterou zjistil znalec z

řad smrtelníků. 99 procent toho byly samé nepřesnosti, ale když to zkusím na internetu, možná objevím nějaké zrnko pravdy. Sice to

bylo na dlouhé lokte, ale nic lepšího jsem zatím nevymyslela.

Jenže když jsem se vypravila pro svůj laptop, zjistila jsem, že jsem jej nechala v knihkupectví. Zasténala jsem. Co teď? Další plán v háji.

Ty pitomče, huboval mě vnitřní hlas. Je to jen o pár bloků dál. Zvedni zadek a dojdi si pro něj.

Bylo to dokonale logické. Dokud jsem se nepodívala z okna.

Strach, který jsem předtím měla, se okamžitě vrátil. Zdálo se mi, že

auta po Queen Anne jezdí příliš rychle, že vítr, který ohýbá stromy, je příliš silný a lidé kráčející po chodníku příliš nebezpeční. Jak bych to mohla zvládnout, jak bych dokázala tolik riskovat? Lepší bude zůstat tady, v bezpečí.

A přesto… nemohla jsem čekat. Jestli tady budu jen tak sedět, zblázním se z toho. Podívala jsem se na Aubrey a její zelené oči na

mě hleděly tím nekonečně moudrým pohledem, který kočky občas

mívají. Nebylo to zrovna povzbudivé, ale aspoň trochu mě to

uklidnilo.

Dobrá, zvládnu to.

Vzala jsem si kabát a začala si proměňovat vrabčí hnízdo na hlavě

do úhledného účesu a samozřejmě mi hned došlo, že se nedokážu proměňovat. Nic se neděje, říkala jsem si, přece když nemáš moc naspěch, děláš si vlasy pořád. Tohle nebude jiné. Skákla jsem do koupelny, stáhla si vlasy do elegantního ohonu a byla připravená

čelit světu.

Vyšla jsem ven a zahltily mě podněty. Celá otřesená jsem stála na schodech domu a nedokázala se ani hnout. Tohle se mi nikdy

předtím nestalo, nikdy jsem se nebála. Vždycky jsem byla ráda na světě a nemohla se dočkat až uvidím, co mi nabízí. Sáhla jsem do kabelky a nahmatala cigarety. Když si zakouřím, snad to pak bude lepší. Ale když jsem je vytáhla, napadlo mě, že už proti jejich

účinkům nemusím být imunní. Tahle stáze nejspíš nebude trvat příliš

dlouho - ale jak bych mohla riskovat a vystavit se karcinogenům, když nevím, jestli na mě nebudou působit. Vrátila jsem je zpátky,

zhluboka se nadechla a vyrazila. Bydlela jsem tak tři bloky od knihkupectví, ale připadalo mi to jaké celé kilometry. Od projíždějících aut jsem se držela co nejdál a trhla sebou pokaždé, kdy mě někdo míjel. Když jsem konečně došla na křižovatku před

Emerald City, byla jsem zpocená jak myš. Queen Anne není příliš

frekventovaná a na tomhle místě byly jen tři pruhy. Provoz byl víceméně trvalý, jezdit se tady mělo kolem pětačtyřicet kilometrů za hodinu (což ovšem znamenalo, že to bude spíš ta šedesátka).

Nicméně jsem tam jen tak stála a tvářila se, jako bych plánovala přejít dálnici s pěti pruhy v každém směru. Na přechodu byla červená, což mi poskytlo trochu času, abych sebrala odvahu a

připomněla sama sobě, že už jsem tudy procházela nejmíň tisíckrát -

a spíš lehkomyslně než podle předpisů. Chovala jsem se iracionálně, děsily mě věci, které mi nikdy předtím nedělaly žádné starosti.

Naskočila zelená a já se vydala na cestu.

Šla jsem na druhou stranu a každý krok byl utrpením. Už jsem byla málem na chodníku, když najednou zprava vjela do křižovatky

Honda, jejíž řidička si všímala jen auta, ne chodce. Když mě uviděla, dupla na brzdy mnohem rázněji, než zjevně musela. Pneumatiky zakvílely a auto zastavilo asi půl metru přede mnou. I když ta řidička byla jasná kráva, za normálních okolností by mě to nijak zvlášť nepolekalo. Auto nakonec přece jen zastavilo a já už stejně byla

skoro na druhé straně, přesto jsem byla tak vynervovaná, že když

jsem uslyšela ty brzdy a uviděla, jak je blízko, jednoduše jsem ztuhla. Jen tak jsem tam stála, lapená - doslova - ve světle reflektorů.

Nedokázala jsem myslet, nedokázala jsem se pohnout. Bylo to k zbláznění. Ještě sedm kroků a budu v bezpečí. Ženská za volantem nejdřív panikařila, ale když zjistila, že jí dál blokuju cestu, začala se vztekat. Stiskla houkačku a zařvalo to jako na lesy, ale měla smůlu,

na mě to nezabíralo. Kromě toho, že jsem už málem doslova vrostla

do země.

Najednou mě někdo popadl za ruku a začal táhnout k chodníku. Ta mrcha v Hondě troubila dál a myslím, že jsem byla stejně

překvapená jako ona, když na ni Seth zařval: “Přestaň už konečně s

tím kraválem!”

Jeho spolehlivé ruce mě navigovaly k chodníku, kde jsem

neprodleně ztuhla znovu, auta a kolemjdoucí mi mohli být ukradení. Vzal mi tvář do dlaní a přinutil mě, abych zvedla hlavu. Jeho oči byly jako roztopená melasa a bylo v nich něco, co mě uklidnilo a já zase přišla k sobě.

“Georgino, jsi v pořádku?”

Celá jsem se třásla a chvíli mi trvalo, než jsem se sebrala a byla schopná promluvit. “Snad ano.”

Začal se mě vyptávat a měl až neuvěřitelně laskavý hlas. “Co se to

tam stalo?”

Potlačila jsem slzy. “Nic… jen…” Nemohla jsem pokračovat. Měla

jsem co dělat, abych se na místě nesložila a nenáviděla samu sebe

za to, že jsem tak slabá a vyděšená.

“To nic,” řekl Seth a zase mě vzal za ruku. “To je jedno. Už jsi v bezpečí. Pojďme dovnitř.”

Nezdálo se, že by si některý z mých kolegů všiml, že mě Seth vede

jako invalida, ale dnes jsem opravdu nebyla jako pozorovatel v nejlepší formě. Došli jsme do mé kanceláře, Seth mě usadil a pak zavřel dveře. “Potřebuješ něco? Vodu nebo něco na zub?”

Pomalu jako robot jsem zavrtěla hlavou. “N-ne… přišla jsem si jen pro svůj laptop.”

Jeho v poslední době tak obvyklá nesmělost vůči mě byla najednou pryč, nahradilo ji něco jako přísnost a zájem - zdálo se, že nebude

mít klid, dokud se neujistí, že jsem v pořádku. Už to nebyl ten plachý

spisovatel, který se bál na mě podívat a vyhýbal se mi na sto honů. Teď to zase jednou byl muž, se kterým jsem chodila, který se vyznal

v mých náladách a kdykoliv mi byl ochoten pomoct. “Georgino, prosím tě, řekni mi, co se stalo.”

Zdálo se, že se aspoň nějakou chvíli nerozbrečím a když jsem byla uvnitř, ve známém prostředí, najednou jsem se cítila trochu odvážnější. “Proč jsi na mě zase tak milý?”

Zamračil se. “A proč bych neměl být?”

“Protože když jsme spolu naposledy mluvili, já na tebe vůbec nebyla milá. Dokonce ani po tom, cos mi dal svou knihu.”

Něco jsem zaslechla, vypadalo to skoro jako smích. “Tolik jsi toho vypila, že jsi nebyla ve své kůži. Nic se nestalo.”

“Sama nevím,” oponovala jsem mu. “Možná, že to byla má skutečná tvář.”

Zavrtěl hlavou. “Už na to nemysli a radši mi řekni, co se to tam venku

stalo.”

Ten jeho hřejivý hlas a nepředstíraný zájem… trhalo mě to na kusy. Znala jsem ho jako své boty a cítila se s ním v bezpečí, bylo to

přesně ten pocit, po kterém jsem toužila a tak jsem se mu snažila

odpovědět. “Je to… složité.”

“Zase nějaké pikle nesmrtelných?”

Přikývla jsem a zase cítila v očích slzy. Zatracená práce. Vsadila bych se, že polovina mých emocí je z toho, jak se na mě dívá a nemá nic společného s tím bordelem, který se právě stal z mého

života. Vstala jsem a odvrátila pohled doufaje, že mi neuvidí do tváře,

ale byla to marná naděje.

“Georgino, co se stalo? Děsíš mě.”

Odvážila jsem se ohlédnout. “Kdybych ti to řekla, nebudeš mi věřit.” Jeho tvář byla pořád ustaraná, ale úsměv mu maličko zvedl koutky

rtů. “Opravdu si to myslíš i po tom všem, co jsem viděl a čím jsi prošla? Klidně to zkus.”

“Máš recht,” přiznala jsem. “Ale nechci, aby ses do toho zapletl.”

“Chci ti pomoct.” Popošel blíž. Jeho sametový hlas mě zahaloval, byla v něm něžnost i spolehlivost. “Prosím, pověz mi, co se děje.”

Chtěla jsem mu říct, že on s tím nemůže udělat vůbec nic, ale najednou ze mě vylítlo: “Jeroma přivolali - což znamená, že ho spoutali a uvěznili-”

“Nepovídej. Vážně? Jako v Doktoru Faustovi?”

“É… jo. Dokud bude pryč, všichni zůstaneme v tomhle prapodivném stavu. Petr tomu říká ´stáze´. Nikdo z nás teď nemá své schopnosti,

já se nedokážu proměňovat, Hugh nevidí duše. Jediný, kdo je tím nadšení, jsou upíři, protože zase můžou na slunce, což nejspíš

skončí tak, že je to zabije. Jestli Jeroma brzy nenajdeme, pošlou sem místo něj někoho jiného a to bych opravdu nechtěla. Přesto stejně

tak nemám zájem v téhle prázdnotě žít dýl než je to nutné. Chci, aby všechno zase bylo takové jako předtím.”

Seth si mě dlouhou chvíli měřil s nečitelným výrazem. Nakonec řekl: “To proměňování ti opravdu tak moc schází?”

Zavrtěla jsem hlavou a dál plácala páté přes deváté. “O to nejde. Jde

o to, že možná už nejsme nesmrtelní. Prostě to nezvládám. Dojít

sem bylo hotové utrpení, i když je to jen kousek cesty. Bála jsem se úplně všeho a přitom je to úplný nesmysl. Chci říct, že vy - lidé -

celou dobu děláte přesně to samé a nijak to neřešíte, ale já se bojím vyjít z domu, protože mám strach, co by se mi mohlo stát. A když mě

ta řidička zahlédla až na poslední chvíli - sakra, úplně jsem ztuhla, byla jsem jako paralyzovaná. Bože, připadám si jako idiot. Mluvím, jako bych měla o kolečko víc.”

Nakonec se mi přece jen v koutku oka objevila slza, poslední důkaz

mé slabosti. Seth natáhl ruku a jemně ji otřel, ale pak se nestáhl, jak jsem čekala. Přitáhl mě k sobě, já si položila hlavu na jeho hruď a polykala slzy, když jsem se tulila v jeho ochranitelském náručí.

“Georgino, Georgino,” šeptal a hladil mě po zádech. “To se spraví. Všechno zase bude v pořádku.”

Ta slova byla prostá a obyčejná, ale důležitá už tím, že byla. Když jsou lidi v nouzi, ostatní se podvědomě snaží udělat něco reálného,

konkrétního, co by jim pomohlo - hlavně muži. Na tom není nic špatného, naopak, často se přesně to od nich žádá. Ale většinou jim nedochází, že někdy je zapotřebí jediné - říct tahle slova: Všechno

zase bude v pořádku. Někdy stačí vědět, že na nás někomu záleží,

nemusí vždycky jít o další logický krok v řešení situace.

Dál jsem mluvila do trička z animovaného seriálu Hong Kong

Phooey, takže mi nebylo moc dobře rozumět. “Nevím, co se bude dít

a co si s tím vším počneme. Takový strach jsem neměla od té doby,

co jsem si myslela, že mě Roman chce zabít.”

“Nic se ti nestane. Pořád si opakuj, že to bude trvat jen pár dní a že

to zkrátka musíš vydržet.”

“Na nicnedělání si mě neužije a čekat moc neumím.”

Zasmál se a opřel si tvář o mé čelo. “To moc dobře vím. Netrap se. Většina z nás dělá mnohem nebezpečnější věci než přejde po svých dva bloky, a v pohodě přežije. Jo, to auto ti dalo zabrat, ale stejně se

nic nestalo.”

“Je to dva a půl bloku,” opravila jsem ho. “Ne dva.”

“Jasně, zapomněl jsem na ten dlouhý zaminovaný kus plný žraloků.” Trochu jsem se odtáhla, abych se mu mohla dívat do tváře, ale on

mě objímal dál. “Sethe, musím najít Jeroma.”

Jeho úsměv zmizel a ustaranost se vrátila. “Georgino, jestli chceš zůstat v bezpečí, jít ho hledat není ten nejsprávnější způsob, jak na

to. Přece víš, že nemusíš všechno dělat sama. Ať ho hledá někdo

jiný a ty zůstaň doma.”

“To je právě ten problém. Nejsem si jistá, jestli ho vůbec bude někdo hledat. Ostatní démoni nemají důvod chtít ho zpátky, protože mají

zájem o jeho území. Až se objeví, nikdo z nich nebude skákat

radostí.”

Seth si povzdechl. “Paráda. Teď abych já začal mít strach, až vytáhneš paty z domu.”

“Hele, myslela jsem, žes říkal, že zase bude všechno v pořádku.”

“Budu si muset začít dávat lepší pozor na to, co plácnu.” Se zamyšleným pohledem mi uhladil vlasy. “Jak to, že jsi tak odvážná?”

Ušklíbla jsem se. “Jseš padlej na hlavu? Copak jsi před chvílí neviděl, jak jsem se sesypala?”

“O to nejde. Bojíš se, nevíš, co se děje nebo co by se ti mohlo stát,

ale navzdory tomu strachu a nejistotě ho chceš jít hledat, protože to nikoho jiného nezajímá. Takový věci děláš pořád.”

Nečekaně jsem tou chválou zrudla. “Chtěla jsem jen hledat na webu,

nic víc.”

“Dobře víš, jak to myslím. Máš víc odvahy než kdokoli jiný, koho

znám a nejúžasnější na tom je, že to všechno děláš tak nenápadně,

že si toho málokdo všimne. Někdy si přeju, abych sám byl tak

statečný.”

“Vždyť jsi,” řekla jsem, čím dál neklidnější z toho, jak jsme blízko a

taky jsem si všimla, že mi pořád uhlazuje vlasy. “Co to děláš s mými vlasy? Nevypadají snad dobře nebo co?”

“Tvé vlasy vždycky vypadají dobře.” Rozpačitě odtáhl ruku. “Jsou jen

trochu rozcuchanější než obvykle.”

“Česala jsem se před patnácti minutama!”

Seth pokrčil rameny. “Věřím. Jsou jen trochu kudrnaté, ale to je nejspíš normální. Venku je dost vlhko.”

“Kudrnaté? Nemám kudrnaté vlasy.”

“Georgino,” řekl unaveně, “když zvážíš, co všechno se teď děje, myslím, že kudrnaté vlasy jsou to poslední, co by ti mělo dělat starosti.”

“No jo, máš pravdu.” Udělala jsem obličej. “Jen se cítím, jako bych si vytáhla krátkou slámku. Upíří flámujou v jednom kuse a já mám jen mizerný účes. Nejsem si jistá, jestli mi ta energetická přestávka za to stála.”

Seth zmateně naklonil hlavu. “Jaká energetická přestávka?”

“Spolu se vším ostatním jsem přišla o touhu po životní energii, takže

nejsem-”

Zastavila jsem se. Celý svět se zastavil.

Můj pohled se setkal se Sethovým a ty krásné zlatohnědé oči přetékaly naprostým a kompletním šokem, protože jsme si oba

najednou uvědomili celou váhu toho, co jsem se chystala říct. Držel

mě pevněji a z nenuceného objetí najednou bylo mnohem víc.

Přesně jsem věděla, na kterých místech se naše těla dotýkají a jak velká vzdálenost je mezi těmi, které se nedotýkají. Nádherně hřál a každé místo mého těla, kterého se dotkl, se zachvělo - ani ne tak z touhy po sexu, spíš z nadšení ach, panebože, to je přece Seth. Najednou jsem byla dokonale při smyslech a čekala - a doufala - že

se mě bude dotýkat dál.

Polkl s pořád ještě vykulenýma očima. “Takže nejsi… chci říct… můžeš…”

“Jo,” souhlasila jsem zastřeným hlasem. “Přinejmenším teoreticky. Ještě jsem to nezkoušela…”

Má slova se rozplynula do ztracena, protože už na nich nezáleželo. Náš vztah se Sethem ubíjela spousta malých problémů počínaje

důvěrou a konče komunikací a mezitím bezpočet jiných detailů. Pod

tím však bylo vždycky přítomné poznání, že nikdy nemůžeme být fyzicky spolu. Ano, mohli jsme se objímat a trochu i líbat, ale nebylo

toho moc, co jsme mohli dělat před tím, než můj sukubí instinkt začal krást jeho život. Skutečná intimnost, sex a milování byly nemyslitelné

a oba nás to trápilo bez ohledu na to, kolik jsme toho namluvili o tom,

že ve vztahu je nejdůležitější věcí láska.

A najednou se to změnilo. Překážky byly pryč a i když jsem nezkoušela, jestli mé sukubí potřeby už nefungují, ani jsem

nemusela. Cítila jsem to, přesně tak, jak řekl Hugh. Ta věčná touha, které jsem se nedokázala zbavit ani na chvilku, jako by najednou nebyla. Mohla jsem se kohokoliv dotýkat a líbat ho bez omezení.

Mohla jsem se dotknout Setha a políbit ho. Mezi námi už nic nestálo.

No, až na jednu věc.

Někdo zaklepal na mé dveře. “Georgino, jsi tam?” zavolala Maddie.

Bylo to jako studená sprcha. Se Sethem jsme okamžitě od sebe odskočili, on se stáhl ke dveřím a já si rychle sedla za stůl. Srdce mi zase bušilo jako šílené. Sakra, přece jen si s tím Hughem budu

muset promluvit, ať mi dá nějaké léky proti úzkosti. “Jo, pojď dál,”

pozvala jsem ji.

Maddie strčila dovnitř hlavu a byla překvapená, že nás vidí oba. “Tady jsi,” řekla Sethovi. “Právě jsem přišla a hledala jsem tě.”

Seth byl ještě v šoku. “Já… jo… viděl jsem, že je tady Georgina a zastavil se…”

Maddie mě přejela pohledem. “Jsi v pořádku? Vypadáš nějak přepadle.” Podívala se mi na vlasy a pak zase do tváře. “Právě jsi vstala?”

Zjevně jsem už nevypadala, jako bych byla na pokraji nervového zhroucení, což bylo fajn, ale vůbec se mi nelíbilo, jak si prohlíží mé vlasy. “No, ne tak docela. Jen… é… to byl dlouhý den.” Pletl se mi jazyk, protože jsem byla tak nervózní, že jsem málem nedokázala

složit souvislou větu. Sethova přítomnost byla jako slunce, které mě oslepovalo a ohřívalo a kvůli Maddie jsem se cítila provinilá a nechutná, že si to sluníčko tolik užívám.

“Je s tvou rodinou všechno v pořádku?” vyzvídala.

“Má - jo, je to v pohodě. Ještě je to trochu vzhůru nohama, ale to

se… é… srovná.” Vstala jsem, popadla laptop a tiše doufala, že můj hlas zní klidně a přirozeně. Musela jsem odsud vypadnout, než

udělám nějakou hovadinu a abych to vůbec zvládla, ani za nic se nesmím na Setha podívat. “Vlastně jsem si jen přišla pro tohle.”

Maddie si mě ještě chvíli prohlížela a zjevně se rozhodla, že víceméně mluvím pravdu. Uvolnila se a vůbec jí nedošlo, že se zoufale snažím dostat ke dveřím.

“Hele,” řekla, “myslím, že nakonec přece jen neskončíš na plážích

Kalifornie.”

“Já… cože?”

“Pamatuješ si, o čem jsme mluvily U Marka?”

“É… jo.” Jako zázrakem jsem si vzpomněla. Nabídla se, že mi

pomůže najít nový byt a já jí řekla, že by se mi líbilo bydlet u pláže. “Mám dokonalé řešení: Alki.”

“Alki?” zeptal se zmatený Seth.

“To je tajemství.” Mrkla na mě. “Myslím, že to je nejlepší místo, kde

začít hledat. Co na to říkáš?”

“Jasně. Je to skvělý nápad.” Alki Beach byla část západního Seattle, která vybíhala přímo do Puget Soundu. Ke kyperským plážím to mělo hodně daleko, ale aspoň to byla pláž. Když budu souhlasit, snad se

už konečně dostanu k těm dveřím.

“Super! A co tanec?”

“Jaký tanec?” Zase jsem nejspíš vypadala jako jelen ve světle reflektorů. Když jsem byla tak vyvedená z míry, změna témata mi vůbec nedělala dobře.

“Přece nás budeš učit salsu, ne? Už jsem se zmínila Beth a Casey a

už se nemůžou dočkat.”

“Aha. Jo. Jistě. To by šlo.” Byla bych souhlasila s čímkoliv, jen abych

už mohla zmizet.

Rozzářila se. “Díky moc! Šlo by to už tenhle týden? Řekla bych, že bych to mohla dát do kupy na… čtvrtek? Hodilo by se ti to?”

“Jasně, jasně, to bude v pohodě.” Už jsem byla málem u dveří.

“Ach, děkuju ti! Bude to sranda. Pořádně se kouknu, jak kdo dělá a pošlu ti e-mail. Jestli by ti do toho něco přišlo… chci říct, že teď jsi

pod velkým tlakem…”

Jen jsem mávla rukou. “To bude dobrý, vážně. Dobrou noc.”

Půvabně jsem se usmála a rychle proklouzla kolem nich. Nicméně když jsem vyšla ze dveří, ohlédla jsem se a setkala se se Sethovým pohledem a můj úsměv rázem pohasl. Zase jsme si vyměnili možná i

tisíc vzkazů stejně jako v dobách, kdy jsme spolu chodili, jenže

tentokrát jsem si nebyla jistá, co znamenají. Šla jsem dál a najednou

mě napadlo, že budu mít víc problémů než jen nesmrtelnost.

Kapitola 12

Přesně jak jsem se bála, hledání na internetu k ničemu nevedlo, ale stačilo to, abych měla aspoň pocit, že něco dělám. Přestala jsem myslet na to, že se možná blíží má smrt, na démony, co se chtějí vrhnout na Seattle a co bylo nejdůležitější, přestala jsem myslet na

Setha. Protože kdybych na něj myslela, představovala bych si, že ho objímám a líbám… a spoustu dalších věcí. Mé city k němu mě začaly pohlcovat do té míry, že ve srovnání s nimi se mé další problémy

zdály triviální. A tak bylo nejlepší se ponořit do vyhledávání přes

Google v naději, že narazím na nějaké střípky informací o přivolávání demonů. Jak jsem čekala, většina stránek byly odkazy na hry na

hrdiny a na Doktora Fausta, ale přesto jsem měla lepší náladu než

kdybych tady jen tak posedávala.

Jízda autem do Sklepa byla stejně trýznivá jako kráčet do knihkupectví. Vzala jsem to vedlejšími cestami, protože jsem nedokázala čelit provozu na dálnici. Sklep byla hospoda, do které ráda chodila většina nesmrtelných a ať to organizoval kdokoliv,

zajistil pro tu chůzku zadní místnost, která se běžně používala pro

bankety a svatební hostiny. Nemusela jsem cítit démonskou magii abych věděla, že místnost zapečetili před zvědavýma ušima.

Spoře osvětlená místnost byla přecpaná už když jsem vešla.

Zahlédla jsem pár místních nižších nesmrtelných, ale většinou tady

byli démoni, které jsem neznala. Pár jich sedělo u dlouhého stolu, na kterém byly talíře s předkrmy a láhve vína, ale většina postávala u

zdí zaujatá rozhovorem nebo si přitáhli židle a seděli ve

spikleneckých hloučcích. Grace a Mei tady byly pracovně a vypadaly stejně věcně a efektivně jako vždycky - až na to, že docela

neobvykle vypadaly zmoženě. Vůbec poprvé se neoblékly stejně a

mě napadlo, jestli se ze samého stresu nestačily domluvit, co si vezmou na sebe. Mei si oblékla červenou sukni a sako s

náhrdelníkem se střídavými zlatými a stříbrnými kroužky, Grace zase lněný kalhotový kostým a na krku korále z robustních kamenů s přívěskem ve tvaru půlměsíce.

Petr, Cody a Hugh stáli v koutě a mávali na mě. “Ahoj,” pozdravila jsem je. “Co se děje?”

“Nic moc,” zhodnotil to Hugh. “Vypadá to spíš jako společenské setkání, nikdo se to nesnaží nějak zvlášť organizovat.”

Pak jsme už zůstali zticha a sledovali cvrkot. V opačném koutě jsem zahlédla Cedrika, jak něco soustředěně vykládá a dramaticky při tom

gestikuluje. Opodál stála Kristin, v ruce držela desku s klipsem a

dělala si poznámky, zcela pohroužená do psaní. Nedaleko od ní byla taky Nanette, její krásná tvář byla nečitelná a poslouchala, co povídá démonka vedle ní.

“Vy jste určitě Jeromův personál.”

Všichni jsme se otočili. Díky tomu, že jsme ztratili schopnost vnímat aury nesmrtelných, nikdo z nás nezaregistroval, že se ten démon

blíží. Definitivně jsem se usnesla, že je to stejné jako přijít o zrak nebo čich. Tohohle konkrétního démona jsem neznala, měl hubu

plnou zubů a kůži, která vyvolávala podezření, že v soláriu zpackali

svou práci. Bílé vlasy si načesal do špiček a to mu taky moc na kráse nepřidalo.

Natáhl ruku. “Jmenuju se Tom. Rád se s vámi se všemi setkávám.”

Postupně jsme mu podali ruku a každý z nás se představil. Stiskl nám ruce způsobem, který hodně připomínal politika na předvolebním turné. Ani na chvíli jsem nepochybovala, že kdybychom s sebou měli dítě, určitě by je políbil.

“Umím si představit, jak je pro vás tahle situace zvláštní,” poznamenal. “Ale chci, abyste věděli, že jsme tady pro vás. Nemusíte se ničeho bát - všechno se za krátký čas zase vrátí do normálu.”

“Děkujeme,” řekla jsem zdvořile a věnovala mu ten nejkrásnější

sukubí úsměv, jaký jsem svedla v nesukubím stavu. Utrhovat se na démona nikdy nebyl dobrý nápad. “Ze všech sil se snažíme, aby se Jerome vrátil.”

Jeho úsměv trochu povadl, přesto rychle pokračoval: “Ano, ano, samozřejmě. Všichni děláme, co můžeme, ale jistě počítáte i s rizikem, že Jeroma nebude možné najít…”

“Slyšeli jsme to,” pronesl Hugh stejně zdvořile jako já před chvílí.

Tom přikývl. “Ale nebojte se, navzdory tragédii, která se tady stala, postaráme se o vás. Můžete se spolehnout na to, že příští seattleský arcidémon bude rozhodovat kvalifikovaně a s autoritou a ujistí se, že

jste schopni plnit své povinnosti efektivně a výkonně.”

Měla jsem pocit, že nám už už řekne, že když ho zvolíme, sníží daně

a zvýší počet pracovních míst, ale přerušil ho vysoký hlas.

“Geor-gí-no!”

Mířila k nám dvoumetrová ženská. Měla ebenově černou kůži, která

se děsně bila s jejími oranžovými vlasy. Při takové kombinaci ještě i Tom vypadal jako manekýn. Zlaté oční stíny si nanesla až k obočí a jeho třpytu mohly konkurovat snad jen různobarevné flitry na jejích šatech. Jak šla, vlálo za ní černé péřové boa. Několik démonů na ni

bez slova civělo, což se jen tak nevidí. Démona opravdu není snadné vyvést z míry.

“Kdo je to?” zeptal se Cody. Stejně jako u Toma necítil nejen identitu,

ale ani typ téhle nesmrtelné, ale já nepotřebovala žádnou nápovědu.

“Tawny,” identifikovali jsme ji s Petrem jednohlasně. “Odkud to víte?” vyslýchal nás Cody.

“Podle šatů,” řekl Petr.

“Podle hlasu,” přidala jsem se.

Tom tam jen tak stál s otevřenou hubou, ale rychle se vzpamatoval. “No, rád jsem se s vámi všemi seznámil. Jestli budete mít nějaké otázky nebo připomínky, doufám, že si se mnou přijdete promluvit.

Moc rád bych vás líp poznal.” Vypařil se v tu samou chvíli, kdy k nám dorazila Tawny. Jen jsme zírali.

“Co se to s tebou sakra stalo?” zvolal Hugh.

Tawny našpulila rty. “No, znám jednoho opravdu milého chlapa,

kterého jsem chtěla. Je to opravdu čistá duše a-”

“Tawny,” přerušila jsem ji, “už jsem ti stokrát řekla, abys ty dobré

pustila z hlavy.”

Zavrtěla hlavou. “To bylo jinak. Byl do mě celý pryč. Vlastně byl celý pryč do tohohle.” Ukázala na své tělo. “Zjistila jsem, že o něčem takovém pořád fantazíruje a jeho žena o ničem neví. A tak jsem se

proměnila do téhle podoby a udělali jsme to. Ta energie byla skvělá.”

Nedokázala jsem skrýt své překvapení. Tawny se povedlo svést slušného člověka. Použila strategii, která sice byla úplně základní, nicméně velice efektivní: splnit někomu jeho tajné přání. To otřese i jinak neochvějnou duší.

“No tohle!” řekla jsem nakonec. “To je skvělé. Nechce se mi věřit, že

ti to říkám, ale jsem ta tebe pyšná.”

Povzdechla si. “Moc jsem si toho neužila. Snad deset minut poté, co

se to stalo, bylo všechno v háji. Začalo mi být špatně a-”

“Jo ten zbytek známe,” řekl Cody celkem vlídně.

“A já byla v tomhle těle a teď v něm musím trčet.”

Za normálních okolností bychom se řehtali jako blázni, ale v téhle chvíli mi jí jen bylo líto. “No, nedá se nic dělat, budeš to muset vydržet. Říkají, že to dlouho nepotrvá.”

Tawny nešťastně přikývla. “V to doufám.” Pak se její zakaboněná tvář trochu rozjasnila. “Hele, víš, žes s tím kouřením měla stoprocentní pravdu?”

Hugh rychle otočil hlavu a zíral na mě. “Cože?”

Naštěstí dřív, než jsem mohla cokoliv říct, se Mei rozkřikla, aby na sebe upoutala pozornost. A když říkám, že křičela, myslím to úplně vážně. Použila svou sílu, aby zvýšila decibely svého hlasu a celou místností to zaznělo tak nahlas, že se většina z nás přikrčila a

zacpala si uši. Pár lidí dokonce couvlo a my tím získali lepší výhled

na ni a na Grace.

“Nejdřív chceme všem poděkovat za účast,” řekla Mei a vrátila se k svému obvyklému nevýraznému hlasu bez emocí. Dál pokračovala Grace. “Vážíme si každou pomoc, která udrží život tady v chodu. My dvě s Mei máme všechno pod kontrolou, ale ten všeobecný zájem je jistě… obdivuhodný.” Grace se rozhlédla po shromážděných

démonech a v jejím hlase byl jen slaboučký náznak ironie. Hodně z

nich se narovnalo a usmálo, jako by je sem doopravdy přilákala jen starost o nás.

“Víme, že se stejně horlivě jako my snažíte najít Jeroma,” mluvila dál

Mei. “A my uděláme všechno pro to, abychom zjistili, kde je.” Některé

z těch úsměvů začaly být trochu nucenější a mnozí se neklidně ošili. Měla jsem pravdu v tom, co jsem řekla Sethovi - ne každý dychtil po jeho návratu.

“Ano, samozřejmě,” vložil se do toho dunivý hlas. To se Tom přidal

ke Grace a Mei v záři reflektorů. “Samozřejmě, že Jerome je naší nejvyšší prioritou. A jestli - chci říct až - se najde, jsem si jistý, že nejvyšší vedení bude v první řadě velice toužit promluvit si s ním o tom, co se stalo. Není pochyb o tom, že bude potřebovat nějakou… rehabilitaci, protože jen stěží bude schopný plnit své povinnosti, naproti tomu já bych byl se dokázal okamžitě postarat o hladký

průbeh pekelných záležitostí v Seattle.”

“Tome, pokud mi paměť slouží,” tmavovlasá démonka, která se doposud opírala o zeď, se narovnala, “tvé šéfování v Tuscaloose nedopadlo nijak slavně.”

Tom ji sežehl pohledem. “To nebyla má chyba.”

A to byl jen začátek. Schůze se rychle zvrhla v chaos, ve kterém se většina démonů jen vytahovala, proč by on nebo ona měl být tou nejlepší volbou a tím pádem jak jsou všichni ostatní k ničemu. Bylo

to, jako by se rok prezidentské kampaně smrskl do jedné hodiny.

“Koukněte na Grace a Mei,” poznamenal Hugh. “Tváří se, jako by všechny odsud chtěly vypráskat bičem.”

“Jo,” souhlasila jsem, “a ani se jim nedivím. Všichni tihle ďáblové

mluví o tom, jak tady udrží pekelné záležitosti v chodu, ale jsou to ty dvě, které to dělají právě teď.”

“Jestli se Jerome nevrátí, peklo by udělalo nejlíp, kdyby je nechalo to tady převzít,” rozumoval Cody. Loupla jsem po něm okem. “É…

vlastně jsem chtěl říct, že o jeho návratu vůbec nepochybuju.”

“Doufejme, že se vrátí,” vložil se do toho další hlas. To se k nám právě přidal Cedric s Kristin v závěsu.

“Říkejte si, co chcete,” řekla jsem a nedokázala skrýt úsměv, “stejně vám neuvěřím, že chcete, aby byl zpátky. Teď máte jedinečnou příležitost založit svou severozápadní říši.”

Zavrtěl hlavou. “Věřte mi, že s tím nechci mít nic společného. Ve srovnání s některými z těchhle zkrachovalých existencí Jerome najednou vypadá jako ideální soused.” Hm, Isabelle říkala něco podobného.

“Můžu počítat s tím,” pokračoval Cedric, “že se vrátíte do

Vancouveru?”

Váhala jsem. Smím? Komu mám teď skládat účty? Platí ještě vůbec Jeromovy rozkazy? “Nemám tušení,” přiznala jsem. “Nevím, co bych měla dělat a jestli smím odejít.”

“No, nemůžu říct, že jste se nějak zvlášť vyznamenala,” kritizoval mě.

“To není pravda! Už jsem je držela v hrsti, ale pak k nim promluvil ten takzvaný anděl a navedla je, aby mi nevěřili.” Zamračila jsem se a

přemítala, jestli mám pokračovat. Když tady nebyl Jerome, nevěděla jsem, komu mám věřit. Hugh si myslel, že tím pachatelem může být Cedric, i když mi mé instinkty říkaly něco jiného a tak jsem to zkusila. “Víte… mám určitou představu, kdo je ten anděl…”

Cedric zasténal. “Doufám, že zase nezačnete s Isabelle.”

Zavrtěla jsem hlavou a ztišila hlas. “Myslím, že to není ona, ale

Nanette.”

Nevěřícný výraz na jeho tváři se nezměnil. “To je stejný nesmysl jako

s Isabelle. Byla jste tam a viděla jste, že za mnou Nanette přišla, protože jí dělala starosti správa jejího vlastního území.”

“To je zajímavé, protože se krátce nato sešla i s Jeromem.”

Z Cedrikovy tváře nezmizel pro démony tak typický odtažitý a skeptický výraz, ale byla jsem si docela jistá, že jsem v těch šedomodrých očích zahlédla jiskřičku zájmu. “To nic neznamená.” Intuice mi ovšem říkala, že lže. Když se obrátil k odchodu, Cody váhavě promluvil.

“Promiňte… můžete nám říct, jestli jsme teď smrtelní?”

Cedrik chvíli váhal a pak se rozesmál. Když nikdo nic neřekl, prohlédl

si nás jednoho po druhém. “Aha. Vy to myslíte vážně?”

“Mně se to nezdá jako hloupá otázka,” zastala jsem se Codyho. “Přišli jsme o všechno ostatní, co z nás dělalo nesmrtelné.”

“Ty schopnosti jste ztratili, abyste se nedostali do problémů. Nikdo nemá zájem, abyste tady pobíhali bez dozoru s vašimi běžnými vlastnostmi, takže když jste přišli o arcidémona, odřízlo vás to i od

nich, ale pořád jste nesmrtelní. Opravdu si myslíte, že se vyvlíknete

ze smlouvy něčím tak triviálním, jako je smrt?”

“Takže budeme v pohodě i kdyby nás třeba srazilo auto?” ujišťoval

se Cody.

“Samozřejmě. Jistě, chvíli to potrvá, než se uzdravíte, možná tak dlouho, jako člověku, ale nakonec se uzdravíte.”

“A co kdyby nám usekli hlavy?” ptal se Petr.

“Jo,” přidal se Cody. “Jako to bylo v Highlanderovi.”

Cedric protočil oči. “Prostě si nenechte srazit hlavy a my to aspoň nebudeme muset zjišťovat.” Pak se obrátil ke mně. “Podívejte, radši

tady chvíli zůstaňte. Něco mi říká, že Anděl temnoty v dohledné době

nevystrčí ani nos. Mám podezření, že zábava už skončila.” “Souhlasím. Díky.”

Kývl a chtěl vykročit, ale pak se pořádně podíval na Tawny. “Jak se

jmenujete?”

“Tawny,” odpověděla.

Prohlédl si ji od hlavy až k patě, pak se obrátil ke Kristin: “Zapiš si její číslo a sjednej mi s ní schůzku.” V Kristininých očích se zajiskřilo a

mně chvíli trvalo, než jsem to rozluštila. Byla to žárlivost. Když jsem

si promítla, jak se o něj starala, nemělo mě překvapit, že je do něj zabouchnutá. Se rty nesouhlasně stisknutými zalistovala v papírech

na desce.

“Tenhle týden toho máš opravdu hodně a nesnášíš, když musíš lítat

z jedné schůzky na druhou.” Mluvila klidně, ale mně bylo jasné, že

část toho jejího proslovu je praktická připomínka, ale že by taky ráda

to jeho rande překazila. Zdálo se, že si toho Cedric nevšiml, protože

jen mávl rukou.

“Zruš něco nedůležité. Vždyť víš, jak se to dělá.” Loudal se pryč a

Kristin si mezitím zapisovala Tawnyino číslo. “Budeme v kontaktu,” řekla mdle.

“No tohle,” bahnila si Tawny jen co Kristin zmizela z dohledu. “Vypadá docela roztomile. Možná, že tohle tělo přece jen není tak špatné.”

Vyměnili jsme si pohledy s Petrem a Hughem. Vypadali stejně, jak jsem se já cítila - unavení a otrávení a pečlivě skrývající podezření,

že tohle všechno je málem k smíchu.

“No,” komentovala jsem to s pobaveným pohledem na Tawnyin úsměv, “aspoň někdo má z toho všeho radost.”

Kapitola 13

Když jsem od Cedrika slyšela, že nemůžu umřít, neskutečně se mi ulevilo. Ze Sklepa jsem odešla v mnohem lepší náladě, ale stejně jsem neměla v plánu provádět nic, na čem bych otestovala, jak

dlouho bych se uzdravovala po dekapitaci. Sice jsem pořád byla opatrná, ale už jsem neměla pocit, že mě celý svět jen ohrožuje.

Nechtělo se mi domů a tak jsem se rozjela do Danteho obchodu. Byl

to zároveň i jeho byt a byl v Rainier Valley, na jihovýchodě Seattle. Pro ´psychické´ služby, které poskytoval, neměl běžné otevírací

hodiny, ale když neměl co na práci, měl ve zvyku tam lenošit. Večer

za ním nejčastěji chodili ožralové nebo dvojice na rande (nebo sjetí puberťáci), kteří se toulali po ulicích a hledali zábavu a nové zážitky.

Přes den obvykle nevydělal tolik peněz, samozřejmě dokud by nepřišel někdo, kdo by chtěl poradit, jak obchodovat s akciemi.

Ale dnes neměl žádné zákazníky a obchod a jeho blikající světelná

reklama vypadaly smutně a opuštěně. Prošla jsem otevřenými dveřmi a našla ho, jak se opírá o kasu a listuje výtiskem Maxima.

“Co to máš? Copak ti v týdenníku Podvody a machinace zrušili předplatné?”

S úsměvem ke mně vzhlédl a odhodil si černé vlasy z tváře. “Jen

jsem se chtěl podívat na něco hezkého, protože jsem nevěděl, kdy

se zase objevíš.”

Dala jsem mu pusu na tvář. “Do prdele. Tohle je to nejhezčí, cos mi kdy řekl.”

“No, jestli dáváš přednost nemravným sexuálním návrhům, i to bych zvládl.”

“Cože, zase žádná předehra?”

Jeho úsměv se ještě rozšířil a zavřel časopis. “Čemu vděčím za tu čest? Neměla bys být na návštěvě u našich severních sousedů? Nebo už je po všem? Na mou duši jsem už ztratil přehled.”

“No, co se toho týče…” Bože, jak mu jen vysvětlím, co se stalo? A

vážně se to všechno stalo v jeden den? Cítila jsem se, jako kdyby od

chvíle, co jsem seděla omámená v autě, přešel nejmíň rok. “Dnes se stalo něco divnýho.”

“Myslíš divný, jako že jste v krámě vyprodali všechny knihy Jane Austenový nebo divný, že přestaly platit přírodní zákony jak je známe?”

“Hmmm. Spíš to druhý.”

“A sakra.”

Zhluboka jsem se nadechla a rozhodla se do toho skočit rovnou po hlavě. “Není žádný snadný způsob, jak ti to říct… prostě už nejsem sukuba.”

“Nikdy jsem nevěřil, že jseš sukuba.”

Zasténala jsem. Byl to starý vtip a datoval se od chvíle, co jsme se seznámili. Byla to pořádná ironie. “Myslím to vážně,” řekla jsem. “Opravdu už nejsem sukuba. Jerome zmizel, což může znamenat, že

v Seattle bude vládnout jinej arcidémon.”

Dante na mě zamyšleně hleděl a hodnotil, jestli mu říkám pravdu. Poprvé, co ho znám, ztratil řeč. Nečekala jsem na další rádoby vtipné komentáře a pokračovala. Vysvětlila jsem mu, co se Jeromovi

nejspíš stalo, co to provedlo s námi nižšími nesmrtelnými, jak teď

démoni široko daleko hází okem na Seattle a proč musím najít

Jeroma tak brzy, jak jen to půjde.

Když jsem domluvila, Dantemu chvíli trvalo, než to strávil. “Takže tys vážně přišla o sukubí moc?”

“Schopnosti,” opravila jsem ho. “Ano, je to tak. To mi chceš opravdu říct, že po tom všem, co jsem ti právě vykládala o rovnováze moci ve

Seattle, tě nejvíc ze všeho zajímají mý sukubí dovednosti?”

Pokrčil rameny. “Musíš uznat, že to je fakt divný. Kromě toho mě ty ostatní věci nezajímají, ale ty jo.” Přimhouřil oči. “Mám teď používat kondom?”

“Cože? Ne. Jasně, že ne. “Jseš si jistá?”

“Za poslední měsíce jsi ani nemrkl, když jsem ti kradla kousky duše a najednou se poděláš strachy kvůli neexistující hrozbě, že se budeš muset starať o dítě?”

“No jo, protože můj bankovní účet stojí za víc než má duše.” Rozhlédla jsem se po zchátralé místnosti. “Ani bych neřekla.”

“Dobrej postřeh,” připustil. “Ale být tebou, poptal bych se na to

všechno trochu blíž. Například mohla bys umřít?”

“Na to jsem se už ptala,” pronesla jsem samolibě. “A odpověď zní ne. Naše nesmrtelná těla jsou v zásadě pořád stejný, jen nás to odřízlo

od našich schopností.” Doufala jsem, že se nebude ptát na

dekapitaci, protože jsem opravdu neměla náladu se o tom vybavovat. “Dobře, co ode mě potřebuješ?”

“Proč si myslíš, že od tebe něco potřebuju?” Jen se na mě podíval.

“Tak jo, možná, že opravdu od tebe něco chci. Protože na mou duši, kdo jinej ví o takových věcech víc než ty?”

“Kdo ví víc o démonech? Hmmm, musím se zamyslet. Už to mám.

Co třeba ti démoni, pro které děláš, jsou všemocní a jsou tady od počátku světa?”

“Nejsou všemocní. V takovým případě by nepotřebovali pro uvěznění démona člověka - nebo aspoň by nemohli dopadnout tak, že by je

někdo uvěznil. Přesně kvůli tomu tě potřebuju. Tady v okolí nemůže

být hodně lidí, co tohle dokážou, že? Určitě je všechny znáš.”

Dante otevřel pusu, zjevně měl na jazyku peprnou odpověď, ale najednou sklapnul. “Nevím,” řekl pomalu. “Moc to nesleduju.”

Nevěřícně jsem se k němu naklonila. “Ale jasně, že je znáš. Proč mi

to nechceš říct?”

Povzdechl si a jeho váhavost se změnila v pro něj typický otrávený postoj. “Protože tyhle lidi mají sklon se nasrat, když začneš zveřejňovat jejich jména.”

“Cože, ty se bojíš, že ti přijdou dát přes hubu?”

“Ani ne, ale v těchhle kruzích se nosí jakýsi druh… profesionální zdvořilosti.”

“Budu diskrétní a nebudu jim věšet na nos, odkud mám tu informaci.”

“Tak jako tak na to přijdou, protože většina z nich ví, že jsme spolu. Takový věci jim neuniknou.” Zamyslel se. “Na druhý straně tě hodně

z nich zná jako sukubu a můžou si myslet, že máš i jiný zdroje než mě.”

Pořád váhal a tak jsem na něj vytáhla těžkej kalibr. “No, jestli jseš z toho nervózní, pořád ještě se můžu jít zeptat Erika.”

Erik byl další smrtelník v Seattle, který se zabýval okultismem a nadpřirozenem. Na rozdíl od Danteho, který byl praktik, Erik je jen studoval a rozšiřoval si znalosti o věcech magie ve městě. Byl

obdařený psychickými schopnostmi a dokázal vidět to, co většina lidí

nevidí. Mezi ním a Dantem panovala prastará zášť a velmi mírně řečeno ani jeden neskákal radostí, když viděl toho druhého.

Nicméně můj pokus Danteho vyhecovat nefungoval. “Ani to

nezkoušej, sukubo. Jestli chceš, abych ti pomohl, nesnaž se ve mně vyvolat žárlivost na toho dědka.”

Úpěnlivě jsem se na něj podívala. “Tak co mám udělat, abys mi

pomohl?”

Konečky prstů mi přešel po rtech, šedé oči zamyšlené a rozpustilé. “Zatímco jseš odříznutá od těch svých super schopností, moc toho nedokážeš. Už nejseš bohyně sexu.”

“Hele, abych byla bohyně sexu, nepotřebuju žádný super schopnosti.”

Právě v té chvíli vcupitali dovnitř tři týpci něco přes dvacet, vykulenýma očima se rozhlíželi po obchodě a snažili se potlačit nervózní chichotání. Zjevně z nich bude stejnej užitek jako z

ostatních teenagerů, co byli namazaní nebo sjetí. Naposledy jsem se

na Danteho zoufale podívala. “Prosím, dej mi ta jména. Nemusíš dělat nic jinýho a přísahám, že nikomu nic neřeknu.”

Dante se zamračil, podíval se na mě, pak na potenciální zákazníky a pak zase na mě. Řekl jim, že u nich bude za minutku a pak rychle na

kus papíru načmáral čtyři jména. Dvě z nich jsem poznávala.

“Děkuju,” řekla jsem celá rozzářená. K mému překvapení jeho cynický výraz trochu změkl.

“Bože, ten úsměv,” zamumlal. “Můžeš mít pravdu.”

“V čem?”

“Že opravdu nepotřebuješ žádný zvláštní schopnosti, abys byla bohyní sexu. Ale přece jen jseš trochu rozcuchaná.” Obešel pult a rychle mě objal. “Dávej si na sebe pozor, sukubo. Nesnaž se za každou cenu zjišťovat, jestli jseš opravdu nesmrtelná.”

“Mám koupit kondomy?” žertovala jsem.

Pokrčil rameny. “Ani ne tak dávno jsem to nebyl já, kdo měl prorocký sny o dětech.” Obrátil se, nahodil žoviální výraz podvodníka a

pokynul skupince, aby si vybrala mezi taroty a čtením z ruky.

Řekl to lehce, málem ledabyle, ale když jsem šla k autu, bylo mi, jako

by mě praštil do obličeje. Prorocké sny…

Sny, které mi seslala Nyx.

To, co mi tenkrát ukázala, bylo tak živé, že se mi to zdálo málem reálnější než můj skutečný život. Problém byl v tom, že podle všeho Nyx znala budoucnost a ukazovala lidem, co se s nimi stane. Když

jim to ukázala, začali si myslet, že vědí, jak se jejich budoucnost

bude vyvíjet a tím šířila po světě chaos. Bohužel se sice ty vize naplnily, ale nikdy ne takovým způsobem, jaký její oběti předpokládaly a hodně lidí při tom zemřelo.

Nicméně bylo brzy jasné, že sny, které posílala mně, nebyly destruktivními obrazy toho, co přijde, ale měly za úkol mě jen

rozptýlit. V mých vizích mi ukazovala - znovu a znovu - jak se svou

dcerou čekám, až se muž, kterého jsem milovala, vrátí domů. Ty sny

mě úplně pohlcovaly a málem mě přinutily pořád spát a nechat si

krást energii každou noc. Jak jsem poznamenala s Kaylou v náručí, neměla jsem žádnou šanci, aby se mi splnil třeba i malinký kousek té vize. Nemohla jsem mít takový vztah a rozhodně jsem nemohla mít

svou vlastní dceru. Nesmrtelní se nerozmnožovali. Když jsem

prodala svou duši za nesmrtelnost a proměňování, zřekla jsem se některých stránek svého lidství. Nemohla jsem mít dítě. Nikdy.

A přesto…

Ještě asi blok od svého auta jsem se na chodníku zastavila. Co když

Dante bezděčně na něco narazil? Co když tahle stáze změnila tu

část ze mě, která přišla o schopnosti otěhotnět? Cedric sice řekl, že jsem technicky pořád nesmrtelná, ale taky se zmínil, že mé tělo by reagovalo a uzdravovalo se jako lidské. Co by to pak znamenal?

Mohl by nechráněný sex vést k početí? K tomuhle směřovala ta vize? Nyx přísahala, že mi ukázala pravdu. Určitě to tak bylo?

Zase jednou jsem zrychleně dýchala, i když tentokrát jsem si byla jistá, že si nemusím lámat hlavu s infarktem. Tak jo, musím se uklidnit. Možnost, že otěhotním mě rozptylovala stejně jako ta, že bych se mohla dát dohromady se Sethem. S hlavou v oblacích se nikam nedostanu.

S povzdechem jsem se zadívala na Danteho papír, který jsem mezitím celkem slušně zmačkala do kuličky. Jak jsem šla, sevřela jsem pěst a ani si toho nevšimla, tak jsem byla zaujatá svými fantaziemi.

Dětmi a Sethem. Tím, co jsem chtěla nejvíc.

Přiměla jsem se jít dál k autu, ale když jsem odemykala dveře, se smutkem jsem si pomyslela, že bych přece jen neměla tak pospíchat

na to, aby se Jerome vrátil.

Příští den ráno jsem vyrazila podle Danteho pokynů, i když vypravit

se z domu bylo o něco těžší, než jsem čekala. Navzdory skutečnosti,

že jsem se nesčetněkrát chystala ven bez proměňování, se mi můj šatník najednou zdál neskutečně chudý. Vlasy taky vypadaly v

pohodě, když jsem se učesala, ale stejně jsem měla vtíravý pocit, že

až se příště podívám do zrcadla, budou kudrnaté. Radost jsem měla

jen z toho, že jsem pod postelí konečně našla Danteho hodinky, o

kterých jsem si včera myslela, že jsem je ztratila. Aspoň doplňků

mám slušnou sbírku. Nicméně jsem měla podezření, že brzy zjistím,

jak moc jsem se stala závislou na svých schopnostech.

Vyhledat adresy z Danteho seznamu jmen chtělo tu a tam trochu detektivní práce, ale většinou nebylo moc těžký je najít. Ale bohužel když jsem ty kouzelíky našla, nešli se zrovna přetrhnout, aby mi pomohli.

Jedna z těch, za kterými jsem zašla, mě znala. Věděla o místních služebnících pekla, a i když mi prokazovala jistou míru respektu, přesně tak se jí nechtělo odpovídat na mé otázky, jak Dante

naznačil. Dva z těch dalších mě neznali a okamžitě s tím byly potíže. Protože byly mé schopnosti sukuby vypnuté, neměla jsem auru nesmrtelného a jako naschvál oba dva měli dar ji cítit. Když jsem si

to k nim přihasila a tvrdila, že jsem sukuba, vysmáli se mi a nevěřili

mi. Nějaké odpovědi jsem z nich sice vymámila, ale celkem to nebylo

k ničemu.

Další problém byl, že nejenom oni nemohli cítit mě, ale ani já necítila

je. Je pravda, že sukuba nemá stejnou schopnost odhadnout člověka jako plnohodnotný démon, ale dokázala jsem aspoň u člověka nebo

věci zjistit magii. Dnes jsem však byla úplně slepá. Musela jsem se

spolehnout na vlastní zkušenosti v hodnocení lidí, ale tihle kouzelníci

byli stejně schopní podfukáři jako Dante a v umění zatajovat pravdu

se vycvičili k dokonalosti.

Když jsem přišla k poslednímu, bylo málem poledne. Byl to muž a jmenoval se Greg. V té době jsem už měla docela poraženeckou náladu a měla sto chutí toho nechat, tak jsem se cestou

povzbuzovala cigaretou. Greg neměl výlohu jako Dante a většinou

dělal svý kouzla mimo domu, malého bungalovu v Wallingfordu. Když

mi otevřel, podle jeho rozcuchaných vlasů jsem zjistila, že jsem ho vzbudila. Na druhé straně mě aspoň znal, takže ho nebudu muset přesvědčovat, že jsem sukuba.

“Co chceš?” zeptal se podezíravě. Matka příroda z něj udělala velkýho chlapa a kdyby si občas skočil do posilovny, měl by impozantní figuru, ale bylo jasný, že ho to ani nenapadlo.

“Chci s tebou mluvit o přivolávání démonů.” “O tom nic nevím.”

Začal zavírat dveře, ale svižně jsem do nich strčila nohu, abych tomu zabránila. “Počkej ještě. Znáš někoho, kdo o tom něco ví?”

“Ne. A i kdybych znal, proč si myslíš, že bych ti to vykecal?” Zase se

snažil zavřít dveře, ale najednou si to rozmyslel a přimhouřil na mě

už tak malé oči. “Jseš nějaká divná. Nemáš žádnou auru.” Neodpověděla jsem hned. “Možná jsi ztratil schopnost ji vidět.” Pousmál se. “Nemyslím. Co se stalo? Koho uvěznili?”

“Nikoho. A kdyby přece, proč si myslíš, že bych ti to vykecala?”

opakovala jsem jeho slova.

Hrdelně se zasmál a pak si mě chvíli prohnaně a zkoumavě prohlížel. “Tak jo. Promluvíme si.” Otevřel dveře. “Pojď dál.”

Opatrně jsem vešla do obýváku. Vypadalo to tam jako v chlívě. Na konferenčním stolku byla hromada špinavých talířů, zbytky jídla

oschlé a tvrdé. Na nábytku bylo na prst prachu a podlaha vypadala, jako by ji naposledy myli v minulým století. Neklidně jsem uvažovala,

jestli je mé rádoby lidské tělo citlivé na bakterie.

Na gauči leželo pár knih, jejichž obálky byly zlověstně černé a

červené s vyrytými pentagramy a připomněly mi Evanovy satanské rekvizity, ale Evan měl tisíckrát vyšší úroveň než tenhle chlap.

Greg mi nenabídl ani židli ani pití, což mi vůbec nevadilo. Stál přede mnou se skříženýma rukama. “No? Co chceš vědět?”

“Jestli jsi v poslední době nepřivolával a neuvěznil nějakého démona.”

“A přitom žádní démoni nebyli uvěznení, že?”

“Teoreticky,” odpověděla jsem a culila se na něj. Zatímco jsem mluvila, prohlídla jsem si tolik z jeho domova, kolik jen šlo. Za ním jsem viděla stejně zaneřáděnou kuchyň s plynovým sporákem a lednicí pokrytou magnetkami.

“Myslíš, že bych takhle žil, kdybych uvěznil démona? Kurva, to bych měl plazmovou televizi a v posteli deset ženskejch.”

Vzpomněla jsem si na debatu se svými přáteli a na poznámku, že ten člověk, který Jeroma uvěznil, ho může jen schovávat a nemusí ho využívat pro svůj osobní prospěch. Přesto jestli Greg přivolal Jeroma jménem jiného démona, měl by za svou snahu dostat nějakou

odměnu. Nemusela by to zrovna být televize a souložnice, ale

opravdu to tady ani trochu nevypadalo, že by ho potkalo nenadálé štěstí. Možná mu zřídili konto ve švýcarské bance.

“Dobře, tak znáš někoho, kdo je v poslední době samá ženská?”

“Ne, ale můžu ti dát pár jmen lidí, u kterých by to mohlo být docela možný.” Řekl mi dvě jména, ale u těch jsem už byla.

“S těmi jsem už mluvila.”

“Tak promiň, víc nevím.”

Pohledem jsem zase zabloudila ke knihám na gauči. Popošla jsem k

nim. “Smím?”

“Jen do toho.”

Zvedla jsem jednu z knih a prolistovala je v naději, že v ní najdu

nějaké informace o přivolávání. Byly to jen povrchní, takzvané ´zlé´

věci, stejné jako propaganda Armády temnot. Druhá kniha byla

stejná, ale třetí byla opravdová kniha kouzel, plná toho typu temných rituálů, které používal i Dante. S větší nadějí jsem prohlížela stranu

za stranou. Kniha sice byla hnusná, ale o přivolávání a věznění ani

ťuk. Hned jak mě Greg tak ochotně nechal si ty knihy prohlídnout, mě mohlo trknout, že v nich nenajdu nic užitečnýho.

“Hotovo?”

Nadskočila jsem. Greg promluvil blízko mě - až příliš blízko. Když

jsem se mu hrabala v knížkách, stála jsem k němu zády, ale teď byl těsně za mnou. O pár kroků jsem ustoupila a vrazila do gauče. “Jo,” odpověděla jsem nervózně. “Díky za pomoc. Už bych měla jít.”

“Nechoď.” Blížil se ke mně. “Vždyť jsi právě přišla.”

Snažila jsem se vyklouznout bokem, ale najednou se natáhl, popadl mě za ramena a přišpendlil na místě.

“Co to vyvádíš?” vyjela jsem na něj. Zase mi srdce uhánělo jako o závod.

“Nevím, co to má znamenat s tím vším přivoláváním, ale vím docela určitě, že tady mám sukubu, která už nemá auru jako sukuba, což nejspíš znamená, že se mi nedokážeš vzepřít.”

Snažila jsem se vykroutit z jeho sevření, ale ruce měl jako z oceli.

“Jseš cvok. Jasně, že jsem sukuba. Dobře to víš.” “Jo? Tak se proměň, třeba v ptáka nebo kulturistu.”

Zatnula jsem zuby a zase se ho snažila zbavit. “Pusť mě, ty

zkurvysynu. Jestli mi ublížíš, přihrne se sem celá horda démonů a roztrhají tě na cucky.”

“Tím bych si nebyl tak jistej,” vymíval se mi. “Takovou šanci můžu

mít jen jednou za život. Myslíš, že by nějaká sukuba chtěla ošoustat někoho jako jsem já?”

Srazil mě na gauč, jednou rukou mě na něm přidržel, druhou mi nešikovně vecpal pod košili a popadl mě za prsa. Sklonil hlavu, aby

mě políbil, ale včas jsem se stačila uhnout.

“Pusť mě!” řvala jsem jak na lesy. Povedlo se mi vysvobodit si nohu

a kolenem jsem ho kopla do břicha. Nestačilo to, abych se vysvobodila, ale zaškaredil se.

Dělalo mi starosti, že mě srazí auto, spadne mi na hlavu meteor

nebo se mi stanou jiné, statisticky úplně nepravděpodobné věci, ale v životě by mě nenapadlo, že mě někdo znásilní. Nebála jsem se toho

už celá staletí, protože mi časem došlo, že se můžu proměnit v někoho většího a silnějšího a útočníka rozmáznout jako štěnici.

Možná by mi to nemělo tak vadit, protože jsem za ta léta měla sex se spoustou lidí, kteří se mi nelíbili a vždycky jsem jen udělala obličej a nějak to vydržela, ale tohle bylo něco jinýho. Nejen, že jsem si ho

sama nevybrala, nejhorší bylo, že jsem se cítila bezmocná. Přímo jsem nenáviděla, když jsem neměla žádné možnosti a nedokázala

nic vymyslet, a tentokrát se to stalo.

Mohla jsem se jen bránit a namlátit mu, jak jen to šlo, protože jsem přece jen měla nějaký trénink v sebeobraně. Během let jsem se naučila používat zbraně a dát někomu přes hubu. Niphonovi jsem

přece o Vánocích vrazila jednu přesnou, ale bohužel jsem teď měla omezené možnosti, protože Greg ležel na mně a byl o hodně těžší než já. Přesto mu mé úsilí muselo lézt na nervy, protože mě popadl

za obě ruce a snažil se mě otočit. Nadávala jsem mu z plných plic a

kopla ho znovu, ale do koulí jsem se zase netrefila.

A pak se to stalo.

Nejdřív jsem cítila smrad, ochromující a dusivý zápach svítiplynu a

na chvilku se přestala rvát. Nemusím být člověk, abych věděla, že to znamená pořádnej průser, ale než jsem to stačila zpracovat, kuchyň

v plamenech vybouchla.

Oheň se rozšířil i do obýváku. Sice nedosáhl až k nám, ale myslím,

že Grega nejspíš spálil, protože bolestí zařval a uvolnil své sevření. Jeho tělo mě ochránilo jako štít, takže jsem cítila jen vlny horka a vzduchu.

Neobtěžovala jsem se otázkami nebo úvahami, protože zmatený

Greg mě pustil a já vyrazila. Vyškrábala jsem se z gauče a vystřelila

předními dveřmi ven, pryč od ohně i od Grega.

Hnala jsem pryč tak rychle, jak jen to šlo, kola mého Passatu svištěla

po dláždění. Pot se ze mě jen lil a málem jsem neudržela volant, jak

se mi třásly ruce. Asi tak po dvou kilometrech jsem uslyšela zvuk

sirén, ale ani jedinou myšlenku jsem nevěnovala tomu, co se stalo, jestli se Greg dostal ven nebo ne a jak mě únik plynu jako zázrakem

zachránil. Myslela jsem jen na to, abych od něj byla co nejdál a

dostala se do bezpečí.

Kapitola 14

Zpátky do Queen Anne mě nejspíš přivedl instinkt. Jela jsem jako

automat a na nic nemyslela. Začínala jsem přicházet k sobě, až když jsem zaparkovala a vylezla z auta. Přesto jsem se snažila jak nejvíc mohla zůstat strnulá a zrovna teď na nic nemyslet. Kručelo mi v

žaludku, tak jsem se rozhodla soustředit na základní potřeby. Šla jsem do thajské restaurace mezi mým bytem a knihkupectvím a

udělala si pohodlí u rohového stolku a se zeleným kari. Pak už nešlo

se tomu vyhýbat.

Co se to tam stalo? Jedna moje část pořád na sobě cítila Gregovy pracky a pořád měla ten hnusný pocit absolutní bezmoci, ale zbytek pomalu začínal analyzovat výbuch toho sporáku. Při první prohlídce

jsem si ho všimla, ale zápach plynu jsem cítila až těsně před tím, než začal hořet. Ale při úniku plynu chvíli trvá, než se místnost naplní

plynem dost na to, aby vybouchl. Tohle bylo ráz na ráz, z ničeho nic spousta plynu a PRÁSK, bez varování, bez ničeho. Mohla to být

náhoda a šťastné načasování, ale v mým světě se náhody nestávají.

Takzvané náhody obvykle řídí vyšší moc a pak je na místě se zeptat:

kdo nebo co to způsobil? Už tak jsem měla starostí až nad hlavu i bez nějakého neviditelného žháře v zákulisí.

“Proč jsi tak zamyšlená, dcero Lilith?”

Vzhlédla jsem od napoly snědeného oběda. “Cartere!”

Byla jsem si docela jistá, že jsem ještě v životě neměla takovou radost, že ho vidím, snad až na loňský podzim, kdy mě zachránil před šíleným Nefilim Helenou. Oblečený byl stejně jako ve Vancouveru, v trvale konzistentním stavu šupáctví - nikdy horší, nikdy lepší.

Vklouzl na židli naproti mně. “Chceš to dojíst?” zeptal se a ukázal na můj talíř.

Zavrtěla jsem hlavou a posunula talíř k němu. Okamžitě se na něj vrhl. “Co se děje?” vyzvídal mezi sousty rýže.

“Vždyť víš, co se děje. Seattle se řítí do pekla. Doslova.”

“Jo, to jsem si všim. Jaký to je být na volné noze a nemít žádný

povinnosti?”

“Je to na hovno. Z nějakýho důvodu mám pořád kudrnatý vlasy. I před tím, než se tohle stalo, jsem se zvykla česat sama a nikdy to nedělaly.”

Carter se usmál. “Pochybuju, žes to opravdu všechno dělala vlastnoručně. Teda účes určitě ano, ale část tvýho podvědomí to trochu doladila, aby to bylo dokonalý.”

Protáhla jsem obličej. “No, i kdyby to byla pravda, mám teď větší problémy.”

Krátce jsem mu shrnula své ranní dobrodružství a co se stalo u

Grega. Ještě i teď, když jsem mu o tom vykládala, mi jel mráz po zádech. Čekala jsem, že se Carter zachechtá a zavtipkuje si na můj účet, ale zůstal vážný.

“Musíš si dávat pozor,” poznamenal vážně. “Teď je všechno jiné. Jistě, bude to trvat jen chvíli, ale i když nemůžeš zemřít, je pravda,

že ses pustila do nebezpečné hry.”

“Musíme Jeroma najít. Máš představu, kde by asi tak mohl být?” Carter zavrtěl hlavou. “Ne, nám taky zmizel. Nevím o něm o nic víc

než ty.”

“Ale nejspíš bys o přivolávání a věznění démonů měl vědět víc než já.”

“Přijde na to. Co všechno víš?”

“Jen to, co jsem ti už řekla. Dante mi kromě adres neměl co nabídnout a ti další nýmandi měli jen spoustu zbytečných řečí.”

Carter zamával na servírku a poručil si panang kari a thajskou

ledovou kávu. Pak prsty jemně poklepával po stole s nerozhodným a zamyšleným výrazem. “Můžu ti říct, jak se to dělá,” nabídl mi

nakonec. “Ale nic víc. To je věc vaší strany, ne naší a my bychom do toho neměli zasahovat.”

“Rozdělit se o informace není to samý jako zasahování.”

Usmál se. “Přijde na to, jak to definuješ a vaši lidi jsou přeborníci na hledání mezer a technických detailů.”

“Jo, ale… Cartere,” povzdechla jsem si. “Opravdu nemám nikoho jinýho.” Dokonce, i kdybych byla jako sukuba v nejlepší formě, silně pochybuju, že by to na něj zabíralo, ale jistý druh Georginina

charisma jsem měla za všech okolností a on pro něj měl slabost.

Kromě toho mě měl rád a zajímal se o můj život, i když to občas dával najevo zvláštním způsobem.

Dorazila thajská ledová káva a on se odmlčel, aby si vzal pití. “Tak dobře. Řeknu ti, jak to funguje. Zjednodušeně řečeno démona

přivolají do nějakého objektu a když mají dostatek magie, zůstane k němu připoutaný a je v pasti. Znáš ty pohádky o džinech, ne? No,

děje se to víceméně na stejném principu. Člověk, který démona

uvězní, ho pak jednou za čas pustí, aby pro něj zařídil nějaké pochůzky.”

“Ale tenhle Jeroma jen drží pod zámkem.”

“Správně a proto je to těžší. Navíc jestli mají ti lidé jen trochu

zdravého rozumu, budou ten objekt s Jeromem držet na místě, kde

je hodně síly.” Napil se a čekal, až si to promyslím.

Věděla jsem, o čem mluví. Země byla posetá místy značné síly -

posvátná místa, geopatogenní zóny, místa nasáklá magií. Každý,

kdo se zabýval mytologií, musel narazit na nesčetné odkazy na ně a

na roli, kterou hrály v lidské historii. Ale byl s tím jeden problém. “Jen v Seattle jsou jich desítky,” uvažovala jsem nahlas.

Carter přikývl. “Jo. Dokonce i kdybys ho našla, síla toho místa bude maskovat sílu pocházející ze spoutaného démona a bez tvých

smyslů, které momentálně nemáš, najít ho bude málem nemožné. Bude ti muset pomoct ještě další nesmrtelný, čím mocnější, tím líp, případně člověk nadaný psychickými schopnostmi.”

Zasténala jsem. “Ty mi pomoct nesmíš a démoni nebudou chtít.” Přinesli panang kari a Carter ho začal nadšeně pojídat. “Tohle teď

nechme stranou a předpokládejme, že jsem ten objekt našla, ať už je

to cokoliv. Co pak?”

“Hm, to je taky těžký. Vyšší nesmrtelný to dokáže bez problémů otevřít.”

“Ale já ne.” Pomalu jsem do toho začínala vidět a moc mě to

nepovzbudilo.

“Ne, a to ani kdybys měla své schopnosti. Kouzelník to nejspíš zamkl

- zapečetil - a nižší nesmrtelný si s tím neporadí. Objekt se obvykle zapečetí, pečeť se pak rozlomí na dva kusy a oba se samostatně uschovají na nějaké bezpečné místo. Obvykle si jeden nechá

kouzelník a jestli měla ona nebo on pomoc jiného démona, řekl bych,

že ten druhý kousek dostane on. Nebo kouzelník může schovat oba

dva.”

“Myslíš, že v tom má prsty nějaký jiný démon?”

Polkl. “Rozhodně. Nicméně kdybys získala kusy té pečetě, dokázala

bys ten objekt odemknout a Jeroma vysvobodit.”

Když jsem poprvé zahlédla Cartera stát u mého stolu, byla jsem plná naděje a přesvědčení, že se tahle nemožná situace už brzy vyřeší a dostaneme Jeroma zpátky, ale teď jsem byla o hodně větší pesimista než předtím.

“Tak abychom si to ujasnili. Jediný, co musím udělat, je najít ten mystický objekt, ve kterým je Jerome zamčenej a kterej nemám žádnou šanci ucítit. Jen co ho budu mít, pak prostě přinutím kouzelníka a démona, aby navalili ty kusy pečeti.”

“Jo,” souhlasil Carter a olízl vidličku. “Trefilas to docela přesně.”

“Do prdele.” “Jo.”

“Sice to chápu, ale nemůžu nic dělat. Nemám páru, kde vůbec začít.”

V jeho šedých očích to zajiskřilo. “Pečeť je z křemene.”

“Ano…”

“Ručně vyřezávaného lidskou rukou.”

Zvedla jsem obočí zvědavá, kam to povede.

“Někým, kdo zná magii a runy.” S očekáváním se na mě podíval.

“A?”

“Kolik lidí v Seattle podle tebe odpovídá tomu popisu?” Nečekal, až

se vymáčknu. “Moc ne.”

Carter a ty jeho hádanky. “Říkáš, že bych měla najít toho, kdo tu pečeť vyrobil a doufat, že vyklopí, kdo si ji objednal?”

“Správně. Taky by ti mohl povědět, jaké jsou zvláštnosti té pečeti. Bývá to kruh asi takhle velkej.” Roztáhl prsty asi do velikosti

čtvrtdolaru. “Ale barva a provedení se bude lišit podle druhu té věci, kterou schovává.”

“Bože, to ale je složitý.”

“Georgino, snažíš se najít démona, kterého zajali a spoutali jako součást velké politické mocenské hry. Cos bys čekala jinýho?”

“Máš recht,” zabručela jsem. “Mám ještě jednu otázku, ale nemá nic společnýho s pečetí.”

“Sem s ní.”

“Proč vybouchla ta kamna u Grega?”

“Unikal tam plyn.”

“Z ničeho nic?”

Pokrčil rameny. “Divný věci se dějí v jednom kuse.”

Chvíli jsem na něj hleděla a dumala, jestli bych ho mohla dotlačit k jasnější odpovědi. Říkal, že nesmí přímo zasahovat, ale Carter mi už jednou zachránil život. To, že se tady ukázal, bych náhodou taky

moc nenazvala… bylo by možný, že mě celej den sledoval? Mohl ten požár urychlit, aby mě zase zachránil? Kdybych chtěla být stejně puntičkářská jako démoni, jeden by mohl namítat, že dotknout se

Grega by byl přímej zásah, ale poškodit kamna už ne a jak je to pro

anděly typické, Carter vlastně svou účast nepopřel.

Rozhodla jsem se netlačit na pilu. Jestli Carter nechtěl přiznat, že mi pomohl, nejspíš na to měl dobrej důvod. S povzdechem jsem se

podívala na hodiny. “No, technicky vzato mám ještě pořád dovolenou, takže bych toho měla využít a sehnat toho výrobce pečeti.”

“Hodně štěstí,” popřál mi Carter. “Ale žerty stranou, to, co jsem ti

předtím řekl, jsem myslel vážně. Dávej na sebe pozor nebo se aspoň

do toho nepouštěj sama.”

“Jseš si opravdu jistej, že nemůžeš porušit pravidla a jít se mnou?”

ptala jsem se maličko toužebně.

“Ne, ale proč chceš mě, když existuje hromada dalších kandidátů?” Zazubil se a pokynul hlavou k něčemu za mými zády.

Ohlédla jsem se a uviděla Setha, jak stojí u pultu, kde prodávali jídlo,

co si lidi brali s sebou. Rychle jsem se obrátila zpátky k Carterovi.

“Hele, jak to-” Carter byl pryč.

V tu samou chvíli mi servírka dala na stůl účet, který zahrnoval i Carterovu konzumaci. “Zatracení andělé,” zabručela jsem a vylovila kreditku. Pak jsem se otočila a prohlížela si Setha. Žaludek se mi kroutil jako obvykle. Jako by cítil, že se na něj dívám, najednou se

obrátil a podíval se mi do očí. Chvíli vypadal překvapeně a pak zvedl ruku v gestu, které mě znamenat počkej chvíli.

O pár trýznivých minut později přišel k mému stolu, v ruce sáček s jídlem.

“Ahoj,” pozdravila jsem. “Ahoj.”

“Oběd?” Najednou jsem byla v rozpacích, že mám před sebou dva

talíře.

“Jo. Vlastně jedu domů pracovat. V kavárně a v obchodě je hlava na hlavě a dělají děsnej kravál.”

“Myslela jsem si, že dokážeš pracovat za jakýchkoliv podminek.”

Zavrtěl hlavou. “V těchhle dnech se hůř… soustřeďuju než obvykle.” Chvíli si mě prohlížel a pak odvrátil pohled, ale za tu chvíli mě brnělo celé tělo. Seth si odkašlal. “A co ty?” Přinutil se zase se na mě

podívat. “Vypadáš… ani nevím. Neklidně. Ne tak mizerně jako včera,

ale pořád ustaraně. Další intriky nesmrtelných?”

Pořádnou porci mé současné nervózy měla na svědomí jeho pouhá přítomnost. “Obávám se, že ano.”

“Takže ještě pořád jste Jeroma nenašli a ty jsi ještě…”

Teď přišla řada na mě, abych se podívala někam jinam. “Jo. Dnes ráno jsem sledovala nějaký stopy, který by mohly vést k Jeromovi a

bylo to tak trochu… no, to není důležitý. Řekněme, že to nebyl

příjemnej zážitek a stejně jsem se nikam nedostala.” Zase jsem se podívala jeho směrem a dala si záležet, abych se dívala na tričko Blondie a ne jemu do očí. “Ještě se musím po něčem podívat a pak

už to pro dnešek zabalím.”

“No, řekl bych, že to je docela fajn.” Neklidně se ošil a to trapné napětí, které bylo pro nás tak typické, se ještě znásobilo. Snažila jsem se vymyslet něco, co bych řekla, ale nic mě nenapadalo.

“Takže,” začal nakonec on. “Vím, cos předtím říkala… ale stejně se

musím zeptat. Můžu pro tebe něco udělat?”

Chtěla jsem mu odseknout, že ho už nepotřebuju, ale na okamžik se

mi vybavil Greg a měla jsem vztek sama na sebe, že mě zase vyděsil. Nechtěla jsem vypadat jako dáma v nesnázích, nechtěla jsem žít ve strachu a věšet se na nějakýho chlapa, aby mě hlídal. Gregova váha a moment překvapení mi jasně ukázaly, že sebeobrana vždycky nezabírá a někdy bylo těžký postavit se

nebezpečí sám. Vzpomněla jsem si na Carterova slova: Proč chceš mě, když existuje hromada dalších kandidátů? Než jsem si to stačila promyslet, vyhrkla jsem: “Šel bys se mnou?” Těžko říct, koho z nás

dvou jsem překvapila víc. “Tam, kam máš namířeno?”

Přikývla jsem. “Jo. Ale jestli máš něco na práci…”

“Půjdu,” souhlasil rychle. Zvedl sáček s jídlem. “Smí se v tvým autě jíst?”

“Klidně se najez hned, protože zatím sama nevím, kam pojedeme.”

Nechala jsem Setha u stolu, aby se najedl, šla ven a vyřídila několik telefonátů. Nejdřív jsem volala Dantemu. Naštěstí to zvedl, ale neporadil mi.

“Ty hledáš někoho, kdo vyřezává krystaly?” ptal se nevěřícně. “Nezabývám se těmi nesmysly z New Age.”

“Jo. O přivolávání a věznění démonů jsem se už dověděla trochu víc. Zjevně s tím má co dělat nějakej druh pečeti, jakou dokáže vyrobit

jen mistr řemesla.”

“Nikoho takovýho neznám. I když mi to drásá srdce, musím přiznat,

že o tom nemám ani páru.”

“No, mám radost, že taky máš svý hranice.”

“Je ti jasný, sukubo, že až se příště uvidíme, jseš až po uši v průseru.”

Když jsme domluvili, zkusila jsem Erika. Taky to zvedl a jak u něj bylo běžný, nesnažil se vyzvídat, k čemu tu informaci potřebuju. “Někdo by tady byl,” přemítal. “Už jsem od ní kupoval šperky z

křišťálu s vyřezávanými posvátnými symboly - ankhy a kříži. Nevím,

jestli pracuje s tajnými naukami a zaříkáními, ale ona je jediná, koho tady v okolí znám.”

Vyžádala jsem si její jméno a adresu a vrátila se dovnitř. Seth už málem dojedl, házel to do sebe skoro tak rychle jako Carter. “Máme

už cíl naší mise?”

Přikývla jsem. “Jo. Dokonce to ani není daleko.”

No jo, Carnation sice nebylo moc daleko, ale stejně mimo seattleské městské i příměstské zástavby. Byla to jedna z několika malých

vesnic na západním okraji státu Washington, na jedné straně byla

divočina Cascade Mountains a na druhé poušť.

Zastavila jsem se u Starbucka, abych se trochu nadopovala

kofeinem, protože to nejspíš budu potřebovat. Když mě Seth

požádal, abych mu objednala moka Frappuccino, málem jsem vrazila

do jejich okýnka pro obsluhu v autě.

“Obsahuje to kofein,” upozornila jsem ho.

“Já vím, ale opravdu mi to chutná. Maddie mě přemluvila a už jsem

na tom závislej.”

Pak jsme v naprostým tichu jeli asi deset minut. Kdyby nebylo Jeromova uvěznění, řekla bych, že z tohohle jsem byla za posledních čtyřiadvacet hodin vyjevená nejvíc. Seth pil něco s

kofeinem, nevídané, neslýchané. Vyhýbal se mu celá léta a navzdory

mé jasné závislosti a neustálému přemlouvání, po celou dobu

našeho vztahu neprojevil žádnej zájem. Přesto ho Maddie - Maddie! -

nějak přiměla, aby změnil názor?

Ani jsem netušila, proč mě to tak uráží, protože to na mou duši byla

jen maličkost ve srovnání s velkými plány všehomíra. Přesto jsem si nedokázala pomoct a cítila se ublíženě. No, možná, že ublížená

nebylo to správný slovo, spíš neschopná. Ona ho ukecala na něco,

co se mně nepovedlo, ale proč? Proč ona a já ne? Byla víc inspirující? Záleželo mu víc na ní než na mně?

“Děje se něco?” zeptal se nakonec Seth. Mé mlčení a železné sevření volantu mu nejspíš napovědělo, že něco není v pořádku.

“Nic,” zalhala jsem. “Jen mi tohle všechno dělá starosti.” “To není pravda.”

“Že mi to dělá starosti?”

“Dobrá, jistě, že dělá, ale kvůli tomu nejseš tak naštvaná. Rozčiluje tě

tohle.” Koutkem oka jsem zahlédla, jak mávl Frappuccinem. Ještě pořád mě dobře znal.

“To je kravina. Proč by mě to mělo zajímat?”

Povzdechl si. “Protože tě znám. Vztekáš se, protože jsem uděla něco, o čem jsem vždycky tvrdil, že to dělat nebudu.”

“Proč by mě to mělo zajímat?” opakovala jsem strnule. “Jsem ráda,

že sis rozšířil obzory.” Pohled, kterým mě obdařil, mi napověděl, že

ví svý.

Na adresu, kterou mi dal Erik, jsme dojeli bez další hádky hlavně

proto, že jsme pak už byli zticha. Dům byl starší srub umístěný v tak

obrovské zahradě, že by z ní v Seattle bylo několik parcel.

Zahradními ozdobami - jelen a trpaslík, abych zmínila aspoň některé

- byl přecpaný celý trávník a na verandě se houpaly zvonkohry.

Zaklepali jsme a za chvíli nám otevřela žena něco před padesátkou nebo možná kousek po ní. Vlasy měla obarvený nepřirozeným odstínem červené a mně se hned vybavila Tawnynina současná

barva. Její až příliš přiléhavý top jí zvedal poprsí do hlubokého

kulatého výstřihu a taky neměl moc daleko k tomu, co by na sebe

navlékla Tawny, i když ten její by určitě nebyl tak ošuntělý. Žena se

na nás nedívala nepřátelsky, spíš zvědavě. “Ano?” “Dobrý den,” pozdravila jsem. “Jste Mary Wilt-”

“Panebože!” vyjekla, protože se právě pořádně podívala na Setha.

“Vy jste Seth Mortensen!”

Seth ztuhl a vyměnili jsme si pohledy. “No, ano…”

Vypoulila modře podmalované oči a málem nad ním slintala.

“Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu tomu uvěřit! Na mé verandě stojí Seth Mortensen! Poznala jsem vás podle vaší webstránky, dívám se na ni každý den, každý, každičký den! Panebože. Panebože! Jsem váš největší fanoušek. Pojďte dál!”

Seth vypadal, že okamžitě a rázně práskne do bot, ale dloubla jsem

do něj, aby šel dovnitř. Takový zvrat událostí byl kapánek nečekaný -

a pošahaný - ale mohli jsme na tom vydělat.

Vešli jsme dovnitř. Dům nevypadal nijak zvláštně. Výzdoba byla modernější, než se zvenčí zdálo, všechno v odstínech neutrálních barev. Bylo to tam zabydlené, mnohem víc sošek, než bych považovala za vkusné, ale celkem to bylo příjemný místo. Některé

figurky byly vyřezané z křišťálu, což jsem brala jako dobré znamení.

“Pojďte dál, pojďte dál,” rozplývala se Mary a pokynula k obývacímu pokoji. “Posaďte se, prosím. Smím vám něco nabídnout? Ledový

čaj? Kávu? Tequilu?”

“É… ne. To je v pořádku,” řekl Seth, kterému to všechno začínalo být čím dál víc nepříjemné. “Děkuju vám.”

Sedli jsme si na gauč a Mary se uvelebila do křesla naproti nám. Naklonila se dopředu, což nám dopřálo víc než štědrý pohled na její poprsí. “Co pro vás můžu udělat?” zeptala se. “Přišel jste si něco koupit? Udělám pro vás cokoliv, opravdu cokoliv.” Zazubila se na Setha, což dělalo její cokoliv nad slunce jasnějším. “Jste mnohem roztomilejší než jsem čekala. Když už jste tady, podepíšete mi vaše knihy? Mám je všechny.”

Ukázala na řadu polic na zdi a fakt, Sethovy knihy na nich trůnily na významném místě. Sama jsem byla Sethovým dlouholetým fandou

už dřív, než jsme spolu začali chodit a neklidně jsem přemítala, jestli jsem tenkrát taky tak vyšilovala. Kdyby věděla o přednostní kopii,

kterou mi daroval Seth, nejspíš by se skácela v mdlobách.

“Jistě,” souhlasil Seth. “É… moc rád.” Dloubl do mě loktem, zcela zjevně proto, abych se už konečně dala do díla, kvůli kterému jsem

sem přišli, a zachránila ho. Pořád ještě jsem byla podrážděná z naší hádky v autě a málem jsem si užívala dívat se na něj, jak ho drží ve spárech.

“Vlastně jsme sem nepřišli, abychom něco kupovali,” řekla jsem jí. “Potřebujeme něco zjistit o jednom kousku, který jste možná

nedávno pro někoho dělala.”

Mary se obrátila ke mně a zdálo se, že si mě poprvé všimla až teď.

Její rozdováděný masožravý úsměv trochu povadl a dokonce začala vypadat trochu podezíravě. “Kdo jste říkala, že jste?”

“Georgina. Napadlo nás, jestli jste nedávno něco nevyráběla pro nějakého klienta. Je to vyřezávaný kruh asi takhle velký a jsou na něm symboly arkány.” Naznačila jsem stejnou velikost, jakou mi ukázal Carter.

Byla čím dál bledší a opatrnější. “Nevím.”

Zakabonila jsem se. “Vy si to nepamatujete?”

Zavrtěla hlavou. “O své práci si vedu záznamy, ale ty jsou důvěrné. Takové informace nesmím prozrazovat.”

“Je to opravdu důležité,” přemlouvala jsem ji. “Myslíme si… že souvisí s jistým zločinem.”

“Je mi líto, Giselle, ale jestli nejste od policie, nic vám o tom nemůžu říct.”

“Georgina,” opravila jsem ji. Dokonale jsem chápala její odhodlání neposkytovat informace o klientech cizím lidem, ale právě teď mě nějaká morálka zajímala jako loňskej sníh. Pro změnu jsem loktem šťouchla já Setha v naději, že se do toho vloží a použije svou

spisovatelskou božskou moc. Chvíli mu trvalo, než zabral, ale

nakonec se povedlo.

“Hodně by nám to pomohlo, Mary. My - já - bych si to opravdu vážil.” Trochu koktal, ale podle toho, jak se jí rozzářila tvář, by jeden řekl, že

jí právě šeptá do ouška ta nejvášnivější slova.

“Ach, Sethe,” povzdechla si. “Opravdu bych pro vás udělala cokoliv,

ale snažím se respektovat soukromí svých klientů. Muž jako vy tomu určitě bude rozumět.”

“No, ano, samozřejmě, já-” Šťouchla jsem ho znovu. Střelil po mně rychlým pohledem a pak se zase zadíval na ni. “Samozřejmě, že to chápu, ale jak jsem řekl, je to opravdu důležité.”

Bojovala sama se sebou a já nechtě obdivovala její zásady. Měla jsem pocit, že ji nezlomíme a taky se mi zdálo, že Seth už

asertivnější nebude. Podívala jsem se za ni a všimla si chodbu, která vedla do další části domu. O své práci si vedu záznamy.

“Máte pravdu,” řekla jsem z ničeho nic. “Přece nemůžeme očekávat,

že bude na potkání rozdávat takové informace, že Sethe?”

Zase se ke mně obrátil a zvědavě se na mě díval. “Ano?” Byla to spíš otázka než souhlas.

Mary se úlevou div nesesypala a hltala Setha očima. “Ach, věděla jsem, že to pochopíte. Hned jsem poznala, že přemýšlíme úplně stejně. Spřízněné duše a tak dál, že? Už podle toho, jak píšete-”

“Mary?” přerušila jsem ji.

Podívala se na mě, jako by ji zase překvapilo, že tam pořád jsem. “Mohla bych použít toaletu?”

“Toaletu?” opakovala, jako by to byl ten nejpraštěnější nápad pod

sluncem.

“Byla to dlouhá cesta,” vysvětlila jsem jí sladce. “Kromě toho vy a Seth budete mít šanci poznat se navzájem, zatímco vám bude podepisovat knihy.”

Zase se rozzářila a obrátila zpátky k Sethovi. Mně už nevěnovala ani jediný pohled. “Ale jistě! To je skvělý nápad, Georgio. Je to na konci chodby.”

Vstala jsem. “Díky.”

Krátce jsme se se Sethem na sebe podívali. V jeho očích byla panika

a varování. Nechtěl s ní zůstat sám a taky věděl, že se tak snadno nevzdám. Podezíral mě, že mám něco za lubem.

Měl pravdu. Právě jsem měla v plánu prošťourat Maryiny záznamy.

Kapitola 15

Hnala jsem se chodbou a poslouchala Maryino vzrušené kdákání. Na konci chodby jsem viděla dveře na toaletu a cestou další tři. Byly zavřené. Skvělý. Proč jen musely být zavřené? Při mým štěstí budou nejspíš vrzat. Mohla jsem jen doufat, že Mary bude pořád mluvit tak nahlas a bude příliš zaujatá něčím jiným, než aby si toho všimla.

První dveře se otevřely - bez zavrzání - do ložnice. Postel byla rozházená a oblečení na hromadách u zdi. U jedné stěny byl

přiražený starý prádelník a noční stolek s nějakými papíry stál blízko druhé. Na stropě měla zrcadlo.

Otřásla jsem se a uvažovala, že prozkoumám ty papíry na nočním stolku, ale pak jsem se radši rozhodla nechat to na potom a zkusit, jestli za některými z těch dalších dveří nenajdu její pracovnu. Tiše jsem zavřela dveře a pokračovala chodbou.

Druhé dveře zavrzaly a já ztuhla. Čekala jsem, že se na mě každou chvíli Mary vyřítí ve snaze mě zpráskat některou ze Sethových knih. Nebyla jsem si jistá, jestli jeho spisovatelská popularita sahá tak

daleko, aby mě zachránila, až mě Mary načapá, že tady slídím. Sice

nevypadala násilnicky, ale jeden nikdy neví. Naštěstí nepřestávala mluvit a já strčila hlavu do druhého pokoje. Byla to jen další ložnice, tentokrát pro hosty, celá zaprášená a nebyly v ní žádné osobní věci. Zavřela jsem dveře a když zase zavrzaly, udělala jsem obličej. Ještě jedny dveře.

Jackpot.

Třetí místnost nebyla jen kancelář, ale taky něco jako dílna. Podél zdi

se táhl široký stůl pokrytý krystaly - křišťál, záhněda a tak dál - vůbec nebo jen částečně opracovanými. Některé byly drsné a zubaté, jiné vyleštěné a vyřezávané. Nástroje, jako nože a dláta ležely opodál

spolu s důmyslnějším a moderněji vypadajícími zařízením, které

jsem nedokázala identifikovat. Možná to byl nějaký typ laserového nože.

Hotovou výhrou byla dvouzásuvková kartotéka u zdi. Vrhla jsem se k

ní, ale pořád jsem natahovala uši směrem k Maryinu tlachání, a otevřela první šuplík. Bylo v ní víc než sto složek se jmény. Jednu z nich jsem náhodně vytáhla a viděla, že v nich skutečně má zakázky

na práci. Byl tam popis jejího výrobku, informace o klientovi, jeho

postavení v zaměstnání a fotka hotového výrobku. Bohužel mi tyhle informace nebyly k ničemu. Neměla jsem tušení, jak se jmenoval ten,

kdo si tu pečeť objednal - a vlastně ani o tom, jestli ji opravdu dělala

Mary.

Frustrovaná jsem otevřela další šuple a našla finanční záznamy, jako třeba účty a výpisy z banky. Byly tam taky desky nadepsané

´pracovní protokoly´, roztříděné po měsících. Dychtivě jsem vytáhla aktuální měsíc a objevila jednoduchý seznam termínů, jmen klientů a stručných popisů výrobků. Všechny - kromě tří posledních - byly odškrtnuté. Zjevně je už dodělala.

Prohlížela jsem datumy před Jeromovým zmizením a srovnávala je s popisy výrobků. Soška Zelené Táry, náramek, dýka athame. Za

poslední tři měsíce jsem si všimla tří faktur: kulatý přívěsek, talisman, medailon. Jméno ani jednoho z klientů mi nic neříkalo. Žádnej div,

stejně nejspíš použil falešné.

Vrátila jsem se k první zásuvce a vyhledala složku každého klienta. Přívěsek měl správnou velikost a tvar, ale byla v něm vyvrtaná dírka

pro řetízek nebo šňůrku. Nevím proč, ale něco mi říkalo, že v pečeti žádný díry nebudou. Talisman měl jiný tvar, byl hrubší a oválný, vypadal spíš jako kamínek, který někdo nosí v kapse pro štěstí.

Pomalu jsem začínala panikařit. Trvalo mi to moc dlouho a už jsem neslyšela Maryin hlas. Bože, to se to špiónovalo, když jsem se mohla udělat neviditelnou. Třesoucíma se rukama jsem vytáhla další složku

- pro medailon. Klient se jmenoval Sam Markowicz a vyzvedl si ho před čtyřmi dny. Na fotce byl plochý kotouček o velikosti čtvrtdolaru vyrobený ze záhnědy a byly na něm vyleptané symboly, které jsem

neznala. Bylo to ono? Ze všeho nejvíc se to podobalo Carterovu

popisu. Možná bych našla i další shody - mohl to objednat už před měsíci - ale už jsem neměla čas se v těch složkách prohrabávat.

Strčila jsem fotku medailonu do kabelky, zaklapla šuple a mazala na

chodbu.Tak napůl jsem čekala, že se mi Mary výhružně postaví do

cesty.

Ale neměla jsem se čeho bát, ani na chvíli se nevzdálila od Sethova

boku - doslova. Seděla teď na mým místě a přimáčkla Setha mezi

sebe a opěradlo gauče. Dva štosy knih ležely na konferenčním stolku

a jednu otevřenou měl na klíně. Když jsem vešla, právě ji podepsal a

s úlevou ke mně zvedl oči.

“Ale vidíte,” říkala právě Mary, “zatímco se O´Neill dokáže vzepřít temnotě v sobě, nikdy se nepřemůže, aby se otevřel Cadyové. Samozřejmě je chvílemi zranitelný - jako v té scéně v jeskyni v

Dominant Eclipse - ale pořád se drží zpátky - přesně jako na verandě

v Memories of Man - a tak není divu, že-”

“Hej,” řekla jsem vesele. “Asi bychom měli jít.”

Seth okamžitě vyskočil z místa s pohledem živočicha, který si právě ukousl nohu, aby se dostal z pasti. “Ano. Nebudeme už dál Mary zdržovat.”

Mary taky vstala. “Ne, to nic, to je v pořádku! Opravdu je to v pohodě. Stejně jste mi ještě nepodepsal všechny knihy.”

Seth se zašklebil, popadl poslední tři knihy a rychle do nich nadrásal svůj podpis. “Děkujeme, že jste si s námi promluvila,” loučil se. “Rád jsem vás poznal.”

“Opravdu musíte odejít?” žadonila. “Brzy bude večeře.” Šlehla po

mně vyčítavým pohledem. “Jestli potřebuje odjet jen Ginger, později vás svezu svým vanem-”

“Ne, vážně,” řekl Seth couvaje, až stál vedle mě. “Vážím si toho, ale víte, musím se vrátit ke psaní.”

Vyprostit ho odtud byla práce pro vraha. Mary prosila dál a nabízela všechno možný od slevy na šperky až po málem otevřené sexuální návrhy.

“Šlápni na to a neohlížej se,” nařídil Seth, jen co jsme se dostali do auta.

Provedla jsem a vyřítila se z její příjezdové cesty tak rychle, jak jen to šlo. Hlína a štěrk se rozlítly na všechny strany.

“Tak tohle,” dumala jsem, “je přesně ten typ fandy, kvůli kterým spisovatelé radši nevylézají ze svých brlohů.”

Seth si opřel hlavu o opěradlo. “Tohle mi už nikdy nedělej. Nikdy.” “Nebyla jsem moc daleko. Slyšela bych tě volat o pomoc.”

“Kdyby nejdřív použila éter, tak ne. Bože, Georgino, chytila mě za

stehno.”

“Pro tebe jsem Ginger.”

“Prosím, řekni mi, žes tam našla něco užitečnýho. Vím, žes nebyla

na toaletě.”

“Jasně, že ne. Vloupala jsem se jí do pracovny a vyplenila jí složky.” Zasténal. “Ještě k tomu i vloupání.”

“Hele, jsem přece pekelný stvoření a technicky vzato nás sama

pustila dovnitř.” “Cos našla?”

S očima upřenýma na cestu jsem šátrala v kabelce, dokud jsem

nenašla tu fotku a podala ji Sethovi.

“To je ono?” zeptal se.

“Nejsem si jistá. Ten popis se na ni hodí, ale nevím dost, abych to mohla říct s jistotou.”

“Hmmm.”

Seth si ji prohlédl a zasunul mi ji do kabelky. Pár minut jsme jeli a nemluvili, až jsem se nakonec zeptala: “Já byla jako fanoušek taky

tak děsná a chovala se tak potrhle?”

“Bože, to ne,” polekal se. “Vůbec ne. Bylas okouzlující a roztomilá a-” Okamžitě sklapnul, ale ta slova pořád mezi náma visela. “Tys vůbec nebyla taková. Ani trochu,” dostal ze sebe nakonec. Měl zastřený

hlas, jako by skrýval nějakou emoci, ale nedopátrala jsem se, jakou.

Tu poznámku jsem chtěla pronést lehkým tónem, jen abych udržela rozhovor, nicméně to dopadlo jako v poslední době se vším a

najednou ta slova měla větší význam než jsem měla v plánu. Vybavilo se mi, jak jsme se se Sethem poprvé setkali, když jsem vůbec nevěděla, kdo to je. Vychrlila jsem ze sebe své pocity k

oblíbenému autorovi a neměla ani páru, že mluvím právě s ním. Na

rozdíl od Mary jsem na jeho web nechodila a neměla tušení, jak vypadá.

Seth si odkašlal. “Co teď budeš s tím obrázkem dělat?”

S úlevou jsem skočila po novém tématu. “Nejspíš budu muset někoho sehnat, aby to identifikoval. Možná Erika. Nebo Danteho.”

Zase bylo ticho a cítila jsem, jak kolem nás stoupá napětí. Dante. Další neškodné slovo, které může vést k nečekaným důsledkům. Čekala jsem, že Seth zase začne mluvit o něčem jiným, ale místo toho to začal řešit.

“Je divný vidět tě s Dantem.”

“Nechtěls říct, že je divný mě vidět s kýmkoliv jiným?”

“No…”

Dokonce i když jsem se dívala na cestu, bylo mi jasný, že má ten zamyšlený, mírně nesoustředěný pohled, který znamenal, že uvažuje, jak nejlíp formulovat další slova. Kdysi jsem ten pohled milovala, ale teď jsem byla ve střehu.

“Samozřejmě, do jisté míry,” přiznal nakonec. “Vždycky to bude divný. Ale pokaždý, když s ním mluvím, si prostě myslím…”

“Jestli z tebe vypadne, že jsem mohla dopadnout líp, okamžitě zastavím.”

“É… ne. Chtěl jsem jen říct, že nevypadá jako tvůj typ.”

“To je málem to samý. Mluvíš jako Hugh a všichni ostatní a už toho mám plný zuby! Na mou duši je úplně jedno, s kým budu chodit, ty s ním nikdy nebudeš spokojenej.”

“To není pravda,” bránil se Seth. “Je to jen… když jsi s ním, máš

horší náladu a jsi cyničtější. Nebývalas taková. S ohledem na to, co

jsi, to možná bude znít hloupě, ale přinášíš světu dobro.” “Ale no tak,” přerušila jsem ho.

“Myslím to vážně. Možná jsi pekelné stvoření, ale lidi se vedle tebe

cítí líp. Mluvíš a usmíváš se takovým způsobem, který funguje na každého. Jsi milá, máš dobré srdce, zajímáš se o ostatní…” Povzdechl si. “Ale když jsi s Dantem, jako by z tebe vysál světlo, které z tebe obvykle vyzařuje.”

“To světlo zmizelo už hodně dávno,” řekla jsem trpce. “Dlouho

předtím, než se objevil.”

“To není pravda. Je pořád tam a jestli chceš s někým chodit, najdi si někoho, kdo ho uvidí, kdo tě bude kvůli němu milovat a pomůže ti,

aby to světlo zářilo dál.”

Někoho takového jsem už měla, pomyslela jsem si. Tebe.

“S Dantem nám to klape a je mi úplně jedno, co si kdo z vás myslí.

On mi rozumí.”

“Ne,” řekl Seth rázně. Mluvil tiše, ale cítila jsem, jak se zlobí. “Nerozumí.”

“Co jinýho bych měla dělat? Dostals mě do bezvýchodiskové situace. Dobře víš, že nemůžu chodit s žádným hodným mužem, protože

nechci riskovat, že mu ublížím, ale taky nechci zůstat sama. On je

má jediná možnost.”

“Tohle nesmíš dělat. Předtím, když jsme byli spolu, nebývalas

taková. Nechlastala jsi v jednom kuse a nesouložila s cizími chlapy

na záchodech!”

Udělala jsem to samý jako tátové na výletě a zajela autem na kraj silnice. Byla to dlouhá venkovská dálnice a nebyl na ní moc velkej provoz. Seth na mě nevěřícně zíral. “Co to děláš?”

“Nechci, abychom sjeli do pankejtu!” zavrčela jsem a obrátila se, abych se mu mohla dívat rovnou do očí. “A můžeš mluvit o štěstí, jestli tě nevykopnu z auta a nebudeš muset zbytek cesty šlapat

pěšky. Hele, chceš vědět, proč jsem nechodila s kdejakými nýmandy,

když jsme se potkali? Protože jsem nechodila s nikým. Vzala jsem si,

co jsem potřebovala a šla domů sama. Proč je to najednou takovej průser, když chci s někým být?”

“Je úplně jedno, jestli s někým chodíš nebo ne, jen by ses měla přestat takhle chovat!”

“Chceš mi nařizovat, co mám dělat? Nemáš na to žádné právo! Nic ti

po tom není!”

“Kamarádi mají plné právo říct svým kamarádům, že sešli ze správné cesty,” štěkl na mě.

“To jsou kraviny! Nikdy jsem tě neviděla, že bys zasahoval do života kohokoliv jinýho a bylo jedno, jak moc si ho podělal, ale do mýho se musíš pořád vměšovat. Proč se tolik staráš o to, co dělám?”

Když jsme spolu chodili, Seth i já jsme zvýšili hlas jen zřídka a ani zdaleka se to nechytalo na náš současný výkon. Byl zázrak, že se okna nevysypala z rámů.

“Protože mi na tobě záleží! Řekl jsem ti to na tom večírku - rozchod

neznamená, že ti na tom člověku přestane záležet.”

“Ale znamená, že ho musíš nechat odejít.” Byla jsem tak vzteklá, až

mi málem tekly slzy. “Nemůžeš mít obojí, nemůžeš se mě zbavit a pak se snažit si mě zase k sobě připoutat.”

“Nikdy jsem se tě nechtěl zbavit.”

Bez slova jsem se na něj dlouho dívala a cítila, jak se mi ty zrádné slzy tlačí do očí čím dál víc. “Tak proč jsi to udělal?”

Po všem tom křiku zněl jeho hlas málem jako šepot. “Protože jsem tě chtěl zachránit.”

“To nejde,” zašeptala jsem a s námahou polykala slzy. “Nesmíš v tom pokračovat, musíš se o to přestat snažit. Je příliš pozdě.”

“Ne.” V očích měl celé své srdce a moje to trhalo na kusy. “Pro tebe

ne. Nikdy nebude.”

Nevím, jak přesně se to stalo, ale najednou jsme se líbali. Jeho rty byly stejné, jak jsem si je pamatovala, něžné a silné a nádherné. Nebyl to nesmělý polibek a ani ten typ ´serveme hadry jeden z druhého´. Byl dychtivý a zoufalý, jako bychom se prodírali pouští a teprve teď našli vodu, kterou potřebujeme k přežití. A ze všeho

nejlepší bylo, že to byl jen polibek, jen já a Seth. Nekradla jsem mu

energii a sukuba se nijak neprojevovala. Nemuseli jsme přestat ze strachu, co by se mohlo stát. Mohli jsme se líbat donekonečna a nemuseli se jeden od druhého odtahovat.

Jenomže jsme to udělali.

Prudce jsme od sebe odskočili a já věděla, že šok na jeho tváři

odráží můj vlastní. Co jsme to provedli? Vážně jsme to udělali? Byl to skutečný polibek, takový, po jakém jsme vždycky toužili, ale

nenapadlo nás, že ho kdy můžeme zažít.

Okamžitě jsem se otočila a zírala na silnici před sebou. Byla jsem

celá strnulá a hlavu jsem měla prázdnou… a přesto jsem byla živá a plná vášně. V tom polibku byl celý svět, ale nevěděla jsem, jak bych měla reagovat a co bych teď měla dělat a tak jsem udělala tu největší

volovinu na světě - nastartovala jsem auto. “Měli bychom se vrátit.”

“Ano,” souhlasil a znělo to stejně vykolejeně jako se já cítila.

Odvážila jsem se na něj podívat koutkem oka. Oči měl upřené přímo před sebe a ty nádherné rty měl sevřené v přímku, která ho tak nějak dělala silným a zranitelným zároveň. Chtěla jsem se k němu naklonit, políbit ho znovu, zapomenout na zdravý rozum a roztát jako před

chvílí. Chtěla jsem, aby ten úžasný pocit trval věčně.

Nicméně místo toho, abych se nějak srovnala s tím, co se stalo, jsem

se zachovala jako zbabělec a šlápla na plyn. Zpátky do města jsme

jeli v stísněném mlčení, ani jeden z nás se o tom polibku nezmínil,

ale oba jsme na něj mysleli. Vysadila jsem ho u knihkupectví a rozloučila se zdvořilým díky za pomoc. Odpověděl stejně zdvořile - věnujíc mi poslední zadumaný pohled - a šel k svému autu. Dívala jsem se jak odchází a ukládala si do paměti každou linii jeho těla a chůze. Svářily se ve mně všechny myslitelné emoce a já neměla zdání, která z nich by si zasloužila vyhrát.

Když jsem vešla do svého bytu, byla jsem na dně. Ten den mě tělesně i duševně úplně utahal, s celým tím rádoby znásilněním, zlodějinou a polibkem, po kterém se otřásla země. Později budu muset najít někoho, kdo mi o tý fotce něco řekne, ale teď se mi

chtělo jen natáhnout na gauč a koukat na televizi. Ještě musím najít

kanál, kterej nebude mít nic společnýho s magií nebo paranormálními jevy - a taky ani s romantickými vzplanutími.

Bohužel to magické a paranormální na mě čekalo doma.

Co tady Nanette dělá?

Byla to má poslední souvislá myšlenka, než jsem prolítla místností a octla se na nejvzdálejnější zdi mýho obýváku.

Hlavou jsem praštila do zdi a bolelo to jako svině. Dopadla jsem na podlahu a jen reflexivně se udržela na nohou, protože mi před očima tančily černé jiskřičky. Nanette se na mě dívala, hrozivá a nádherná

ve své zlaté dokonalosti. Nevztáhla na mě ruku, ale ani nemusela, protože měla obrovskou moc.

“Jak se opovažuješ,” zasyčela s přimhouřenýma očima. “Jak se

opovažuješ šířit o mně ty drby?”

“Co to-au!”

Zase mě přirazila zády ke zdi. Ta vzdálenost ani zdaleka nebyla tak velká jako poprvé, ale pořádně se do toho vložila a bolelo to stejně. Hlava mě začala bolet ještě víc a snažila jsem se pochopit, o co tady jde.

“Nevím, o čem mluvíš!” zařvala jsem na ni.

Nanette ke mně nakráčela a její tvář byla jen pár centimetrů od mojí. “Ale jasně, že víš. Řeklas Cedrikovi, že to já jsem uvěznila Jeroma, abych nadělala bordel na jeho území.”

“Tak to nebylo,” zaskuhrala jsem. “Ne přesně tak. Já mu jen řekla, že ses sešla s Jeromem.”

Zavrčela, popadla mě za košili a trhla mnou dopředu. “O nic nešlo. O

nic! Ale teď mě ostatní podezírají.”

“Jen jsem si myslela, že by to měl vědět a-”

“Víš ty vůbec, co jsi tím způsobila?” vykřikla. “Byla jsem kandidátem pro tohle město a tys to možná všechno zničila!”

Zase mě odhodila, tentokrát do rohu, kde jsem měla televizi. Narazila jsem na její ostré hrany a sesypala se na zem. Snažila jsem se

zvednout, ale neměla jsem šanci. Nanette byla okamžitě u mě a já si mohla do všech detailů prohlédnout její černý lodičky s jehlovými podpatky těsně před dím, než mi jednou z nich nakopla žebra.

Projela mnou bolest, instinktivně jsem se chtěla schoulit do klubíčka,

abych se chránila, ale byla příliš rychlá a silná. Greg byl hodně silný

a jeho hrubé síle jsem nedokázala nijak úspěšně čelit, ale Nanette byla ďábel a její síla byla daleko nad lidské možnosti, daleko nad lidské chápání.

“Už. Se. Do. Mě. Víckrát. Neser.” Každé slovo doprovodila kopancem

do žeber nebo do břicha. “Rozumělas? Jseš nula, obyčejná mizerná

nula.”

“Promiň,” omlouvala jsem se. Oči mě pálily a každá částečka mého těla úpěnlivě prosila, aby to už skončilo.

Přestala do mě kopat a překulila jsem se na bok, ale okamžitě do mě narazila silová vlna, obrátila mě na břicho a přišpendlila mě k

podlaze jako neviditelná tona cihel. Snažila jsem se pohnout, ale byla

to marná snaha.

“Je mi jedno, jestli jseš Jeromova favoritka nebo Cedrikův nový mazlíček,” řekla ledovým hlasem plným zášti. Ani teď se mě

nedotkla, ale cítila jsem, že se mi košile na zádech roztrhla. “Mohla

bych tě rozsekat na kousky a smést z povrchu země a nikdo by ani necekl, ale máš štěstí, že dnes mám dobrou náladu.”

Její ´dobrá nálada´ se projevila jako tisíce bičů, které mě šlehaly do

zad, tenké provázky síly, ostré jako břitvy a spalující jako oheň mi dopadaly na kůži a rozekávaly ji. Nějaká moje část dostala nápad, že když budu křičet dost nahlas, možná mě uslyší sousedi, ale byla to hloupost. Určitě se postarala, aby místnost byla zvukotěsná, stejně

jak to démoni udělali ve Sklepě. Kromě toho, co by s tím asi tak mohl

podniknout nějaký smrtelník?

Ty neviditelné biče se do mě zakusovaly dál a dál. Samozřejmě jsem nemohla vidět, jak to vypadá, ale docela živě jsem si představila své rozervané tělo a záda rozsekaná na cáry. Nevěděla jsem, jak dlouho

to trvalo, protože mi všechno začalo splývat a kvapem jsem se blížila

k bodu, kdy ta bolest už bude tak ukrutná, že ji přestanu vnímat. Svět

mi zčernal před očima a začala jsem se propadat do bezvědomí.

Když ty rány konečně přestaly, přemýšlela jsem, jestli jsem mrtvá. V pokoji bylo ticho. Pak se ta neviditelná síla zvedla z mých zad a já se snažila překulit, ale nešlo to. Nanette si klekla a rty měla těsně u

mého ucha. “Nesnaž se mě znovu nasrat,” zašeptala. “Zkus to ještě jednou a zabiju tě.”

Zmizela a já zůstala sama, vzlykající a krvácející. Zase jsem se

snažila pohnout, ale ani teď to nešlo. Co si počnu? Nedokážu si ani zavolat pomoc. Vlastně je to jedno. Bolest byla tak silná, že každou chvíli buď zemřu nebo omdlím. Lidské vynálezy mě nemohly zabít,

ale démon ano a bylo jedno, jestli jsem ve stázi.

Najednou jsem z ničeho nic cítila, jak pode mě vklouzly silné ruce a něžně mě zvedly tak, že jsem měla záda pořád nahoře. Potlačila

jsem výkřik. Dokonce i když se nedotkl mých zad, každý jeden sval a místo na mém těle se tím pohybem svíjely bolestí. Otevřela jsem oči

a snažila se zjistit, kdo to je, ale před očima jsem měla jen rychle tmavnoucí mlhu.

“Co…” na vic jsem se nezmohla.

“Pššt, miláčku, to bude v pořádku. Budeš v pohodě.”

Ruce mě opatrně položily na postel. Znovu jsem zasténala, žebra jsem měla v jednom ohni. Chladivé ruce mi odhrnuly vlasy z tváře,

ale pořád jsem nic neviděla.

“Neumím tě uzdravit,” řekl ten hlas, “ale seženu někoho, kdo ti

pomůže. Jen se nehýbej a bude to pořádku.”

Ten hlas se mi zdál nějak známý, ale ta mlha v hlavě mi bránila, abych si vzpomněla. Už dýchat bylo utrpení, natož přemýšlet. Pak nastalo ticho, jako by můj tajemný dobrodinec odešel, ale o chvíli

později jsem nezřetelně viděla, jak ty ruce položily vedle mě Aubrey. Natáhla hlavu dopředu a očichávala mi obličej. Jedna z těch

laskavých rukou ji pohladila po hlavě a po zádech takovým

způsobem, jakým obvykle přemlouváme kočky, aby si lehly. Povedlo

se, párkrát se zatočila do kolečka a pak se usadila vedle mě.

Pak mě ta ruka naposledy pohladila po vlasech. “Všechno bude v pořádku.”

To bylo to poslední, co jsem slyšela. Nevěděla jsem, jestli můj spasitel zůstal nebo odešel, protože v další chvíli mi konečně všechno dokonale zčernalo před očima a já se propadla do bezesného spánku, ve kterém mě milosrdně nic nebolelo.

Kapitola 16

“Georgino.”

Své jméno jsem slyšela jako by z dálky, z nekonečného tunelu. Odráželo se ode zdí v mé mysli nejdřív nahlas a nakonec se rozplynulo v nic.

“Georgino, zlato, podívej se na mě.” “Nech ji spát, Hughu.”

“To nejde, musím s ní mluvit a ujistit se, že nemá otřes mozku.

Georgino, no tak. Otevři oči, buď tak hodná.”

Můj černým oparem zamlžený mozek rozebíral ta slova a pomalu jim začínal rozumět. Podvědomě jsem se snažila vyhovět, ale víčka jako bych měla slepená dohromady. Myslet - natož mluvit - bylo příliš namáhavé, ale další slova mě trochu povzbudila.

“Jen do toho, drahoušku, zkus to znovu. Už se ti to málem povedlo.”

S velkou námahou jsem nakonec přece jen otevřela oči. Bylo to nesnesitelné. Víčka jako bych měla z olova. Zpočátku jsem byla schopná vnímat jen jedinou věc: světlo. Cukla jsem sebou a toužila

se ponořit zpátky do zapomnění, ze kterého mě vytáhli. S tímhle slabým záchvěvem vědomí se všechna bolest, které jsem předtím

utekla, najednou vrátila. Třeštila mi hlava, pálila mě záda a najednou

se mi to trapný klišé o tom, že někomu zlámali všechny kosti v těle, zdálo až nechutně skutečný, dokonce bych řekla, že zlomených bylo

i pár kostí, který mi nepatřily. Vím, že je to kravina, ale bylo mi tak mizerně, že to klidně mohla být pravda.

“Panebože,” snažila jsem se říct, ale spíš to vyznělo jako nejasné sténání.

“Klídek, nemusíš mluvit.”

Zase jsem otevřela oči a tentokrát už jsem viděla postavu, jak se nade mnou naklání. Znala jsem ten hlas jako svý boty a nepotřebovala jsem vidět jeho tvář. Stejně byla rozmazaná.

“Hughu,” zaskřehotala jsem. “Hele, zeptej se jí, co-”

“Zavři klapačku,” štěkl Hugh a škubl hlavou, jako by se ohlížel, ale

nebyla jsem si jistá.

Přiblížil svou tvář k mé a už jsem začínala poznávat jeho rysy. Byl bledší, než jsem ho kdy viděla a tak ustaraný a polekaný, že bych

nikdy nevěřila, že je toho schopný. Vypadal ještě víc vyvedený z míry než když jsem mu přišla říct, že Jeroma uvěznili. Hugh natáhl ruku, přidržel mi víčko, aby oko zůstalo otevřené a svítil mi do něj malou baterkou. Uhýbala jsem tomu světlu - nebo jsem to aspoň zkusila -

ale byl šikovný a rychle udělal to samý i s druhým okem, aby mi

nezpůsobil víc nepohodlí než bylo nutné. Pak začal mávat rukou ve vzduchu a pozorně zkoumal můj pohled, kterým jsem ji sledovala.

“Jak se jmenuješ?” zeptal se.

Hlas za jeho zády se do toho vložil. “Už jsi jí ho řekl.”

Hugh si povzdechl a bodl palcem přes rameno. “Jak se jmenuje on?”

“Cody,” odpověděla jsem. Už se mi mluvilo líp, ale čím víc jsem se probírala, tím větší bolest jsem cítila. Codyho hlas jsem znala stejně dobře jako Hughův a byla jsem si jistá, že je tady i Petr.

Hugh mi položil pár dalších věcných otázek, jako který máme rok a kde jsem a taky jestli se mi zvedá žaludek.

“Všechno mě bolí,” řekla jsem pořád nezřetelně. Nemohla jsem se

ani hnout a neměla šanci rozeznat závrať od celkové nevolnosti. “To věřím, ale nechce si ti zvracet? Myslím právě teď.”

Uvažovala jsem o tom. Břicho mě bolelo, ale nebyl to pocit, že mi je špatně od žaludku, ale pocit, že mě někdo právě nakopal do břicha lodičkami s jehlovými podpatky. “Ne,” shrnula jsem to.

Hugh si zase sedl a slyšela jsem, jak si vydechl úlevou.

“Všechno mě bolí,” opakovala jsem. “Můžeš s tím něco udělat?” Zaváhal a o chvíli později se Cody objevil vedle něj. “Co máš za

problém? Prostě jí něco dej. Koukni se na ni, vždyť vidíš, že trpí.” “Slabý slovo,” zahučela jsem.

Hugh se pořád tvářil nerozhodně. “Jestli má otřes mozku, knokautuje

ji to.”

“Prošla tvými testy.”

“Ty testy jsou jen provizorní, nejsou na sto procent přesné.” “Prosím,” žadonila jsem se slzami v očích. “Udělej to.”

“Přece víme, že ji to nezabije,” přimlouval se Petr. Měla jsem pravdu,

že je tady taky.

Hugh ještě chvíli váhal. “Přines vodu.”

Cody zmizel a po Hughově boku ho nahradil Petr. Hugh byl pořád zachmuřený. “Zlato, musím ti vyčistit záda a bude to bolet.”

“Ještě víc?”

“Jinak, ale musím to udělat, aby se ti do toho nedala infekce a pak tě

budu muset obrátit, abych se podíval i na ten zbytek. Ty prášky ti trochu pomůžou, ale nejdřív tě to bude bolet.”

“Tak jen do toho,” souhlasila jsem a zatvrdila se. V té chvíli bych si opravdu nedokázala ani představit, že by mě to mohlo bolet ještě víc

a kromě toho Hugh byl lékař. Určitě ví, co dělá.

Cody se vrátil se sklenicí vody. Hugh mě přinutil, ať se napiju, zřejmě aby se ujistil, že polykám a udržím vodu v žaludku. Pak mi dal dvě tablety a dopila jsem vodu. Málem jsem se jimi zalkla - krk jsem od

toho křiku měla oteklý a podrážděný - ale nakonec sklouzly tam, kam

patří. Chtěla jsem se zeptat, co mi to dal, ale zdálo se mi to moc namáhavé.

“Měly by zabrat asi za dvacet minut,” řekl Hugh.

Všimla jsem si, jak s něčím zápolí na klíně, pak vstal, naklonil se a něco vlhkého se dotklo mých zad.

“Parchante mizernej!” Mluvila jsem malinko nezřetelně, ale řekla bych, že smysl pochytil.

Na každém místě mého těla, kterého se dotkl, jsem cítila bodavou bolest - měl pravdu, byl to opravdu ´jinej´ druh bolesti. Bylo to elektrizující a ostré, zatímco ve zbytku těla mi tepalo. Tak moc jsem

se toužila dostat pryč od toho hrozného pálení, že se mi opravdu

povedlo se trochu pohnout, ale pak mě zase začalo bolet všechno ostatní. Zase jsem se začínala propadat.

“Sama si to zhoršuješ,” upozornil mě. “Musíš ležet klidně.”

To se mu snadno řekne. Pokračoval a já si kousala rty. Na vyčistění těch míst, které mi Nanette rozsekala, používal antiseptikum a bylo

to nutný, Přesně jak řekl, ale Bože, bolelo to jako ďas.

“Povídejte si s ní,” pronesl Hugh jen tak obecně. “Nějak ji zabavte.” “Co se stalo?” zeptal se Petr. “Kdo ti to udělal?”

“Tak tohle je zábava jako bejk,” komentoval to Hugh.

“Nanette,” odpověděla jsem. Když jsem vyslovila její jméno, zkroutil

se mi žaludek a doufala jsem, že nebudu muset vzít zpátky to, co jsem Hughovi vykládala o zvracení. “Byla vzteklá až na půdu.”

“To bych řek,” souhlasil Petr.

“Zuřila, že jsem o ní pověděla Cedrikovi…”

“Nepotvrdilo to tak trochu tvý podezření?” ptal se Cody.

Jo, jestli ztřískat osobu, která ti zhatí tajný plány nezní podezřele, pak už opravdu nevím co víc by měla udělat. Ale stejně se mi to

nezdálo. Jestli má Nanette opravdu prsty v Jeromově uvěznění, proč

mě prostě nezabila a nezbavila se všech svědků? Ale vysvětlovat to

by chtělo příliš mnoho slov a námahy, tak jsem prostě řekla: “Nevím.”

“A je to,” prohlásil Hugh a narovnal se. “Nebylo to tak hrozný, že?” Snažila jsem se ho sežehnout pohledem, ale myslím, že si toho ani

nevšim. Zase prohrabal svou brašnu, pak se naklonil a začal mi obvazovat zranění. Podle toho, kolik toho fáče potřeboval, bych řekla, že za chvíli budu vypadat jako mumie.

“Proč tady Dante nezůstal?” vyzvídal Cody.

“Cože? Dante?” Obvazování nebylo tak hrozné jako čištění, ale

pořád to nebyla žádná sláva a uvažovala jsem, kdy začnou zabírat ty zatracený drogy.

“Byl tady,” tvrdil Cody. “Volal Hughovi a řekl mu, aby sem přišel.”

Některé detaily toho, co se stalo s Nanette, jsem si pamatovala jen mlhavě, ale ať už jsem se praštila do hlavy nebo ne, byla jsem si docela jistá, že bych na Danteho nezapomněla.

“Dante tady nebyl,” řekla jsem.

Hugh přerušil práci a podíval se mi do očí. “Tak potom kdo mi to volal? Byl to nějakej chlap a mluvil z tvýho telefonu. Řek mi, abych sem přišel a přinesl si doktorský nádobíčko, protože jsi zraněná.”

Zamračila jsem se a najednou se mi to vrátilo jako stín v mlze mé bolestí utrápené paměti. Silné ruce a něžný hlas. “Někdo tady byl…” vzpomínala jsem pomalu. “Ale ne Dante. Byl to někdo jinej. Odnesl

mě do postele.”

Nastalo ticho. Začínala jsem se cítit mírně podroušeně, co jsem brala jako dobrý znamení. Cítila jsem se jako ve snách, ale bylo to

příjemné, ne ten typ ´už tu bolest dýl nevydržím a radší omdlím´, i

když i toho bylo ještě pořád požehnaně.

Kamarádi si vyměnili zmatené pohledy. “Jseš si jistá, že to nebyl on?” chtěl vědět Cody.

“Ale proč by od ní Dante odcházel?” přemýšlel nahlas Petr. Hugh si odfrkl. “U něj jeden nikdy neví.”

“Nechte toho,” zabručela jsem. “To nebyl on.”

“Nepamatuješ si ani jak vypadal?” dorážel Petr. “Znáš ho vůbec?” Zase jsem se zamyslela a zoufale se snažila z paměti vydolovat

odpověď, ale nevedlo to k ničemu. Věděla jsem jen, že mi byl nějaký povědomý.

“Znám…” Ta příjemná ospalost začínala sílit a já si jen přála, ať

hejbne kostrou.

“Hotovo,” řekl Hugh. “Už jsem jí všechno ovázal. Pomozte mi ji otočit, abych se jí mohl podívat na ta žebra.”

To opravdu nebyla žádná sranda a když se mě ti tři snažili obrátit - a bylo jedno, že se to snažili udělat co nejjemněji - bylo mi to tak nepříjemné, že mě to na chvíli vytrhlo z narkotického oparu. Překulili

mě na záda, sice jsem na nich cítila mírný tlak, ale Hugh aspoň mohl

prozkoumat zbytek mého těla. Šťouchal do mě a dloubal a nutil mě, abych zhluboka dýchala. Pal mi oznámil, že mám pár zlomených

žeber a spoustu modřin, ale že to časem přejde.

“Paráda,” komentovala jsem to. V té chvíli jsem už byla tak sjetá, že

ani nevím, jestli jsem to myslela ironicky nebo ne.

Codymu ještě pořád vrtal v hlavě můj dobrodinec. “Ale kdo tady byl?” “Ten muž,” odpověděla jsem.

“Nenámahej se, už z ní nic rozumnýho nedostaneš,” řekl Hugh

unaveně. “Aspoň nějaký čas. Za chvilku bude v říši snů.”

“V říši snů. Ten muž,” opakovala jsem. Z ničeho nic jsem se zachichotala. “Ten muž ve snu…”

Těsně před tím, než mi spadly víčka, jsem viděla, jak si vyměnili soucitné pohledy. Mysleli si, že plácám nesmysly. Nikdo z nich neznal ten příběh o muži ve snu z toho svůdného a nepravděpodobného života, který mi Nyx ukázala. Ale když jsem

začínala usínat, nezdálo se mi nic z toho, co mi posílala Nyx. Byla to

jen pořád stejná temnota bez bolesti… aspoň dokud mě z ní nevytrhl milionvoltový elektrický výboj. Překvapením jsem tiše vykřikla a

otevřela oči. Bylo to, jako by mi stovky ledových jehliček tančilo po kůži a bodalo do každého nervu. Celou místnost a taky své přátele jsem najednou viděla křišťálově jasně. Nic už nebylo rozmazané.

Když jsem lehce otočila hlavu, uviděla jsem další, čtvrtou osobu.

Byla to Mei.

Stála vedle mé postele, obličej prázdný a bez emocí, ruce zkřížené

na černé hedvábné blůze.

“Co se stalo?” zeptala jsem se. Pořád ještě jsem mluvila nezřetelně,

ale zlepšovalo se to mílovými kroky.

“Uzdravila jsem tě,” řekla monotónně. “Tolik, kolik jsem mohla. Ještě

to bude bolet.”

Démoni kdysi byli anděly a i když neměli takovou moc uzdravovat jako jejich nebeské protějšky, přece jen to v malých dávkách dokázali. Prozkoumala jsem své tělo a zjistila, že mě zbavila té

nejhorší bolesti. Pořád ještě jsem cítila některá místa a záda, třebaže ovázaná, o sobě taky dávala vědět, ale už jsem tak úpěnlivě

netoužila po smrti, což byl jasný pokrok.

“Děkuju,” řekla jsem.

Mei nevypadala ani soucitně ani shovívavě. Tvář jí potemněla. “Prý ti

to udělala Nanette?”

Zaváhala jsem. Předtím jsem si zadělala na pořádnej průser, když jsem o arcidémonce mluvila. Mí kamarádi už Mei určitě všechno vyklopili a stejně byla v téhle chvíli jedinou osobou, kterou bych

mohla považovat za šéfa. Nebyla jsem si docela jistá, jestli ji můžu

věřit, ale kdybych měla vsadit na nějakého démona, že mi bude krýt záda (a není to žádná slovní hříčka), byla by to ona.

“Jo,” přiznala jsem. “Řekla jsem Cedrikovi, že se Nanette sešla s Jeromem. Setkala se i s Cedrikem, což tak trochu vypadalo, že manipuluje s oběma dvěma.”

Mein výraz byl čím dál tvrdší, ale nešlo na ní poznat, jestli se mnou souhlasí nebo ne. “Nanette tě už nebude obtěžovat.”

Po těch slovech démonka zmizela.

“A teď se holky servou,” prorokoval Hugh s nejspokojenějším výrazem, jaký jsem u něj dneska viděla.

“Nechce se mi věřit, že to bude v kukuřici na másle nebo v něčem podobným,” poznamenala jsem suše.

“Smysl pro humor se jí vrací,” radoval se Petr. “Rozhodně už je jí líp.” Snažila jsem se posadit a šubla sebou. “Nebo taky ne.”

“Netlač na pilu,” varoval mě Hugh. “Mei udělala jen tolik-”

“Co se to tady sakra děje?”

Všichni jsme se otočili. Ve dveřích mé ložnice stál Dante, ve tváři smíšené pocity nedůvěry a naprostého zmatku. Nečekal na odpověď, rychle přešel místností a klekl si u postele, abychom byli na jedné

úrovni.

“Jsi v pořádku? Co se stalo?”

Jeho výraz byl tak něžný a plný obav, až mě to na chvíli zaskočilo. Dante byl prvotřídní arogantní sobec, ale záleželo mu na mně a bylo

jedno, co si o něm mysleli mí kamarádi. V extrémních situacích - jako tahle - ta jeho cynická fasáda opadala a objevil se někdo, koho duše ještě nebyla tak docela černá. Dělal, co mohl, aby tuhle svou stránku nedával najevo, ale věděla jsem, že existuje.

“Byla jsem ve při s démonkou,” odpověděla jsem a pak mu stručně vysvětlila, co se stalo.

Čím víc se dovídal, tím nevěřícněji vypadal. Když jsem domluvila, rozhlédl se po místnosti, jako by každého obviňoval. “Jak se vůbec mohlo stát něco takovýho? Myslel jsem si, že démoni se nemůžou

jen tak potulovat a ztřískat každýho, koho je napadne. Copak tě

nikdo nechrání?”

“Technicky vzato Jerome. Ale teď má tak trochu na práci něco jinýho.”

“Teď za něj asi zaskakují Grace a Mei,” přemítal Cody. “Mei vypadala nasraně.”

“To doufám,” štěkl Dante. “Aspoň té démonce plánují nakopat

zadek?”

“Jestli tím myslíš, že by ji měla zničit, tak s tím nepočítej,” řekl Hugh.

“Na Grace a Mei se dohlíží stejně jako na všechny ostatní, ale vsadím se, že Mei to dá Nanette pořádně sežrat.”

“No skvělý,” brblal Dante. “Zavolá si ji na kobereček a tamta se podělá strachy.”

“Není pravděpodobný, že by jí ještě něco provedla. Kdyby chtěla

Georginu zabít, už by to byla udělala.” Petr mluvil málem laskavě.

Řekla bych, že Danteho pobouření a ustaranost upíra přesvědčily, že

Dante možná není tak totální hajzl, jak si o něm dosud myslel.

Mí nesmtelní kamarádi se nakonec usnesli, že už jsem v celkem

slušné kondici a že mě můžou nechat v Danteho péči. Hugh slíbil, že

se na mě zítra přijde podívat a já mu znovu poděkovala za pomoc. Všichni tři vypadali, že by mě rádi obejmuli, ale protože všichni viděli

má záda, radši si to rychle rozmysleli.

Když za nimi zapadly dveře, Dante šel do kuchyně a vrátil se s mísou zmrzliny. “Tohle je nejlepší lék na všechny tvý trable.”

Docela mě vyvedlo z míry, když jsem zjistila, že mám značnou chuť k jídlu. Soudě podle času to trvalo slušnou chvilku, než se Mei objevila,

to jen já měla pocit, že to bylo pár vteřin.

“Dej si pozor,” dělala jsem si z něj vrtuli, “nebo si lidi začnou myslet,

že jseš hodnej kluk.”

“No tak budu muset oloupit nějaký sirotky, abych zachránil svou pověst.” Lehl si na postel vedle mě a převrátil se na bok, aby mě mohl držet za ruku a povídat si se mnou. Večer ubíhal a náš

rozhovor se vesměs týkal bezvýznamných věcí, které mi nedovolily

myslet na čím dál nebezpečnější situaci v Seattle. Nakonec když už

byl čas jít spát, Dante mě začal vyslýchat. “Sukubo, kdo tady předtím

byl?”

Věděla jsem, že nemluví o Hughovi ani o upírech. Zamračila jsem se. Paměť se mi nelepšila ani když mě Mei uzdravila. “Nevím, ale mám dojem, že to byl Carter.”

“Vážně? Stejně pořád nedokážu uvěřit, že se s váma potlouká nějakej anděl. Ale jestli to byl on, proč tě neuzdravil? Udělal by to úplně dokonale.”

I přes mlhu toho utrpení jsem si pamatovala slova svého zachránce:

Neumím tě uzdravit.

“Protože nesmí zasahovat,” uvažovala jsem pomalu a vybavilo se mi,

jak jsem přemítala, jestli se ten výbuch kamen může považovat za zasahování. “Od nebes se očekává, že zůstanou stranou. Nejspíš

mě ani neměl nést do tý postele - a nejspíš proto pak odsud vypadl a

nechal Hugha, ať mě slátá dohromady.”

“Anděl, kterej porušuje pravidla a ďábel, co uzdravuje nemocný,” ušklíbl se Dante. “Ty a tví kolegové děláte ve všem čím dál větší bordel.”

Opatrně, abych si chránila záda, jsem se lehce posunula a položila mu hlavu na hruď. “Tak to je zatraceně jistý.”

Kapitola 17

Z těžkého spánku mě příštího dne probudila sladká vůně moka s

bílou čokoládou. Když jsem přišla k sobě, chvíli se mi zdálo, že je to ráno jako každé jiné, ale pak jsem otevřela oči a když jsem se

snažila změnit pozici, probudily se i všechny nervy mého těla a připomněly mi, co se včera stalo. Už to nebyla ta příšerná trýznivá bolest jako předtím, ale úplně to stačilo, aby mě to odradilo od nadměrného pohybu. Přesto než Dante vešel do ložnice, se mi víceméně povedlo si sednout.

V jedné ruce držel moka a pod paží měl něco, co vypadalo jako pytlík

z pekárny. V druhé ruce nesl obrovskou vázu s modrými a bílými hortenziemi prokládanými orchidejemi. Nikdy by mě nenapadlo, že

by se tyhle květiny mohly k sobě hodit, ale vypadalo to hezky. “Vyloupils květinářství?” zeptala jsem se.

Dante na mě vrhl zničující pohled a podal mi moka. “Proč o mně

zase předpokládáš jen to nejhorší?”

“Protože orchideje nejsou laciný,” odpověděla jsem.

“Plevel jim už došel, tak jsem se musel spokojit s tímhle.” Opatrně položil vázu na můj prádelník a vytáhl sáček z podpaží. “A kvůli tomuhle jsem musel zpráskat pár fakanů.”

Po dlouhém, lahodném doušku jsem položila moka na noční stolek a vzala si od něj pytlík. Uvnitř byly čokoládové croissanty - mé oblíbené pečivo k snídani.

“A to všechno jen proto, že jsem dostala nakládačku?”

Sedl si na kraj postele. “Bojím se o tebe.”

“Asi bych se s démony měla nepohodnout častěji,” žertovala jsem. Poslední slova byla nezřetelná, protože jsem měla plnou pusu croissantu. Drobky pršely na povlečení, ale bylo mi to šumafuk.

“To není k smíchu, sukubo,” utrhl se na mě. Zarazilo mě, když jsem viděla, že to myslí vážně. Po jeho obvyklém sardonickém humoru nebylo ani památky, žádné ironii zkřivené rty. “To se už nikdy

nestane. Postarám se, aby se ti vedlo líp a je jedno, jestli se budeš

hojit jako nesmrtelná nebo ne.”

“Jako chůva mi teda moc nepřipadáš.”

“Sklapni a jez,” štěkl na mě. “Aby ses uzdravila, tvý tělo potřebuje

kalorie.”

Nadmíru spokojeně jsem mu vyhověla, ukousla si a najednou jsem ztuhla. “Myslíš, že bych mohla začít tloustnout?” Až dosud jsem si s kaloriemi opravdu nemusela lámat hlavu, ani s tím, jestli jídlo nebude

mít neblahý vliv na mé zdraví.

“Řek bych, že tohle je teď tvůj nejmenší problém.”

Nejspíš má pravdu. Jedla jsem dál - ale předchozí nadšení mě už opustilo. On pořád vypadal tak vážně a ustaraně, až jsem se nedokázala zbavit těch hřejivých neurčitých pocitů. “Děkuju ti za všechno. Je to vážně skvělé.”

Usmál se na mě a ty šedé oči byly v ranním světle moc krásné. “Na tomhle světě není moc lidí, co by si zasloužili mou pomoc. Patříš do exkluzivního klubu.”

Už jsem měla na jazyku poznámku, že zbytek klubu žije jen v jeho fantazii, ale na tak brzo ráno už bylo zlomyslnosti víc než dost. Nanettin útok Dantem zjevně otřásl.

“Děkuju,” opakovala jsem. Pak mě něco napadlo. “Možná bys mi

mohl pomoct i jinak. Přinesl bys mi kabelku?”

Zašel pro ni do obýváku a podal mi ji. Sáhla jsem dovnitř a ulevilo se

mi, že fotka, kterou jsem štípla Mary, je pořád tam. Chvíli jsem se na

ni dívala a doufala, že mě pohled na ni osvítí, ale viděla jsem jen průhledný hnědý kotouček a runy nebo symboly, které by si každý snadno spletl s dětskými čmáranicemi. Povzdechla jsem si a podala

mu obrázek.

“Říká ti to něco?”

Podíval se na něj a zamyšleně svraštil obočí. “Ne. Mělo by?”

“Myslím, že to nějak souvisí s Jeromovým uvězněním. Pamatuješ,

když jsem se tě ptala na umělce, co vyřezávají krystaly? A pak jsem objevila tohle. Ten kámen a značky na něm by měly být vodítka, ale nevím si s tím rady. Tady už budu potřebovat někoho jako jseš ty

nebo Erik.”

Ještě chvíli zíral na tu fotku a překvapilo mě, když jsem viděla, jak se

v něm zvedá zlost. Náhle vstal a hodil fotku na podlahu. “Zkurvená práce,” zavrčel.

“Co se stalo?” vykřikla jsem.

“Tohle,” ukázal na mě a pak na fotku na zemi. “Tohle se stalo. K

čemu jsem ti dobrej, sukubo? Jsem desetkrát mocnější než ty lidi, za kterými jsem tě poslal. Snad kromě Lancastera v tomhle zasraným městě nejspíš není nikdo, kdo by o těchle věcech věděl víc než já. A

co z toho?” Rázoval po místnosti a vztekle si prohrábl vlasy. “Nic. Nejsem ti k ničemu. Neumím ti pomoct, neudělal jsem ani jednu jedinou zatracenou věc. Neochránil jsem tě před tou démonkou a nevím nic o tom medailonu.”

Jeho reakce mě ohromila. “Hele, přestaň s tím. To je v pohodě. Sedni si a přestaň se obviňovat.”

“To není v pohodě.” Zastavil se. “Cítím se… bezmocný.” Pro někoho, kdo v celém svém životě dělal hrozné věci ve snaze získat větší moc,

to bylo opravdu kruté poznání.

“Vůbec nic s tím nemusíš dělat,” řekla jsem mírně. “Pomohls mi víc,

než si myslíš, ale není to tvá věc. Nic z toho se tě vlastně netýká.”

“Co se týká tebe, týká se i mě,” odpověděl. “Jestli na tebe nedokážu dát pozor, k čemu bych ti byl?”

“Nejsem s tebou proto, abych tě využívala.”

“Jo? Jseš snad se mnou kvůli mé neodolatelné osobnosti?”

Pravda byla, že jsem si sama občas nebyla jistá, proč jsem s ním. Nechtě se mi vybavily jeho poznámky, že ho mám v posteli místo termoforu, ale ať už to byla pravda nebo ne, teď nebyl ten správný

čas to vytahovat. Navíc v poslední době byl hrozně milý - o čemž se

mi ani nesnilo, když jsem se s ním sblížila ve vzteku po rozchodu se

Sethem.

“Dante, myslím to vážně. Nelam si s tím hlavu. Promluvím si s přáteli

a postarám se o to sama.”

Podle výrazu jeho tváře mi bylo jasný, že potřeboval slyšet něco jinýho. S vědomím, že můžu jít i za někým jiným, si musel připadat ještě neschopnější.

“Vůbec ses do toho neměla plést.”

“Myslíš do hledání Jeroma? Jasně, že měla.”

“Jsou tady i jiní, mocnější lidi. Nechci, aby ti zase někdo ublížil! Proč

se na to nevykašleš a nezůstaneš v bezpečí?”

“Protože takový věci nedělám! Kromě toho to stejně nikdo jinej neudělá, protože každýmu je to putna. Jerome nikoho nezajímá.”

“Tak proč se o to zajímáš právě ty? Bylo by tak špatný pracovat pod jiným démonem? Už jsi dělala s mnoha z nich.”

Obrátila jsem se a dívala se z okna. Nebe bylo modré, ale něco mi říkalo, že venku je zima. Seattleské počasí si s námi rádo takhle zažertovalo. Když bylo pod mraky, bývalo tepleji, když svítilo slunce, ochladilo se. Vrátila jsem se pohledem k Dantemu a řekla: “Jo, máš pravdu. Ale tohle je jiný. Není to fér a nemělo se to stát. Musím

Jeroma najít.”

“Ano. Nepochybně. Máš to napsaný na čele. Proč musíš všechno komplikovat a do všeho strkat nos?”

“Když se ti to nelíbí, nikdo tě nenutí, abys tady zůstal,” odpověděla jsem tiše.

“Ale jasně, že tady zůstanu. A až zkrotíš svou vznětlivost, možná ti i pomůžu.” Chňapl po fotce a škaredil se na ni. “Nech mi to a já se

trochu poptám. I když nevím, co to je - zatím - mám nějaké

možnosti.” Vypadal zatvrzele jako muž, který má poslání a líbilo se

mi to mnohem víc než když byl v depresi nebo se na mě vytahoval. Málem jsem ho poslala do světa a dala mu na cestu svý požehnání,

ale něco mě zastavilo. Prostě jsem se té fotky nechtěla vzdát.

“Chci si tu fotku nechat.”

Jen na mě zíral. “Copak si myslíš, že ti ji nevrátím?”

“Ne, o to nejde, ale dalo mi hodně práce ji získat a kromě toho ji taky chci ukázat pár lidem. Uděláme si kopii a tu si vezmeš s sebou.”

“Jo? Odkdy máš na hajzlu kopírku?”

“Nemůžeš si to prostě jen obkreslit nebo něco takovýho?”

“Sukubo!”

“Pak už nevím! Ale jestli si chceš hrát na detektiva, budeš muset něco vymyslet. Dokud se nebudu moct po městě courat s tebou, obrázek zůstane tady.”

Zpražil mě pohledem a najednou vypadal jako své běžné zahořklé já.

Nakonec, když mu došlo, že mě neukecá, rychle medailon obkreslil

na kus papíru. Na kraj přidal pár poznámek a co nejpřesněji nakreslil

ty symboly. Celou dobu se tvářil hodně nešťastně. “Promiň,” omlouvala jsem se.

“To nic.”

“Vyrazíš hned teď?”

“Jestli si myslíš, že budeš v pořádku.”

Ujistila jsem ho, že budu. Mobil jsem měla při ruce a taky předtuchu,

že kdyby zůstal, čím dál víc by ho rozčilovalo, že mě zklamal a že se vrhám do rizika z důvodů, které nechápal. Tohle ho aspoň zaměstná. Slíbila jsem mu, že kdyby se něco semlelo, zavolám mu a když se konečně za ním zavřely dveře, vydechla jsem si úlevou. Pak jsem

ještě chvíli zůstala v posteli, krmila se svou vysokokalorickou snídaní

a přemýšlela nad jeho extrémní reakcí. Doufala jsem, že venku objeví něco, co by se mi hodilo a já mezitím podniknu vlastní vyšetřování. Ale ze všeho nejdřív potřebuju sprchu.

Ukázalo se, že to bude těžší, než jsem čekala, ale dalo se to zvládnout, musela jsem se jen pohybovat pomalu a nepřehánět to. Hughovy obvazy jsem měla po celých zádech a dát je dolů chtělo

trochu obratnosti. Byly nasáklé krví, ale na řezných ranách pod nimi

bylo vidět výsledky Meiny práce. Sice tam pořád byly a bylo to nepříjemný, ale už se potáhly strupy a byly mnohem menší. Sprchu jsem si dala jen vlažnou a když jsem se utírala, dala jsem si záležet, abych si ty strupy nestrhla.

Když jsem pak seděla na gauči v obýváku, bylo mi, jako bych uběhla maraton. V životě jsem tolik netoužila po proměňování. Natáhla jsem

na sebe volné oblečení - kalhoty se šňůrkou v pase a tričko bez

podprsenky - ale i to oblékání mě zmohlo. Na vlasy jsem se

kompletně vykašlala, jen jsem je prohrábla hřebenem. Neměla jsem trpělivost je sušit a nezajímalo mě, že budou kudrnatý.

Když jsem po tý ranní makačce odpočívala na gauči, Aubrey mi

přišla dělat společnost. Přepínala jsem kanály na televizi a když jsem všechno prošla dvakrát, vzdala jsem to a nechala tam nějaký přírodopisný film o sibirských tygrech. Aubrey to sledovala s

vykulenýma očima, ale mě to nebavilo. “Tohle je pro tebe stejný jako pro lidi reality show,” poznamenala jsem.

“Talk show ale přijdou na řadu až později,” náhle pronesl nějaký hlas. “Teda jestli všechno půjde tak, jak má.”

Povzdechla jsem si. “Carter. Jak milé překvapení.”

Anděl přišel blíž a sedl si do křesla naproti mně. Aubrey o mě

okamžitě přestala mít zájem a skočila mu do klína. “Zrádče,” obvinila

jsem ji.

Zakřenil se a poškrábal ji na hlavě. “Vrabci na střeše štěbetají, že jsi včera měla špatnej den.”

“Bylo i hůř. Tu a tam. Měls mě vidět, než mě Mei zahojila.”

“Pche, tohle ďáblové nedokážou. Teda ne doopravdy. Když přejdou

na druhou stranu, ztratí ten správnej grif.”

“Hele, nebyla jsem v situaci, abych si mohla dovolit nad pomocí ohrnovat nos.” Rozzářila jsem se. “A když už mluvím o pomoci, myslím, že jsem sehnala fotku tý pečeti-”

“Ne.”

“Co ne?”

“Vím, o co mě chceš požádat a odpověď je ne.” “Nemáš ani páru, oč jsem chtěla požádat!”

“Chceš mě požádat, abych ti pomohl identifikovat tu pečeť, abys

mohla zjistit, kde je Jerome.” Mlčela jsem jako ryba. Sakra. Protočil oči. “A odpověď je ne.”

“Hodně bys mi to ulehčil,” hádala jsem se. “Dante mi šel zjistit, co ta

pečeť znamená, ale ty bys mi to mohl říct hned.” “Georgino, už jsem ti řekl, že nesmím zasahovat.” “Tak proč jseš tady?”

“Chtěl jsem vědět, jak se máš. Věř mi, že bych si moc přál, abych se

do toho směl vložit. Vyléčil bych tě mnohem líp než Mei.”

Zůstala jsem zticha, ale kolečka v hlavě se mi točila jako o závod. “Včera jsi to byl ty?”

“Jako co?”

“Koukej, podle mě to není vměšování, jen mi prostě řekni, jestli jsi to

byl ty.”

Zaskočit Cartera nebylo tak snadný, protože to většinou byl on, kdo pletl lidem hlavy. Myslím, že za normálních okolností, kdy záležitosti nesmrtelných nebyly vzhůru nohama, by se z toho vykecal a nedal

najevo, že je zmatený, ale teď jen podrážděně zavrtěl hlavou. “O

čem to mluvíš?”

“Když mi Nanette namlátila, někdo tady byl. Nějakej chlap. Odnesl mě do postele a zavolal Hughovi.”

“To jsem nebyl já.”

“Technicky by to žádný vměšování nebylo.”

“Georgino,” řekl přísně. “Poslouchej mě přece. To jsem nebyl já.” Zachytila jsem jeho pohled a ta intenzita mnou otřásla. Byly šedé, ale

zatímco Danteho měly barvu olovených mraků za zimního dne, Carterovy byly jako zářivé stříbro.

“Tos opravdu nebyl ty,” souhlasila jsem. Odpověděl mi přímo, bez

těch polopravd a vytáček, které andělé obvykle používali. “Nejspíš jsi

ani nevyhodil do vzduchu ta kamna, že?”

“Ne.”

“Tak kdo? Ve Vancouveru jsi řekl, že se mě budeš snažit ochránit, proto jsem si myslela, žes to byl ty.”

“Výbuch toho sporáku nejspíš zavinil únik plynu.” “Možná,” zabručela jsem.

Usmál se a okamžitě se změnil v toho zlomyslnýho anděla, kterého jsem znala. “Věř mi, dcero Lilith, že bych se k tomu všemu rád hrdě hlásil a kdyby to bylo nutný a já měl možnosti a prostředky tě

ochránit, udělám to, ale prozatím se od toho musím držet dál.” “Návštěvy u mě doma se nepočítají.”

“Přece smím navštívit kamarádku.” Mrkl na mě a vstal. “Opravdu rád

bych ti víc pomohl, ale budeš na to muset přijít jinak. Ať už budeš provádět cokoliv, dávej na sebe pozor.”

“To mě ani nechceš upozornit, abych od toho dala ruce pryč?” Zvedl obočí. “Měl bych?”

“Ne,” přemítala jsem. “Ale všichni ostatní to dělají a říkají mi, že to je nebezpečný.”

“Je, ale teď jsou vůbec nebezpečný časy a podle mýho ty jseš jediná, kdo má prostředky a snahu vyhrabat nás z týhle šlamastyky. Hodně štěstí, Georgino. A než odejdeš z domu, zkontroluj si vlasy.” Zmizel.

“Zatracený andělé.”

Uvědomila jsem si, že mám hlad jako pes a sladkosti by mi už nestačily. V kuchyni toho jako obvykle moc k snědku nebylo, takže

jsem riskla vypravit se do světa a něco si přinést. Byla jsem utahaná

a maraton bych jasně nezaběhla, ale s pomocí Meiny léčby se to valem lepšilo a ten jeden blok do čínské restaurace zvládnu.

Zavolala jsem jim objednávku a než jsem svlíkla župan a vypadla ze

dveří, bylo jídlo hotové. Ještě jsem se zastavila v sámošce koupit si

něco k pití a celý výlet přitom netrval ani třicet minut. Podle výrazu na

Aubreyině tváři by si jeden myslel, že jsem byla pryč celej den, ale pak se ukázalo, že touží víc po kuřeti na pomerančích než po mně.

Převlékla jsem se zpátky do županu, usadila se s jídlem na gauči a přemýšlela, jak strávím den. Jak jsem řekla Dantemu, neměla jsem v plánu courat se po městě, ale potřebovala jsem k tomu medailonu nějaká vodítka. V týhle věci byl Erik nejspíš mým nejlepším zdrojem

a doufala jsem, že ty symboly dokáže identifikovat i na dálku, když

mu je popíšu do telefonu, ale než jsem to stačila udělat, někdo

zaklepal na dveře. Myslela jsem, že mě Hugh přišel zkontrolovat, ale

k mému úžasu to byl Seth.

“Ahoj,” pozdravila jsem a ustoupila, aby mohl vejít.

“Ahoj.”

Strčila jsem ruce do kapes svýho odrbanýho županu a přála si,

abych se po návratu zvenčí tak rychle nepřevlékala. Mé vlasy už tak jako tak byly ztracenej případ, kvůli nim jsem si už vůbec nedělala násilí. “Jak se máš?”

“Dobře.” Podíval se mi rovnou do očí a to se teda už dávno nestalo. Zachvěla jsem se.

“Byl jsem poblíž a chtěl jsem… no…” Povzdechl si. “Jen jsem se ti chtěl omluvit za to, co se včera stalo.”

Ten včerejší polibek. Ani útok démona ho nedokázal vymazat.

Zavrtěla jsem hlavou a snažila se nepřipomínat si, že jsem ten

polibek cítila až v prstech u nohou. “Nemáš se zač omlouvat. Myslím,

že stejně tak to byla i má vina. Kromě toho to nic nebylo.”

“Nic?” zeptal se a znělo to jak překvapeně, tak ublíženě.

“Tak jsem to nemyslela,” rychle jsem to zachraňovala, “ale oba jsme

byli vytočení, chovali jsme se jako dva cvoci… a jak jsem řekla, není zač se omlouvat.”

“Dobrá. Jsem rád, že nejsi naštvaná. Nechtěl bych, aby mezi námi bylo něco… nějaké nedorozumění.”

Přemýšlela jsem o všech našich hádkách a sporech. “No, já si

nejsem tak jistá, jestli jsme se už do toho stavu dostali. Chci říct - ty

si opravdu myslíš, že se někdy budeme k sobě chovat normálně a kamarádsky?”

“Ano,” odpověděl přesvědčeně. “Bez ohledu na to, co se mezi námi stalo v romantickém smyslu slova, pořád cítím, jako by mezi námi

něco bylo… nějaké spojení. Mám pocit, jako by bylo předurčené, že

oba budeme v životě toho druhého vždy hrát důležitou roli.”

Můj život jsi ty, pomyslela jsem si a okamžitě odvrátila pohled, jako

by mě mohl slyšet. “Lituješ toho?” zeptala jsem se nez rozmyslu. “Čeho?”

“Žes to skončil.” Podívala jsem se na něj a bez ohledu na to, co

odpoví, jsem se odpovědi bála.

“Lituju… no, nelituju toho, že jsem tě ušetřil trápení v budoucnosti, ale lituju, že jsem ti ublížil teď. Kdybych věděl, jak budeš reagovat a co začneš dělat…”

“Toho si nevšímej,” přerušila jsem ho rychle. “To není tvá chyba.” Překvapilo mě, že to říkám, ale byla to pravda. Za to, jak hnusně

jsem se v posledních měsících chovala, jsem si mohla jen já sama.

“Ale já mám pořád o tebe strach, nemůžu si pomoct. Jak jsem řekl, cítím, že ať se děje co se děje, vždycky budeme spojení. Jako kdyby

to zařizovalo něco většího než jsme my dva. Je to jako…”

“Co?”

“To je jedno.”

Popošla jsem dopředu a nespouštěla z něj oči. “Řekni mi to.”

“Je to jako… život je snazší, když s tebou nechodím. Ale někdy se cítím… neúplný. Jako by mi nějaká moje část scházela.”

“A tomu ty říkáš snazší?”

“Je to jako když vyhraješ v loterii a všichni se div nepřetrhnou, aby ti splnili tvá přání, ale jen pod podmínkou, že si třeba necháš

amputovat nohu.”

“No páni. S takovou fantazií bys měl být spisovatelem.”

Usmál se. “Jo, to jo. Ale víš, co tím myslím.”

Jistě, ale mně taky chyběla část ze mě a všechno bylo těžší, ne

snazší. “Ty aspoň máš Maddie.”

“A ty zase Danteho.”

“Věř mi, že Dante není jako Maddie.”

“To beru. Ona je skvělá… stojím o ni… miluju ji… těžko říct. Je to prostě jiné.”

Nastalo ticho, ale bylo to příjemné. “Panebože, nedokážu uvěřit, že jsme si tak rozumně promluvili.”

“Že jo? Nebude tak těžký být kamarády.” Moc jsem tomu nevěřila. “Snad.”

“Neboj, budeme se snažit. Za chvíli spolu budeme hrát bowling nebo

něco takovýho.” Řekl to zlehka, ale bylo tam něco, co popíralo upřímnost jeho slov. Ani pro Setha nebude snadný se kamarádit. Pořád mě měl rád a naším odloučením strádal stejně jako já. Při pohledu na to jsem se obměkčila.

“Hele, to bude v pohodě. Postaráme se, aby to fungovalo.”

Natáhla jsem se, abych ho objala a on to automaticky opětoval. Jeho objetí mě zahřívalo, cítila jsem se v něm dobře a v bezpečí - dokud

mi náhodou nezmáčkl záda. Projela mnou bolest, vykřikla jsem a vyškubla se mu. Odskočili jsme od sebe a on se na mě poplašeně díval. “Co se stalo? Jsi v pořádku?”

“Je to… složitý.” “Má typická odpověď na nepříjemný otázky.

“Georgino!”

“To nic není. Nedělej si starosti.”

Přistoupil ke mně, natáhl ruku a pak ji nechal klesnout. Viditelně byl napjatý. “Jsi zraněná?”

Snažila jsem se udržet mimo jeho dosah. “Koukej, minulou noc jsem

se dostala do rvačky a pořád ještě to… é… trochu cítím. Ale už je to skoro pryč, takže si s tím nelámej hlavu.”

“Ty a do rvačky? S kým?”

“S Nanette. Znovu ti říkám, že to nic není.”

“Kdo je Nanette?”

“É… démonka.”

Upřeně se na mě díval. “Démonka. Stoprocentní démonka.” “Něco takovýho.”

“Ukaž mi záda.”

“Sethe-”

“Georgino, ukaž mi záda!”

Cítila jsem v jeho hlase zlost, ne na mě, ale na toho, kdo mi ublížil. Trochu mi to připomnělo Danteho reakci, i když Dante byl trochu

vzteklej pořád, u něj to bylo normální. Ale vidět, jak se zlost probouzí

v Sethovi, jak je vášnivý a razantní…

Velmi pomalu jsem se obrátila, rozepla vepředu župan a nechala ho sklouznout do půli zad. Slyšela jsem, jak Seth zalapal po dechu nad tím, co uviděl. Po chvíli popošel dopředu a odhrnul mi vlasy, aby si ta zranění mohl prohlídnout líp. Když se prsty dotkl mé kůže, zachvěla

jsem se.

“Georgino, to je příšerné.”

“Bylo hůř.” Prohodila jsem to lehkomyslně v naději, že se toho chytí,

ale nedošlo mi, že bych všechno mohla ještě zhoršit. “Hůř?”

Natáhla jsem si župan a provedla čelem vzad. “Mei mě vyléčila.

Jsem v pohodě.”

“Jo, tak tohle tak opravdu vypadá.”

“Koukej, s tím si opravdu nemusíš dělat starosti.”

“Nemám si s tím dělat starosti?” Byl vtělená nevěřícnost. “Dokonce i kdybys byla… jako obvykle, démon by tě mohl zabít, ne?”

“Jo.”

Seth si rukou přejel po čele a povzdechl si. “Tak takový to je, že?”

“Co?”

“To, cos kvůli mně prožívala. Žilas ve strachu, že můžu zemřít a ničilo tě to.”

Neodpověděla jsem hned. “Nesmíš se o mě bát. To přejde.” “Ta Nanette ti to udělala proto, že jsi pátrala?”

Přikývla jsem a pak ironicky zkřivila rty. “Pořád ještě si myslíš, že

jsem bůhvíjak statečná?”

Když přišel blíž a se smrtelně vážnou tváří si mě prohlédl od hlavy až

k patě, smích mě přešel. “Dokonce ani teď s tím nepřestaneš, co? Pořád se budeš snažit najít Jeroma?”

“Ty bys chtěl, abych přestala?” Hodně se to podobalo mé předešlé debatě s Dantem, kdy mi dal jasně najevo, že jsem blázen, když toho nenechám.

Sethovi trvalo dlouho, než odpověděl. “Nechci, aby ti někdo ubližoval, ale rozumím ti a vím, proč to musíš dělat… a ano, je to

součástí té tvé zvláštní, odvážné povahy, která je tak…” Nedomluvil,

ale v jeho očích jsem viděla úzkost, strach a bolest, že by se mi mohlo něco stát. Ale bylo tam i něco jiného - hrdost a náklonnost.

Zase jsem ho objala, abych ho uklidnila. “No tak, přestaň s tím. Budu

v pořádku. Všechno bude v pohodě.”

Ruce mi položil na boky, aby se nedotkl mých zad, ale na mou duši bych si toho ani nevšimla. Soustředila jsem se na jeho rty, které mi přitiskl na tvář. “Georgino, Georgino,” vydechl mi do kůže, “jsi neuvěřitelná.”

A jako v tom autě, nevím, kdo přesně s tím začal, ale naše rty se setkaly a zase jsme se líbali. Tentokrát jsme sebou v šoku necukli,

ale líbali se dál. A dál. A dál. Jeho rty byly omamné a měla jsem

pocit, jako by je někdo navrhl zvlášť pro mě. Přitiskli jsme se k sobě blíž, ale naše objetí bylo pořád něžné. Při tom polibku jsem začala vnímat přesně to, co poprvé: byl to pouhý polibek, jen výraz lásky

mezi dvěma lidmi bez katastrofálních vedlejších účinků, nekradla

jsem mu duši. Čím dýl jsme se líbali, tím jsem byla užaslejší.

Kdybych byla sukubou, touhle dobou bych už ochutnala jeho energii

a slyšela jeho myšlenky, ale teď ne. Ve své hlavě jsem byla sama a vychutnávala si jeho tělo, ne jeho duši.

Lehce jsme se odtáhli, on zvedl ruce, odhrnul mi vlasy a dotkl se mé tváře. “Georgino, jsi krásná.”

Znovu jsme se políbili a bylo to tak sladké a tak čisté, až to bylo málem nemožné. Neměla jsem žádný fyzický zážitek, který bych upřímně mohla nazvat sladkým nebo čistým od dob, kdy jsme byla smrtelnicí. Tenhle takový byl, ale když mluvím o čistotě nemyslím

tím, že to bylo asexuální, protože mé tělo bylo rozhodně nabuzené a

toužilo po jeho. Mám na mysli čistotu v takovém smyslu, že nešlo o žádné postranní machinace, jen o naše pocity. Byla to má láska k

němu, která mě vzrušovala a když mi jeho ruce klouzaly po ramenou

a zpátky na boky, bylo nad slunce jasnější, že to všechno způsobil

Seth.

Jeho ruce se opatrně posunuly k pásku županu a rozvázaly uzel. Váhavě, málem uctivě si prohlížel mou tvář, když ze mě župan klouzal na zem. Dopadl na podlahu a já od něj ustoupila. Seth se

pohnul se mnou, přejel mi prsty po rukou a sklonil se, aby mě políbil

na krk. Zaklonila jsem hlavu a začala z něho stahovat tričko. V půl

cestě mě musel pustit a zvednout hlavu, abych mu ho mohla přes ni stáhnout.

Dal mi ruce kolem pasu a sjel jimi na mé boky. Měla jsem na sobě

jen obyčejné bavlněné kalhotky - aspoň že měly sexy střih - a

špičkami prstů přejížděl po jejich kraji až na stehna. Byly to jemné doteky, i když chvějící se potlačovanou energií. Já ani zdaleka

nebyla tak něžná. Lačně jsem toužila se ho dotknout, dychtivě jsem

ho hladila po hrudi a štíhlých svalech na břiše. Chtěla jsem ho líbat a vychutnávat a ztratit se ve všem, co Seth představoval.

Začala jsem couval k ložnici a on mě následoval, zaváhal, jen když jsme se dostali k posteli a začala jsem si sedat. “Nesmíš…” začal.

“Lehnout si můžu.” Předvedla jsem. “Jen se nesmím zády o něco praštit nebo tak.”

Chvíli mě sledoval, aby si byl jistý, že nelžu, pak si stáhl džíny a lehl

si vedle mě. Trochu jsem se otočila a zase se k němu přitulila. Dál

jsme se líbali, ale nic víc, dovolili jsme jen, aby se naše málem nahá těla kolem sebe ovinula. Cítila jsem jeho kůži na své a na mě to

působilo jako droga. Nikdy by mě ani nenapadlo, že se to může stát.

Prozkoumávali jsme jeden druhého, každou linii a křivku, které jsme

si předtím vždy museli odepírat. Každý pohyb byl nádherný, každé pohlazení jako modlitba. Dívali jsme se na svá těla užasle a blaženě.

Když mé ruce sklouzly ke kraji jeho boxerek, zjistila jsem, že i on

tahá za mé kalhotky. Byli jsme tak sehraní, že jsme ani nepotřebovali slova. Když jsme byli nazí, objala jsem ho a stáhla k sobě, protože

jsem toužila po dovršení, o kterém jsem tak dlouho snila.

K mému překvapení se mi vymanil a sesunul se na posteli níž. “Co to děláš?”

“Tohle.”

Jemně mi roztáhl nohy a na vnitřní straně stehen jsem cítila lehké

jemné polibky. Jeho horké rty se sunuly výš a výš až se dotkly mého klitorisu. Při tom lehkém pohybu jeho jazyka mnou prijel žár a tiše

jsem vydechla. Byl tak lehký… a tak silný. Byla jsem tak bez sebe z toho, že se vůbec můžeme takhle dotýkat, že jsem si vůbec neuvědomila, jak moc jsem vzrušená. Byla jsem celá rozbolavělá, vlhká a pod jeho doteky jsem málem tála.

Zvedl trochu hlavu. “Víš, jak dlouho jsem o tomhle snil? O tom, aby

se tě směl dotknout a ochutnat?”

Neměla jsem šanci sa zamyslet nad jeho řečnickou otázkou, protože jeho rty se vrátily tam, kde předtím byly, sály a olizovaly, nekonečně něžné a k zešílení horké najednou. Zavřela jsem oči a ztratila se v rozkoši a Seth mě dál a dál přiváděl k orgasmu. Když se mi svaly

napjaly a mé výkřiky byly čím dál častější, vystupňoval své úsilí, jeho

jazyk se pohyboval tvrději a rychleji.

Chtěla jsem se ovládnout, prodloužit to stejně, jak jsem to dělala s jeho knihami, ale nešlo to. Klimax přišel rychle, a když jsem

vyvrcholila, dlouze jsem zasténala. Seth pokračoval celou dobu, co

se mé tělo prohnulo a zachvívalo extázou, která mě zaplavila. Když

se nakonec uklidnilo, zvedl se a vrátil ke mně a těmi jemnými polibky teď líbal má prsa.

Sklonila jsem se k němu a vyměnila ty drobné polibky za jediný pořádný. Jeho rty chutnaly po mně a pak jsme otevřeli ústa víc a pohladili se jazyky. I když jsem právě jeden vrchol prožila, pořád

jsem po něm toužila, proto jsem se k němu přitiskla víc a objala ho

nohama. Mezi našimi boky nezůstal skoro žádný prostor. “Georgino…” pronesl varovně.

Byla to další známka toho, jak dobře sme se znali, protože mi hned

došlo, že nežádá o souhlas s tím, co se bude dít, ale má starost,

abych si zase nezranila záda. Takže jsem se zvedla, překulila ho na záda, obkročmo si na něj sedla a usmála se na něj. Vrátil mi úsměv, pobavený mou vynalézavostí. Když jsme se na sebe dívali, zase

jednou mě přemáhaly pocity z tohoto zážitku, jak nepopsatelné bylo konečně se dotknout toho, koho jsem milovala. Myšlenka na smrt mě předtím vyděsila, ale teď jsem si uvědomila, že to byl jen strach z

toho, že umřu zbytečně. Kdyby byl v sázce Sethův život a jen já bych

ho mohla zachránit, bez váhání bych ten svůj za něj položila. Měl

pravdu, spojovalo nás něco většího než jsme byli my dva.

To vědomí mě posílilo, snesla jsem se níž a konečně jsme se spojili. Cítila jsem, jak do mě vstoupil a naplňuje mě. Pak jsme se oba

zastavili, nedýchali ani se nehýbali a tak napůl čekali, že se něco

stane a tohle skončí. Ale nic se nedělo a už jsem neváhala. Pomalu

jsem pohybovala boky nahoru a dolů a vychutnávala pocit, jak klouže dovnitř a ven. Ruce jsem měla na jeho prsou a on svoje na mých

bocích. Dívali jsme se navzájem do očí, ani jeden z nás ani na

chvilku neuhnul pohledem.

Jak popsat sex se Sethem? Je to těžké. Nepodobalo se to ničemu,

co jsem prožila za celou svou sukubí existenci. Někde daleko v

paměti to vyvolávalo vzpomínky na mé manželství, když jsme ještě byli šťastní. Každé další situaci po tom něco chybělo, až dosud.

Každý pohyb a dotek se Sethem byl jako sen, jako zázrak.

Intenzita našeho milování rostla víc a víc a stejně i má touha. Jela jsem na něm divoce, ale přesto něžně a s láskou, která spalovala nás oba. Byla jsem bez sebe blahem, že ho cítím v sobě, tvrdě a

hluboce, ale přesto…

“To nestačí,” zašeptala jsem. “Pořád si nejsme dost blízko.” Když zvážím, že jsme si byli fyzicky tak blízko, jak jen dva lidé můžou být,

byl to hloupý nápad, ale Seth tomu rozuměl.

“Já vím,” vydechl. “Já vím. Nikdy si nebudeme dost blízko.”

Pak jeho tvář prozářilo štěstí a vyvrcholil. Prohnul se, já se sklonila, zrychlila a přitvrdila. Moc jsem toužila být k němu ještě blíž a mít z

něj tolik, kolik jen šlo. Pootevřel rty a tiše zasténal, podobně jako já

před chvílí a když se mu začaly instinktivně zavírat oči, rychle je otevřel, aby se nepřestaly dívat do mých. Neodvraceli jsme se od

sebe a nevyhýbali se tomu, co cítíme. Když jsem mu hleděla do očí a cítila, že se jeho tělo přestává zachvívat, zdálo se mi, že mezi našimi dušemi zapraskala energie, která ale neměla co dělat se sukubí

krádeží.

Opatrně jsem se od něj odpoutala a zase si lehla vedle něj na bok. Hrozilo, že se utopím ve všech těch emocích.

“Georgino,” zašeptal a přitáhl si mě blíž. “Jsi celý můj svět.”

Tohle už jsem kdysi slyšela, ale byla jsem příliš uchvácená než

abych to rozebírala. Měla jsem plnou hlavu Setha a tak jsem řekla něco, co sice bylo zoufale neoriginální, ale zato naprostá pravda: “Miluju tě.”

Kapitola 18

Když bylo po všem, položila jsem mu tvář na prsa, ale víceméně zůstala ležet na boku. Pod rukou mi prudce bilo jeho srdce a vůně jeho kůže a potu mě málem přemohla. Ležela jsem nehybně, stěží

se odvážila dýchat, protože jsem se bála, že kdybych se pohnula

prudčeji, zlomím to kouzlo, ten sen, do kterého jsem se dostala nějakým nedopatřením.

Pomalu a opatrně mi Seth přejížděl rukou po vlasech a natáčel si praménky na prst. Pak nechal ruku klesnout a posunul se, aby mě mohl políbit na čelo. Vzdychla jsem si a přitulila se blíž, protože mi

konečně začínalo docházet, že to není sen a jen tak se neprobudím. Aspoň jsem si to myslela, dokud nezazvonil jeho mobil.

Vyhrávalo to Where the Streets Have No Name od U2. Není to tvrdá

ani rozčilující písnička, ale stejně to mnou cuklo. Na chvíli jsme oba celí ztuhlí zadrželi dech. Zatoužila jsem, aby ten mobil zmizel z povrchu zemského, abych ho mohla zničit stejně, jak jsem se strachovala, že by mohl nějaký démon zničit mě. Potřebovala jsem,

aby zmizel, protože jestli bude zvonit dál, nic z toho nebylo skutečné

a my budeme muset čelit realitě.

Ale stejně už bylo příliš pozdě. Sen byl pryč a telefon skutečností. “Měl bys to zvednout.”

Zaváhal jen chviličku, povzdechl si a rozmotal nás, pořád dával pozor, aby mi nezranil záda. Sedl si na kraj postele, sáhl dolů a vytáhl mobil z kapsy džínů. Posunula jsem se, opřela o loket a obdivovala tvar jeho těla, i když mi v srdci začínal růst zvláštní,

hořkosladký pocit. Věděla jsem, i když ani netuším, odkud, že to je

Maddie.

“Ahoj. Jo… zapomněl jsem se… é… ” Seth se odmlčel a já cítila, že přijde něco kolosálního. “Dostal jsem nápad na tu poslední kapitolu.”

Zavřela jsem oči. Za celou dobu, co jsem ho znala, jsem nikdy od

Setha neslyšela vyloženou lež.

“Přesně tak. Jo. Dobrá. É… jestli odejdu hned, mohl bych to stihnout za… asi tak dvacet minut. Mhm. Chceš, abych tě vyzvednul nebo…? Dobře, uvidíme se tam.”

Když domluvil, zůstal sedět zády ke mně a mobil svíral v ruce. I když seděl rovně, budil dojem shrbeného člověka, unaveného a přemoženého.

“Musíš jít, že?”

Ohlédl se a vypadal utrápeně. “Georgino…”

Zmohla jsem se na lehký úsměv. “To je v pohodě. Necítím se podvedená a chápu to.”

“Vím, ale chci, abys si uvědomila, že to není… že jsem…”

Nebylo nutné, aby pokračoval. Jednou z věcí, které se mi na Sethovi

vždycky líbily, byla jeho otevřená, upřímná povaha. Občas přede mnou dokázal zatajit své pocity, ale spíš častěji než ne, je měl

napsané na čele. I teď to tak bylo. Jediným pohledem jsem mu viděla

až do srdce - nevyspal se se mnou, protože jsem byla lehce k mání,

ale proto, že mě miloval - ještě pořád mě miloval. Tím to všechno bylo ještě mnohem horší.

“Já vím,” řekla jsem tiše.

Ještě jednou mě políbil na čelo a oblékl se. Lačně jsem sledovala každý jeho pohyb, protože jsem si vůbec nebyla jistá, jestli ještě

někdy budu mít tu šanci. Když byl oblečený a připravený odejít, sedl

si vedle mě na postel a zase si hrál s mými vlasy. Ty zlatohnědé oči znovu přetékaly emocemi. Byl zmatený a jeho pocity ho přemohly.

Mě sice taky, ale kvůli němu jsem se snažila být silná a mluvit

souvisle. “To je v pořádku. Bylo to nádherné, úžasné, ale chápu, že jsme to neměli dělat a že už nikdy nesmíme…” Takhle to dopadlo se souvislým projevem.

“Jo,” souhlasil.

“Udělali jsme to jen jednou a bylo to dokonalé.”

“Jen jednou,” opakoval po mně.

Nic jsem z jeho hlasu nedokázala vyčíst, ale něco mi říkalo, že tím nebyl moc nadšený. Ja taky ne, ale na mou duši - jak jinak z toho ven? Podlehli jsme vášni a on se teď musí vrátit ke své přítelkyni. Tečka.

Zaklonil mi hlavu a naše rty se setkaly v něžném, vroucném polibku.

Byl kratičký, jen pár vteřin, ale cítila jsem stejné hluboké spojení našich duší, jaké mě pohlcovalo během sexu. Vstal a ještě chvíli si

mě prohlížel, jako by si myslel, že už mě nikdy neuvidí. Zdálo se mi trochu nemístné ležet tady nahá, ale viděla jsem mu na očích, že si myslí, že jsem krásná.

Pak odešel a já zůstala v posteli, omámená vlastními pocity. Přišla

za mnou Aubrey a schoulila se mi u nohy. “Bylo to takové, jaké to

mělo být?” Nedokázala jsem se rozhodnout. Jasně, sex se Sethem

byl přesně takový, jaký jsem si vyfantazírovala, ale doznívání za moc nestálo. V téhle situaci nic nebylo normální a já neměla žádné

předchozí zkušenosti, se kterými bych to mohla srovnat.

Když jsem po málem půlhodině zírání do prázdna nepřišla k žádným závěrům, vylezla jsem z postele. Pořád ještě jsem se

nevzpamatovala z toho, co se stalo a mé tělo pořád spalovalo to, co jsme se Sethem dělali. Obvykle jsem si po sexu ráda dala sprchu,

ale dnes ne. Chtěla jsem na sobě cítit Setha, jeho pot a dokonce i slabou stopu jeho kolínské s vůní kůže a jablek, kterou občas používal. Ještě jsem ho nechtěla ze sebe smýt a tak jsem si zase natáhla svůj starý odrbaný bavlněný župan. Aťsi byl otahaný, ale látka dělala dobře mé odřené kůži.

Už jsem chtěla odejít z pokoje, když jsem si na podlaze všimla fotku toho medailonu. Zvedla jsem ji a mínila ji položit na noční stolek a strnula jsem. Něco na ní bylo napsaný.

Úhledný rukopis napsaný černým fixem Sharpie, mi sděloval:

Záhněda vyjádřuje Zemi nebo jednotu se Zemí. Symboly na

medailonu byly umístěné do kruhu a jeden vycházel z druhého, což vedlo ke krátkým poznámkám: tohle naznačuje spřízněnost s vodou

v harmonickém, promíchaném stavu; tohle je podobné vodnímu symbolu, ale je to symbol pro Zemi; tento symbol slouží jako maskování a taky jako štít, který má objekt ochránit a udržet sílu pečeti; tenhle je zvláštní, znamená prázdnotu nebo bělost - možná bílý písek nebo kamení?; tohle je symbol pro slzy - když se

skombinuje se znakem pro vodu, možná poukazuje na slanou vodu.

Třikrát jsem si přečetla ta vodítka. Odkud se to tady vzalo a kdy? Vracela jsem se v myšlenkách a snažila se vzpomenout si, kdy jsem naposledy viděla tu fotku. Když jsem ji ukazovala Dantemu, ještě na

ní nic nebylo. Nejspíš se to mohlo stát, když se byla venku kvůli jídlu. Teoreticky se taky někdo mohl ke mně vloupat a napsat to, zatímco

jsem byla s Carterem v obýváku, ale proklouznout kolem anděla by

se jen tak někomu nepovedlo.

Ale… co když mi přece jen pomohl sám Carter? Pořád dokola opakoval, že nesmí, dokonce přímo popřel, že by s těmi mými rozmanitými záchrannými akcemi měl něco společnýho, ale to načasování by jinak musela být strašná náhoda. Dál jsem civěla na

ty symboly, poznámky a fotku pečeti. Ať to psal, kdo chtěl, to mi v

týhle chvíli bylo šumafuk. Jestli ta vysvětlení sedí, můžu je využít, abych našla Jeroma.

Carter říkal, že pečeť slouží dvěma účelům. Jedním z nich je naplnit objekt sílou a taky slouží jako ´zámek´, kterým se ta věc otevírá, aby bylo možné Jeroma vysvobodit. Části pečeti jako takové jsou u kouzelníka a démona, ale symboly na ní mě k tomu úkrytu můžou přivést. Samozřejmě za předpokladu, že právě tyhle symboly byly použity, aby Jeroma ukryly a naplnily objekt tím druhem energie,

která je typická pro danou lokalitu, takže by do toho prostředí bez

problémů zapadl a zamaskoval tak Jeromovu přítomnost.

Blízký vztah k zemi a k vodě - konkrétně ke slané vodě. Hodně míst

s takovou mocí bylo v divoké přírodě, i když některá z nich se stala

centry civilizace a aktivity, například Pike Place Market v centru

Seattle. Bylo to jedno z těch starodávných míst plných síly, které lidé úplně převzali.

Ale co vyplývá z tohohle? Zjevně to má být nějaké místo blízko slané vody. Ta nádoba bude nejspíš tak blízko vody, aby s ní symboly rezonovaly a maskovaly tak jeho umístění. A co ta Země? Mohlo by

to být někde zakopané? Zakopali snad Jeroma na nějaké pláži blízko

oceánu? Jeromovi únosci ho nejspíš nechtěli odklidit někam daleko

ze svého dosahu, ale Tichý oceán lemuje celou západní polovinu

státu Washington. To je celkem hodně pláží a taky jsem věděla, že

míst vyzařujících sílu je tam taky dost. Z hlavy mě nenapadala žádná pláž s bílým pískem; abych to věděla jistě, budu to muset

prozkoumat.

Zasténala jsem a s fotkou v ruce se svalila zpátky do postele. Ty

poznámky hodně zúžily možná místa, ale ještě pořád to bylo rozlehlé

až až. Ale copak mám na výběr? Musím tu nádobu najít, a to radši dřív než později, nebo jinak bude mít Seattle nového arcidémona.

Dál jsem si prohlížela tu fotku a hypnotizovala ji, aby mi poskytla

nějaké další znamení, ale nevedlo to k ničemu. Pořád jsem viděla jen

ten medailon, záhadné poznámky a Maryiny informace nahoře, které

mi toho moc neřekly—

Zamračila jsem se a znovu si to záhlaví přečetla. Bylo krátké, jen co

je to za materiál, jméno zákazníka a data, kdy medailon dodělala a

kdy si ho vyzvedli. Datum, kdy ho dokončila, mi nějak uvízlo v hlavě,

ale proč? Bylo to před týdnem. Něco na tom datu muselo být

důležité, ale nedokázala jsem přijít na to, proč. Zdálo se mi, jako by

od toho dne už přešla celá léta, ale stejně jsem se vracela dozadu a promítala si své nedávné aktivity.

Už to mám. Tu pečeť vyrobili den poté, co jsem prvně jela do Vancouveru, ve stejný den, kdy se upíři servali kvůli území. Mohla by výroba té pečeti upoutat pozornost nesmrtelných? Neměla jsem

tušení, ale jestli přece, Jerome, Grace a Mei měli plné ruce práce, když dávali do pořádku ten zmatek, který nadělali upíři. Sloužilo to jako odpoutání pozornosti.

Pak už v mé hlavě věci začínaly zapadat na svá místa. Uvažovala jsem o Armádě temnot a o tom, jak by se do toho mohly hodit jejich

aktivity. Ta demonstrace v Queen Elizabeth parku byla ve stejný den,

kdy si někdo přišel tu pečeť vyzvednout. Jejich improvizovaná návštěva Seattle předcházela Jeromovu uvěznění, takže nikdo neměl zapotřebí na ni upozorňovat, nebo přece jen?

Odpověď určitě byla tady, jen jsem jsem ty kousky ještě nedokázala

dát správně dohromady. Armáda se předvedla v plné parádě,

Jerome, Grace a Mei se jí věnovali ze všech sil. Jeroma pak uvěznili.

Kde byly ostatní figurky téhle hry?

Opustila jsem postel s jejími bolestnými a tak lákavými vzpomínkami, našla mobil a zavolala Kristin.

“Ahoj, Georgino,” pozdravila, byla příjemná, ale zavalená prací jako

obvykle.

“Ahoj. Jak se máš?”

“Je to tady šílený.” Živě jsem si představila grimasu na její tváři. “Cedric je pekelně vystresovanej - a to není žádná slovní hříčka - všemi těmi démony v okolí. Aspoň že ho rozptyluje ta sukuba.”

“Tawny?”

“To je jedno, ale Cedric je právě teď s ní venku.” Z Kristina hlasu

jsem cítila hořkost a slabý náznak žárlivosti. Pamatovala jsem si její neustálou oddanost k němu a taky jak se zatvářila, když pozval

Tawny na rande. Cítila jsem s ní, ale měla jsem dost vlastních milostných malérů, kterými jsem se musela zabývat.

“Uff.” Opravdu mě nenapadalo, co jinýho bych měla říct. “Koukej, potřebuju se tě na něco zeptat. Nevíš náhodou, jestli Cedric přišel za Jeromem sem ten den, kdy tady byla Armáda?”

“Jo, Cedric vyrazil hned jen cos mu nechala tu zprávu. Myslela jsem

si, že o tom víš.”

“Ne, slyšela jsem o tom až dodatečně a pak začala být důležitější ta věc s přivoláním a uvězněním.”

“Proč to chceš vědět?”

Váhala jsem. Kristin jsem měla ráda, ale jednoznačně byla lojální k

Cedrikovi. Nejspíš by nebylo moudrý podělit se s ní o teorii, že

Armáda v Seattle poskytla vhodný důvod Cedrikovi a Jeromovi, aby byli spolu, když Jeroma uvěznili. Napadlo mě, že možná dlužím

Hughovi omluvu za své neústupné odmítaní možnosti, že v tom měl

Cedric prsty. A ještě mě napadlo něco jinýho.

“É… to by bylo na dlouhý povídání,” odbyla jsem ji rychle. “Nevíš náhodou, jestli se hodně stýkal s Nanette?”

“Proč?” Její tón se kvapem změnil v podezíravý. Nešlo jí pod nos, že

ji vyslýchám kvůli jejímu šéfovi.

“No… jednou jsem mu řekla, že si myslím, že Nanette může mít něco společnýho s Jeromovým zmizením. On si to nemyslel, všechno jí vyklopil a ona se děsně nasrala. Ona… é… řekněme, že v ní bouchly saze a já mám jizvy, které to dokazují.”

Mí nesmrtelní kamarádi mě upozornili, že kdyby byla nevinná,

neútočila by na mě. Nicméně ji Cedrik mohl popichovat tak úspěšně,

že se naštvala a šla si vztek vybít na mně - a zdárně od něj odpoutala pozornost. Sakra. Už jsem v tom guláši opravdu

nepotřebovala dalšího podezřelýho. Taky jsem nechtěla, aby to byl

Cedric. Nanette se mi do tý role hodila mnohem líp.

Kristin chvíli mlčela. “O tom jsem nevěděla,” řekla tiše. “Jsi v pořádku?”

“Víceméně. Mei vyhojila to nejhorší, ale pořád to ještě není bůhvíco.”

“Radši si to ani nepředstavuju. Cedric by jí to nikdy neřekl, kdyby

věděl co se stane. Má tě rád. Nemohl to tušit a nikdy si to neodpustí. Moc mě to mrzí.”

Byla upřímně zkroušená a zraňovalo ji pomyšlení, že se její šéf - i

když to byl ďábel a služebník pekel - zapletl do něčeho, co dopadlo

tak děsivě.

“To je v pohodě. Už musím běžet. Díky za info. Určitě si umíš představit, že tady je taky pořádnej blázinec.”

Rozloučily jsme se a položily. Nepřítomně jsem otáčela mobilem v ruce, protože mě ty novinky zavalily. Nanette z toho ještě pořád nebyla venku, ale Cedric byl jako viník z ničeho nic na její úrovni,

možná byl ještě podezřelejší. Kdybych měla dost důkazů, nejspíš

bych mohla jít za Grace nebo Mei, ale tak daleko jsem zatím nebyla. Kromě toho i kdybych znala viníka, stejně by to nevyřešilo nejnaléhavější problém: najít Jeroma.

Zaškaredila jsem se na fotku ležící na nočním stolku. Budu muset pročesat nějaký pláže a na bolavá záda se vykašlat.

Když se Dante večer vrátil, málem jsem ho převrátila.

“Sukubo.” Nechal mě, abych ho objala. I on si dával pozor a jeho ruce skončily na mých bocích. “Taky tě rád vidím.”

Tak nedočkavá jsem byla ze dvou důvodů. Byla jsem nadšená, že ho vidím, protože jsem potřebovala, aby mi povykládal o tom medailonu

a místech se zdrojem síly. A taky… no, když jsem se celej den jen tak

povalovala, měla jsem spoustu času myslet na Setha a na to, co se mezi náma stalo. Při vzpomínce na jeho tělo to moje ještě pořád

hořelo a když jsem si připomínala to úžasné spojení mezi námi a pocit, že je to přesně tak, jak to má být, ani jsem nedýchala.

A přesto … jakkoli bylo to, co se mezi námi stalo, správné, zároveň to taky bylo i špatné. Chodil s Maddie - mou kamarádkou. Když se se Sethem poprvé vyspala, div jsem nevylítla z kůže a já jí teď provedla

to samý. Ještě hůř, udělala jsem to vědomě. A pak jsem uvažovala o

Dantem. Dante mě přes svou temnou, chmurnou povahu opravdu

miloval, snažil se, abych si ho vážila a nebrala ho jen jako někoho, s kým se občas vyspím. On byl má budoucnost, ne Seth.

Políbila jsem Danteho na rty a trošku to protáhla. “Chyběls mi.”

Ironicky zkřivil pusu. “Nekoukej na mě takhle, nebo budu mít vážnej problém pamatovat si, že jseš zraněná a že bych od tebe měl držet ruce dál.”

Při těch slovech mnou projel pocit viny. Má zranění zjevně nestačila, aby ode mě udržela Setha. Měla bych Dantemu říct, že už je mi líp,

že na tom nezáleží, přesto jsem to z nějakého důvodu neudělala.

Pustili jsme se a já skočila pro fotku s medailonem. Nevěřícně na ni zíral, když jsem mu ukázala ty fantomovy poznámky a vyprávěla

celej příběh.

“Cože, ty nemáš ani páru o tom, jak se tam dostaly a kdo to napsal?”

“Ne, ale v týhle chvíli to ani nemám zájem zjišťovat.”

Pořád v šoku zavrtěl hlavou. “No, tohle bych rád věděl předtím, než jsem vypad. Bylo by mnohem snazší prostě počkat a nechat neviditelný pomocníky, aby sem naklusali a poradili nám.”

Vzpomněla jsem si, že odešel právě proto, aby o tom medailonu něco zjistil. “Jak jsi na tom ty?”

Ukázal na fotku. “Stejně.”

Položila jsem ruku na jeho. “Promiň. Opravdu si vážím tvou pomoc. Jestli jsi zjistil to samé, znamená to, že se tomu nejspíš dá věřit.”

“Možná.” Pořád nevypadal nadšeně, že jen zabíjel čas. “Co budeš dělat? Asi nějakou šílenost, co?”

“Řekla bych, že se poohlídnu po plážích kolem slané vody.”

Dante tiše hvízdl. “Tady kolem je jich požehnaně. Nemluvě o tom, že stejně nemáš žádnej způsob, jak tu nádobu najít.”

“To vím, ale někde musím začít. Pomůžeš mi udělat seznam?”

Vytáhli jsme z mýho auta atlas pacifického severozápadu a rozložili

ho na stole v kuchyni. Důkladně jsme ho prozkoumali a každý z nás označil všechna místa, která znal. Dante toho znal mnohem víc než

já, čemu jsem se nijak zvlášť nedivila. Jednou u Erika jsem poznamenala, že ti, co náboženství studují, o něm obvykle vědí víc

než ti, co ho praktizují a někdy jsem, co se týče nesmrtelných, měla

stejnej pocit.

Takových, kam se dalo za den pohodlně dostat, jsme našli všeho všudy dvanáct - a ve větší vzdálenosti mnohem víc. “Řek bych, že

bys v práci měla dát výpověď,” uvažoval Dante. “Kdy chceš vyrazit? Teď už je moc tma.”

S hrůzou jsem se dívala na mapu. “Nejspíš zítra. Šel bys se mnou?”

Jak mě upozornil Carter, člověk s psychickými schopnostmi, jaké měl

on, by měl na něco přijít.

Zašklebil se. “Zítra ne. Mám domluvených pár schůzek. Praštěný, co? Asi by to šlo pozítří nebo popozítří, jestli se ti chce čekat. Byl bych radši, kdybys nejela sama.”

Byla jsem ráda, že má prácí, ale ten odklad mě mrzel. “Myslím, že to nepočká, ale netrap se tím. Někoho si seženu.”

“Na druhé straně,” snažil se mi zlepšit náladu, “zítra budu mít prachy

a můžeme jít někam, kde je hezky.”

Nějak se mi povedlo se usmát. “Jo, to bude-ale do hajzlu. Já nemůžu.”

“Co se děje?”

“Kruci, slíbila jsem lidem v práci, že je po šichtě naučím tancovat

salsu.”

“Zruš to,” prohlásil přezíravě. Pokud jde o něj, mý taneční lekce u něj byly až někde na posledním místě. “Řekni jim, že jseš marod.”

To by nebyla tak docela lež, ale nesnášela jsem, když jsem nedodržela slovo. Navíc jsem pořád viděla Maddieinu rozzářenou

tvář, byla tak vzrušená a nadšená, když jsem souhlasila. Jak bych jí

to mohla odepřít po tom, co jsem jí dnes provedla?

“Ne, musím tam jít. Teď se pojďme někam najíst. Zvu tě.”

Jeli jsme do Belltownu, kde měli jedny z nejlepších darů moře. Pili jsme víno a povídali si a já zjistila, že má kondice se zlepšuje

mílovými kroky. Když jsme se pak vrátili ke mně a zalehli, Dante se

ke mně přitulil a políbil mě na krk. “Řek bych, že už je ti mnohem líp,” poznamenal a přesunul rty na můj ušní lalůček. “Mohli bychom to zkusit… budu opatrný.”

Všude kolem nás byly deky a povlečení, ve kterém jsme se se

Sethem předtím milovali. Div jsem se tou představou neudusila.

Bože, opravdu jsem ty povlaky měla vyprat. Polkla jsem a změnila pozici, abych se Dantemu nemusela dívat do očí. “Snad… ale radši počkejme, až to nebude nutný.” Doufala jsem, že jsem to řekla dostatečně svůdně, aby to bylo uvěřitelný.

Dante si povzdechl a naštěstí na mě netlačil. “Tak dobře.” Překulil se

a nechal mě spát, ale dlouho mi trvalo, než jsem zabrala.

Kapitola 19

Příštího dne byl Dante v práci a já zavolala Codymu hned po snídani.

“Ahoj,” pozdravila jsem. “Ještě pořád z vás jsou plážoví povaleči?”

“Můžeš se vsadit,” rozzářil se. “Jeden z našich sousedů má plachetnici a nabídl nám, abychom si vyjeli s ním a-”

“Nemyslím přesně tohle,” uťala jsem ho.

Asi o hodinu a půl později Petr zvedal oči k nebi. “Takhle jsem si to nepředstavoval.”

Ukecala jsem je, aby se mnou šli na tu plážovou výpravu, ale bohužel den byl studenej a hrozilo, že bude pršet. Když jsme šli

podél vody v Dash Pointu, nárazový ledový vítr nás štípal do tváří.

Zachumlala jsem se do bundy a uvažovala, kolikrát jsem považovala

za samozřejmost schopnost proměnit si kabát za teplejší.

“Koukej, vím, že si vy dva myslíte, že jste na jarních prázdninách, ale nakonec nám sem dají novýho arcidémona a já bych přece jen byla radši, kdyby tady zůstal Jerome.”

“Jo, ale tohle nevypadá jako neprůstřelnej plán,” hádal se Petr. “Vybíráme si ty pláže spíš náhodně a doufáme, že na nich bude bílej písek. Mrkni na tohle. Je to béžový… dalo by se tomu říkat bílá?”

Sjela jsem ho postranním pohledem. “To ty ses jednou dostal do

sporu s Carterem kvůli rozdílu mezi světlou džínovou modrou a letní

kobaltovou, takže mi to řekni ty. Je nějakej rozdíl mezi béžovou a bílou?”

Petr kopl do písku špičkou boty. “Byla to zimní kobaltová a Carter se pletl. Mezi těma dvěma je obrovskej rozdíl.”

Pokračovali jsme ve výšlapu a my dva s Codym jsme se potají

usmívali. Národní park Dash Point byl nedaleko města Federal Way dole na jihu Puget Soundu, takže bylo rozumné začít tady a propracovat se pobřežím nahoru do Seattle. Byla to naše druhá

zastávka a zatím jsme neviděli nic, co by odpovídalo těm mystickým vodítkům na pečeti.

Jeli jsme na třetí místo a Petr byl pořád pesimista. “Víš, bylo by to mnohem snazší, kdybychom s sebou měli toho tvýho přítele

povaleče. My registrujeme jen to, co je vidět a potřebujeme někoho, kdo by opravdu cítil sílu kolem tý nádoby.”

“Dante má dnes hodně práce,” objasnila jsem.

“Uff,” zabručel Cody, “nikdy by mě nenapadlo, že slovo ´práce´ budu slyšet ve stejný větě s jeho jménem.”

“Sklapni,” poručila jsem. “Nech si ty jedovatosti pro Petra a Hugha.”

“A co Erik?” ptal se Petr. “On má psychické schopnosti.”

“Jo, o něm jsem taky uvažovala, ale je už starý a bolí ho záda.

Nerada bych ho žádala, aby se se mnou donekonečna toulal a beru

to jen jako poslední možnost.”

“Neznáš nikoho dalšího se stejnými schopnostmi?” “Ne. Aspoň ne takovýho, kterýmu bych věřila.”

“Já taky ne,” přiznal Petr. “Ale vsadím se, že Hugh ano.”

“Jo, asi máš-” zastavila jsem se uprostřed věty. “Možná, že přece jen někoho znám…” Byl to tak šílenej nápad, až jsem uvažovala, jestli se opravdu mám pustit tímhle směrem.

“Koho?” vyzvídal Cody.

Zavrtěla jsem hlavou a jela ke vchodu dalšího národního parku. “To

je na dlouhý povídání a budu muset na tom trochu popracovat.”

Naše třetí zastávka nebyla o nic užitečnější až na zjištění, že Petr nedokáže dostat písek ze svých bot. Navíc ještě začalo pršet a to už

má nálada byla na bodě mrazu. Do západu slunce ještě zbývala

spousta hodin, ale pod zataženou oblohou to vypadalo, jako by se už stmívalo. Mrkla jsem se na hodinky a zjistila, že taneční lekce se už kvapem blíží, takže jsme se obrátili a zamířili do Seattle. Upíry jsem vysadila u jejich bytu a jela domů, abych se připravila.

Všechno v mém šatníku mi přišlo staré a okoukané, ale neměla jsem

jak magicky si vyrobit nejnovější módu, tak jsem se rozhodla pro minišaty bez rukávů s výrazným vzorem oranžových, zelených a černých květů, které se rozpíjely do sebe jako namalované vodovkami. Byly o něco kratší, než by se hodilo pro tanec s tak

širokým rozsahem pohybů, ale pro den, jako byl dnes, se mi ty barvy zdály vhodné a veselé. Vypadalo to, že bude zima a tak jsem si z náhlého podnětu ještě natáhla černé punčochy, abych měla nohy v teple. Pak ještě černé boty na vysokých podpatcích a tmavou rtěnku

a určitě budu víc připomínat svý sukubí já než manažera

knihkupectví s příjemnými způsoby. Na druhý straně když si vzpomenu, že asi tak před týdnem jsem se tam promenádovala oblečená jako coura, tenhle ohoz byl úplně neškodný.

Doug si na to samozřejmě taky pamatoval a dělal si kvůli tomu ze mě srandu, i když jsem věděla, že si v hloubi duše myslí, že jsem sexy.

Byla jsem pyšná jako páv, že jsem toho všeho dosáhla bez proměňování. Navíc jsem si žehličkou prakticky spálila vlasy, když jsem se je snažila narovnat. Jen ať si někdo troufne mě obviňovat,

že jsou kudrnatý.

Maddie byla nadšením bez sebe a její entuziasmus se rozšířil na všechny lidi z personálu, co se po zavření rozhodli zůstat na hodinu. Objevilo se taky pár jejich kamarádů, takže nás bylo kolem dvanácti.

Takový počet byl celkem zvládnutelný. Udělali jsme si místo v patře a zapnuli můj přenosný CD přehrávač. Když jsem je učila swing,

pomáhal mi s tím Cody, ale nenapadlo mě, abych ho zapřáhla i

tentokrát. Místo toho jsem si za partnera vybrala Douga. Možná to bylo součástí toho, že byl hudebník, ale měl solidní cit pro rytmus a

pohyby odkoukal opravdu rychle.

Asi za půl hodiny jsem mu už věřila natolik, abych ho nechala

pomáhat ostatním, rozdělili jsme se a šli pomáhat některým z našich

studentů. Navzdory tomu, jak jsem váhala, než jsem souhlasila s

touhle lekcí, jsem se skvěle bavila a většina lidí se tak bála sáhnout

na svou šéfku, že jsem se nemusela bát, že mi někdo zase zřídí

záda. Maddie sice nadšením plápolala jako vích, ale v tanci se jí moc nevedlo a hlasitě si stěžovala, když jí její bratr přišel na pomoc.

Odtančil s ní do dálav a mě tam nechal s jejím předchozím tanečním

partnerem: se Sethem.

Samozřejmě jsem věděla, že je tady, ale celou dobu jsem se snažila

se na něj nedívat. Nicméně nebyl žádný vhodný způsob, jak z toho vycouvat a tak jsme tam jen rozpačitě stáli, dívali se jeden na

druhého a ani jeden z nás nevěděl, co si počít. Nakonec jsem se

sebrala a vztáhla k němu ruce. Přece jen jsem tady byla jako učitelka

a protože on byl jedním z nejhorších tanečníků na parketě, bylo jen přirozené, že potřebuje mou pomoc víc než ostatní.

Seth gesto opětoval a když jsem udělala krok dopředu, zachytil se mi podpatek o koberec. Dřepla jsem si, abych se na to podívala, protože

by to byl trapas jako hrom, kdybych teď zakopla a vymázla se, když

jsem pro všechny prý sloužila za vzor elegance a harmonie. Vzhlédla jsem a setkala se se Sethovým pohledem. Díval se na mě a po jeho plachosti a ztrémovanosti už nebylo ani památky, ten výraz byl

najednou hodnotící a hladový. Podívala jsem se na sebe a bylo mi

jasné, jaký pohled jsem mu nechtě nabídla. S tím hlubokým výstřihem mi viděl až bůhvíkam, sukně mi v pokleku vyjela dost vysoko a odhalila černou krajku, kterou končily mé punčochy.

Nevím, co přesně ho tak fascinovalo, ale očima hltal mé tělo a kdekoliv se ho dotkl jeho pohled, cítila jsem, jak mě to místo pálí. Zvedla jsem se a tentokrát jsem já byla ta plachá a rozpačitá. Vyzařovala z něj vášeň a byl to hotový zázrak, že si toho každý

nevšiml. Zase ke mně natáhl ruce a když se mě dotkl, jako by mnou projela elektřina.

Dostala jsem se do rytmu a ukazovala mu kroky. Byl každým coulem

tak nemotorný, jak jsem si ho pamatovala, ale když jsem tvrdě makala na tom, aby se pohyboval správně, naše těla se občas

musela dotknout a mě nechtě napadlo, že i když na tanec je hotové dřevo, jako milenec je skvělý.

Asi tak minutu jsme byli zticha a byla jsem si jistá, že i on je v zajetí stejného fyzického kouzla jako já a možná si taky přehrává naše včerejší setkání. Byla jsem čím dál vzrušenější a i když jsem věděla,

že se chovám nevhodně, dělala jsem, co jsem mohla, abych těch

takzvaně náhodných doteků bylo čím dál víc. Nakonec, třebaže sexuálně nabuzená, jsem se musela smát.

“Myslím, že co se týče nešikovnosti v tanci, dneska lámeš rekordy a

to už něco znamená, to mi věř.”

Žalostně se usmál, ale podezírala jsem ho, že tanec je teď to poslední, na co myslí. “Nemám praxi.”

“No, aspoň že jseš na parketu místo abys seděl někde za bukem.” “Věci se mění. Nejspíš.”

Chvíli jsem se mu dívala do očí. “Ano. To ano.”

Zase jsme chvíli mlčeli a pak se zeptal: “Jak je to s tvou… é… situací

ohledem nesmrtelnosti?”

“Hm?” Když jsme se obrátili, Sethova dlaň jen o milimetr minula má prsa. V duchu jsem si dala pár pohlavků, abych se konečně přestala zabývat tím, jaké včera bylo jeho tělo - a jak vypadalo, vonělo a chutnalo - a začala se věnovat svým dalším problémům. “No, dobře. Vlastně ani moc ne. Mám nějaké další informace, ale je těžké to-”

Když jsem zmlkla, Seth sklonil hlavu a zmateně se na mě díval.

“Co?”

Vzpomněla jsem si na ten nápad, o kterém jsem se zmínila před

upíry. “Sethe, chci se tě zeptat na něco opravdu ztřeštěného a jestli

to odmítneš, ani trochu se nebudu zlobit.”

Pořád ještě vypadal, že by ze mě nejraději serval šaty, ale už začínal

být vážnější a zneklidněnější a i já kromě svého vlastního chtíče jsem začínala být rozcitlivělá.

“Jestli ti nějak můžu pomoct, udělám to.”

“To vím. Ale tentokrát nejde o tvou pomoc, ale o Kaylinu.”

Kdyby Seth předtím vyvolával aspoň zdání nějakého tance, teď by nejspíš zakopl a vypadl z rytmu, ale při tom, co provozoval, by to stejně nikdo nepoznal.

“Kayla?” Poslední, co čekal, bylo slyšet jméno své čtyřleté neteře. “Vzpomínáš si, jak jsem řekla, že má psychické nadání?”

“Jo, ale nijak jsem se tím nezabýval.”

“Vykládala jsem ti o postupu při přivolávání a uvěznění, že? Teď už máme indicie, kde byl Jerome mohl být, ale i kdybychom to správné místo našli, nebudeme o tom vědět. Kdybych měla stejné schopnosti jako předtím, zvládla bych to, ale teď nám musí pomoct někdo s

psychickým nadáním. Bohužel ti, na které se běžně obracím, teď

nejsou k mání.”

Starosti teď jasně přečíslily jeho touhu. Bylo mi líto, že ho vzrušení opouští, ale tohle byla vážná věc.

“Nejsem si jistý, jestli se mi líbí nápad zatahovat do toho Kaylu. Vlastně se mi vůbec nelíbí.”

Přikývla jsem. “Vím. Napadlo mě, že budeš takhle reagovat, tím si buď jistý. Já tím taky nejsem nadšená.” Milovala jsem všechny

Sethovy neteře, ale Kayla mě zvlášť brala u srdce. “Prostě mě to jen

tak napadlo.”

“No, já-uff!”

Jiná dvojice na mě zezadu narazila a postrčila mě do jeho náruče. Natáhla jsem ruce, abych se ho přidržela, ale naše těla se stejně k sobě přitiskla. Při tom kontaktu jsem se zachvěla od hlavy až k patě

a ať jsem si dělala jakékoliv iluze, že zapomenu na to, co jsme dělali včera, teď už po nich nezbylo ani památky.

“Promiň,” omlouval se Andy. Tancoval s Casey a oba byli mými dlouholetými kolegy.

Casey zasténala. “Georgino, prosím tě, vem si ho. Dokonce ani Seth nemůže být tak mizernej tanečník.”

“Ani bych neřekla,” zabručela jsem. Nechtěla jsem se ani hnout, nechtěla jsem, aby mě Seth pustil. Chtěla jsem zůstat na místě a dál

se ho dotýkat, ale právě kvůli tomu nutkání jsem couvla. Těžce jsem

dýchala a chvíli mi trvalo, než jsem přišla k sobě. Ještě jednou jsem

se zhluboka nadechla a zakřenila se na Andyho. “Tak jo. Uvidíme, co

se s tebou dá dělat.”

Casey Setha odvedla a mně se pak už povedlo vyhnout se mu až do konce taneční lekce. Když jsme to zabalili, všichni mi tleskali a dožadovali se pokračování. Slíbila jsem, že je budu učit dál, ale byla jsem příliš vyvedená z míry a duchem nepřítomná, než abych se už

teď dokázala domluvit na datu a tak jsem navrhla, že se k tomu vrátíme později.

Několik tanečníků okamžitě začalo dávat místnost do pořádku a protože jsem neměla žádný důvod tam zůstat, prchla jsem do kanceláře. Měla jsem v plánu podívat se na nějaký papíry a počkat,

až všichni vypadnou, abych se už nemusela setkat se Sethem. Už

jsem byla v půli chodby, když někdo zavolal mé jméno.

“Georgino.”

Zastavila jsem se. Byla to Maddie. Obrátila jsem se a doufala, že můj úsměv nevypadá falešně ani zpanikařeně. Sakra. Určitě mi přišla

jednu vrazit za to, že jsem se na parketě muchlovala s jejím přítelem

a na mou duši, zasloužila bych si to víc než dost.

Ale ona se usmívala od ucha k uchu a dobrá nálada z ní tekla

proudem. Podávala mi štos papírů. “Nejspíš se chovám jako blázen,”

řekla nesměle, “ale tady jsem ti vytlačila informace o některých bytech. Posledních pár dnů jsem prohledávala internet a dívala se

tak trochu na všechno, když si zatím nejseš stoprocentně jistá, co

bys chtěla. Spousta dobrých příležitostí je i na pláži.”

Celá vyjevená jsem si od ní ty papíry vzala. Tohle bylo to poslední,

co bych teď od ní čekala.

“Možná jsem to trochu přehnala, ale když se na to podíváš, hodně ti

to dá. No a pak, jestli se ti něco zalíbí, začneme tam.”

Sklopila jsem pohled na vrchní list, který zobrazoval byt s třemi ložnicemi v Alki. “Já… No páni. Děkuju, Maddie. Tos neměla.”

Nad mými díky se rozzářila. “Není zač. Dej mi vědět, co si o tom myslíš - a ještě jednou díky za tu taneční hodinu. Byla to ohromná zábava. Doufám, že příště už nebudu tak děsná a možná přinutím

Setha, abychom to doma zkusili.” Rychle mě objala a pak pádila za

Dougem, který ji vezl domů.

S papíry v ruce jsem se vlekla do svého kanclu, dala je na stůl a

svezla se na židli. Bylo mi hrozně. Zatímco já páchala nemravnosti s jejím přítelem, ona pilně pracovala, aby mi našla nový domov. Ze

všech sil jsem se snažila soustředit na nějaké tabulky, ale moc se mi

to nevedlo. Většinou jsem na ta numera jen zírala a vůbec nechápala, čeho se týkají. Když někdo zaklepal na dveře, uvítala jsem to jako vysvobození a vyskočila ze židle. “Vstupte.” Napadlo

mě, jestli mi Maddie nezapomněla dát ještě nějaké papíry. Ale nebyla

to ona.

Ve dveřích stál Seth.

Civěla jsem na něj a doufala, že ne s otevřenou hubou nebo něco takovýho. “Co… tady děláš? Myslela jsem, že už jsi odešel.”

Vypadal, že by rád vešel dovnitř, ale bojí se. “Doug odvezl Maddie domů a já se vrátil… vzít si…” Zmlkl a zavrtěl hlavou, nedokázal pokračovat v té lži, že si něco zapomněl. “Vrátil jsem se za tebou.”

Pamatovala jsem si, jak se díval na mé tělo a jak se mu rozostřil

pohled, když mi sukně vyjela tak vysoko. Stejně se díval i teď a cítila jsem, jak vzplanula touha i ve mně, ale ta mě vlastně ani na chvíli neopustila od té doby, co jsme se dotýkali při tanci. Nicméně jsem se snažila být rozumná. “Sethe, to nesmíme… už ne… to je…”

“Vím.” Konečně překročil práh. “A říkal jsem si… říkal jsem si, že to nechám být… ale odvčera na tebe nedokážu přestat myslet. Ani po dnešním večeru.” Váhavě za sebou zavřel, jako by se tam někdo

mohl plížit. “Vypadala jsi úžasně. Věř mi, že jsem ten tanec

nepodělal proto, že jsem tanečník na baterky - i když jsem - ale

proto, že jsem se na něj vůbec nedokázal soustředit. Myslel jsem jen

na tebe a Bože, nešlo to zastavit. Nejen, žes dneska byla tak sexy,

ale rozzářila jsi celou místnost, všechny jsi okouzlila a každý byl spokojený. Georgino, ty na to nepotřebuješ žádné zvláštní schopnosti, je to v tobě, je to částí toho, kým jsi. Jak jsi zábavná a

chytrá. Kvůli tomu jsem se do tebe tenkrát zamiloval a kvůli tomu…” Nedomluvil a mně se ulevilo. Kdyby pokračoval “… tě pořád miluju,” nezvládla bych to.

Všimla jsem si, že je o kousek blíž. Zhluboka jsem se nadechla. “Líp bych snášela, kdybys řekl jen, že jsem byla sexy.” S povrchností

bych si poradila, ale tahle emocionální hloubka je nad mé síly.

Lítostivě se usmál a zase popošel o kousek blíž. Teď jsme byli jen

asi metr od sebe. “Tos byla, můžeš mi věřit. Kdybys nebyla, bylo by

to pro mě o hodně snazší.”

Málem jsem nedýchala. Teď jsme stáli velmi blízko a napětí ve vzduchu by se dalo krájet. Byla jsem napjatá jak struna. Výraz jeho

tváře si nešlo splést. Taky mě chtěl - strašně. Touha a chtíč z něj málem tekly a já věděla, že vypadám stejně. Nicméně byl opatrný,

stál tak blízko, jak jen si troufl a čekal na můj signál. Byl tak napjatý,

že by z mé strany stačilo jen nepatrné gesto a vybouchne.

Zoufale jsem se snažila posbírat zbytky zdravého rozumu. Vzpomínala jsem, jak mi bylo nanic, když včera odešel za Maddie. Zatraceně, snažila jsem se myslet na samotnou Maddie, která mi

tolik věřila a na její veselý, bezelstný obličej. Snažila jsem se myslet

na Danteho. Ale nic z toho nezabíralo, protože jsem v hlavě měla jen

Setha a jak dokonalé to s ním bylo. A jak dokonalé je být s ním i teď.

Natáhla jsem se, vzala ho za ruku a položila si ji na klíční kost. Nic

víc nepotřeboval. Přišel blíž, ruce mi dal na ramena a stahoval

ramínka šatů níž a níž, dokud mi nestáhl živůtek a neodhalil prsa.

Vzal je do dlaní a prsty přejížděl po jejich křivkách. Přitiskla jsem se k němu blíž a začali jsme se zuřivě a vášnivě líbat. Včera to bylo

sladké a plné emocí, dnes tady sice taky byly emoce, ale taky

živočišná vášeň a já si přála aby se na mě okamžitě vrhl.

Upřímně řečeno, přesně to se stalo. Z toho tlaku našich těl jsem neudržela rovnováhu a zapotácela se a najednou jsem se zády

opírala o zeď - jen jemně - zatímco on mi dál hladil prsa. Objala jsem

ho kolem krku a zajela mu prsty do vlasů, on mi mezitím sklouzl

rukama po těle, vytáhl mi sukni nahoru, vzal mě za stehno a omotal

ho kolem svého pasu, aby sukně zůstala zvednutá. Druhou rukou zasunul do mých černých krajkových kalhotek, aby zjistil, jestli jsem připravená.

To bylo slabé slovo. Byla jsem rozpálená a vlhká a kluzká, jeho prst

do mě vklouzl tak snadno, že zkusil dva a pak tři. Zasténala jsem a prohnula se v zádech, když se jeho prsty pohybovaly dovnitř a ven a

on mě líbal na krk na drsně, že z toho budu mít modřiny. Nešikovně jsem se snažila mu rozepnout kalhoty a když jsem mu je stáhla i s boxerkami, sevřel mi boky a obrátil mě, že jsem stála čelem ke zdi. Vyhrnul mi sukni a stáhl mi kalhotky do půli stehen. Předklonila jsem

se a natáhla ruce, abych nevrazila do zdi.

Bez zaváhání do mě vstoupil, prudce a hluboce. Byl stejně tvrdý a dlouhý, jak jsem si pamatovala, a stejně tak nádherný. Pevně mě držel za boky a drsně do mě vrážel, zoufale se snažil ukojit tu potřebu, kterou jsem na něm předtím viděla, kterou jsem s ním

sdílela. Při každém nárazu jsem vykřikla, i když jsem věděla, že bych

měla být zticha pro případ, že někdo ještě zůstal v obchodě, ale nešlo to. Příliš jsem se ponořila do nekontrolovatelné vášně, do

chvíle, kdy nás oba posedl živočišný chtíč. A všechno to podtrhovalo vědomí, že to je Seth. Seth, Seth, Seth, kterého jsem milovala víc

než kohokoliv jiného. Jsi celý můj svět.

Přesunul mi ruce na prsa a přinutil změnit pozici. Celou dobu se pohyboval ve stejném rytmu, rychle a naléhavě. Tvrdě mi stiskl bradavky a já vykříkla hlasitěji. Myslím, že ho to vzrušilo ještě víc a přirážel ještě tvrději. Doufala jsem, že ho rozdráždím víc a už jsem

se neomezovala. Čím hlasitěji jsem sténala, tím víc do mě bušil.

Snažila jsem se ze všech sil, abych nenarazila do zdi, nic víc jsem nemohla dělat a postupně mé steny neměly nic společného se

snahou ho vzrušovat a naopak všechno s extází z toho, co jsme teď dělali.

Když jsem se konečně udělala, když žár mezi mými stehny byl až nesnesitelný, vykřikla jsem jeho jméno. S orgasmem jsem zvlhla ještě víc, pak zasténal i on a ten poslední tah byl tak silný, že jsem

skončila ve zdi. Pořád mi svíral prsa, prsty zaťaté do masa a jak

přicházelo uvolnění, chvěl se. Jeho vrchol trval hodně dlouho, výkřik pomalu utichal. Pak se odtáhl a já měla pocit, jako by jeho ztráta

dělala mé tělo neúplným. Přesto jsem se narovnala, opřela se o zeď

a lapala po dechu. Hlas jsem měla ochraptělý. “Ježíši, to bylo děsný.”

Seth vypadal zaskočeně - a pak ublíženě. “Děsný?”

“Nemyslím provedení - ale že to bylo obscénní a nemravné. Na něco takovýho tě do osmnácti nepustí do kina.”

“Cože, a to se nesmí?” Přišel blíž, objal mě kolem pasu a otíral se mi

o krk.

“No, jo… é… čert aby to vzal. Vůbec jsme to neměli dělat. Já jen, že naposledy to bylo… milování, ale teď…”

“Šoustání?” ochotně mi přispěchal na pomoc.

“Ježkovy zraky,” zasténala jsem. “Seth Mortensen právě řekl slovo

´šoustání´ nahlas. Konec světa je na dohled.”

Zasmál se a něžnými polibky mi pokrýval tvář. “Nejsem takový neviňátko, měla bys to vědět z mých knih.”

“To jo, ale stejně. Ty nejseš O´Neill. Jedině že ses dostal do pěstních soubojů, o kterých nevím.”

“Hmmm, v poslední době ne.”

Stáli jsme tam a objímali se, rozehřátí dozníváním toho, co jsme

dělali, ale pak, stejně jako poprvé, mezi námi začínaly růst zvláštní rozpaky. Tentokrát ani nebylo nutný, aby zavolala Maddie. Opatrně jsem se mu vymanila z náručí.

“Asi bys už měl jít, ne?” Neřekla jsem to, ale dala bych krk na to, že

se s ní měl později sejít.

“Jo, ale…” Povzdechl si a přešel si rukou po čele. “Je to mnohem těžší než jsem si myslel.”

“Co jako, třeba mít lacinej románek?”

Ušklíbl se. “Ne. Myslím tím, že jsem strávil celé věky představami, jaké by to bylo být s tebou a přál jsem si, abys nebyla sukubou. Vždycky jsem sám sebe shazoval, že je povrchní nechat se takhle

ovládat sexem. A teď, když se to konečně stalo, to vůbec není plytké

a povrchní. Je to tak… sám nevím. Je to silné. Přál bych si, aby to byl lacinej románek, abych to tak hluboce neprožíval. To, co jsme si řekli včera, pořád platí.”

V tu chvíli jsem si přála víc než cokoliv jiného, aby řekl, že se rozejde

s Maddie a zase budeme spolu. Ale on to neřekl a já to určitě vytahovat nebudu. Kromě toho, jaký užitek bychom z toho měli? Za pouhých pár dní budu jako předtím a náš vztah bude stejně

nefunkční jako dřív. Nevedlo by to k ničemu.

“Smím…” Zhluboka se nadechl. “Smím tě… vidět znovu? Vím, že jsme si řekli, že už nikdy…”

Věděla jsem, že to jeho ´vidět mě´ znamená mít se mnou znovu sex

a uvědomila si, že stojíme na křižovatce. Poprvé to bylo… no, i když

ne náhodné, tak určitě nečekané. Tentokrát to byl nekontrolovatelný zvířecí chtíč. Ale teď bychom měli otevřeně prohlásit, že budeme mít milostný poměr - předem promyšlený sex - a to všechno posouvalo

na úplně jinou úroveň. Už nebude cesta zpátky. Dívala jsem se na ty

milované oči, na horké a něžné rty, myslela na své tělo, které mě

sice bolelo, ale přesto jej pořád spalovala rozkoš. Pak jsem obrátila pohled k balíčku informací o nemovitostech, které mi pečlivě

vyhledala Maddie.

Mělo mě to schladit a varovat, protože mi to mělo připomenout toho, koho jsme tady oba zradili. Seth to už řekl jasně, já pořád váhala.

Mohla jsem couvnout a ochránit nás od toho. Měla jsem sílu

odmítnout.

“Ano,” řekla jsem nakonec. “Smíš mě zase vidět.”

Kapitola 20

Když jsem se vrátila domů, Dante už na mě čekal. Za normálních okolností bych společnost vítala, ale po tom, co jsem byla se

Sethem, jsem Danteho přítomností nebyla zrovna nadšená. Nicméně

si toho hned nevšiml a okamžitě se zaměřil na Maddiein balíček s

byty.

“Co je to?” vyzvídal a listoval stránkami.

“Maddie si kvůli mně hraje na realitního agenta.”

“No tohle. Nikdy mě nenapadlo, že to myslíš vážně.”

Opřela jsem se na gauči, unavená z tance, sexu a přetlaku emocí, v kterých jsem se v poslední době topila. Když přišla řeč na Maddie,

moc mě to nepovzbudilo. “Já to taky moc vážně nemyslela. Jen jsem

to tak plácla a ona se do toho vrhla po hlavě.”

“Alki Beach, co? Některé z nich jsou opravdu hezké.” Zvedl jeden výtisk. “Úplně nový byt, ještě nedostavěnej. Můžeš si vybrat barvu a výzdobu.”

Pokrčila jsem rameny. “Nevím. Teď nemám čas lítat po nákupech.”

“Jedno z tech míst z tvýho seznamu je blízko Alki. Mohla bys to

spojit.”

Překvapeně jsem se na ně podívala. “Odkdy se zajímáš a mý stěhování?”

Sedl si naproti mně a pořád koukal do těch papírů. “No, jestli si něco koupíš tady v okolí, budu si jistej, že tady zůstaneš. Kromě toho tam bude víc místa, tak bychom mohli zkusit spolu žít.”

Vyvedlo mě to z míry. “Ale?”

“Dalas mi klíč. Klidně bych mohl bydlet i tady.”

“A v tom větším bytě budeš žít na cizí účet, co?” střílela jsem si z něho.

Povzdechl si a vypadal dotčeně. “Člověče, tebe fakt vždycky napadne jen to nejhorší. Platil bych ti nájem.”

“Čím?” vyptávala jsem se nevěřícně.

“Obchody mi jdou dobře. Myslím, že se to začíná zlepšovat.” “Neuraž se, zlato, ale tvůj byznys nevypadá jako ten typ, co tě

dlouhodobě uživí. Myslím, že to byla jen náhoda.” Vypadlo to ze mě aniž jsem si to promyslela a pak mi bylo líto, že jsem mu ublížila. “Ale

jestli se chceš nastěhovat, můžeme improvizovat. Možná se tvá pověst rozšíří a tvýmu podniku se opravdu začne líp dařit.”

Trochu ho to uklidnilo, přesto už když jsem o tom mluvila, došlo mi,

že nejsem příliš nadšená vyhlídkou na to, že budeme žít spolu. Pořád jsem měla Setha plnou hlavu, i když jsem věděla, že ta

posedlost je nesmysl. Ten poměr nám může vydržet nejvíc pár dnů a pak se stejně vrátím k Dantemu. Neměla bych si nic namlouvat.

Dante chtěl vědět, jak dopadl průzkum pláží a já změnu tématu jen uvítala. Stručně jsem mu vyložila, jak jsem vůbec nepokročila.

“Chceš, abych šel s tebou? Konečně budu mít zítra trochu času.”

Váhala jsem, Po pravdě, než jsme se rozešli, Seth řekl, že půjde se mnou on a že s sebou vezme i Kaylu. Po sexu bývá přesvědčování o

hodně snazší, ale přesto jsem ho musela hodně ujišťovat, že Kayla bude v bezpečí a upřímně jsem doufala, že jsem se nesekla.

“Ukecala jsem nějaký lidi, aby se mnou do toho šli. Mělo by to být v pohodě.”

Bála jsem se, že mě bude dál vyslýchat, hlavně kvůli tomu, jestli s sebou beru někoho s psychickými schopnostmi, ale naštěstí netlačil

na pilu. Napadlo mě, že se mu moc nechtělo toulat se po plážích a

byl vděčnej, že jsem ho omilostila.

Když jsme si později šli lehnout, už jsem neměla žádnou šanci ho odmítnout, jinak bych vzbudila podezření. Zranění se mi hezky hojila

a už jsem se nemohla vymlouvat na záda. Přesto mi na tom něco vadilo. Dante byl první, kdo si dělal srandu, jestli bych v tom pseudolidském stavu mohla otěhotnět. Pořád jsem nevěděla, jestli to

je možné a i kdyby bylo - záleželo na tom, když se za pár dní vrátím

do stejného nesmrtelného stavu jako předtím? Neměla jsem ani tušení, jak by to mohlo fungovat, ale se Sethem jsme nepoužívali žádnou ochranu. Najednou jsem si uvědomila, že kdyby tady byla

jediná šance na světě, že bych mohla otěhotnět - jestli se ty vize Nyx

opravdu můžou splnit - nebudu riskovat pochybnosti o otcovství.

Takže jsem na Danteho použila svůj šarm a taky ruční práci a zdálo

se, že mu to nijak nevadí. Snažil se mi to vrátit, ale zbytečně se

namáhal. Po sexu se Sethem ve mně nebylo ani zamák touhy a

zjistila jsem, že orgasmus nebude. A tak jsem ho poprvé od té doby,

co jsem byla s Dantem, předstírala. V tom jsem byla jednička, nikdy

by na to nepřišel.

Příští den ráno Dante ještě spal a já vyklouzla brzy, aniž bych ho probudila. Se Sethem jsme se měli sejít v restauraci v Bellevue a

doufali, že nenarazíme na nikoho, kdo nás zná. Když jsem šla k autu,

cítila jsem, že se mnou někdo srovnal krok.

“Slyšel jsem, že o mně rozšiřujete nějaké povídačky,” pravil Cedric přívětivě.

Překvapeně jsem k němu vzhlédla a začalo mi být všelijak. Cedric

byl jako podezřelý hodně vysoko a už jsem zažila reakci jednoho démona na mé teorie. Ale právě teď nevypadal, že by mi chtěl dát co proto, a nesmím zapomenout ani na to, že jsem ty své poslední

úvahy o tom, že on to vybrebtal Nanette, zatím nikomu nevykládala.

“Co tím myslíte?”

“Kristin říkala, že si myslíte, že to já pověděl Nanette o vašem nápadu, že to ona uvěznila Jeroma.” Odmlčel se, jako by mu to nedávalo smysl. “Jen pro vaši informaci, já to nebyl.”

Málem jsem se zastavila. “Tak kdo?”

“Ať se propadnu, jestli to vím. Jen mě napadlo, že byste měla vědět,

že jsem nezavinil to, co se vám stalo.” Nedodal nic víc, nepolitoval mě, ani se mě neptal na zdraví, ale něco takovýho by od démona stejně nikdo nečekal. Už ta skutečnost, že se vůbec obtěžoval za mnou přijít, aby mi to řekl, byla sama o sobě rarita - a taky samozřejmě mohl lhát.

“No, pak nevím, kdo jiný by to mohl být nebo proč by to dělal. Řekla jsem to jen pár lidem.” Čím víc jsem o tom uvažovala, tím jsem si

byla jistější, že lže. Přece jsem o tom mluvila jen se svými kamarády. Tvářil se pořád stejně zdvořile. “Jak jsem řekl, nevím to.”

Došli jsme k mému autu, zastavila jsem se a opřela se o něj. “To jste

přišel až sem, jen abyste mi to řekl?” Ne že by to pro něj byl moc náročnej výlet.

“Moc si nelichoťte,” prohlásil s úsměvem. “Přišel jsem si popovídat s vašimi démonkami. Peklo už nepočítá s tím, že by se Jerome vrátil.

Za pár dní to sem někdo přijde urovnat i oficiálně.”

Snažila jsem se nevšímat si mráz, co mi přejel po zádech a analyzovat zbytek jeho slov. Cedric je tady, aby ukonejšil Grace a Mei, což nebylo žádný překvapení. Kdokoliv sem přijde, aby nám přidělil novýho arcidémona, těch dvou se bude vyprávat nejvíc.

“Děkuju vám,” řekla jsem. Už mě nenapadlo nic, na co bych se v té

věci mohla zeptat, tak jsem přešla na jiný téma. “Poslyšte, o té vaší sektě se v poslední době nějak nemluví.”

“Jo, jsou někde zalezlí. Možná jste nám opravdu pomohla.”

“No, řekla bych, že nijak moc jsem se nepřičinila.” Klíčilo ve mně podezření, že se už ani neozvou. Teď, když je ten jejich ´Anděl´ efektivně využil na odpoutání pozornosti od Jeromova uvěznění, už

je nepotřeboval. Stiskla jsem dálkové otevírání dveří a dostala další

divnej nápad. “Jak to jde s Tawny?”

Cedric se ušklíbl. “No… párkrát jsem ji vyvedl ven.”

“A?”

“Můj soukromý život vás nemusí zajímat.” “Máte pravdu.” Chtěla jsem nasednout.

“Ale když to chcete vědět…”

Zastavila jsem se a zvedla obočí. “Ano?” “Trochu pokulhává v konverzaci,” připustil.

Nemohla jsem se udržet a zasmála se. “Vás to snad překvapuje?”

“Vím, že krása není všechno… ale doufal jsem, že to nebude tak tragické.”

Rozhodla jsem se nekomentovat jeho představu o kráse. “Neberte to

ve zlém, ale myslela jsem si, že máte zájem jen o rychlé číslo.” Zpražil mě pohledem. “Protože jsem ďábel?”

“Nekoukejte na mě tak. Romantiku opravdu nemáte v popisu práce.”

“To máte pravdu, ale při těch rychlovkách bych uvítal trochu pochopení od někoho, kdo má aspoň matnou představu o tom, co musím denně snášet.” Byl nevrlý a každým coulem se choval jako

démon, ale pod tím jako by byla troška něčeho překvapivě lidského.

Chtěla jsem mu říct, aby s tím moc nepočítal, ale pak jsem si

vzpomněla na Kristin, která by pro jeho blaho udělala první poslední. “Někoho kdo dělá podobnou práci a chápe i její absurdnost? Někoho, kdo se o vás zajímá a pomůže vám, když jste ve stresu, kdo všemu rozumí do té míry, že už o tom ani nemusíte mluvit nahlas? Hledáte někoho takového?

Odfrkl si. “Jo, až naprší a uschne.”

“Nikdy nevíte. Možná, že přece jen tady může být někdo takový.”

“I když už dávno nejste člověkem, pořád lpíte na těch bludech. To

jsou jen pohádky. Vy nic takového nemůžete mít a já taky ne. Ještě

se uvidíme.” Zmizel a bylo mu volný, jestli ho uvidí nějakej smrtelník.

Nepřítomně jsem se dívala na místo, kde předtím stál, a uvažovala, jestli je pravda to, co říkal. Copak si nevšiml tu správnou osobu, i

když ji má rovnou u nosu? Nebo Kristin obelhávala samu sebe, že je

do něj zamilovaná? A obelhávala jsem snad já samu sebe svými city

k Sethovi? Opravdu jsme byli spojeni nebo to všechno byl jen chtíč?

Teď nemělo cenu si nad tím lámat hlavu. Hlavní bylo, že Cedric nevypadal, že by mi chtěl okamžitě zakroutit krkem. Co víc bych mohla chtít? Dojela jsem do Bellevue právě ve chvíli, kdy už ranní

špička začínala slábnout. Bellevue bylo předměstí, spíš město, které mělo své vlastní zákony, a restaurace, kterou jsme si vybrali, byla v

jeho bývalém centru, které začalo upadat, když hypermarkety změnily trendy města.

To místo bylo tiché malé bistro zastrčené mezi klenotnictvím a pekařstvím. Seth s Kaylou už tam byli. Ona seděla v dětské sedačce vedle něj a zkoumala vycpaného jednorožce, zatímco on listoval v menu. Když jsem je tam uviděla, zalilo mě štěstí a spokojenost.

“Zdravím, lidi,” řekla jsem a vklouzla na židli naproti nim. Kayla mě poctila plachým úsměvem a Seth se viditelně rozzářil. Jako obvykle

vypadal, že se nečesal a jeho tričko dělalo reklamu cereáliím Trix. Už dávno jsem zapomněla, že kdy existovaly.

“Díky, že jste přišli. Opravdu si toho vážím.”

Sethův úsměv se rozšířil, i když jsem viděla, že má trošku obavy.

“Jen na tak dlouho, dokud si nebudeš jistá… víš čím.” Přenesl pohled

na Kaylu, která šmátrala po své sklenici. Než ji mohla převrhnout, Seth rychle zakročil.

“Bude to snadný. Možná dokonce nuda. Budeme se jen tak procházet a hledat něco, co připomíná bílý kámen nebo skálu.”

“Kayla ti s tím může pomoct?”

Obrátila jsem se k holčičce. Pohledem těkala z jednoho na druhého, modré oči rozšířené a až děsivě vědoucí.

“Aspoň si to myslím. Pořád platí, že zatím jen cítí věci aniž ví, proč. Jestli se dostaneme někde poblíž Jeroma, myslím, že bude nějak

reagovat, dokonce ani když nebude vědět, o co jde.” Hodně jsem v to

doufala.

Dokud jsme se nenajedli, už jsme o našem výletu nemluvili. Jen tak

jsme si povídali a pečovali o Kaylu, ale dělali jsme to mechanicky, ani jeden jsme tomu nevěnovali pozornost. Ve skutečnosti nás oba se Sethem pohlcovala přítomnost toho druhého. Bylo to mnohem víc

než touha, i když jsem samozřejmě doufala, že si všiml hluboce vystřiženého topu, který jsem dnes měla na sobě. Přistihla jsem se,

že jsem v jednom ohni už z jeho pouhé přítomnosti. Nemohla jsem

se nabažit jeho blízkosti a pocitu radosti, který mě zaléval. Bylo to

jako se znovu zamilovat. Bylo to totéž porozumění a spojení, které

Cedric zamítl jako pohádku.

Dokonce když jsme dojedli, odešli a začali pátrat na naší první pláži, zůstal mezi námi ten elektrizující pocit a vroucnost. Kayla šla chvíli

mezi námi a každý z nás ji držel z jedné strany za ruku. V písku se jí šlapalo trochu hůř, ale nekonečně ji fascinovalo všechno kolem ní:

vlny, racci, ostatní děti. Dnes nepršelo a sluníčko se nám vysmívalo,

jak doufáme, že brzy přijde jaro.

Nicméně jsme nenašli žádné bílé kamení a Kayla se vůbec neprojevovala jako předtím se mnou nebo dokonce s Dantem. Když jsme došli na druhou pláž, už šla pomaleji a mně došlo, že tohle nebude to intenzivní hledání, v jaké jsem doufala. Po chvíli ji Seth

zvedl a nesl ji. Povedlo se jí zůstat vzhůru, dokud jsme neprošli celou pláž, ale v autě okamžitě usnula.

Věděli jsme, že už bychom to pro dnešek měli zabalit, ale cestou

domů jsem se zastavili v malé kavárně, kde dělali senzační zákusky. Sedli jsme si do rohového boxu, Seth a já vedle sebe a Kaylu jsem držela na klíně. Rozhodli jsme se, že se rozdělíme o kus

tvarohového koláče a já si samozřejmě chtěla dát kafe. Kayla se o

mě ospale opírala, ale najednou zbystřila, jako by cítila, že se sladkosti blíží.

Odhrnula jsem jí vlasy z tváře. “Hej,” řekla jsem něžně. Vidělas dnes nějaké kouzlo?” Kdysi mi říkala, že jsem kouzelnice.

Zavrtěla hlavou a ve stejném gestu se dotkla mého obličeje. “Kdy ty budeš zase kouzelnicí?”

“Ještě nevím. Možná už brzo.”

Sethova noha těsně vedle mé ve mně zase začala vzbuzovat nežádoucí pocity, za které jsem se trochu styděla, když tam s námi byla Kayla. Proto mě zaskočilo, když jsem vzhlédla a v jeho očích nebyla touha, ale něha a laskavost.

“Co je? Proč se na mě tak díváš?”

“Kvůli tomu, jak s ní zacházíš. Stojí zato to vidět.” “Protože ji umím přimět, abyl mluvila?”

Zavrtěl hlavou. “Ne. Víc než to. Už jsem si toho všiml i u ostatních holek. Umíš to s dětmi. Byla by z tebe skvělá matka.”

Maddie kdysi spatra utrousila to samý. Nemyslím, že by Seth někdy doopravdy pochopil, jak moc jsem toužila po dětech. Jeho slova ve mně vyvolala jak nadšení, tak smutek a chvíli jsem uvažovala, že mu řeknu o snu, co mi poslala Nyx a o té prapodivné teorii o těhotenství, nicméně to celé bylo příliš prchavé a mému srdci drahé. Od dalšího

přemítání mě naštěstí zachránil včasný přísun tvarohového koláče.

Byl citronový s malinami, což pro Kaylu mohlo být trochu nezvyklé,

ale krmila se bez zaváhání. Seth se svého podílu zřekl, takže jsme

ho my dvě zbodly do posledního kousku.

“No bezva,” přemítal, “vrátím ji Terrymu a Andrei právě včas, aby si užili jejího cukrového rauše. Už ji se mnou nikdy nikam nepustí.” Zamračil se. “Budeš ji ještě potřebovat? Myslím, že ji na zítřek

někam pozvali, aby si hrála s jejich dětmi.”

Povzdechla jsem si a trpká realita zakalila ty příjemné chvilky.

“Nevím. Tak blízko už pomalu nic není. Příště budu muset zamířít dál

na sever a hledat kolem Edmondsu, i když Dante tvrdí, že Jerome by

mohl být ještě mnohem dál - mimo Olympijského poloostrova. Ten, kdo Jeroma uvěznil, by ho mohl chtít držet někde blízko, ale ´blízko´

může klidně znamenat jak patnáct kiláků tak sto padesát.”

“To už asi nebude snadnej jednodenní výlet na pobřeží,”

poznamenal Seth. Pod stolem soucitně položil ruku na mou. “Mrzí mě to.”

Stiskla jsem mu ruku. “Nějak to už dopadne.” “Pořád ti rád pomohu, jestli můžu.”

Lítostivě jsem se na něj usmála. “To mi chceš pomáhat, abych se

zase stala sukubou?”

Jeho úsměv byl stejně hořký. “Georgino, není šance, aby tohle dobře dopadlo. Někdy si musíme vybrat menší zlo a užít si to příjemné,

dokud to jde.”

Jako teď. Z nějakého podnětu, stejného u obou, jsme oba zmlkli a vychutnávali si tu krátkou mezihru, ten sen, ve kterém jsme oba

uvízli. Prozatím nám stačilo jen tak sedět vedle sebe. Bezděčně mi

dal ruku na stehno a aspoň na chvíli mi poskytl útěchu a lásku. Po chvíli se ten něžný cit změnil v mmnohem toužebnější. Pohledy se nám setkaly a i když v jeho očích už nebyl ten živočišný chtíč, který

mě večer málem hodil o zeď, bylo v nich hodně touhy, která mi

říkala, jak moc mě chce, jak moc potřebuje být ke mně blíž. Mé tělo

na to reagovalo a pak jsme se oba podívali na Kaylu, která zase usnula. Zasmáli jsme se, protože nám došlo, v jak absurdní situaci jsme se to octli.

“Měl bych ji vzít domů.”

“Jo,” souhlasila jsem smutná, že se musíme rozloučit, ale určitě ne

tak nabuzená, abych se o něco pokoušela před jeho neteří.

Odvezl mě k mému autu v Bellevue. Náš polibek na rozloučenou byl lehký a něžný, málem váhavý, vtělení celé téhle situace, která byla

jen tak tak skutečná a mohla se rozplynout každým okamžikem.

“Cokoliv potřebuješ, Thetis,” vydechl mi do ucha. “Udělám všechno,

co budeš chtít a ty to víš.”

Cítila jsem agónii i eufórii zároveň. Ode dne, kdy jsme se rozešli, mi

tak nikdy neřekl, i když to byla má stará přezdívka, kterou on vymyslel pro mě.

“Vím,” zašeptala jsem mu do trička. “Já vím.”

Nedlouho poté jsem se vrátila do Queen Anne a našla příhodné

místo na parkování rovnou před naším domem. V hlavě mi vířil Seth

a Kayla a Jerome a stovka dalších věcí. Byla jsem tak roztržitá, že když jsem vešla do bytu, málem jsem bez povšimnutí prošla kolem

Grace, sedící na mém gauči. Samozřejmě jsem musela brát v úvahu,

že to byl první démon za celý týden, který po mně nevyjel v tu samou chvíli, co jsem překročila práh, proto má reakce na její nevtíravost

byla pochopitelná.

“Grace?” zeptala jsem se zvědavě, jako by se mi zdálo, že to možná

ani není ona.

Listovala v časopisu města Seattle a právě byla v té části, která

nabízela nejlepší pozdní snídaně ve městě. Když ke mně zvedla oči, byla v nich únava, kterou ani démonská dokonalost nedokázala

zakrýt a vidět ji tady bez Mei bylo stejně zvláštní jako samotná její návštěva tady. Byla jsem tak zvyklá na to, že jsou s Mei nerozlučné,

že mi jejich poslední dobou vynucená separace přišla málem tak tragická jako Jeromovo uvěznění.

“No konečně. Už jsem byla málem na odchodu.”

“Promiň,” omlouvala jsem se a myslela to vážně. V poslední době s

Mei ukázaly i dobré stránky a chtěla jsem, aby to tak zůstalo. Démoni nesnášejí čekání a bez toho vrozeného spojení s arcidémonem mě nedokázala okamžitě najít.

Grace lhostejně pokrčila rameny. “To nevadí. Je spíš příjemný si na chvilku vydechnout od vší tý politiky a hašteření.”

“Umím si představit.” Zamračila jsem se. “Vlastně ne, spíš neumím.”

Přísahám, že jsem si na chvíli myslela, že se zasměje, ale měla pořád stejný kamenný výraz, ve kterém byla tak dokonalá.

“Přišla jsem za tebou, protože tohle všechno už brzy skončí. S Mei dnes chceme mluvit se všemi nižšími nesmrtelnými o tom, že pozítří démon z naší firmy jménem Efraim definitivně rozhodne, kdo nahradí

Jeroma.”

Srdce mi spadlo do kalhot. “Tak brzo?” “Peklo nerado ztrácí čas a prostředky.” “Taky si myslím.”

“Efraim je už tady a možná si přijde promluvit i s tebou, protože

potřebuje správně posoudit situaci. Bude chtít něco vědět o tvé práci,

jak to šlo pod Jeromovým vedením a tak dál.”

Každým jejím slovem se mi nálada zhoršovala. Čas k nalezení Jeroma se mi dramaticky zkrátil. Teď už jsme nového arcidémona mohli dostat prakticky kdykoliv.

“Neboj se mluvit pravdu,” poradila mi. “Vím, že s tím nižší nesmrtelní občas mají problém ze strachu, že někoho urazí.”

“Máš recht,” zabručela jsem a pomyslela na Nanette.

“Jasně, že nebudeš mít zájem Efraima sama od sebe dopalovat, ale

on momentálně nemá žádný vztah k nikomu zainteresovanému v téhle věci. Nepotrestá tě jen za to, že řekneš svůj názor.”

“Řekla bych, že ho ani nebude zajímat.”

Bylo to tam. Maličko jí škublo rty, ale zmizelo to tak rychle, že jsem si

ani nebyla jistá, jestli jsem to viděla. Zvedla se z gauče a roztržitě si popotáhla sako. Bylo velmi tmavě červené, k němu měla elegantní černé kalhoty a lakované kožené boty s vysokými podpatky. Pod límcem saka jsem zahlédla stejný robustní náhrdelník, který měla i

na té schůzi. Vzpomněla jsem si na Mein mnohem jemnější a neodpustila si další slova. “Možná to bude znít divně, ale nešlo si

nevšimnout, že se v poslední době s Mei oblékáte každá jinak.” Jen

co mi to vylítlo z pusy, zadoufala jsem, že se na mě nenasere, protože jsem je s Mei v podstatě obvinila, že napodobují jedna druhou. Naštěstí vypadala stejně znuděně jako obvykle.

“Momentálně je chytřejší se lišit. Nikdo teď nemá svůj flek jistej.”

Docházelo mi to jen pomalu. Všechno kolem nás bylo vzhůru

nohama, ale ani tak mě nikdy nenapadlo, že by se Grace a Mei měly něčeho bát. Teď začínalo být jasný, že měly. Když peklo

reorganizuje, má ve zvyku to vzít od podlahy, klidně se můžou rozhodnout převelet obě dvě někam jinam a celé démonské šéfstvo sem poslat nové. To by se mi nelíbilo o nic víc než ztráta Jeroma,

chtěla jsem, aby všechno zůstalo při starém. Když jsem si prohlížela

Graceinu unavenou tvář, uvědomila jsem si, že nejsem jediná, kdo má důvod si dělat starosti.

“Nevím, jestli to pro tebe bude mít nějakou cenu, ale myslím, že

děláš skvělou práci. Dalas hodně věcí do pořádku a vyřešila hodně malérů a teď, se všemi těmi démony…” Zavrtěla jsem hlavou. “Jestli

si toho nevšimnou, jsou to pitomci.”

Na Graceině tváři se mihl mimořádně zvláštní výraz. Nazvala bych

ho skoro překvapeným, ale při jejím pečlivě udržovaném ledovém klidu bylo těžké to říct. “Děkuju, Georgino.” Znělo to škrobeně, jako

by jí bylo nepříjemný poslouchat komplimenty. “Doufám, že až budeš

mluvit s Efraimem, zmíníš se mu o tom.” “Jasně. Beze všeho.”

Rychle mrkla na hodiny v kuchyni, obrátila se ke mně a krátce kývla. “Musím jít za ostatními. My dvě si zase brzy promluvíme.” Zmizela,

ale já se stejně nezmohla na rozloučení.

Protože jsem právě něco zahlédla. Něco, čím se všechno mění.

Stála jsem jako vrostlá do země. Celou dobu, celý minulý týden mi

něco vrtalo v hlavě. U Grace a Mei jsem si všimla zanícení pro jejich práci, jak vždy ze všech sil pomáhaly, když vypukl chaos. Všimla

jsem si taky, že tý práce měly tolik, až se musely rozdělit a jak se

Grace zmínila, teď je budou posuzovat každou samostatně. Vlastně proč ne? Jestli by někdo chtěl vytipovat nového démonského šéfa Seattle, proč by se nejdřív nepodíval na ty, co tu práci dělají právě

teď?

“Panebože,” vydechla jsem.

Ale bylo toho ještě víc. Už to nebyla jen teorie, že Grace a Mei měly dokonalý motiv Jeroma uvěznit, už to nebyl jen motiv. Teď už jsem měla důkaz.

Sprintovala jsem do ložnice a zběsile hledala fotku Maryina medailonu. Byla jsem si málem jistá, že bude pryč. Naštěstí ne,

pořád jsem ji měla, jen spadla z nočního stolku na zem. Zvedla jsem

ji. “Panebože.”

Bylo to tam. Když Grace obrátila hlavu, naskytl se mi lepší pohled na

ten její nevzhledný náhrdelník z hnědých a černých kamenů.

Odpověď jsem měla rovnou pod nosem. Na té schůzi ve Sklepě jsem

si všimla, že jeden kámen z toho náhrdelníku vypadá jako půlměsíc. Nebylo na něm nic zvláštního, zdálo se, že je normální součástí té bižuterie, ale teď, když jsem Gracein náhrdelník srvnala s fotkou, pravda byla nad slunce jasnější.

Grace má polovinu té pečeti. Byla to její levá strana, oddělená nepravidelně, aby budila dojem srpku měsíce, ale když naklonila

hlavu, viděla jsem ty jemně vyřezávané symboly. Byly úplně stejné. Byla to tahle pečeť.

Obrázek mi vypadl z ruky, pádila jsem do obýváku a popadla mobil. Ruce se mi tak třásly, že nejspíš nedokážu naťukat čísla a za druhé jsem nevěděla, komu volat. Rozhodla jsem se, že to bude Hugh. Musím to říct jemu a ostatním kamarádům, aby-

“Nech toho.”

Silná ruka mi zakryla ústa a strhla mě dozadu. Zády jsem do někoho narazila, byl to vysoký muž s hrudí tvrdou jako kámen. Druhou rukou

mi sevřel zápěstí a náramek hodinek se mi bolestivě zařízl do ruky.

“Nech toho,” opakoval. “Vím, cos viděla. Já to taky viděl. Nesmíš o tom s nikým mluvit. Aspoň zatím ne.”

V uších jsem cítila, jak mi buší srdce a málem ho neslyšela, ale bylo

mi to jedno. Ten hlas jsem znala, dokonce důvěrně. Posledních šest měsíců mě pronásledoval ve snech - nebo bych raději měla říct v nočních můrách. Musela jsem opravdu vážně utrpět tím Nanettiným útokem, když jsem tenkrát ten hlas nepoznala.

Položila jsem mobil.

Pustil mi zápěstí a za chvíli mi taky přestal zakrývat ústa. Jako

zázrakem jsem nezačala ječet. Velmi pomalu jsem se obrátila, i když jsem přesně věděla, co uvidím. Modrozelené oči, stejné jako moře, u kterého jsem vyrostla.

“Romane.”

Kapitola 21

Opravdu jsem mohla říct jen jediné. “Přišels mě zabít.”

Bylo by od něj opravdu skvělý, kdyby řekl něco jako “Ne, jasně, že ne” nebo “Proč si to myslíš?” Cokoliv z toho, případně i vhodné

variace, by mě nesmírně uklidnily. Místo toho pronesl jen: “Zatím ne.”

“Do prdele.”

Couvla jsem o pár kroků, i když jsem věděla, že mi to je platný jako hadovi boty. Dokonce i kdybych měla své sukubí schopnosti, nebyla nejmenší šance, že bych mohla vyhrát. Roman byl Nefilim, Jeromův napůl lidský nemanželský syn. Nefilim byli něco mezi nižšími a

vyššími nesmrtelnými. Nebyli tady od počátku světa, ale už se narodili jako nesmrtelní a měli stejné schopnosti jako vyšší

nesmrtelní. Roman byl úplně stejně silný jako Jerome, ale na rozdíl

od mýho šéfa a jemu podobných nemusel nikomu skládat účty. Žil na vlastní pěst a o to byl nebezpečnější, když se nasral.

A na mě musel být nasranej až na půdu. Zuřil, že se nebesa i peklo spojily, aby vyhubily jeho druh a vztek si i se svou sestrou Helenou

vylil partyzánským lovem na jiné nesmrtelné. Když jsem s ním, chodila, nic z toho jsem nevěděla a nakonec jsem je pomohla zastavit - a při tom zabili jeho sestru.

“Tak co tady děláš?”

Roman se uvolneně opíral o zeď se skříženýma rukama. Vypadal přesně tak, jak jsem si ho pamatovala, ve srovnání se mnou

nesmírně vysoký, měkké černé vlasy a ty nádherné oči. “Znělo to zklamaně. Mám tě zabít?”

“Jasně, že ne! Ale nenapadá mě žádnej jinej důvod, proč tady

zacláníš. Nějak pochybuju, žes přišel na přátelskou návštěvu.” I když jsem byla strachy málem bez sebe, sarkasmus pořád fungoval.

Carter mi řekl, že je nepravděpobné, aby se Roman někdy vrátil do Seattle, protože ví, že on i Jerome si na něj dají pozor. Až na to, jak jsem si zneklidněně uvědomila, že Jerome už vypadl ze hry.

“Přišel jsem pomoct hledat svého proslulého otce.” Znělo to

arogantně a byla jsem si jistá, že se Roman pase pohledem na mé reakce. Doufala jsem, že je spokojenej, protože jestli mi brada nespadla až na podlahu, určitě k tomu měla sakra blízko.

“Kraviny.”

“Ty mi snad nevěříš?”

“Nemáš na to žádnej důvod!” Tentokrát nad strachem zvítězila má nevěřícnost. “Nenávidíš Jeroma.”

“Jo, to je pravda.”

“Tak přestaň kecat hovadiny. Nepřišels pomáhat.”

“Vážně? Tak jak to, že jsem ti pomohl s těmi poznámkami o pečeti?”

“Tos ne-” Na chvíli jsem strnula. “Bože. Tos byl ty.”

“Samozřejmě,” řekl Roman přívětivě. “Ve světle toho, co jsem pro tebe udělal, bys měla být vlídnější.”

“Jo? Nepamatuju si, že bys zabíjel čas flákáním se nazdařbůh po plážích.”

“Ne. Příliš mě zaměstnávalo vyhazování kamen do luftu a odnášení zraněných slečen do postele.”

Svezla jsem se do křesla a zavřela oči. “Tak to opravdu nebyl

Carter.” Anděl mi přece jen pověděl pravdu o tom, že se nevměšuje. Zase jsem otevřela oči. “Tys mi taky dal ty zápalky, že? To je přesně

ten druh lumpárny, jaké obvykle provádíš.”

Tvářil se, že jsem ho urazila do krve. “Náhodou to ode mě bylo velmi laskavé. Vypadalas, že máš takovej absťák, že to s tebou každou

chvíli sekne.

“Vůbec mi to nedává smysl. Ty tady prostě nemůžeš být jen proto, abys pomohl Jeromovi. Co se doopravdy děje?”

“Záleží na tom, když to pomůže Jeromovi?”

“Ano, záleží! Možná ho chceš najít jen proto, abys ho mohl okamžitě zničit.”

“Nechci ho zničit.” “Nemám důvod ti věřit.”

Trochu přimhouřil oči. “Jestli mi paměť slouží, já zase nemám důvod věřit tobě.”

Jen jsem pokrčila rameny, už jsem byla příliš utahaná než abych se bála. “No, tak je to plichta. Samozřejmě až na to, že ty svou

nedůvěru můžeš demonstrovat tím, že mě smeteš z povrchu zemského.”

“A ty zase můžeš prozradit té hordě démonů venku, že ve městě je

Nefilim,” zasmál se Roman. “Jo, to by se jim líbilo, že? Kdyby

některej z nich chytil a zabil Nefilim, jeho flek tady by byla tutovka.”

“Jo, určitě bych dostala šanci to někomu vykecat.” Povzdechla jsem

si. “Romane, jestli jsi mě nepřišel zabít, tak co vlastně ode mě chceš? Proč jsi mě tolikrát zachraňoval?”

“Protože v celým tomhle zasraným městě jseš jediná, kdo dokáže Jeroma najít. A taky můžeš jít, kam tě napadne, jseš mnohem svobodnější než já.”

“Matně se mi vybavuje, že to ty patříš do mládežnické bouchačské ligy, ne já. Právě teď nemám žádnou síl-schopnost, kterou bych mohla využít k obraně.”

“Máš recht, ale jestli tebe načapají, že se v něčem vrtáš, nezahájí to loveckou sezónu s tebou jako kořistí… až na tu zkurvenou démonku.”

Při té vzpomínce jsem se ušklíbla a Roman na mě tlačil dál.

“Koukej, Georgino, můžeme tady sedět a donekonečna se hádat,

jestli jsem tě přišel zabít nebo můžeme zkusit něco vymyslet a vrátit

ti tvýho šéfa. Pak to téma, jestli jsem tě přišel zabít, můžeme probrat

do hloubky.”

“Bože,” zasténala jsem a vstala. Potřebovala jsem cigaretu. Roman

se díval, jak si zapaluju. “Nový zvyk?”

“Vlastně hodně starý. A na přednášky nemám náladu.” Sedla jsem si

zpátky a s nikotinem mi už bylo o hodně líp. Aubrey za námi po chvilce přišla, zjevně se nebála sociopatického - přesto až děsivě

sexy - nesmrtelného, který mi vlezl do bytu. “Co je tady k vymýšlení?

Řekls, žes taky viděl tu pečeť na jejím krku.”

Roman se uvelebil na židli od kuchyňského stolu. “Viděl. Dává smysl,

že ji má tak blízko jak to jen jde, i když musím uznat, že má koule, když ji vystavuje takhle otevřeně.”

“Tak proč mi nedovolíš, abych to někomu řekla?”

“Ts, ts, ts. Použij mozek, Georgino. Komu to chceš říct? Kterýmu démonovi můžeš v tomhle bordelu důvěřovat? Nikdo z nich nemá Jeroma rád a nikdo z nich nechce, aby se vrátil.”

“Chtěla jsem to říct Hughovi.”

“Nesmíš to říct nikomu. Ten den, kdy se objevil Cedric, jsem byl s tebou.” Bylo to možné. Neměla jsem ani zdání, jak dlouho mi byl neviditelně v patách. “Jestli mluvil pravdu o tom, že Nanette nic nevykecal o těch tvých teoriích, musel to být některý z tvých kamarádů.”

“Ne,” tvrdohlavě jsem trvala na svém. “Pravděpodobnější je, že

Cedric lže. Ani jeden by mě nezradil.”

K mému dokonalému úžasu Aubrey vyskočila Romanovi do klína a

on ji roztržitě škrábal po hlavičce. “Věř si, čemu chceš, ale myslím,

že zatím není bezpečné to vyklopit někomu dalšímu. Až na mě, samozřejmě.”

“Jasně. Až na toho chlapa, co mě chce zabít.”

“Ale fuj, o tom si promluvíme později. Teď proberme to, co víme.” Opravdu jsem nebyla štěstím bez sebe nad ledabylým způsobem,

jakým mávl rukou nad mou blížící se zkázou, ani že jsem nevěděla,

co tady doopravdy pohledává. Nicméně mi pomohlo, když jsem

myslela na Jeroma a že bylo fajn konečně mít někoho, s kým jsem to mohla probrat od podlahy. A tak jsem začala: “Víme, že Grace je ten démon, který pomohl s uvězněním.”

“Měla bys vědět, že jich může být víc.”

“Jo, ale pozice arcidémona je jen jedna.”

“Jasně, jen dopředu nevylučuj žádný možnosti. Ona a ta druhá démonka jsou jedna ruka.”

Přemýšlela jsem o Mei, jejíž kamenný výraz byl stejně kvalitní jako

Gracein. “To jo, ale v poslední době fungují nezávisle na sobě. Ale pro tenhle případ zůstaňme u Grace. Víme, že byla součástí

uvěznění a má polovinu pečeti. Nevíme, kde je ta druhá polovina,

kdo jí s tím pomáhal a kde vlastně je Jerome.” “Moc daleko jsme se nedostali,” přemítal.

Něco mě napadlo. “Hele, možná bys to celý mohl usnadnit. Vyšší nesmrtelní dokážou otevřít Jeromovo vězení. Když jseš tady ty,

možná nebudeme muset najít celou pečeť, abychom ho vysvobodili -

nebo sebrat Grace tu polovinu, o který víme.”

Roman zrozpačitěl. “No… nevím jistě, jestli bych to dokázal.” “Proč ne? Máš stejnou moc jako Jerome.”

“Když jde o boj a podobný věci, mám stejnou sílu jako Jerome, ale nemám stejnou moc. Nejsem skutečnej vyšší nesmrtelnej a nevím, jestli bych mohl zlomit ten zámek bez pečeti.”

“Bezva. A jsme zase tam, kde jsme začali.”

“Kdo ví? Jen na to budeme muset jít krok za krokem, dál ho hledat a snažit se zjistit, kde je ta druhá polovina pečeti.”

“Dochází nám čas,” zabručela jsem a típla cigaretu. “Proč jsi zase začala kouřit?”

“To teď opravdu není důležitý,” odsekla jsem.”

“Ani bych neřekl. Kdybych měl smrtelný tělo, dělalo by mi to hodně starostí.”

“Nejsem smrtelná a k normálu se vrátím nejvejš za pár dnů, možná mnohem dřív.”

“Je to kvůli Mortensenovi?”

“Teď o tom nebudeme mluvit.”

“Nikdy bych si nemyslel, že právě ty budeš tak těžce snášet rozchod, když vím, jak snadno chlapa odkopneš. Vlastně… už tě někdy někdo pustil k vodě?”

Provrtala jsem ho vzteklým pohledem a byla jsem tak zuřivá, že mi bylo jedno, jestli mě chce zabít. “Teď o tom nebudeme mluvit.”

“Dobře, dobře. Jaké další informace máme?”

Lámala jsem si hlavu. “Ten kult, myslím Armádu temnot. Řekla bych,

že je nějaká souvislost mezi jejich aktivitami a Jeromovým zmizením.

Ať je ovládal kdokoliv - a zdá se, že to byla Grace - načasoval ty

jejich kousky tak, aby odpoutaly pozornost od jiných věcí.” Shrnula

jsem mu, co o nich vím a jak se shodovaly s Jeromovým příběhem. “I

když ne všechny jejich akce přesně odpovídají některé části

Jeromova uvěznění, aspoň pokud vím.”

Roman se zamyslel. “Hm, je možné, že některé schválně

neodpovídají ničemu a jsou to jen falešný stopy, jen aby dokázali, že existují. Nemohl jsem s tebou pokaždý jet do Kanady, takže nevím přesně, co jsou zač.”

“Ale jdi. Ráda slyším, že to tvý šmírování má limity.”

“Za ty potíže by to nestálo. Možná kromě návštěvy Tima Hortona.” Nefilim se nemůžou teleportovat jako vyšší nesmrtelní, takže když za

mnou slídil, byl odkázaný na normální dopravu. Neklidně jsem přemýšlela o tom, co jsme dělali se Sethem a jak často mě Roman špehoval. Nebylo by poprvé, když takříkajíc ze sedadla v první řadě sledoval mé intimní záležitosti. Ale jestli se o tom nezmíní on, já už vůbec ne. “V den, kdy Jeroma uvěznili, byli tady v Seattle a od tý doy

je klid. Řekla bych, že jim Grace už nedala žádnou další práci.”

“To nejspíš…” Ale byl pořád podezíravý. “Být tebou, ještě jednou

bych si s nimi promluvil.

Zděsila jsem se. “Ne, už s nimi nechci mít nic společnýho. Ty je neznáš tak, jako já. To je zbytečný.”

“Vím jen, že jestli chceš Jeroma zachránit, musíš obrátit každej kámen, na kterej narazíš - a to není žádná slovní hříčka.”

“Aha, takže já musím, co?” Vůbec se mi nelíbilo, jak mi dává úkoly. “Neřekls snad, že mi s tím hledáním pomůžeš?”

“Jasně, že jo, ale až zítra. Kdy zase vyrážíš?” Zamyslela jsem se. “V poledne. Po práci.”

Ozvalo se zaklepání na dveře a já se podívala kukátkem. “Je to Dante,” zašeptala jsem. Slouží mu ke cti, že většinou zaklepal a až pak použil klíč. Dala jsem ruku na kliku a tázavě se na Romana podívala.

“Najdu si tě v poledne. Až ho pustíš dovnitř, nech dveře chvilku otevřené.”

Roman se zneviditelnil a já otevřela. Když Dante vešel, zůstala jsem tam stát, dokud jsem necítila, že někdo kolem mě prošel. Všechno se

dnes dělo takovým tempem, že jsem si jen steží uvědomovala, že jsem se nejenom spolčila s chlapem, kterej mě chce zabít, ale

dokonce jsem si s ním sjednala schůzku. No tohle! Až budu později chtít spát, tohle mě spolehlivě udrží vzhůru.

Zaklapla jsem dveře a dala Dantemu letmý polibek na tvář. Přinesl nějakou tašku a až teď jsem se na ni pořádně podívala. “Tys něco koupil u Macyho?” zvolala jsem. “Vždycky jsem si představovala, že

pro tebe je vejít do obchoďáku stejný jako pro upíra vylézt na slunce

- samozřejmě nemyslím tím jejich současnou situaci.”

Dante protočil oči, položil tašku na zem, skřížil ruce na prsou a opřel

se o zeď. “No, možná jsem taky ve stázi. Na chvíli zapomeň na nákupy a pověz mi, jestli ses dnes nedostala na černou listinu

nějakýho dalšího démona.” Zjevně měl o mě starost, i když se tvářil

jakoby nic.

“Zatím nevím o ničem, ale den ještě neskončil.”

Nijak jsem nekonkretizovala, s kým jsem byla pátrat a hlavně zdůraznila, že čas strávený na plážích nevedl k ničemu. Řekla jsem

mu i o Cedrikově návštěvě a jeho prohlášení, že o mém podezření s

Nanette nemluvil, ale Dantemu se to moc přesvědčivé nezdálo.

Skončila jsem tím, že se objevila Grace a v té chvíli zaváhala. Chtěla jsem Dantemu říct o svém úžasném objevu, o tom, že Grace má tu pečeť, ale Roman mě přesvědčoval, abych si to nechala pro sebe.

Proč? Opravdu nikomu nevěřil nebo měl vlastní pohnutky, o kterých

se nezmínil? Proti svému přesvědčení jsem se kousla do jazyka a

Dantemu o tom nevykládala, i když hrozně nerada. Měla jsem pocit,

že by do toho mohl vnést trochu světla, nicméně Roman mě velmi vážně varoval a bála jsem se, že tady mohl zůstat jako neviditelný.

No a Dantemu jsem o Romanovi samozřejmě nemohla nic povídat.

Naštěstí si děr v informacích Dante nevšiml. “Mělas nabitej den, sukubo. Už s tebou mluvil ten démon z firmy?”

“Ještě ne a taky jsem neměla šanci zavolat partě, abych zjistila, jestli

už je začal obcházet.” Nespustila jsem oči z tašky od Macyho a nemohla se dočkat, až zjistím, co v ní je.

Dante ho odkopl za sebe. “Co mu chceš říct?”

Pokrčila jsem rameny. “Zatím nevím. Řeknu mu, co vím o Seattle a pokud jde o doporučení… ještě jsem se nerozhodla.” Grace jsem už nevěřila a role Mei byla pořád záhadou. Dante si všiml změnu mého postoje, ale ne důvody.

“Podle toho, cos předtím říkala, se mi zdálo, že jseš fanda Grace a tý druhý démonky.”

“Jmenuje se Mei,” vypomohla jsem. “Nevím. Už mi to všechno začíná lézt na nervy.” Potřebovala jsem změnit téma a tak jsem ukázala na tašku. “Řekneš mi konečně, co v tom je?”

Obdařil mě svým typickým ironickým úsměvem. “Proč si myslíš, že to

má s tebou něco společnýho?”

“Protože bys ani omylem nenakupoval u Macyho pro sebe. Oblíkáš

se jen o malinko líp než Carter.”

Dante zakroutil hlavou a nahodil pohled trpitele. “Tak fajn. Nechám si

to.” Zvedl tašku a zamířil do chodby. Po chvíli jsem vyrazila za ním a dopadla ho ve dveřích ložnice.

“No tak, sem s tím!” Skočila jsem po tašce, ale moc jsem se

nemusela namáhat, protože to vzdal bez boje. Otevřela jsem tašku a zalapala po dechu nad tím, co jsem v ní uviděla. Byla tam kvanta složené lesklé fialové látky, hedvábí barvy jarních krokusů. Váhavě

jsem to vytáhla z tašky a zjistila, že to je župan, dlouhý až ke

kotníkům. V úžasu jsem k němu vzhlédla. “Co je to?”

“To ty máš za sebou dlouhá léta vyššího vzdělávání,” podotkl a vypadal velice spokojený sám se sebou. “Řekni mi to ty.”

Držela jsem ho před sebou a odhadovala délku. Zdálo se, že se trefil. “Je nádherný. Co tě to napadlo?”

“Už mě nebavilo poslouchat, jak pořád hudruješ, že ten co máš, je už odrbanej. A abych byl upřímnej, mně se už nechtělo na něj koukat.”

Zpražila jsem ho pohledem, ale přehlédl to jako krajinu. “Kormě toho

jsi v poslední době zažívala… é… těžké časy. Těžký dokonce i na tvý poměry.”

Připomněla jsem si ty další věci, jako květiny a snídani. Všechny pokusy o večeři. “Dante-”

Přitiskl mi prst na rty. “Koukej, mlč aspoň chvilku. Nejsem slepý,

vidím, jak moc tě to všechno zmáhá. Zatraceně, kdybych dostal do

rukou tu ďábelskou couru…” Oči mu zaplály vzteky a chvíli trvalo, než

se uklidnil. “Všechno pořád jen odbýváš srandičkama, nebo co to je a zarputile děláš, co můžeš při svém pátrání a snaze najít Jeroma, ale

já vidím, jak tě to stahuje ke dnu. Jseš deprimovaná a roztržitá a když spolu mluvíme, jako bys myslela na něco jinýho. A u sexu jakbysmet.”

Otevřela jsem pusu, abych se hádala, ale vlastně ani nevěděla, co

říct, protože měl pravdu. Byla jsem roztržitá, to jo, ale podstatná část toho - hlavně při intimních aktivitách - neměla s Jeromem nic společnýho. Jen jsem měla plnou hlavu Setha. Než jsem ze sebe vymáčkla jediné slovo, Dante pokračoval.

“Řek bych, že se teď chceš začít omlouvat, protože přesně to

obvykle děláš. Ale to není nutný, sukubo. Jestli by se vůbec někdo

teď měl chovat sobecky, jseš to ty. Až se za týden nebo tak všechno zase vrátí do normálu, pak já budu ten sobeckej.”

Srdce se mi sevřelo. Každej o něm tvrdil, že je vyvrhel, ale nakonec

se ukázalo, že ta nedůvěryhodná jsem já. Odvrátila jsem pohled. “A

jak s tím souvisí ten župan?”

“Snad ti zlepší náladu. Stejně se ti scvrkl šatník.”

“Dante, v poslední době jsi mi daroval spoustu věcí. Kvůli mně bys neměl rozhazovat prachy - který nemáš - jen aby mi bylo líp.”

“Kydybych je neměl, nemohl bych je ´rozhazovat´,” poznamenal

suše. “A taky vážně nejsem ten typ chlapa, kterej tě pozve na večeři

při svíčkách nebo na pláž osvětlnou měsícem nebo ti recituje básničky.”

Ušklíbla jsem se. “Vůbec by mi nevadilo, kdybych měla od pláží aspoň na chvíli pokoj.”

“Ale,” pokračoval, “znám tě dost dobře a vím, že moka a hedvábí vyvolají úsměv na tvé tváři a aspoň to můžu pro tebe udělat.”

Srdce se mi sevřelo ještě víc a chytila jsem ho za ruku. Chápala jsem, o čem mluví. Na přehnaně romantická gesta neměl povahu,

ale koupit nějakou věc zvládl a byl to jediný způsob, jak mi dokázal

dát najevo, že mu na mně záleží. Můj pocit viny se zdvojnásobil,

protože bez ohledu na to, co říkal, věděla jsem, že nemá moc peněz.

Přesto mé chování a posedlost Sethem zneklidnilo Danteho natolik,

že měl pocit, že musí něco podniknout. To já ho do toho navezla. “Jseš moc hodnej. Ale neboj, nikomu to neřeknu.”

Prohrábl mi vlasy. “Až tak milej nejsem. Koukni se do tý tašky.”

Provedla jsem. Nevšimla jsem si, že pod županem byla flaška pěny

do koupele. Tázavě jsem ji zvedla.

“Myslel jsem, že bychom se mohli spolu vykoupat.”

Zasmála jsem se. “To je docela romantickej nápad. Možná máš k měsícem zalitým plážím blíž, než si myslíš. I když má vana je dost mrňavá.”

“Vím a přesně na to jsem myslel, když jsem mluvil o tom, že nejsem zase tak moc hodnej. Moc rád bych věděl, v jakých zajímavých pozicích to můžeme dělat nazí v tak malém prostoru.”

“No, díky Bohu, že ve světě, který je vzhůru nohama, se aspoň některý lidi vůbec nemění.”

Dopadlo to jako mokrý binec samá pěna, ale byla to větší psina než jsem čekala. Ať si říkal, co chtěl, bylo to celkem dost romantické. Povídalo se nám snadno, hodně jsme se nasmáli a já málem zapomněla na Setha. Ale jen málem a když začínalo jít do tuhého, odtáhla jsem se. Nezáleželo na to, jak sexy je být s někým nahá a

mokrá, když to nebyl Seth, nebylo to ono. Bylo mi pak ještě hůř, protože Dante na mě netlačil. Myslel si, že můj nezájem o sex

souvisí se stresem a tak jsme nakonec vylezli z vany stejně nevinní

jako jsme do ní lezli. Utřeli jsme jeden druhého, pak se schoulili na gauči a spolu se dívali na televizi. Snažila jsem se necítit se příliš provinile kvůli tomu fialovému županu, ve kterém jsem si hověla.

Další den jsem se rozhodla konečně se zapsat do pracovního

rozvrhu knihkupectví. Byl to jen částečný úvazek, dokud se ta věc s arcidémonem nevyřeší, ale stejně se mi zdálo nepravděpodobné, že

by mě zase zavolali do Kanady. Taky jestli nechci přijít o svůj flek, nemůžu chybět donekonečna. Warrenova trpělivost má taky své hranice.

S Romanem jsme v poledne plánovali jet do Edmondsu, takže jsem

ve svůj oficiálně první den v práci měla jen ranní směnu. Částí toho bylo přijít dřív, než se obchod otevírá a já tu samotu jen uvítala.

Obchod vždy působil jako balzám na mou duši a jestli jsem to někdy

potřebovala, bylo to právě teď. Ale stejně to nemělo dlouhého trvání, protože mí kolegové se začali do práce courat hned po mně. Maddie byla mezi nimi.

“Ahoj,” pozdravila vesele, když vlítla do mý kanceláře. “Jen kontrola, nebo ses už vrátila nadobro?”

“Řekla bych, že nadobro, ale stejně je to jedno. Zdá se, že i beze mě všechno klapalo jako na drátě.”

Zazubila se a zavřela za sebou dveře. “Ale jdi. Scházelas nám, to mi věř. Když jsem se hádala s Dougem, neměl nám kdo dělat

rozhodčího.”

Zasmála jsem se a dívala se, jak si sedá. “No tak jsem se nejpíš vrátila právě včas. Hezký boty.”

“Díky. U Nordstroma měli výprodej.”

Hnědé kožené boty na vysokých podpatcích značky Mia, které jsem právě měla obuté, patřily mezi mé oblíbené, ale po týdnu bez proměňování mě můj šatník začínal přivádět k šílenství. Uvědomila jsem si, že stejné je to i s mými vlasy. Předtím mi vůbec

nedocházelo, jak jsem závislá na proměňování. Chlubila jsem se

sama před sebou, že žiju jako člověk, ale po pravdě řečeno jsem samu sebe celou dobu spíš podváděla.

Když si Maddie všimla mého toužebného pohledu, zeptala se: “Nechceš si zajet na oběd do centra a kouknout se na ně?”

S lítostí jsem zavrtěla hlavou. Koukat se na boty bylo o hodně lákavější než koukat se na skály. “To nejde. Mám schůzku.”

“Aha. Tak jo, dej mi vědět, až si vyšetříš trochu času. Víš, že s tebou ráda půjdu.” Nastalo ticho, Maddie se neklidně ošila a hryzala si ret, jako by chtěla něco říct. Chtěla jsem ji pobídnout, ale předběhla mě.

“Co si myslíš o těch bytech?”

“Ach, jsou…” Zatraceně. Vůbec jsem to nečetla. Roman a Dante se

do nich dívali víc než já. O kterým to Dante mluvil? “Jsou skvělý. Opravdu se mi líbil ten nový - kde si můžeš vybrat vybavení a tak.”

Rozzářily se jí oči. “No jo, ten se mi taky moc líbil. Vlastně jsem se na

něj dívala ještě i na stavitelově webstránce. Zdá se, že už jich moc nezbývá, ale musí mít ještě aspoň jeden, jinak by vypadli ze seznamu. Měly bychom tam jít a osobně si s nimi promluvit.”

Usmála jsem se a cítila se děsně, že jí lžu. “Jasně, ale než budu mít čas, chvíli to bude trvat. Budeme to muset spojit s vycházkou za botami.”

Madie přikývla a tvářila se mile a soucitně. “Beze všeho. Chápu to.”

Zase bylo ticho a mně došlo, že si se mnou nepřišla pokecat o bytech. Mluvila o nich, jen aby si dodala odvahu. “Maddie, co se děje?”

Její veselost se změnila v cosi mnohem pochmurnějšího a mě to vyvedlo z míry. Byla jsem tak zvyklá na to, že má vždycky dobrou

náladu, že mi pomyšlení na to, že ji něco zneklidňuje, přišlo stejně zvláštní, jako by najednou přestaly platit zákony fyziky.

Podívala se mi do očí a hned odvrátila pohled. “Bože, nevěřím, že ti

to právě chci říct.”

Teď jsem si už opravdu začala dělat starosti. “Klidně mi to řekni, bude to v pohodě. O co jde?”

Povzdechla si. “O Setha.” No do prdele.

Kapitola 22

“Co je se Sethem?” zeptala jsem se strnule. Pochopitelně jsem se připravila na křik a obviňování, ale rozhodně jsem nečekala, že se rozpláče.

“Zdá se mi, že něco není v pořádku. Myslím, že se se mnou chce rozejít.”

“Proč si to myslíš?” Snažila jsem se napodobit Grace a Mei a tvářit

se stejně klidně a bezvýrazně jako ty dvě.

“On je… sama nevím. V poslední době je hrozně roztržitý.”

“Seth je vždycky roztržitý. Vždyť víš, jaký je, když přijde na jeho

knihy.”

“Vím a někdy mě to dohání k šílenství.” Vzpomněla jsem si na její zklamání na Caseyině večírku. “Ale cítím, že tohle je něco jiného, jen nevím, co. Moc ho nevídám a když přece, je to jako by byl se mnou a zároveň nebyl. Vždycky říká, že o nic nejde, ale mně se to nezdá. A

my se ne…”

“Co?” ptala jsem se, i když jsem odpověď nejspíš uhodla.

Zarděla se dokrvava. “Nemilujeme se. Pokaždé, když to třeba jen naznačím, on prostě… no, zdá se, že nemá zájem.”

Mluvit o jejich sexuálním životě bylo to nejtrapnější téma, jaké jsem si dokázala představit; kdyby jí došlo, že to já zavinila její problémy,

bylo by to až na druhý příčce. Nezbylo mi nic jinýho než si s výrazem hráče pokru hrát na psychologa. “Jak dlouho to trvá?”

“Asi týden.”

Jo, to dávalo smysl. Bylo to zhruba v té době, kdy jsem se dostala do stáze. Čekala jsem, že mě Maddie seřve, že mi omlátí o hlavu ty

tajné pohledy, co jsme si se Sethem vyměňovali. Ale nestalo se to.

Ani na chvíli ji nenapadlo podezírat mě, že jsem falešnice, vlastně za mnou přišla, abych jí pomohla, protože jsem byla jedním z mála lidí,

kterým v takové věci věřila. Byl to průser, protože jí budu muset lhát.

V jakékoliv jiné situaci bych kamarádce doporučila, aby sama

vyvinula iniciativu, aby na chlapa přitlačila a nenechala sebou mávat.

A možná bych to měla udělat. Kdybych jí poradila, aby se se Sethem rozešla, rozvázalo by nám to ruce. Chtěla bych to znovu? Nevěděla jsem. Mé myšlenky o budoucnosti končily dnem, kdy se zase stanu sukubou. Žila jsem nezodpovědně, ze dne na den a teď s Maddie

dělám to samý.

Promluvila jsem tak podmanivě a přesvědčivě, že ani na chvilku nemohla pochybovat o tom, že mi na srdci leží jedině její blaho. Při

úpravě vlasů jsem se možná spoléhala na své sukubí schopnosti, ale okouzlovat a přesvědčovat lidi vždycky bylo základem mé osobnosti. Neměla proti mně šanci.

Mile jsem se na ni usmála. “Týden opravdu není nijak dlouhá doba. Nesmíš si hned začít myslet, že je na obzoru nějaká velká krize -

zvlášť když víš, s kým máš do činění. Chci říct, že ho nejednou práce

tak pohltí, že zruší schůzky nebo na ně rovnou zapomene, že?”

“Jo,” odpověděla a posmrkávala, jak se pořád snažila zadržet slzy.

“Já jen, že to takové ještě nikdy nebylo. Ale sama nevím. Nikdy jsem neměla vážný vztah a nevím, jak by měl vypadat.”

“Vy dva spolu chodíte, kolik, čtyři měsíce? Trvá mnohem delší dobu, než někoho doopravdy poznáš.” S lítostí jsem si uvědomila, že jsem

se Sethem chodila kratší dobu než ona. “Tohle je nejspíš jedna z

těch věcí, na které si budeš muset zvyknout. Možná je jen přetížený

a sex je to poslední, na co myslí - i když je tomu těžké uvěřit. Dej mu trochu času. Začni si dělat starosti, až kdyby to pokračovalo, zatím je

na to příliš brzy.”

Podle výrazu na jejím obličeji jsem viděla, že jsem jí dala naději. “Jo,

asi máš pravdu. Ale… myslíš si, že něco dělám špatně? Měla bych

něco změnit? Jinak se chovat nebo se oblékat víc sexy?”

Bože, ani trochu se mi nechtělo radit Maddie, jak má Setha svádět. “No, s tím bych si zatím taky nedělala vrásky. Když budeš na to

pořád myslet, za chvíli budeš ve stejným presu. Zkrátka jen trochu počkej. Jestli mu něco vrtá v hlavě, chvíli potrvá, než se skrz to prokouše.”

Zvítězila nad slzami a teď se zatvářila velmi energicky. “Je to má první velká láska, proto nevím, jestli ze sebe nedělám blázna, ale

vážně si občas myslím, že jsem našla toho pravého. Kdyby chtěl do toho praštit hned teď, nebyla bych proti.” Láska na její tváři pro mě

byla jako kulka do srdce. “Jestli se s ním něco děje, chci mu s tím

pomoct.”

“Jasně, jasně, ale přece zatím pořád nevíš, o jaké ´to´ jde. Jestli to souvisí se psaním, poradí si s tím sám. Jestli je to něco jinýho… no, jsem si jistá, že si s tebou o tom promluví, jen co si to v hlavě sesumíruje.”

Zpracovávala to, dívala se sice na mě, ale neviděla mě. Tvářila se zadumaně. “Nejspíš budeš mít pravdu.” Smutně se usmála a zavrtěla hlavou. “Bože, připadám si jako husa. Jen se na mě podívej.

Vypadám snad jako mistr světa v soutěži nezávislých žen? Nezničila

jsem si mejkap? A Bože, opravdu se tě na to ptám?”

“Ne, mejkap je v pořádku a ty nejseš žádná husa. Tvé pocity jsou normální.” Vstala jsem, protože jsem musela odsud vypadnout. Z té místnosti jsem začínala dostávat klaustrofobii. Potřebovala jsem se dostat pryč od ní a její důvěry. “Musím to jít obhlídnout. Každou chvíli otvíráme.”

Taky se zvedla a naposledy si utřela oči. “Jo, taky musím jít makat. Dík, žes me vyslechla.” Než jsem stačila otevřít dveře, krátce a

pevně mě objala. “Jsem moc ráda, že jseš má kámoška.” Pak šla

pracovat.

Celou dobu jsem si přála, aby se podlaha rozestoupila a spolkla mě. Málem bych byla vděčná i za to, kdyby se objevila Nanette a ukončila

mý trápení. Naštěstí mi do schůzky s Romanem už zbývaly jen dvě

hodiny a já se konečně vysvobodím z té mizérie a sebenenávisti,

které ve mně Maddie nevědomky vyvolala. Ale když jsem doufala, že

mě práce v obchodě dokáže rozptýlit, byla jsem vedle jak ta jedle.

Asi o půl hodiny později, když jsem vyběhla do kavárny s nějakou pochůzkou, narazila jsem na Setha.

Seděl u stolu s laptopem a vzhlédl, jako by tušil, že jsem poblíž. Usmál se a mně se rozbušilo srdce. Bezděčně jsem mu úsměv

vrátila. Zdálo se, že chce, abych přišla za ním, ale bála jsem se, že vzbudíme něčí pozornost nebo podezíravost. Pak mě napadlo, že by nejspíš bylo mnohem podezřelejší, kdybych si ho nevšímala. Kdysi dávno bývalo naprosto běžné, že jsem se u něj zastavila a trochu si s ním pokecala. Nikdo to nikdy nevnímal jinak než jako kamarádské pošťuchování.

Zařídila jsem, co jsem potřebovala, nakráčela k němu a sedla si naproti. “Ahoj,” pozdravila jsem a jeho pohled mě zahříval.

“Ahoj. Dnes ti to moc sluší.”

Podívala jsem se na sebe a zasmála se. Už tak jsem měla omezenej šatník a teď jsem zjistila, že když nebudu prát, bude to ještě horší.

Dnes jsem na sebe natáhla jen džíny a obyčejný černý triko. Vlasy mohly mluvit o štěstí, že jsem je vůbec přejela hřebenem, natož

abych se párala s nějakým účesem. Zaspala jsem a taky jsem si

nemyslela, že bych se na courání po plážích musela nějak zvlášť upravovat. “Lháři. Vypadám skoro stejně jako když jsem se ráno vykutálela z postele.”

“Zapomínáš, že jsem tě viděl ve všech možných situacích. Nemusíš

být každým coulem upravená a dokonalá. Jsi krásná i když jsi rozcuchaná. Někdy i víc.”

“Poslyš, to chceš říct, že jsem rozcuchaná?!”

“Ne, jsi někde uprostřed mezi rozcuchaností a uhlazeností. A pořád ti

to moc sluší.”

V jednom kuse mi někdo skládal komplimenty, ale ty jeho pro mě

byly vzácné a úžasné. Dokonce i ty úplně malinké. “Zdá se, že ty se naopak snažíš být rozcuchaný.”

Prohrábl si vlasy. Myslím, že měl v plánu je uhladit, ale ještě to

všechno zhoršil. “Měla bys vědět, že lidi utratí celé jmění za gely, aby

takhle vypadali.”

“A taky za takový trička.” Ukázala jsem na jeho triko s reklamou Ovaltiny. “Někteří sběratelé za platí na eBay za takový věci spoustu prachů.”

“Já taky.”

Zasmála jsem se. “Tak bys zase ty měl vědět, že ve Vancouveru na

tebe čeká hotový neobjevený poklad takových triček. Často jsem si je prohlížela a myslela na tebe.”

Každým dalším okamžikem jsem se víc a víc propadala do toho elektrizujícího, všechno pohlcujícího spojení mezi námi. Láska k

němu mě naplňovala a cítila jsem se být sama sebou. Odejít od něj bude hotové utrpení a na jeho tváři se odrážel stejný pocit. Když

jsem si sedala, cítila jsem se provinile a bojovala sama se sebou

kvůli Maddie, ale když už jsem jednou byla s ním… no, bude to znít sobecky a odporně, ale musela jsem zůstat, nedokázala jsem odolat.

Na mou duši pro mě bylo čím dál těžší užírat se kvůli jejím citům, protože svých vlastních jsem měla až nad hlavu. Chtěla jsem ho, chtěla jsem ho pro sebe a chtěla jsem, aby mě miloval. Přesto mi bylo jasné, že jen co odejdu od stolu, zase mi jí bude líto. Nebyla šance, aby tohle dobře skončilo.

“Máš ještě v plánu tam jet?” Mluvil tišeji, přestal se mnou flirtovat a vypadal ustaraně.

“Ne, myslím, že s výlety za hranici jsem už skončila. Teď musím vyřešit ty věci tady, vlastně se tak jako tak vyřeší možná už zítra. Všechno se brzy vrátí do normálu, ať už s Jeromem nebo bez něj.”

Byl čím dál ustaranější. Odvrátil pohled a díval se z okna. Od

začátku jsme věděli, že je to nevyhnutelné, ale ani jeden z nás o tom nedokázal mluvit. Zdálo se, že ani teď to nedokážeme. Mohli jsme se bavit o všem možném, ale stále jsme mysleli jen jeden na druhého. Jediné, co každý z nás chtěl, byl ten druhý. Strávili jsme příliš mnoho času omezováni hranicemi mezi námi a teď, když to všechno

zmizelo, jsme se dětinsky ztráceli v naší touze a nemysleli na následky - i přesto, že nás ty následky teď už doženou každým dnem. “Dobrá. Doufám jen, že se ti nic nestane. Už jsi trochu pokročila při tom hledání?”

Váhala jsem. Roman mi řekl, abych nevěřila nikomu, ale dala bych ruku do ohně za to, že Seth by neběžel ke každýmu démonovi v

okolí a nevyzvonil mu, co jsem mu vykládala. Nicméně jsem taky měla tušení, že Seth by neskákal radostí nad tím, že se v mém životě zase objevil Roman a bylo jedno, co prohlašoval o svých nesobeckých pohnutkách, Seth by mu nevěřil. Sakra, ani já mu nevěřila.

“Mám pár slibných stop,” řekla jsem nakonec a vzpomněla si na

Grace. “Některé jsou slibnější, jiné míň, ale nejsem si jistá, jestli s tím něco svedu.”

“Pořád ještě obcházíš pláže? Nepotřebovala bys mě a Kaylu?”

“Myslela jsem, že má program…”

Výraz na jeho tváři mi říkal, že by pro mě udělal cokoliv. “Jo, ale jestli

ji opravdu potřebuješ, nějak bych to zařídil. Teda jestli chceš.”

A jak. U srdce jsem cítila bolestnou touhu. Po ničem jsem tolik netoužila jako po odpoledni prožitém s těma dvěma, i když jsme jen pátrali po kamení. Mohla jsem si představovat, že jsme rodina.

“Ne, to bude v pohodě.” Jen nerada jsem ten obrázek nechala rozplynout do ztracena. I když jsem moc chtěla být zase s nimi, Roman byl teď pro mě vhodnější partner. Radši ohrozím jeho než

Kaylu a stejně, jestli najdeme, co hledáme, bude nejspíš vědět líp, co

dělat. “Vlastně musím ještě dodělat svou práci. Má směna brzy končí

a nesmím pozdit.”

Sethův výraz byl směsí obav a zklamání. “Z oběda nebude nic, že?” Nevěděla jsem to jistě, ale tušila jsem, že oběd s ním by znamenal

jak jídlo, tak sex na nějakém zastrčeném místě. Sakra. Chtěla jsem obojí. Smutně jsem zavrtěla hlavou. “Kéž bych mohla, ale tohle je přednější.” Na kratičný okamžik se mi vybavila Maddie v mé

kanceláři, tak utrápená a se zlomeným srdcem. Dokonce jsem si vzpomněla i na Danteho a jeho chorobné utrácení peněz. Kdybych měla aspoň špetku morálky v tý svý zatracený duši, řekla bych Sethovi, že s tím musíme přestat, a to okamžitě. Ale bylo to stejné

jako pokaždé, když jsem si to řekla. Prostě jsem se neposlechla. “Možná by to přece jen šlo večer…”

Hledání s Romanem už budu mít za sebou, Dante sice může být

doma, ale s tím si budu lámat hlavu až pak. Byla jsem si jistá, že se dokážu vykroutit ze všech plánů, které by měl připravené. Na

takových detailech nezáleželo, důležité bylo jen být se Sethem zase osamotě. Jak jen mě jeho přítomnost mohla tak ovlivňovat?

Přikývl, už se nemohl dočkat stejně jako já. “Zavolej mi, až budeš volná.”

Chtěla jsem zažertovat, že volná nikdy nebudu, ale on to takhle nemyslel. Vstala jsem a doufala, že vypadám, jako bych končila

nevinný rozhovor a že na mně není vidět, jak bojuju s pokušením ho

políbit na rozloučenou. Nějakou chvíli jsme se na sebe upřeně dívali. Seth očima říkal spoustu věcí, něžných i nestydatých zároveň. Odcházela jsem a byla si jistá, že každému, kdo se na nás podíval,

bylo okamžitě jasné, co se děje, ale zdálo se, že si nás nikdo nevšímá.

Pak mi už má směna utekla hodně rychle a když jsem pak šla domů, vedle sebe jsem slyšela kroky někoho neviditelného. “Vím, že jseš

tady,” řekla jsem velmi tiše. Nechtěla jsem, aby si někdo myslel, že

mi přeskočilo. “Ráda vidím, že jseš pořád stejnej šmírák.”

Dnes jsem parkovala za domem a když jsem zahnula za roh na klidnou ulici, Roman se zhmotnil vedle mě. Vypadal nádherně, arogantně a nebezpečně. Prostě jako vždycky.

“Doufám, že když jsi mi chodil v patách, dobře ses bavil.” Vytáhla jsem klíčky.

“Tak dobře, že bys měla jít do reality show. Víš, sice jsem absolutně nevyrovnaný bývalý vrah, ale pořád jsem muž. Dokážeš šokovat dokonce i mě.”

“Buď zticha,” štěkla jsem na něj, odemkla auto a vklouzla na sedadlo řidiče. “O ty tvý jedovatý poznámky jsem tě nežádala a ani o ně

nemám zájem.”

“To nejsou poznámky, jen nahlas přemýšlím. S tebou to nemá vůbec

nic společnýho, není třeba, abys na to reagovala.”

“To je ono, že?” Vyjela jsem z parkoviště. “Nechceš mě zabít jen

proto, abys mě mohl mučit po zbytek věčnosti. Abych trpěla čím dýl,

co?”

Zakřenil se a v kontrastu s jeho opálenou pletí zablýskly dokonalé bílé zuby. Vybavilo se mi, jak se mi to kdysi zdálo tak přitažlivé, ale

teď můj strach a neklid zablokovaly každou touhu.

“Řek bych, že to je jeden ze způsobů, jak se na to dívat. Kromě toho

se nechovej, jako by se nějaká tvoje část potají nevyžívala v roli

věčně smutné a utrápené. Kdybys náhodou byla šťastná, nevěděla bys, co si se sebou počít.”

“To není pravda.” Byla jsem překvapená, že jsem se začervenala. “A

přestaň se do mě navážet.”

“Je to jen neuvěřitelně zajímavý, nic víc. Nasadila sis masku morální nadřazenosti a Mortensen taky. A pak se vy dva potají slézáte.”

“Tomu nemůžeš rozumět. My se milujeme.” Roman mě poctil tak ironickým pohledem, že jsem okamžitě litovala svá slova.

“Ale rozumím, věř mi, že tomu rozumím.” Pořád jsem se dívala na

silnici. Kdysi mi řekl, že mě miluje a já ho zradila. “Jestli se vy dva tak strašně milujete, tak proč jste se vůbec rozešli? Pokaždý, co jsem

vás viděl, jste k sobě byli až moc přítulní.” “Z mnoha důvodů. Je to složitý.”

“Vždycky je to složitý.”

Povzdechla jsem si. Do Edmondsu je to ještě skoro půl hodiny. Tohle bude dlouhá jízda. “No, sice ti po tom nic není, ale prostě se jen toho moc dělo. Zaprvé jsme měli problémy s komunikací.”

“Jak děsně všední.”

“Pak jsem začala vyšilovat, že by mohl zemřít a to bych nejspíš nezvládla.” Čekala jsem na Romanovu sarkastickou reakci, ale žádná nepřišla. “A vždycky taky šlo o sex. Nedokázala jsem se

přemoct, nesnesla jsem pomyšlení, že mu ukradnu část jeho života.

Naše láska nebyla založená na sexu, ale stejně všechno

komplikoval.”

“A teď se sexem nemáte žádnej problém.”

“Protože teď mu nemůžu ublížit! Koukej, já za to načasování nemůžu

a ani za to, že nám jednomu na druhém pořád záleží.”

“A ani za to, že každej z vás teď chodí s někým jiným.” Teď jsem já zůstala zticha. Roman si zamyšleně opřel hlavu. “Musím přiznat, že

po tom všem, co jsem tenhle týden viděl, se mi Maddie líbí.”

“Já ji mám taky ráda,” řekla jsem tiše.

“Ale co ten chlap, co se s ním taháš? Měla sis vybrat líp.” “Začínám si přát, abys mě přece jen zabil.”

“No, už jsem o tom přemýšlel,” řekl. Vyděsilo mě, že to neznělo jako

žert.

Pořád jsem se na něj nedívala. “Omlouvám se za Helenu. Nikdy by mě nenapadlo, že se tohle stane.”

Roman se zasmál, ale znělo to, jako by se dusil. “Ale jdi. A co sis asi

tak myslela, že se stane? Že dostaneme pohlavek? Přežil jsem to jen

tak tak a pořád nejsem v dobré kondici.”

“Řekls, že chceš zabít Cartera a radši ani nechci vědět, po kom

dalším bys šel,” bránila jsem se tiše. “Nevěděla jsem, co mám dělat. Bylo to hodně těžké rozhodování.”

“Nemuselo být, kdybys mě opravdu milovala, jak jsi to tvrdila,”

odpověděl trpce. “Taky jsem ti řekl, že ostatním dám pokoj.”

“Když jsi mi to pověděl, už bylo příliš pozdě. Pomoc jsem zavolala už předtím.” Nechala jsem si pro sebe, že jsem ho skutečně milovala.

Byla to jiná láska než k Sethovi, ale určitě to byla láska.

“Vykašli se na to, teď už je to fuk. Důležitý je najít Jeroma.” Koutkem

oka jsem viděla, že si prohlíží můj profil. “Ale nevycházím z úžasu, že

se do toho tak ženeš. S tvou malou aférkou to nabere rychlý konec.”

“Skončila by tak jako tak a budu radši, když mi bude šéfovat Jerome než nějakej jinej démon.” V duchu jsem viděla Sethovy něžné oči a milý úsměv a málem cítila, jak se mě dotýkají jeho ruce. “Zůstanou

mi aspoň vzpomínky.”

“Vzpomínky.” Roman zavrtěl hlavou. “Jak sakra může někdo, kdo šoustá s cizími chlapy, aby přežil, být takový zamilovaný idiot?”

Neodpověděla jsem a po zbytek cesty jsme už toho moc nenamluvili.

To místo, na které jsme šli v Edmondsu, byl další park. Sranda, pomyslela jsem si, jak lidi odčleňují tahle magická místa a snaží se o jejich zachování. Napadlo mě, že nejspíš na nějaké základní úrovni

cítí jejich moc. O tomhle parku jsem si něco přečetla a věděla jsem,

že má jakýsi význam pro zdejší původní Američany. Určitě to

vypadalo slibně. Byla to malá pláž lemovaná lesy, se stoly pro piknik. Děti běhaly kolem a jejich matky je hlídaly.

“Tady moc síly není,” řekl Roman jen co jsme vystoupili z auta. “V

zemi je trochu magie, ale opravdu jen trochu. Neumím si představit,

že by schovali Jeroma právě tady - potřebují toho o hodně víc, aby

ho zamaskovali.”

Park nebyl příliš velký a tušila jsem, že nám zabere míň času prohledat ho než cesta zpátky. Jen co jsme odešli z parkoviště, zazvonil mi mobil, ale číslo mi nic neříkalo. “Pokračuj beze mě,” pobídla jsem Romana, zvedla to, ale ani hlas jsem neznala.

“Je tam Letha, zvaná taky Georgina Kincaidová?”

Ušklíbla jsem se. Jen ti nejvyšší zaměstnanci pekla mi říkali mým původním jménem. “Ano.”

“Jsem Efraim, z vnitřních záležitostí.” Démon mluvil úsečně a jako by

to chtěl mít co nejdřív za sebou. Dělalo to dojem, že to já volala jemu

a od něčeho ho vyrušila. Byla sranda, že mi radši zavolal než by se mnou mluvil osobně. Nejspíš je to efektivnější. Sedla jsem si na piknikový stůl. “Co pro vás můžu udělat?”

“Vůbec nic, ale dostal jsem pokyn, abych si pohovořil se všemi

nižšími nesmrtelnými v této oblasti o Jeromově Situaci.” V jeho hlase jsem ta velká písmena málem slyšela, jako by třeba zmínil Projekt Manhattan. “Zaprvé bych rád věděl, kde jste byla, když Jerome

zmizel.”

“Na cestě do Kanady. Jerome mě tam poslal, abych pomohla

Cedrikovi.”

Chvíli bylo ticho. “Když Jerome zmizel, byl Cedric podle mých záznamů v Seattle.”

“No, když jsem odcházela, Cedric byl ještě doma, to jo. Ale když

Armáda temnot provedla tu svou akci na Space Needle, zavolala

jsem Cedrikovi, protože mě napadlo, že by o tom rád věděl. Nejspíš

proto sem přišel.”

“Řekla jste Armáda temnot?”

“É… jo. Je to kult ve Vancouveru, který jim tam hodně znepříjemňoval život.”

“Aha, ti sprejeři.”

“Přesně. Pomáhala jsem s tím Cedrikovi a když slyšel, že přišli k nám, řekla bych, že si přišel promluvit s Jeromem a uvést věci na pravou míru, aby si Jerome nemyslel, že je poslal Cedric.”

“Nemáte správné informace. Cedric se s Jeromem vůbec nesetkal.”

“Cože?” Zamračila jsem se a vzpomínala na svou debatu s Kristin. Ptala jsem se, jestli Cedric šel za Jeromem si popovídat. Ona sice potvrdila, že byl v Seattle, ale nezmínila se, že by spolu opravdu mluvili.

“Když Cedric přišel do Seattle, Jerome už byl pryč. S Mei se ho snažili najít a když se u nižších nesmrtelných začal projevovat vliv uvěznění, už jsme věděli, co se stalo.” Efraim pořád mluvil rázně, zjevně neměl zájem se bavit o tom, co už věděl.

Už jsem to málem měla. Byl Jerome uvězněný ještě před

Cedrikovým příchodem? To by Cedrika vylučovalo z účasti na

Jeromově zmizení, ale jestli se to Efraim dověděl od Cedrika, klidně

to mohla být lež. Ale taky bylo možné, že to někdo na Cedrika hodil a

že opravdu byl v Seattle přesně v tu chvíli, kdy Jeroma uvěznili. Když

se Efraim zmínil o Mei, nejspíš Cedrikovu historku potvrdila. A to znamená co? Taky v tom byla zapletená? O Grace jsem už věděla. Bylo by možné, že by Mei a Cedric s ní spolupracovali, ale to by znamenalo spiknutí až tří démonů. Cena v Seattle byla jen jedna a

neviděla jsem nic, z čeho by ti další dva mohli mít prospěch. Zorganizovat velkou skupinu démonů bylo těžké, ale dát je

dohromady a přitom jim nenabídnout žádnou výhodu, bylo nemožné.

Efraim byl netrpělivý a chtěl mluvit k věci. Položil mi ještě pár otázek ohledem Jeromova zmizení a vyptával se taky na běžné věci z mého života. Nechtěl znát můj názor na to, kdo by měl Jeroma nahradit ani

na ostatní démony, což mě nijak zvlášť nepřekvapilo. Probíhalo to

tak, jak jsme o tom s kamarády mluvili - žádné rozhodování se nás netýká.

Zavěsila jsem a šla najít Romana. Čekala jsem, že už nejspíš

všechno prohledal, ale místo toho si s nějakými dětmi hrál s míčem

na mýtince blízko stromů. Ty děti byly ještě velmi malé a s míčem to ještě moc neuměly, víceméně jen stály v kruhu a pohazovaly si s ním sem a tam. Roman házel velmi jemně a opatrně, aby děcka míč

snadno chytila. Stála jsem stranou a vyjeveně to sledovala. Vážně to vypadalo, že ho hra zaujala a prapodivnost toho, že si sociopatický poloandělský parchant hraje s malými dětmi, mnou pořádně

zamávala.

Roman si všiml, že se na ně dívám, hodil míč jedné z holčiček a

opustil kruh, aby se ke mně přidal. Děcka z toho byla málem bez

sebe, žadonila, aby zůstal, ale on jim jen zamával a řekl, že už musí

jít. “Možná se vrátíme později,” řekl vesele.

“Nemůžu se rozhodnout, jestli to bylo roztomilé nebo z toho zamrzala krev v žilách. Možná obojí.”

“Žádnej strach, zabíjím jen nesmrtelný, děti ne.”

“Už to, že to říkáš s vážnou tváří, mi jako důkaz stačí.” Ukázala jsem

do prostoru kolem nás. “Už jsi to tady prohlídl?”

“Ne. Nechtěl jsem tě připravit o zábavu. Kdo ti volal?”

Začali jsme se procházet po pláži a já mu shrnula to, co řekl Efraim. “Málem jsem mu řekla, že vím o Grace,” přiznala jsem se.

“No, je lepší, žes to neudělala. Pořád máme málo informací.”

“Dochází nám čas,” zabručela jsem. “Víc informací už asi neseženeme. A s tím dnem, kdy Jeroma uvěznili, něco není v

pořádku, jen na to prostě-” Strnula jsem a civěla na pláž. “Romane,

koukej.”

Podíval se tam, kde já. Blízko koše na odpadky z písku trčela malá drsná skála a bylo to šedé a bílé. Rozběhla jsem se po pláži a nestarala se, že mám boty plné písku. Nevěřila jsem vlastním očím.

Po všem tom bezvýsledném hledání a spoléhání na nejasná vodítka jsme konečně něco našli. Našli jsme Jeroma a byl už nejvyšší čas.

Nevšímala jsem si vykulené pohledy dětí, klekla si u skály, hrabala v písku a snažila se ji zatlačit stranou. Pak mě napadlo, že jsme s

sebou měli vzít lopatu. O chvíli později stál nade mnou Roman.

“Co koukáš, pomoz mi.” “Georgino, on tady není.”

“Musí tu být! Jsme u slané vody, je tady písek a bílý kamení. Určitě

ho zakopali tady.”

“Nic necítím. Prostě tady není.”

Jak jsem hrabala, kameny mi drásaly ruce a cítila jsem, že se mi do

očí derou slzy. Až do téhle chvíle jsem si neuvědomila, jak strašně se bojím, že se Jerome nevrátí. Celý můj život sukuby byl samý otřes, změny a nepokoje a vychutnávala jsem si tu trochu klidu, kterou jsem

si v Seattle vydobyla. Nechtěla jsem, aby se to změnilo, nemohla

jsem dovolit, aby se to změnilo, ne po tom všem, co jsem v poslední době prožila.

“Veškerý smysl té pečeti je, aby zamaskovala Jeromovo vězení! Jasně, že nic necítíš.”

“Ta pečeť ho ukryje před těmi, kdo ho nehledají aktivně, ale to není náš případ a říkám ti, že tady není.”

“Možná jen nejsi dost silný.”

Roman s povzdechem poklekl vedle mě. “Georgino, už toho nech.” “Šlak aby to trefil! Musí tady být!”

Vzal mě za ruce. Vzpírala jsem se, ale byl mnohem silnější.

“Georgino, to už stačí. Jerome tady není. Jediné, co je tady nezvyklé,

je smrad z odpadkového koše. Je mi to líto.”

Ještě chvilku jsem s ním bojovala a pak to vzdala, a když pochopil,

že se s ním už nebudu rvát, pustil mě. Obrátila jsem se k němu a polykala slzy. “To byla naše poslední šance,” řekla jsem tiše. “Čas už vypršel.”

Roman si mě prohlížel těma modrozelenýma očima. Na jeho tváři jsem neviděla ani zlost ani hrozbu, jen soucit. “Mrzí mě to. A nemůžeš vědět s jistotou, jestli už je doopravdy pozdě.”

“Efraim to své hodnocení může dokončit každou chvíli a i kdyby ne, kam půjdeme? Na Olympijský poloostrov? Do Wenatchee? Náhodný výběr není problém, když máš ta místa u nosu, ale ta další jsou příliš daleko. Rozhodneme se špatně a hotovo, spadla klec. Už nebudeme

mít čas na nic jiného.”

“Mrzí mě to,” opakoval. Podle toho, jak se tvářil, jsem věděla, že to myslí vážně. “Chci ho najít stejně jako ty.”

Dívala jsem se za něj na modrošedou vodu a kroužící racky. “Proč bys hledal někoho, kdo se tě snažil zabít?”

Roman se usmál. “A proč se ty upínáš k romantickému ideálu, když ti celý tvůj život dokazuje, že to je nemožné?”

Myslím, že to měla být řečnická otázka a překvapila jsem ho, když jsem odvrátila oči od moře, podívala se na něj a odpověděla: “Kvůli snu.”

Zvedl obočí. “Kvůli jakému snu?”

Zhluboka jsem se nadechla a v té chvíli se mi v mysli přehrály ty obrázky, stejně živé a skutečné jako předtím. “Byla tady Nyx - před nějakou dobou.”

Vypadal zaskočený. “Myslíš matku času a chaosu?” “Jo, ale to je na dlouhý povídání.”

“Co se to děje s tímhle městem?”

“Nemám zdání. Každopádně mi kradla energii a abych si toho nevšimla, rozptylovala mě těmi sny. Romane, neumíš si představit,

jak byly skutečné.” Když jsem mluvila, málem jsem se neslyšela.

“Byla jsem v kuchyni, myla nádobí a hrála mi k tomu písnička ´Sweet

Home Alabama´. Ve vedlejším pokoji seděla na dece holčička. Ublížila si a já se za ní rozběhla, abych ji utišila. Byly jí tak dva,

možná tři roky a byla to má dcera. Má vlastní dcera. Nebyla adoptovaná, sama jsem ji porodila. Byla tam taky Aubrey a ta tortie

a-”

“Co tam bylo?”

“Tortie. Želvovinová kočka.” Čekala jsem, ale nechytal se. “Taková kočka má kožich s hnědými a oranžovými fleky, bez bílé. Jak to, že

to nevíš, když jsi starý celá tisíciletí?”

“Protože jsem si nepředplatil časopis pro milovníky koček. A nechce

se mi věřit, že si pamatuješ takový věci, jako plemeno kočky nebo hudbu na pozadí.”

“Bylo to tak skutečné,” řekla jsem tiše. “Reálnější než můj vlastní život. Všechno si to pamatuju.”

Ať měl na jazyku jakoukoliv jedovatou poznámku, rozmyslel si to. “Přerušil jsem tě, promiň. Jak to bylo dál s tebou, tím děvčátkem a útulkem pro kočky?”

“Prostě jsme jen byly spolu, bylo to hřejivé a příjemné. Pak venku zastavilo auto, zvedla jsem holčičku a šly jsme se podívat. Z auta vystoupil muž a byl to on. Můj milenec, můj manžel a její otec. Ten, kolem kterého se točil celý můj život.”

“Kdo to byl?” zeptal se Roman zaujatě.

Zavrtěla jsem hlavou. “Nevím. Neviděla jsem mu do tváře. Byla tma a padal sníh. Vím jen, že jsem ho milovala a že s ním a s tím děvčetem

byl můj život úplný.”

Roman neodpověděl hned, ale uhodl má další slova. “Ale byl to jen

sen.”

“Nevím. Nyx ukazuje budoucnost, ukázala ji i jiným. Tvrdila, že to je

má budoucnost, ale to je nemožné. Nic z toho nikdy nebudu mít. Ale přesto…”

“Přesto tajně doufáš, že by to mohla být pravda.”

“Jo. A když přišla celá ta věc se stází, myslela, jsem, že…”

Roman zase dokončil za mě. “…by to mohla být pravda. Teď se z ničeho nic můžeš Setha dotknout a neublížit mu. Možná bys taky mohla mít dítě?”

Uhodl mou tajnou naději. “Nevím. Ještě pořád to nevím. Možná bych mohla otěhotnět - mé tělo je tak trochu lidské, ne?”

“To ano, ale ne dost. Neznám všechny podrobnosti té démonické hierarchie a nevím, kudy a jak protéká moc, ale vím, že nemůžeš mít děti. I když se ti zdá, že jsi člověk, pořád jsi nesmrtelná a pořád

patříš peklu. Je mi to líto.”

Chvíli jsem se mu dívala do očí a pak sklopila pohled. “No, asi by mě

to nemělo překvapit, co? Stejně nemám žádnej důvod Nyx věřit po tom všem, co provedla.”

A bylo to. Žádné děti. Další část toho snu se rozplynula a zbyl mi jen muž bez tváře. Přála jsem si, aby to byl Seth a teď už i to vypadalo nepravděpodobně.

Roman mě vytáhl do stoje. “Tak pojď, ať jsme zpátky než začne pršet. Půjdeme na zmrzlinu. Snad ti zvedne náladu.”

“Opravdu si nemyslím, že zmrzlina vyřeší mé ztracené naděje a sny nebo změnu nejvyššího postu v ďábelském velení.”

“Nejspíš ne, ale trochu ti s tím pomůže.”

Kapitola 23

Když jsem se vrátila domů, Dante nebyl na dohled a ani mi nebral telefon. To mě zprostilo viny ohledem mé schůzky se Sethem a jedinou překážkou tak zůstal Romanův žalující pohled, kterým mě poctil, když jsme se rozcházeli. Neměla jsem ani zdání, jak stráví večer a na mou duši jsem to ani nechtěla vědět.

Největší zádrhel, když jsme si se Sethem chtěli vyjít, spočíval v tom,

že jsme se museli pečlivě vyhýbat městu. Sice jsme znali lidi i na předměstích, ale šance, že někomu vběhneme rovnou do náručí, byla mnohem menší. Déšť, který nám s Romanem otrávil celé

odpoledne, se přehnal a z ničeho nic se udělalo tak teplo, že málem bylo možné jít ven bez kabátu. To příznivé počasí bych mohla považovat za dar nebes nebýt skutečnosti, že jsem se víry v ně

vzdala už hodně dávno.

K mému údivu Seth chtěl jet do centra a byl si jistý, že nás nikdo

neuvidí. Odvezl nás do Belltownu a zaparkoval před jedním z mnoha výškových apartmánových domů, které vypadaly, že tam rostou jako houby po dešti. Tajemný klíč ho pustil dovnitř a výtah nás vyvezl až

do nejvyššího patra.

“Co je to?” zeptala jsem se, když jsme vešli do rozlehlého penthousu

a začala jsem přemýšlet, jestli bych neměla své aspirace majitelky

nemovitosti orientovat trochu jiným směrem. Překvapeně jsem na

Setha hleděla. “Není to tvoje, že ne?” Představa, že Seth má vlastní tajné hnízdečko nebyla tak docela nepravděpodobná.

“Patří to jednomu známému, který teď není ve městě. Požádal jsem

ho o laskavost.”

“Ty máš kámoše, o kterých nevím?”

Vrhl na mě pohled s velkým “P” a dál to nerozváděl. Ani já, protože

tam bylo krásně a měla jsem se na co koukat. Všechno bylo v šedé a námořnicky modré, drahý nábytek potažený plyšem. Obzvlášť se mi líbilo, že na zdech visely obrovské reprodukce prerafaelitů. V současnosti se lidé víc zaměřovali na abstraktní umění a bylo

příjemné vidět něco trochu jiného.

“Počkej, až uvidíš ten zbytek,” řekl Seth a lákal mě na balkón.

Uff, ´balkón´ opravdu nebylo to správné slovo, ale nic lepšího mě nenapadalo. Velký byl skoro jako půlka mého bytu, vedl na západ a předváděl třpytivá světla části centra a celý Puget Sound. Zírala jsem

v úžasu a sledovala trajekt plující přes rozlehlou temnou vodu.

“Páni.” Na víc jsem se nezmohla.

Chvíli jsme tam stáli a Seth mě držel kolem pasu. V té výšce už nebylo tak nezvykle teplo, ale typický vítr a zima. Otřásla jsem se

chladem a Seth přese mě přehodil deku, úhledně složenou na židli z tepaného železa.

“Sedni si,” pobídl mě. “Přinesu večeři.”

Usmála jsem se nad tou galantností a sedla si ke krásně

prostřenému stolu s rozsvícenými svíčkami tak, abych pořád viděla ven. Čekala jsem na Setha a začínaly se ve mě probouzet různé

pocity. Už je to tady, uvědomila jsem si. Nevěděla jsem, proč jsem si

tak jistá, ale tohle byl konec všeho, co jsme spolu měli, ať už by se tomu dalo říct jakkoliv. Možná teď přijde něco nového, možná

nebude nic, přesto si tuhle chvíli zapamatuju křišťálově jasně. Nic takového se už nikdy nevrátí.

Ukázalo se, že k večeři je tapenáda na chlebu a - k mému

nekonečnému údivu - láhev vína. “Celá má být pro mě?” Zavrtěl hlavou. “Taky si dám skleničku.”

“Cože? Nejdřív Starbucks a teď tohle?” Pozorně jsem přečetla

vinětu, abych se ujistila, že to není nějaká bezalkoholová náhražka.

Nebyla.

“Je to zvláštní příležitost,” odpověděl s úsměvem a já věděla, že tuší stejně jako já, že právě něco končí. “Kromě toho jak bych měl žít v Robáijjátu, kdybych neměl všechno nezbytné poruce?”

“No jasně. Naše prudce romantické rande inspirovala báseň.” Viděla jsem, že se chystá recitovat. Odkašlal si.

Překlad 11. čtyřverší Omara Chajjáma od Edwarda FitzGeralda: “Here with a Loaf of Bread beneath the Bough

A Flask of Wine, a Book of Verse—and Thou

Beside me singing in the Wilderness—

And Wilderness is paradise now.”

.S bochníkem chleba sedím pod stromem, .láhev vína, kniha veršů -

a ty .vedle mě v té divočině zpíváš - .a z divočiny je najednou ráj. Nenalezla jsem vhodný překlad, nejvíc se blíží:

94. V čas jarní dlím-li s krásnou dívkou sám

a číši vína na louce-li mám,

pak byt’ mi kdekdo zle lál, ať jsem pes, na jiný ráj-li při tom vzpomínám.

608. Pít víno, krásku zavést v svěží kraj jest nad pokrytců každou zbožnou báj;

a přijdou-li, kdož pijí do pekla,

kdo zbude ještě, aby spatřil ráj?

697 Chléb mám-li bílý, svěží od rána, a korbel vína, kýtu z berana, a sedím s kráskou v klidném zátiší, jsem blažší nad každého sultána.

“Ts, ts, ts. Máš víno, chleba a taky mě, ale žádnej strom a už vůbec

ne divočinu.”

“Všude kolem nás je městská džungle,” namítl.

“A po knize veršů ani památky,” pokračovala jsem a užívala si svéhlavost. Pak jsem si to rozmyslela: “Přestože jsem právě dočetla Noc všech bláznů.”

Seth okamžitě zvážněl. “A?” “Vždyť to už víš. Byla nádherná.”

“Ne, nevím. Pokaždý je to pro mě záhada - a to nemyslím jako slovní

hříčku. Slova jsou napsaná, ale nakonec…” Pokrčil rameny. “Nikdy nevíš, jak je přijmou, co si o ní budou lidi myslet. Vždycky mě to tak trochu překvapí.”

“Co znamená ten úvodní citát? Ten text Kate Bush o tom, že uzavře

s Bohem smlouvu?”

“Měla bys slyšet cover verzi té písničky od Placebo. Odfouklo by tě

to.” Seth se na mě vědoucně podíval. “Myslíš, že je v tom nějaký skrytý smysl?”

“Vždycky je tam skrytý smysl. Dals to tam po tom, co jsme se seznámili, že?”

“Jo… chci říct, že se samozřejmě vztahuje ke knize… když O´Neilla

na konci prozradili. Ale víceméně se týká i nás.” Rozostřil se mu pohled. “Sám nevím. Museli jsme se vypořádat s příliš mnoha

komplikacemi. Pořád to tak je a nemůžeme s tím nic dělat - jedině že přijmeme úhel pohledu tvé strany a uzavřeme smlouvu s ďáblem. Ale proč? Proč nejde uzavřít smlouvu s Bohem?”

“Lidi to dělají v jednom kuse. ˇBože, jestli to pro mě uděláš, budu hodnej´ a takový věci.”

“To jo, ale nevidím žádný takový smlouvy jaký máte vy a ani neprůstřelnej důkaz, že to vůbec funguje.” Pokud jsem se nepletla, slyšela jsem v jeho hlase hořkost. “Jak k tomu přijdeme, že můžeme něco získat, jen když se staneme horšími? Proč to nezískáme tím, že

se staneme lepšími?”

“Až příště uvidím Cartera, zeptám se ho na to,” poznamenala jsem suše, “ale nejspíš mi řekne něco jako že být dobrým je odměnou

samo o sobě,”

To už jsme měli tapenádu v sobě, ale vína se málem ani nedotkli.

Řekla bych, že Seth si ani neusrkl. Otočil se zpátky ke mně. “My dva

nejsme moc dobří, co?” To bylo slabé slovo.

“My dva jsme oběti nešťastného načasování.” Odmlčela jsem se. “A

hodně dalších nešťastných souher okolností.”

“Bylo by mnohem jednodušší, kdyby se ti ta stáze stala, ještě když jsme spolu chodili. Nebo kdybychom to byli přece jen zkusili.”

“Ne. Ani nápad. Je mi jedno, že je teď všechno vzhůru nohama. Stojí

to zato, protože to nedopadlo tak, že bych ti ublížila.” Ušetřila jsi ho fyzického strádání, vysmíval se mi protivný vnitřní hlas. Ale co

Maddie? Bolest vždycky není jen fyzická, to bys měla nejlíp vědět ty sama. Co trápení, které jsi jí způsobila? Nevšímala jsem si ten hlas.

“Mně je to jedno. Udělal bych to. Kvůli tobě bych prodal i svou duši.

Ty a já… už jsem ti to říkal. Něco nás pořád drží u sebe, dokonce i když už spolu nechodíme.”

Zvedla jsem se ze židle, sedla si mu na klín, objala ho kolem krku a přemýšlela, proč se mé srdce tetelí radostí a láme v tom samém okamžiku. Položila jsem mu hlavu na rameno. “Miluju tě,” řekla jsem tiše. “A odpouštím ti.” Ta slova mi přišla zvláštní, jako bych je ještě nikdy nikomu neřekla. Zachvěla jsem se. “A teď už chápu, proč jsi udělal to, co jsi udělal.” Nijak jsem to ´co´ nerozváděla, vůbec to

nebylo nutný.

Seth mě políbil na tvář. “Nemáš někdy pocit, jako bychom stejný okamžik prožívali znovu a znovu?”

Přemýšlela jsem o naší pohnuté minulosti. “Jestli ano, nechci se tím trápit právě teď.”

Myslím, že toho chtěl říct víc, možná mě i opravit, ale nedala jsem

mu šanci. Políbila jsem ho a jako vždycky předtím to bylo sladké a silné a ta nejsprávnější věc na světě. Objímali jsme se a navzdory

studenému počasí se milovali venku, vlasy nám cuchal vítr a hvězdy

na nás svítily. Dokonce i když se naše těla setkala a on se pohyboval

ve mně, pořád jsem měla pocit, že nikdy, vůbec nikdy mu nebudu

dost blízko. Možná to bylo to mystické spojení, o kterém pořád mluvil nebo jen metafora našich osudů.

Dlouho jsme pak seděli zabalení v dece a moc toho nenamluvili. Nejradši bych tam zůstala celou noc. Nejradši bych tam zůstala navždycky. Za celou tuhle aférku jsme neudělali jen jednu věc:

nestrávili spolu noc. Vždycky jsme se museli rozejít a vrátit se každý

do svého života.

Nakonec mě odvezl k mému autu. Dlouho jsme se líbali, než jsem se konečně odhodlala vyprostit. Seth mě hladil po tváři a po vlasech, nechtěl mě nechat odejít. Cítila jsem to stejně. “Co teď budeš dělat?”

“Netuším. Zítra zřejmě ještě jednou půjdeme hledat, jestli vůbec budeme mít tolik času. Očekávám, že Efraim teď už každou chvíli může někoho jmenovat.”

Seth přikývl, oči měl tmavé a zamyšlené. “No, jestli zase potřebuješ společnost…”

Usmála jsem se. Nebyla jsem si jistá, jestli to je chytré nebo ne, ale dnes večer jsem o tom nechtěla rozhodovat. Nevěděla jsem, jestli

chci, aby ty chvíle na balkóně byly poslední, kdy jsme byli spolu nebo

jestli netoužím po dalších drahocenných vteřinách, i když jen na

pláži. “Dám ti vědět,” slíbila jsem mu. Naposledy jsem ho políbila a

šla k svému autu. Právě jsem ho odemkla, když na mě ze tmy promluvil nějaký hlas.

“Svezeš mě?”

Povzdechla jsem si. Už jsem opravdu měla plný zuby toho, jak se za mnou v poslední době pořád někdo plížil. Samozřejmě by mě to

nemělo šokovat, vždyť znám Carterův zvrácený smysl pro humor. Už nesčetněkrát v minulosti schoval svou auru a slídil kolem, protože se vyžíval v momentech překvapení. Teď jsem proti němu neměla ani takovou šanci jako předtím. Otevřela jsem dveře řidiče. “Je mi líto, stopaře neberu.”

Jako by si seděl na uších, zhmotnil se na sedadle spolujezdce a zapnul si pás. “Měla jste příjemný večer, madam?” Mluvil staromódním, uhlazeným způsobem.

“Ten tón si nech.”

“Jaký tón? Slušně jsem se tě ptal.”

“Víš přesně, co jsem dělala, tak se přestaň chovat, jako bys jen vedl příjemnou konverzaci.”

“Jedno snad vylučuje druhé?”

Nepodívala jsem se na něj. “Nemám zájem, abys mě soudil.”

“Já že tě soudím? Zní to, jako bys spíš ty soudila samu sebe a tak to

má být. Nejlepším soudcem tvých skutků, jakého kdy můžeš najít, jsi

ty. Jen ty víš, čeho jsi schopná a co chceš.”

“Vnutil ses mi do auta, jen abys probíral filozofii mé morálky?”

zavrčela jsem.

“Ne. Kdykoliv tě najdu, využiju svou neviditelnost a koukám, kam mě náhoda přivede.”

“Mohla by až k Jeromovi.”

“To je tvůj úkol, ne můj. Jak se ti daří?”

Zase jsem stála před stejným dilematem. S kým bych o tom mohla mluvit? Grace, Roman… na šachovnici bylo příliš mnoho figurek a žádný jasný protivník. “Jde to,” řekla jsem nakonec.

“Ohó,” zasmál se. “Za takovou odpověď by se nestyděl ani anděl.”

“No, myslím, že najít Jeroma nebude stačit, jedině že by se stal zázrak.” Jízda byla krátká. Zajela jsem na prázdný flek u našeho domu, měla jsem štěstí.

Carter se obrátil a mrkl na mě. “No můj pohled na to znáš. Díky za svezení.”

“Počkej,” zastavila jsem ho, protože jsem viděla, že se právě chce teleportovat. “Chci se na něco zeptat.”

Zvedl obočí. “Copak?”

“Jak je možný, že když smrtelníci něco chtějí, jejich jedinou možností

je domluvit se s peklem a prodat svou duši? Proč se nemůžou domluvit s Bohem a vyměnit to za dobré chování?”

Byla to jedna z těch vzácných chvilek, kdy se Carterovi vybily

baterky. Čekala jsem pohotovou odpověď ve stejném stylu, jak jsem

to řekla Sethovi, cosi jako že dobrota je sama o sobě odměnou, ale anděl o tom pár sekund uvažoval. “Lidi se takhle domlouvají v

jednom kuse, jen ne s Bohem.”

“Tak s kým se to pak domlouvají?”

“Sami se sebou.” A zmizel.

“Zatracení andělé,” zabručela jsem.

Vrátila jsem se domů jen pár minut před tím, než se objevil Dante. “Hele, to ale mám štěstí,” řekl, když mě viděl sedět na gauči s Aubrey. “V poslední době jsi pořád někde lítala.”

Píchla mě vina za to, co jsem večer dělala. Lež je pořád lež a je jedno, komu lžete.

“Zachraňuju přece Seattle,” vysvětlovala jsem a dělala mu vedle

sebe místo. Sedl si, pro změnu byl hladce oholený a slušelo mu to i v jeho obvyklých džínách, termokošili, vysokých botách a s hodinkami.

Byl nejistý, proto mi v poslední době pořád kupoval nějaké dárky, ale

teď mi došlo, že se do toho budu muset vložit a obstarat mu pestřejší šatník, jen co skončí tenhle blázinec.

“Co to přesně znamená?”

Všichni se na to v jednom kuse vyptávali. Seth, Carter a teď Dante a

já pokaždé odpovídala jen neurčitě. “Vlastně nic moc. Myslím, že

zítra se to všechno rozhodne a Jerome bude navždycky ztracenej. A

i kdyby ne, bude už příliš pozdě na to, aby dostál zpátky flek, o který přišel. V nejlepším případě bude někomu dělat poskoka v severním Michiganu.”

Dante mě objal a dal si nohy na konferenční stolek. “No, sukubo, nic

ve zlým, ale budu rád, až tohle všechno skončí, bez ohledu na konkrétního arcidémona. Už mám po krk toho, jak jseš pořád ve stresu a vůbec na mě nemáš čas.” Pohrával si s prameny mých

vlasů. “Taky se mi nelíbí, jak jseš pořád kudrnatá. Není na to nějaká

kosmetika?”

“Hele, z toho si srandu nedělej. Kam se poděla vnitřní krása?”

Nezviklala jsem ho. “Tý máš habaděj, jen bych chtěl kompletní sadu. Kromě toho ses měla vidět, jak ses zatvářila, když jsem to řekl.”

Ruka mu sjela z mého pasu a klouzala na bok a na stehno. Nebylo to vyloženě sexuální, ale měla jsem dojem, že dohromady s jeho

dobrou náladou - a z tý jsem měla radost, nechápejte to špatně - v

mém milostném životě dojde k změně.

“Vyložíš mi karty?” vyhrklo ze mě z ničeho nic. Vyjeveně se na mě podíval. “Myslíš tarotové karty?” “Jo.”

“Vždyť víš, že to jsou jen hovadiny.”

“Jasně, když je vykládáš svým klientům. Udělej to, prosím. Nějakou

rychlou verzi.”

“Dobrá. Bude to karta dne. Všechny záhady univerza v jediné kartě.”

Na hlase jsem mu slyšela, jak protočil oči, když se zvedl, aby vytáhl karty ze své brašny. Nosil je s sebou pořád pro případ, že se mu nečekaně naskytne klient.

“Ale nelži mi,” varovala jsem ho. “Vím toho víc než tví klienti.”

“To by mě ani ve snu nenapadlo.” Obratně míchal karty. Mnohokrát jsem ho viděla podvádět klienty a říkat jim, co chtěli slyšet, ale

protože jsem sama nevěděla, co chci, nejspíš mě to z té kategorie

automaticky vylučovalo. Když karty promíchal, přeložila jsem je a pak

je úhledně srovnal do balíčku. “Vytáhni si jednu.”

Vzala jsem si hned první kartu a obrátila ji. “Do prdele.”

Pět pohárů. Převrácené kalichy. Ztracené naděje a sny, aspoň tak to

Dante tvrdil.

“Před sebou máš zklamání, ztratíš něco, co ti patřilo. Může to být i selhání nebo neschopnost vyřešit opakující se problém. Ten výklad

je pro tebe typický.”

“Co to má znamenat?”

“Vždy tě obklopuje zkáza a temnota. Když jsem ti četl z ruky, nevymýšlel jsem si.” Tamto bylo ještě horší než tohle. “Asi sis právě ověřila, že Jerome je nadobro pryč - jestli jsi tomu ještě vůbec věřila.

Ale koukej-” Poklepal na kartu. “Jeden kalich pořád stojí. Ne všechna

naděje je ztracená.”

Myslela jsem na to, že jsem přišla o Setha a muže ve snu. Taky mě napadlo, jestli měl Roman pravdu, že kdybych jednou byla opravdu šťastná, nevěděla bych, co si se sebou počít.

Přesně jak jsem čekala, Dante toužil po sexu, ale vykroutila jsem se stejně, jak jsem to dělala celý týden, i když jsem věděla, že teď už je

to jedno. Mé poháry byly prázdné a společné chvíle se Sethem u konce. Přesto okamžiky, které jsme prožili na balkóně, byly zase

jednou tak krásné a silné, že jsem po takové schůzce nemohla být s někým jiným. Už brzy se můj sexuální život s Dantem vrátí k normálu

- ale dnes ještě ne. Když jsem ho odmítla, nenaštval se, spíš jsem ho

zranila. Bylo mi ho trochu líto, ale uvědomila jsem si, že jestli se mám cítit provinile za to, že jsem někoho zradila, ať je to radši on než

Seth.

Dante vstal a odešel ještě než jsem se příští ráno vzbudila, ale v

mým obýváku seděl Roman, jedl cereálie a zcela zjevně se choval jako doma. Musel vědět, že tam stojím, ale dál se díval na ranní zprávy. Když dojedl, luskl prsty na Aubrey a dal misku na zem.

“Hele,” napomenula jsem ho a zvedla ji, “mléko kočkám moc

nesvědčí.”

“Dopřej jí trochu radosti ze života,” bránil se a pořád se díval na zprávy. “Co máme dnes v plánu?”

“Nevím. Pořád jsem ve stázi, takže ještě nejspíš máme trochu času. Hodíme do mapy šipku a vypravíme se tam, kam se zapíchne?” Ukázala jsem na atlas pacifického severozápadu, který ležel na konferenčním stolku.

“To klidně může být ta nejproduktivnější metoda, jakou jsme zkoušeli,” přemítal. Mluvil stejně zlehka jako obvykle, ale slyšela jsem taky zklamání. Pořád pro mě bylo záhadou, proč mu tak

záleželo na to, aby se Jerome našel. Rozhodla jsem se, že takový záhady se nejlíp řeší nad hrnkem kafe a zatímco konvice pracovala, prohrabávala jsem se spíží, abych si našla něco k snědku. Vykutala

jsem balíček sušenek Pop-Tart a zase jednou dumala, jestli teď můžu ztloustnout.

“Hm, Georgino?”

“Jestli se chceš zeptat, jestli ji smíš nakrmit ještě něčím jiným, odpověď je ne.”

“Tohle musíš vidět.” Hlas měl smrtelně vážný. Zježily se mi vlasy vzadu na krku a vystřelila jsem do obýváku. Roman ukázal na televizi.

“Si ze mě děláš srandu,” zasténala jsem.

Armáda temnot zase udeřila. Sice jsme se dívali na místní, seattleskou, stanici, ale zjevně jim ta eskapáda severně od našich hranic stála za zveřejnění. Ta lumpárna se ve skutečnosti stala ve

Victorii, na ostrově západně od Vancouveru, ale pořád ještě v Britské

Kolumbii. Byly tam překrásné a velmi známé zahrady. Armáda se tam nejspíš v noci vloupala a dělala, co mohla, aby připnula pentagramy na co nejvíce keřů. Ta skvostná dílka nadělali spreji.

“Ježíší Kriste,” zabručela jsem. Už to s pentagramy bylo špatný, ale

ta banda byla dost chytrá, aby odtud zdrhla a nenechala se chytit. Jeden záběr ukazoval nádvoří, kam nasprejovali: SLÁVA ANDĚLU TEMNOTY.

“Rád vidím, že jim nedošly nápady,” řekl Roman ironicky.

Klesla jsem na gauč vedle něj a kolečka se mi točila jako o závod. Proč právě teď? Pohrávala jsem se s teorií, že aktivity Armády byly

až nesmyslně komplikovaným odpoutáním pozornosti od Seattle, ale

v takovým případě by ty vylomeniny měly přestat, jen co Jeroma uvěznili. Přesto v tom pokračují. Dělají to na vlastní pěst, jen aby si užili trochu zábavy? Objevil Blake prodejnu se spreji? Nebo jim to

zase nařídila Grace - a jestli ano, proč?

Většina jejich předešlých výstřelků se kryla s důležitými věcmi, jako výroba pečeti nebo Jeromovo uvěznění. Neztrácela jsem už ani

chvíli, popadla mobil a zavolala Cedrikovi. Dovolala jsem se až k němu, ne ke Kristin.

“Co je?” zeptal se, když to zvedl.

“Tady je Georgina. Právě se dívám na zprávy.”

“Podívejte, teď na vás nemám čas. Vlastně jste poslední osobou, se kterou bych chtěl mluvit, protože kdybyste si pořádně udělala svou práci, nic z toho by se nestalo.”

“Jo, jo, já vím, ale poslyšte, děje se dneska něco důležitého?”

Jeho hlas zněl nedůvěřivě. “Myslíte ještě něco jiného kromě těch idiotů, co me dneska zase ztrapnili?”

“Ne, myslím jakoukoliv událost… prostě cokoliv významného… é… významného pro démony.”

“No, jestli se vám zdá významným to, že mě bude Efraim hodnotit,

tak ano.” Sarkasmus ze sluchátka přímo odkapával.

Ztuhla jsem. “Děkuju vám. To je všechno, co jsem potřebovala vědět.”

Opravdu ho to překvapilo. “Jistě?”

“Jo, vlastně počkejte… když jsem tenkrát mluvila s Kristin, řekla, že jste šel do Seattle ten den, kdy Jeroma uvěznili. Efraim ale tvrdil, že

když jste sem přišel, Jerome už byl pryč. Je to pravda?” “Ano, samozřejmě. Pochybujete snad o tom?”

“Ne, to v žádném případě, jen jsem si chtěla být jistá, že jsem

správně slyšela. Zůstali jste tady trochu dýl?”

“Jo, spolu s Grace a Mei jsme řešili následky. Podívejte, jestli chcete přehled o mé činnosti, počkejte, až se Kristin vrátí do úřadu.” Frustrovaně si povzdechl. “Sakra, kéž by tady teď byla.”

Zaváhala jsem, ale pak mě napadlo, že horší to už nebude. “Koukněte, dám vám malou přátelskou radu. Než příště půjdete na

stránku Match.com nebo na rande se sukubou, rozhlédněte se radši trochu blíž k domovu.”

“O čem to sakra mluvíte?”

“O Kristin. Jestli hledáte někoho, kdo vás ´bere´, budete na správné adrese. Nashle.” Zavěsila jsem dřív než se zmohl na odpověď.

Roman na mě přitrouble koukal. “Přímo uprostřed krize si hraješ na dohazovače?”

“Jen dělám dobrej skutek.” Přehazovala jsem si mobil z ruky do ruky

a přemýšlela. “Tak jo. Armáda dneska zase vyváděla - a dnes má

Efraim pohovor s Cedriken. To pro Cedrika vůbec nevypadá růžově.”

“A zničí to jeho kandidaturu pro Seattle.”

“To nejspíš, i když prohlašuje, že o tu pozici nemá zájem. Přesto dává smysl, že je k tomu dneska Grace přinutila… pokud jim to opravdu nařídila a nebyla to jen náhoda.”

Pokrčil rameny. “Smysl to dává, ale záleží na tom? Přece už víš, že v tom hraje nějakou roli. Akorát jeho to zbavuje podezření.”

Zamračila jsem se. Měla jsem stejnej pocit jako tenkrát, když jsme analyzovala aktivity kultu, jako bych už byla blízko, ale zatím neměla všechny nitky. Proti svému přesvědčení jsem zavolala Evanovi. Když

si uvědomil, že jsem to já, od radosti div nevylítl z kůže.

“Georgino, už jsme se báli, že se ti něco stalo! Člověče, nebudeš věřit, co jsme dnes dělali, to bylo-”

“Už o tom vím,” přerušila jsem ho. “Bylo to tady ve zprávách.”

“Cože? To snad není pravda, Hele, lidi!” Odtáhla jsem si telefon od

ucha, jak ječel na bůhvíkoho, kdo byl s ním. “Byli jsme v seattleských zprávách!” O chvíli později se zase vrátil ke mně. “Páni, to je úžasný! Získali jsme si mezinárodní uznání!”

“Evane, koukej, potřebuju něco vědět. Opravdu vám Anděl řekla, abyste to udělali? Myslím tím, jestli se doopravdy objevila v jedný z těch vizí a přesvědčila vás, že potřebuje právě tohle?”

“Byla tady a řekla nám, ať svou značku necháme v Butchart Gardens, aby celý svět poznal, jak je mocná. Což je pořádnej vodvaz, protože určitě víš, že to je samo o sobě magické místo. Žádnej div, že to má takový dalekosáhlý důsledky.”

“Magické místo…” Konečně jsem pevně držela všechny nitky.

“Evane, dobře mě poslouchej. Znáš tam někde blízko vás další místa

s podobnou sílou?” Vždycky jsem pochybovala, že by tahle parta měla znalosti o tajemných věcech, nikdy mě ani nenapadlo, že by mohli něco vědět o neviditelném světě.

“Jasně.”

Roman na mně visel očima, ještě kousek a propálí mě jimi jako

laserem. Bylo mu jasné, že jsem na něco narazila. Zhluboka jsem se

nadechla. “Je tam někde takové místo, které je na pláži - myslím u oceánu - a kde jsou bílé kameny nebo štěrk nebo písek nebo něco takovýho a současně je plné magie?”

“Bílé kameny?” Pár vteřin bylo ticho. “No, je tady White Rock.” “Cože!?”

“Je to město a mají tam obrovskej bílej kámen. Asi z doby ledový

nebo tak, ale Indiáni si myslí, že jim ho poslali bohové. Vždycky to bylo posvátné místo.”

“White Rock,” opakovala jsem mdle. “Jo.”

Ne. Ne! To nemůže být tak okaté. S telefonem v jedné ruce jsem

druhou otevřela atlas a nalistovala Britskou Kolumbii. Bylo tam, na pobřeží, jen kousíček severně od americké hranice.

White Rock.

“Zatracenej zkurvysyn,” ulevila jsem si.

Kapitola 24

Jen co jsem Evana ujistila, že ten zkurvysyn nepatřil jemu, položila jsem a obrátila se k Romanovi. “Ta věc není nikde tady v okolí. Je v Britské Kolumbii.”

Roman očima sledoval můj prst vedoucí k White Rocku na mapě. “Dobrá, máš body za nejvhodnější jméno, ale to ještě nic nedokazuje.”

“Ale ano, dokazuje to úplně všechno! Armáda od samého začátku sloužila jen na to, aby odpoutávala pozornost - když se vyráběla pečeť, když Efraim mluví s Cedrikem a taky když uvěznili Jeroma. Inscenovali i tu svou maškarádu na Space Needle - tady, ale v

podstatě nedělali nic, dokud Jeroma neunesli. Jen co to bylo v suchu

a Jerome byl pryč, dali se do díla, aby sem Cedrika přilákali a dostali

ho z jeho teritoria.”

Romanovi to už taky začínalo docházet. Ať byl sociopat nebo ne, chytrej by vždycky. “Protože Grace chtěla schovat tu nádobu na Cedrikově území.”

Přikývla jsem. “Takže je tam. Potřebovala, aby Cedric odtamtud

vytáhl paty, aby si nevšimnul, že se tam motá ještě než tu věc stačí schovat. Myslím, že Cedric má teď plnou hlavu Efraima, ale když mu zavolám a řeknu-”

“Nevolej,” řekl Roman rychle. “Nepovíme to nikomu.”

“Co se to s tebou děje?” zvolala jsem a vstala. “Čas běží. Možná už nebude šance se tam v poklidu dopravit než stáze skončí.”

“Ale stejně se jí musíme chopit, drahoušku.” Taky se zvedl. “Ber klíče

a jdeme.”

Zamířila jsem k ložnici a zasekla se. “Sakra, řekla jsem Sethovi, že si rozmyslím, jestli by mohl jít se mnou. Teď už je na to příliš pozdě.”

Roman si to rychle promyslel. “Ne, volej mu.”

“Proč?”

“Budu neviditelnej. Nevím, jestli si někdo všímá, jestli odcházíš, ale

jestli tě sledují, ať si radši myslí, že sis vyrazila na výlet s milencem. I když se maskuju, zatím nepotřebuju, aby si mě všiml někdo se schopnostmi.”

Ten nápad mě dostal do prekérní situace. Romanovo chování bylo čím dál bizarnější. Taky šlo o ten vnitřní monolog, co jsem vedla

předchozí večer, jestli chci, aby to balkónové rande bylo posledními krásnými chvílemi se Sethem nebo k nim ještě pár chvil přidat.

Skončit to včerejším večerem by bylo velmi poetické, ale já ve své podstatě byla mnohem přízemnější. Zavolala jsem mu, jen co jsem vyrazila a vyzvedla ho krátce poté. Seděl vedle mě jako spolujezdec, zatímco Roman se rozvaloval vzadu. Bylo to přinejmenším

strašidelné, ale naštěstí jsme se Sethem nemluvili o ničem sentimentálním nebo romantickém. Seth cítil, že málem nadskakuju netrpělivostí a vyptával se jen na to, proč jedeme tam, kam jedeme. Odpovídala jsem tak podrobně, jak jen to šlo a celou cestu se snažila dodržovat nejvyšší povolenou rychlost. Nemohla jsem si dovolit, aby

mě zase zastavili poldové - nebo počítat s tím, že mě z toho zase vyseká nadpřirozené kouzlo.

Dostat se tam trvalo o něco míň než dvě hodiny. Jak jsme se hnali, zapomněla jsem atlas doma, ale stejně jsem si cestu pamatovala, protože vedla přímo dopředu. Když už jsme byli málem u parku, kde

ten výše zmíněný kámen leží, měla jsem aspoň tolik rozumu, abych zavolala Petrovi a řekla mu, ať nechodí ven.

“Myslíš, že jsem padlej na hlavu? Vím stejně dobře jako ty, že stáze bude za chvíli končit.”

“To jo,” souhlasila jsem, “ale nemusí to skončit tak, jak si myslíš.” Oba jsme položili.

“To je ono, že?” zeptal se Seth. Značka na silnici ukazovala k parkovišti na pláži a já tam zajela.

“Jo, taky si myslím.” Cítila jsem, jak začínám propadat panice. “Bože, mám takovej strach… vůbec nevím, co se bude dít.” Seth mě

poplácal po rameni.

“Klídek, Thetis. Dopadne to tak, jak má. Dělej, co musíš a zvládneme

to jak nejlíp to půjde.”

Zaparkovala jsem a podívala se na něj. Tolik toho bylo mezi námi, až jsem se divila, že se Roman vzadu nezadusil. Seth měl pravdu, tohle

byl konec. Museli jsme se s tím smířit a dělat to, co bylo třeba bez ohledu na to, jak je to těžké. To byla na Sethovi jedna z nejúžasnějších věcí - věděl, co je správné. Vystoupili jsme z auta.

Se Sethem jsme ruku v ruce vykročili po pláži. Byl odliv a ustupující voda odhalila pobřeží, na kterém bylo málem stejně štěrku jako

písku, ale dál od vody byl terén zelený a zatravněný - nejspíš práce

údržby parku. Semiahmoo Bay končila v tmavé nekonečné vodě, která za slunečního dne byla nejspíš modrá. Těžké šedivé mraky

skrývaly okolí zátoky a dokonce se mi zdálo, že slyším rachot hromu,

co v mírném severozápadním Pacifiku nebylo příliš běžné. Doufala jsem, že to co potřebujeme, najdeme rychle, protože se zdálo, že co nevidět vypukne bouřka. A hele, metafora.

Seth přerušil mé úvahy. “Támhle je ten bílý kámen.”

Zastavila jsem se, přestala se zabývat panoramatem a věnovala se

cestě před námi. Asi třicet metrů před námi byl bílý kámen - obrovský bílý kámen. Už od pohledu bylo jasný, že Evan nepřeháněl, když

tvrdil, že váží kolem pěti set tun.

“Připadám si jako pitomec, že jsem zabíjela čas kousky bílého štěrku,” dumala jsem a odhrnovala si vlasy z očí, ale vítr mi je tam okamžitě vmetl zpátky.

“Je to tak jasné - a přece ne. Půjdeme?”

Kývla jsem a šli jsme blíž, dychtivě i v obavách. Po takové době a tolika neúspěšných pokusech se mi nezdálo možné, že jsme to opravdu dokázali a teď se něco stane. Něco se musí stát.

“No páni,” vydechla jsem, když jsme došli až ke skále a já zírala na

její vrcholek. Byla tak obrovská, že jsme stáli v jejím stínu. “Teď mi je jasný, proč si lidi myslí, že jim ji seslali bozi.”

Seth se díval na zem. “Bohužel se budeme muset zaměřit na míň vznosná místa. Jak to plánuješ hledat? Kopat jen tak nazdařbůh?”

Kdybychom se Sethem byli sami dva, nic jinýho by nám nezbylo, ale

teď jsem doufala, že Roman bude mít nějakou představu, kde je ta nádoba - jestli je vůbec tady. Nějaka malinkatá moje část panikařila,

že náš příjezd sem byl tím největším odpoutáním pozornosti na

světě.

Pozorně jsem si prohlížela úpatí toho kamene, ale nikde jsem

neviděla nic, co by svědčilo o nedávném kopání. Na pláži jako tahle

byl celý terén nerovnoměrný. “Něco takovýho,” odpověděla jsem a

doufala, že se Roman projeví.

Když jsme došli je kameni, Seth mi pustil ruku, ale teď mě za ni zase chytil a přitáhl mě k sobě. “Georgino…”

Zvedla jsem oči ze země a setkala se s jeho pohledem. Byla jsem

plná adrenalinu, připravená skončit tohle dobrodružství, ale přesto mi bylo těžko u srdce, protože jsem věděla, jaké následky to bude mít. Stiskla jsem Sethovi ruku, přišla k němu blíž a položila si hlavu na

jeho hruď. I jeho srdce prudce bušilo. Nebylo pochyb, že i s jeho emocemi to pořádně zamávalo.

“Vím,” řekla jsem tiše. “Cítím to stejně.”

Pevně mě držel a políbil mě na čelo. “Až najdeme Jeroma a vysvobodíme ho… půjde to rychle, že?”

“Jo. Nevím, jak dlouho to potrvá, ale taky si myslím, že to bude rychlé. Takové to bylo, když ho unesli.”

“A bude po všem.”

“Ano.”

Stáli jsme tam, oba utrápení a zmatení. Když v prosinci Seth z přinucení skončil náš vztah, myslela jsem si, že už nic nemůže být horší. Teď jsem pochopila, že to udělal proto, že si myslel, že to pro

nás bude z dlouhodobého hlediska lepší, ale ta rána se pořád nezahojila. A teď jsem cítila ještě jinou bolest. Když jsme se se

Sethem u mě doma poprvé políbili, myslela jsem si, že tohle pro mě

bude dovolená, stejně jako pro upíry. V té představě byl Seth mé sluníčko, krátký úlet před návratem do bezútěšné nesmrtelnosti. Vezmu si s sebou vzpomínky a bude mi to stačit. Ale teď, když jsem

s ním tam stála, došlo mi, že to nestačí. Teď to bolelo ještě víc,

protože jsem přesně věděla, co už nikdy nebudu mít. Už se nikdy nebudu se Sethem milovat, už nikdy nezažiju ty důvěrné chvilky pohody a souznění. Už nebyl můj a už ani nikdy nebude.

“Nevím, co mám dělat,” řekl Seth a políbil mě na čelo. “Jak to myslíš? My přece nemáme na vybranou.”

“Vždycky máme na vybranou, Thetis. I potom, co se zase staneš sukubou… Strašně moc jsem tě chtěl ochránit před vším utrpením na světě a pořád to chci. Ale co jsem byl s tebou tenhle týden, začínám uvažovat, jestli-”

“Ty si snad ze mě kurva děláš srandu.”

Oba se Sethem jsme překvapeně vzhlédli. Čekala jsem, že nám Roman zatrhne tu milostnou mezihru, nebo možná Grace přijde bránit svou výhru. Koho jsem ale vůbec nečekala, byl Dante.

Ani jsem netušila, odkud se tam vzal. Vyšel zpoza skály, jako by tam číhal, ale spíš k nám jen tak přišel a my dva, zabraní do našeho zármutku, jsme si ho ani nevšimli. Sálal z něj vztek a jeho oči byly tak tmavé a bouřlivé jako moře za námi. Jen co jsem ho uviděla, nepotřebovala jsem ho sáhodlouze vyslýchat a postupně se propracovávat k odhalení ani se ho vyptávat, co tady dělá, protože

jsem to z ničeho nic věděla.

“To tys uvěznil Jeroma.”

“Samozřejmě.” Řekl to pohrdavě, jako by ho uráželo, že by to roli

mohl hrát někdo jiný. “Kdo jinej? Nežertoval jsem, když jsem ti říkal,

že jsem ten nejlepší široko daleko. Na mou duši se mi nechce věřit,

žes mě nikdy nepodezírala. Ne, tohle škrtám. Jasně, že tomu věřím.

Je jedno, jak jseš přetažená nebo usoužená, pořád v tobě zůstáva

kus Pollyanny, který si o tom, na kom jí záleží, myslí jen to nejlepší.”

“Mluvíš o tom, jako by to bylo něco špatnýho.” Cítila jsem, že i ve mně stoupá zuřivost. Už samo o sobě bylo dost blbý, že jsem se celou dobu nechala vodit za nos. Zjištění, že ten, kdo to dělal, byl

můj přítel, bylo nepřijatelný. Přesto měl pravdu. Chovala jsem se jako

husa, protože jsem o něm ani neuvažovala, ale vážně se mi nechtělo věřit, že mě vystavil všemu tomu trápení.

“Je to špatný. Doufal jsem, že tě toho zbavím, ale nejspíš jsem se spletl.” Očima blýskl na Sethovu tvář a pak se jeho pohled vrátil ke

mně. “Samozřejmě ti jen těžko můžu předhazovat naivitu, když jsi mě

ojebávala celou dobu. Nebo spíš jebala s ním.”

Na to se opravdu nedalo odpovědět. Sotva jsem mu mohla říct, “není

to tak, jak si myslíš,” protože to bylo přesně tak, jak si myslel. Bez ohledu na jeho roli v Jeromově uvěznění pravda byla, že jsem ho podváděla a on mi na to přišel.

“Promiň,” řekla jsem nejistě a pořád se pevně držela Sethovy ruky.

On mezitím postoupil o krok vpřed. Nekryl mě před Dantem, ale

rozhodně to byl ochranitelský postoj.

“Jo, jasně, já vím.” Dante si podrážděně povzdechl. “Zatraceně, Georgino, co se to s tebou děje? Nevysral jsem se na tebe kvůli tvý práci a snažil jsem se, abychom měli lepší život, přesto se k němu pořád vracíš. Jen co jsi s ním mohla šoustat bez toho, abys mu

ublížila, skočila jsi mu rovnou do postele.”

“Udělals to proto, abychom měli lepší život?” Vzpomněla jsem si na Gregovy poznámky o tom, že kdo v téhle věci asisuje démonovi, dostane souložnice a televizor. V Danteho případě to bylo mnohem jednodušší. Prostě dostal prachy, aby mi mohl koupit šperky a kytky

a začít mluvit o tom, že budeme spolu žít.

“Proč bych to asi jinak dělal, sukubo?” Pořád mluvil tím posměšným tónem, ale na jeho tváři jsem viděla neskrývanou bolest. Rvalo mi to srdce. “Dokážeš nadělat svý otroky z králů a rockových hvězd a

nebyla šance, abys se mnou zůstala navždycky, když to se mnou

bylo tak, jak to bylo. Čtením z dlaní jen tak tak zaplatím účty a časy, kdy mi kouzla vydělávaly těžký prachy, jsou už pryč.”

“Na ničem z toho mi nezáleží,” řekla jsem rozhodně. “Byla bych zůstala.” Ale už když jsem mluvila, jsem si uvědomila, že si protiřečím. Dante taky, proto ukázal na doposud mlčícího Setha, který vypadal něčím velmi zaujatý.

Dante protočil oči. “No jasně. To ti tak věřím.”

“Nikdy jsem to nechtěla. Nikdy jsem nestála o to, abys doslova uzavřel smlouvu s ďáblem.”

“A cos čekala, že udělám? Dobře víš, jakej jsem. Zapletla ses se mnou, protože se ti zachtělo chovat se skandálně. Ta smlouva byla

má největší šance - nejvyšší výdělek za mé schopnosti. Chtěla to

nejlepší a mohla si dovolit za mé služby zaplatit.”

“Zaplatila ti Grace.”

Dante zkřivil rty. “Mělo mě napadnout, žes na to přišla a ani necekla. Dokonce i když jsi mi věřila, jsi mi doopravdy nevěřila. Možná nejseš

tak nevšímavá, jak jsem si myslel. Když jsem přišel k tobě a viděl ten atlas - no, to už jsem věděl, že jsem tě podcenil. Máš štěstí, že sem Grace poslala mě a nepřišla sama, protože bys i po tom všem mohla zůstat naživu.”

Se Sethem jsme pořád stáli blízko sebe, tak blízko, že když mi promluvil do ucha, vůbec nemusel zvýšit hlas. “Hodinky,” vydechl.

“Je to v hodinkách.”

Neměla jsem čas to zpracovat, protože Seth se najednou ode mě odlepil a vyrazil proti Dantemu. “Koukej, dej jí už konečně pokoj, jo? Tys nachytal ji, ona nachytala tebe. Srovnali jste si skóre a teď vypadněme.” Jen jsem na něj civěla. Na Setha to bylo netypicky agresivní.

“Skóre?” zvolal Dante. “O nic takovýho nejde. Udělal jsem to, protože

ji miluju.”

Sethův hlas byl ještě o poznání tvrdší. “Tak ty ji miluješ? Nechals ji vymáchat v tom bordelu s kultem a kvůli tobě ji démonka málem zabila.”

Dante Setha zpražil pohledem a vykročil proti němu. “To se nemělo stát. Jerome přišel s tou Kanadou, už když byly věci v běhu. Neplánovalo se, že se ona do toho připlete. Měla čekat ve stázi jako

všichni ostatní a až bude Grace u moci, vrátit se k normálu. Podělala

to sama Grace, když Nanette vyprávěla, že do toho strká nos, ale

pak Grace zařídila, že už se Nanette nebude do ní srát. Záleželo mi

na tom, aby Georgina byla v bezpečí.” Takže Cedric mluvil pravdu,

že Nanette nevyklopil mý teorie. Byla to Grace. “Jo, tak tos fakt odvedl skvělou práci.”

“To není má vina!” zařval Dante. “Mysli si o mně, co ti jen napadne,

ale mé důvody byly ušlechtilé, zatímco ona-” ukázal na mě “-se zase

jednou zachovala jako sobecká malá coura, kterou byla celej svůj život.”

A pak se to nepředstavitelné doopravdy stalo. Seth se na Danteho vrhl a dal mu přes hubu. Nevěděla jsem, co mě víc zaskočilo - jestli

to, že Seth dokáže být tak agresivní nebo to, že to byla krásná čistá

rána. Už jednou vyjel po lupiči, který nás přepadl, ale i když to od něj bylo úžasně statečné, ani zdaleka to nebylo tak přesné a

koordinované. Neměla jsem ani ponětí, kde se to naučil a Dante vypadal stejně vyvedený z míry jako já. Zapotácel se, chvíli trvalo, než se sebral a pak se zavrčením skočil po Sethovi. Seth se ráně

vyhnul jen částečně - a jak se zdálo, schválně - při srážce se stáhl a

tím způsobil, že oba spadli na zem.

Chvíli spolu zápasili, každý z nich se snažil vyprostit a já tam jen tak stála příliš omráčená než abych dokázala reagovat. Pak mi konečně

došla Sethova slova. Hodinky. Pádila jsem k nim a snažila se vyhnout kopajicím a mlátícím končetinám, abych taky nějakou neschytala. Seth si všiml, že se blížím a dělal, co mohl, aby chytil Danteho za zápěstí a přidržel ho u mě, nicméně Dante se pořád

svíjel - měla jsem pocit, že se rval mnohem častěji než Seth - a jen

co si uvědomil, co děláme, snažil se ještě víc.

Hodinky. Jasně, to dávalo smysl. Grace nosila svou část pečeti

kolem krku a Dante by nejspíš svou půlku schoval stejně bezpečně,

tak proč by ji neuložil do jediného doplňku, který - podle svých vlastních slov - vůbec nosil?

Konečně se Sethovi povedlo znehybnit Danteho zápěstí na tak

dlouho, abych mohla strčit prsty pod řemínek hodinek. Pořádně jsem

jím škubla, dala jsem do toho víc síly, než jsem si myslela, že mám a řemínek praskl. Hodinky mi zůstaly v ruce a když Dante vzteky

zařval, uháněla jsem pryč. Teď, když už dosáhl cíle, se Seth už přestal tolik namáhat a Dante se vysvobodil, ale jen co byl volný, hned šel po mně. Seth po něm zase skočil, chytil ho a nepustil.

S hodinkami v ruce jsem dál couvala, dokud jsem do něčeho nevrazila. Teda vlastně do někoho. Obrátila jsem se zjistila, že se dívám do Graceiných studených, tvrdých očí. Zdálo se nám, že se Dante tady zhmotnil ze vzduchu, ale Grace to doopravdy udělala.

Strnula jsem a ani za sebou jsem už neslyšela zvuky boje. Myslím,

že když ji uviděli, ti dva byli stejně vyjevení stejně jako já - nebo

možná ne. Dante zjevně řekl Grace, že tady budeme.

“Georgino, jsi takový dobrý zaměstnanec… a zároveň tak špatný.” Měla hlas stejně nevýrazný a bez emocí jako vždycky, ale na rozdíl

od minulosti jsem měla pocit, že se mě právě chystá zabít.

“Proč jsi to udělala?” Hrála jsem o čas. “Pod Jeromem jsi měla takové dobré místo.”

“Důraz je na ´pod´. Vůbec se mi nechtělo ztrávit zbytek své existence jako druhý ve velení nemluvě o tom, že jsem se o tu pozici musela

dělit.”

“Ona má tu pečeť,” slyšela jsem za zády Danteho hlas. “Vím, že ji má. Dals jí ji ty sám.”

“Hele, já-”

Zvedla ruku a Dante vykřikl. Rychle jsem se ohlédla a viděla, že se svíjí v bolestech jako pověšený na nitkách, které ovládala. Po tom,

co jsem přežila Nanettin hněv jsem věděla, jak nesnesitelné může být, když vás mučí démon a nemohla snést pohled na to, jak někdo

jiný prochází tím samým. Seth těkal pohledem ze mě na Danteho, jasně se nedokázal rozhodnout, co má dělat. Pěstní souboj se

vymykal jeho obvyklému chování, ale ten aspoň bylo v jeho silách zvládnout. Ale tohle bylo něco úplně jiného.

“Nech ho!” křikla jsem na ni. I když to byla parádní pitomost, sáhla jsem po ní a snažila se jí zatřást, ale spíš by se mi to povedlo s tou obrovskou skálou z doby ledové vedle ní.

“Nikdy jsem se neměla spoléhat na někoho, kdo kdo má blízko k-”

Sklapla, protože najednou prolétla vzduchem a praštila sebou o skálu. Zdálo se, že ji to víc překvapilo než jí ublížilo, ale díkybohu aspoň přestala Danteho mučit. Rozhlížela se kolem sebe vykulenýma a zmatenýma očima. “Co k-”

Roman se taky zhmotnil z ničeho nic a zamířil k ní, divoký a děsivý. Konečně, pomyslela jsem si. Bez svých schopností nesmrtelné jsem necítila jeho auru, ale něco mi říkalo, že se ve značné míře

demaskoval. Bylo to riskantní, protože jeho totožnost znal každý

vyšší nesmrtelný v okolí. Naštěstí se celé to drama odehrávalo v

Seattle a tady v okolí nejspíš nebude nikdo, kdo by ho poznal. Cedric

se tady určitě nebude toulat.

Grace se ostře nadechla. “To jsi ty! Pamatuju si tvou auru!”

To bylo jediné varování před tím, než z jejích rukou vyšlehl plamen směrem k Romanovi. Ani nemrkl a nehnul se, ale plamen narazil na neviditelnou zeď a rozdělil se do stran. Roman zůstal nezraněný.

“Georgino,” promluvil na mě, ale nespustil pohled z Grace. “Nádoba

je na severní straně základny toho kamene.”

Neztrácela jsem čas a běžela na místo, kam mě poslal. Slyšela jsem Graceino rozhořčení a koutkem oka viděla, že jde za mnou, ale najednou se její vztek změnil v bolest. Roman ji něčím zasáhl, proto

se soustředila na něj. Já se věnovala kamenité zemi a začala v ní hrabat holýma rukama. Měla jsem být míň rozjařená, aspoň bych

zase nezapomněla na lopatu. Seth byl okamžitě vedle mě a pomáhal

mi hrabat. Začaly na nás padat velké kapky deště, ale nebyl čas si tím lámat hlavu.

“Kdo z nich je silnější?” zeptal se, zatímco za námi zuřil boj. Jestli ho

Romanovo objevení vyvedlo z míry, nedával to na sobě znát.

“Nevím.” Hrabat v zemi bylo čím dál těžší. Byla vlhká a udusaná nedávným deštěm a já měla pocit, jako by byla tvrdší a tvrdší.

“Roman by teoreticky měl být tak silný jako Jerome a řekla bych, že ona je slabší než Jerome, ale jistě to nevím a Roman se nejspíš drží zpátky. Čím víc síly použije, tím dřív upozorní ostatní, že je tady.” Mé

prsty narazily na něco tvrdého a oba se Sethem jsme dělali, co

mohli, abychom to vysvobodili. Na pohled to byla stará dřevěná

krabice na doutníky. Pevně jsem ji popadla a začala vytahovat ven. “Vem si to.” Přerušila jsem na chvíli práci, hodila mu kabelku a

okamžitě hrabala dál. “Najdi mobil, podívej se do kontaktů a zjisti Meino číslo. Pak jí zavolej a řekni jí, kde jsme.” Krabice na doutníky konečně vyjela ze země.

“To chceš, abych zavolal démonovi?” Byl v šoku.

“Potřebujeme ji. Řekni jí, kde jsme a kliď se odsud. Vem si mý auto a odjeď.”

“Georgino-”

“Běž!” zařvala jsem na něj.

Seth váhal jen chviličku, pak vzal mou kabelku a rozběhl se, od bojujících se držel v uctivé vzdálenosti. Nevěděla jsem, jak bude Mei reagovat, když jí zavolá smrtelník, jestli to vůbec zvedne a když ano, jestli mu bude věřit. Spoléhala jsem se na instinkt - a na naivní víru,

že každý má i dobré stránky - že se Mei s Grace nespikla.

Na Romanův výkřik jsem prudce vzhlédla. Ležel na zádech a Grace začínala mít úspěch. Přílétlo k němu něco, co vypadalo jako blesk a stejně jako oheň předtím, to obkroužilo clonu, ale teď už o hodně blíž

k němu. Roman slábl.

Zběsile jsem z krabice oškrabávala písek. Zdánlivě to vypadalo, že nebude žádný problém to otevřít, ale když jsem se snažila vypáčit víko, nic se nestalo. Ani se nehnulo a já věděla, že i kdybych se

přetrhla, nepovede se mi to, tak jsem začala zkoumat Danteho

hodinky. Ciferník měl světle hnědý mramorovaný vzor - na takovém pozadí pečeť snadno zanikne. Byla to geniální skrýš. Práskla jsem hodinkami o doutníkovou krabici a při třetím pokusu sklo prasklo. Vytahala jsem kousky a snažila se podebrat ciferník, ale držel jako helvetská víra. Vzala jsem střep, vecpala ho pod okraj ciferníku,

trochu zatlačila a všechno se rozsypalo - ale pečeť tam nebyla žádná.

Zírala jsem na tu spoušť. Ozubená kolečka, ručičky, kusy skla, ale žádná pečeť. Seth si byl jistý a já taky, protože Dante neměl žádnou jinou možnost, jak ji nosit u sebe. Carter řekl, že kouzelník tu pečeť mohl schovat i jinde a jestli to Dante opravdu udělal, jsme v prdeli.

“Zatr-”

Usekla jsem vlastní nadávku a zadívala se na své zápěstí, ze

kterého na mě mrkaly třpytivé hodinky. Ne. To přece nemůže být tak prosté. Dante mi ty hodinky dal, ještě než Jeroma uvěznil a já je pak ztratila zhruba v té době, kdy Jerome zmizel. Vinila jsem samu sebe,

že jsem lajdák, ale co když si je Dante na chvíli vzal zpátky?

Strhla jsem si hodinky ze zápěstí a zacházela s nimi stejně nevlídně jako s Danteho. Bolelo mě u srdce, že jsem musela zničt tak krásnou

práci ze skla a ze zlata, ale když filigránový ciferník vyskočil ven,

našla jsem kus záhnědy, který byl druhou polovinou toho, co měla Grace. Dante byl liška podšitá. Pečeť měl u sebe a schoval ji tam, kde by ji nikdo nehledal - tedy u mě.

Nicméně pečeť byla k ničemu bez té druhé půlky. Vzhlédla jsem a viděla, že Grace drží Romana za krk a zvedá ho ze země. Byl úplně bezvládný. Moc jsem tomu nerozuměla, ale něco mi říkalo, že vůbec nepoužívá svou sílu, ale proč by to dělal? Vždyť to je sebevražda. Chtělo se mi vykřiknout, běžet k němu a zachránit ho, ale nic jsem s

tím nemohla dělat. Grace stála zády ke mně, ale dokázala jsem si

představit záblesk v jejich očích.

“Až tě zabiju,” zasyčela, “má pozice bude jistá!”

Najednou se ohlédla. Chvíli jsem si myslela, že si mě všimla, ale nedívala se na mě. Hleděla někam za mě, protože cítila to, co já už dlouho nemohla: auru jiného vyššího nesmrtelného. Stála tam Mei, krutá a ponurá. Dobře jsem znala její kamennou tvář, ale teď

vypadala tak děsivě, až jsem se nechtě přikrčila.

Upřeně se s Grace dívaly jedna druhé do očí a o pár vteřin později

Grace Romana odhodila. Přístál na zemi s těžkým žuchnutím a chvíli

se nehýbal. Pak pomalu zvedl hlavu a začal se pískem plazit ke mně. Zdálo se, že každý pohyb je pro něj utrpením.

“Vážně jsi všechno podělala,” řekla Mei.

“Svou situaci jsem zlepšila,” poznamenala Grace vyrovnaně. “To samé můžu udělat i s tvou.”

“Nestojím o tvou pomoc - zvlášť když jsem zjistila, že to ty jsi za tím vším. Ostatní mě odmění a Jerome taky.”

“Jsi hloupá! To chceš celý zbytek věčnosti pracovat pro někoho jiného?”

“Můj čas ještě přijde,” odpověděla Mei klidně. “A radši budu pracovat

s ním než s tebou.”

Pak se bez dalších slovních výměn obě na sebe vrhly, ale byl to zvláštní boj. Polovina vypadala velmi lidsky se vším všudy - mlátily

se a zápasily, ale současně tam byly i nadpřirozené prvky, protože obě ovládaly stejné živly a neviditelné údery jako předtím Roman s Grace. Lilo jako z konve a obě promokly až na kůži. S jejich

schopnostmi by nebyl problém zařídit, aby zůstaly suché, ale příliš se soustřeďovaly jedna na druhou.

Roman se ještě pořád plazil ke mně. Váhavě jsem mu vyšla vstříc, v ruce krabici a pečeť. “Zkus to otevřít.” Podala jsem mu krabici.

Dýchal těžce a s námahou, ale popadl krabici stejně jako předtím já

a snažil se zvednout víko. Sevřel prsty dřevo a zabral ze všech sil,

fyzicky i magicky. Pak se ušklíbl. “Nejde to. Tuhle schopnost vyšších nesmrtelných jsem nezdědil.”

Vzhlédla jsem k démonkám. Vzduch kolem obou se už lehce třpytil, protože jak bitva nabírala na razanci, bylo nebezpečí, že se obě promění do své skutečné podoby nesmrtelných, na což bych mohla šeredně doplatit, kdybych se na ně dívala.

“Kdo je silnější?”

“Je to víceméně plichta,” odpověděl Roman a sledoval můj pohled. “Ale Grace je utahanější.”

Doufala jsem, že to bude stačit. Přitiskla jsem si krabici na prsa a dívala se, jak se rvou, připravená odvrátit pohled, jen co změní

podobu. Vždycky jsem měla za to, že oplývají drsnou krásou, ale teď

to byla jen drsnost a žádná krása. Nebylo těžké si všimnout, že pod svou lidskou fasádou jsou skutečnými ďábly z pekla. Taky mi bylo jasné, o čem Roman muvil, když se zmínil, že jejich síly jsou málem vyrovnané - pokaždé, když jedna z nich získala výhodu, druhá to okamžitě zvrátila.

A pak, právě když se zdálo, že Grace začíná mít navrch, Mei na ni zaútočila plnou silou. Neviditelný výbuch nachytal Grace

nepřipravenou, zapotácela se a couvla. S nelidskou rychlostí se Mei natáhla a strhla jí z krku náhrdelník, stejně rychle mi ho hodila a pak

se obrátila, aby blokovala Grace, které zřejmě začínalo docházet, že

už brzy bude všemu konec.

Třesoucíma se rukama jsem z náhrdelníku stáhla kus pečeti ve tvaru půlměsíce, položila ho vedle Danteho poloviny a ani netušila co dál,

ale jen co byly dost blízko, samy od sebe se spojily v neporušený

kruh.

“Polož ji na tu krabici,” radil Roman, “a hoď sebou.”

Přitiskla jsem pečeť na krabici a zase jednou to vypadalo, že sama

ví, co má dělat. Zapustila se do víka krabice, skoro jako by se do ní vtavila a pak už bylo všechno jasné. Zvedla jsem víko.

Energie, která odtud vytryskla, Romana i mě odhodila dozadu a současně jsem cítila, jak do mě proudí jiný druh energie. Ty nitky,

kterými byla má duše připoutaná k peklu, se zase obnovily. Protékala mnou má nesmrtelná podstata a spolu s ní se mi vrátily všechny schopnosti, kterými mě peklo obdařilo na oplátku. Cítila jsem se

silná, plná energie, neporazitelná. Vrátil se mi i smysl pro

nadpřirozeno a ve vzduchu jsem cítila aury mocných nesmrtelných.

Pak v tom dešti světlo a barvy postupně splynuly a vytvořily podobu muže. Za pár minut nabraly lidský vzhled osoby, která vypadala jako John Cusack. Grace a Mei přestaly bojovat a jen zíraly.

Mei opatrně a váhavě o pár kroků couvla, ale Jerome si ji nevšímal. Soustředil se na Grace.

“No, člověče,” pronesla jsem tiše, “a jseš v hajzlu.”

Kapitola 25

Slouží jí ke cti, že se nekrčila. Se znovunabytou vyrovnaností stála pevně a Jeromovy ošklivé pohledy oplácela stejnými. Vlastně už byla

ve své kůži natolik, že pamatovala i na to, aby se vyhnula dešti. Kapky se nad ní rozdělovaly stejně, jako se dělil oheň před Romanem. Oblečení a vlasy měla zase suché, čisté a dokonalé.

“Udělal bys totéž,” řekla Jeromovi.

Když Jerome promluvil, neviděla jsem mu do tváře. “Mě by při tom

nechytili jako tebe. Zpackala jsi to.”

“Můj důvtip na tebe určitě udělal dojem.” Málem vzdorovitě zkřížila ruce. “Ještě ti budu užitečná.”

“Jsi obyčejná nula. Mohl bych tě rozšlápnout jako švába a každému

by to bylo jedno.”

Tím jsem si tak jistá nebyla. Démoni ničili jeden druhého v jednom kuse, ale to neznamená, že se to peklu líbilo. Byla z toho spousta papírování a když někoho nachytali, poslali ho do pekelného ekvivalentu vězení. Grace zjevně sdílela mé pochybnosti o tom, jak snadné by pro Jeroma bylo ji zabít.

“To si nemyslím. Jak já to vidím, můžeš mluvit o štěstí, jestli

dostaneš svou práci zpátky, až se vrátiš. Nechal ses uvěznit.” Vrhla pohled na mě a Romana, jak se choulíme na písku. “Tvé teritorium je vzhůru nohama. Pošlou tě někam do kanceláře - nebo dělat poskoka jinému šéfovi. Bude to tvrdý pád z arcidémonské pozice.”

“Ani bych neřekla,” vložila se do toho Mei. “Musíme to jen správně zaonačit. Jerome má mocné spojence a já taky. I Cedric se ho zastane.”

Její ochota pomoct a ujištění, že Cedric udělá to samé mě

překvapily, ale možná to byl jen další projev filozofie ´poznej svého nepřítele´.

Grace bývalou kolegyni sežehla jedovatým pohledem. “Ze všech tady jsi ty ten největší blázen.”

“To už stačilo,” štěkl Jerome. “Těch podlých řečí už mám plný zuby. Skončili jsme.” Nemusela jsem ho vidět, abych věděla, že se na

Grace usmívá - až na to, že to nejspíš nebyl moc hezký úsměv. “Uvidíme se v pekle.”

Luskl prsty a ze země najednou vyjelo něco, co vypadalo jako černý

led a plazilo se po Graceině těle nahoru. Neměla čas ani vykřiknout, protože ji to celou okamžitě zakrylo a ona se nemohla ani hnout.

Stala se trnitou černou sochou.

“Co je to?” vydechla jsem.

“Něco jako démonská stáze,” zašeptal Roman. “Jistý druh vězení.

On je desetkrát silnější než ona - pro něj to není žádný problém.”

To mě přimělo uvažovat, jak silný je Roman doopravdy. Když bojoval

s Grace, zdálo se, že jsou síly vyrovnané, ale pořád jsem si nebyla jistá, jestli se ze strachu z odhalení nedržel zpátky. Kdyby ano, měl

by teď vypnutou auru a v každém ohledu by vypadal jako člověk. Udělal to ještě dřív, než se Mei zhmotnila.

“Musíš odsud pryč.” “Počkej chvíli.”

Arcidémon si prohlížel zmrzlou Grace a opravdu to vypadalo, že ho

Roman ani v nejmenším nezajímá. Porazil ji opravdu

monumentálním způsobem, nedošlo k žádné efektní rvačce, jakou dneska, zdá se, tady každý předváděl, ale řekla bych, že když

vládnete takovou mocí jako Jerome, vůbec to není nutný. Taky jsem měla pocit, že v jedné věci Grace trefila do černého. Jerome se

nejspíš nebude chovat zbrkle, aby neriskoval své postavení v

Seattle, i když má konexe. Určitě měl chuť ji mučit a pak smést z povrchu zemského, ale spoutat ji a předat pekelné spravedlnosti - což vlastně udělal - bude pro něj výhodnější. Peklo mu bude příznivěji nakloněné, když bude respektovat jeho pravidla.

Obrátil se tváří k Mei, která stála stranou a já si poprvé od jeho návratu mohla pořádně prohlídnout svého šéfa. Měl studený a prázdný výraz, ale byla jsem si docela jistá, že mu v očích doutná vztek. Uvěznění bylo skoro to nejhorší, co se ďáblovi může stát.

“V jedné věci měla pravdu. Pro tebe by bylo výhodnější obrátit se proti mně.”

“A stát se její dvojkou?” Mei zavrtěla hlavou. Už se dala dohromady, stejně jako Grace. “Ani nápad. Nebudu ti sloužit navždycky, to mi

věř, ale prozatím mi je jasné, kde z toho můžu nejvíc vytěžit a vsadila

jsem na tebe.”

“Cením si tvou lojálnost.” Mei jen mírně přikývla. Na rozdíl od Kristin

a Cedrika, kterému ona sloužila jak z lásky, tak z povinnosti, za Meinou lojalitou byl čistý pragmatismus a úvaha, co jí víc vynese. Jerome to věděl a akceptoval to. “A odměním ji.”

“To vím,” řekla klidně. “Až se vrátíme, budu mít výsadné postavení tvého pobočníka?”

“Jestli do toho budu mít co mluvit, tak ano.”

A pak se poprvé, co ji znám, Mei usmála. Pak vrhla pohled na

Graceinu sochu. “Ještě mě potřebuješ?”

“Ne,” řekl Jerome. Zdálo se, že si nás všiml. “Můžeš jít.”

Mei neztrácela čas a zmizela. Jerome se obrátil a podíval na

Romana a na mě. Nejdřív jsem byla na řadě já.

“Takže jseš tady taky, Georgie. Proč mě to nepřekvapuje?”

“Protože jsem jediná, komu záleželo na tom, aby ses vrátil a nebyla líná kvůli tomu i něco podniknout?”

Stín úsměvu mu přelétl přes rty. “To beru. I tebe odměním.”

Chtěla jsem mu říct, že o žádnou odměnu nestojím, ale on už obrátil pozornost k Romanovi. Úsměv byl najednou pryč. “Ty ale máš koule,

žes sem přilezl.”

“To asi máme v rodině,” odsekl Roman. Dostal pořádně zabrat, ale pořád se chval jako frajer.

“Nicméně v naší rodině se sebevraždy nepáchají. Víš, že za pár vteřin bude po tobě?”

“Jo, jasně. Jsem si jistej, že když mě zabiješ, posílíš si svou pověst tvrďase. Ale pravda je, že jsem pomohl tě zachránit. Nebýt mě, tak tady nejseš.”

Nebyla jsem si tak docela jistá, jestli v té věci udělal tolik práce jako

já, ale určitě mi to usnadnil. Přesto, i kdyby Jeroma zachránil docela sám, nic to neznamenalo. Démoni neoplývají smyslem pro spravedlnost a pocitem povinnosti a Jerome to hned potvrdil.

“Nic ti nedlužím. Není má věc, jestli chceš riskovat svůj život. Je mi jedno, jestli budeš žít nebo ne.”

Roman se vyškrábal do stoje. “To není pravda, protože jinak bys mě

už zabil. Možná mi opravdu nic nedlužíš, ale stejně jseš mi

zavázanej, dokonce i kdyby sis myslel, že dluhy se nemusí splácet -

a to si nemyslíš. Nesneseš pomyšlení, že mi něco dlužíš.” Jerome přimhouřil oči. “Co chceš?”

“Amnestii.”

“Cože?” vykvikla jsem, ale nikdo si mě nevšímal. V té chvíli byli na

světě jen dva lidé - otec a syn.

“Už mě unavuje pořád utíkat a schovávat se. Chci místo, kde bych mohl žít, na chvíli se usadit.”

“Na to mě nepotřebuješ.”

“Ale jdi. Kdekoliv žiju, i s maskovanou aurou, žiju ve strachu, že mě objeví vyšší nesmrtelní, kteří to tam řídí. Pořád si musím hlídat záda. Chci žít někde, kde bych mohl existovat s vědomím, že mám aspoň určitou míru ochrany.”

“Jestli se tě někdo jiný rozhodne zabít, nebudu mu stát v cestě.”

“To vím, ale aspoň si den co den nebudu muset dělat starosti, že jsi jedním z nich.”

Jerome zmlkl a ke svému kompletnímu a nelíčenému úžasu jsem si uvědomila, že o tom přemýšlí. Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takovýho může stát, přesto měl Roman pravdu. Kdyby se Jeromovi zachtělo, byl by už po smrti.

Loni na podzim, když jsme zjistili, že Jerome má dvojčata, jsme taky přišli na to, že kdysi dávno měl manželku a radši padl, aby mohl být s

ní. Zůstalo v něm něco z té lásky nebo ji úplně zničila tisíciletí života zatracené bytosti? A když se podíval na Romana, našel v něm

nějakou podobu s ní? Když Jerome pomáhal pronásledovat Romana

a jeho dvojče, zdálo se, že mu to je jedno. Helenu dokonce pomohl zabít.

Teď jsem dumala, jestli je Jerome tak lhostejný, jak se tvářil a jestli

ho Roman už dlouho nepodezíral. Věděla jsem, že Roman Jeroma nenávidí - možná ještě víc než mě - ale opravdu mu to nejisté

spojenectví s Jeromem stálo za trochu klidu? Uvědomil si Roman, že zahrát na otcovskou strunu může být jediný způsob, jak si koupit dočasný odklad? Jasně, že jo. Celou dobu to plánoval. Do

přetrvávající lásky k Romanově matce stačí zasadit malý závazek a

je to. Proto Roman pomáhal osvobodit Jeroma a proto nechtěl,

abych někomu vyzvonila, co jsem zjistila, uvědomila jsem si s ironií. Jasně, že utajení bylo důležitý, ale potřeboval taky snížit na minimum možnost, že se do toho zaplete příliš mnoho lidí. Pak by mohl hrát v Jeromově záchraně hlavní roli a použít to jako páku.

“Mei o tom ví,” řekl Jerome, “a já ji nemůžu nařizovat, co má dělat.”

“Neví. Věděl jsem, kvůli čemu Georgina poslala Setha pryč a já se zamaskoval těsně předtím, než Mei přišla. Minule mou tvář neviděla

a tak mě teď nemohla poznat. Neuvědomuje si, kdo jsem.”

“Má recht,” došlo mi, když se mi vybavilo, jak ho Grace držela pod krkem. Roman postupně povoloval svou sílu a načasoval si to tak akorát.

“I kdyby to byla pravda,” pokračoval Jerome, který vypadal tou logikou čím dál víc frustrovaný, “jsou tady další, které nemůžu ovlivnit. S anděly bude vždycky problém.”

“No, až tak velký problém to není,” přidal se k nám nový hlas provázený aurou nám všem až příliš známou, tou, kterou jsme

vnímali jako křišťálovou a studenou. Carter stál vedle nás. “Vítej zpátky.”

Jerome vzhlédl k andělovi a na chviličku se zdálo, že má radost. Pak

se na sebe upřeně zadívali, nejspíš telepaticky komunikovali. Nebo

možná ani ne, že to po tolika staletích přátelství už ani nepotřebovali.

“Předpokládám, že mu taky chceš dělat advokáta,” obvinil ho

Jerome.

Carter pokrčil rameny a podíval se na Romana. “Ani nevím.” Andělé Nefilim pronásledovali úplně stejně jako ďáblové. O Carterovi jsem si myslela, že je shovívavější, ale on taky pomáhal zničit Helenu.

“Pomohl ti. Možná by to šlo, kdyby se choval jaksepatří.”

Bylo zřejmé, že je všechno vzhůru nohama, protože Jerome a Carter vypadali, že nemají námitky, aby se tady Nefilim potuloval - a že jediným, kdo se vzepřel, jsem byla já.

“Copak vám oběma přeskočilo?” zvolala jsem. “Vždyť víte, co

provedl! Některé lidi zabil a jiné zranil. Podle toho, co o něm víme, je

to jen bouda. Nechte ho v Seattle a zabije ještě i ty, které předtím nestačil. Mohl by zkusit zabít vás a mohl by zkusit zabít i mě!”

Všichni se ke mně obrátili a zdálo se, že je ten výbuch překvapil. “A

to jsem si myslel, že jsme partneři,” zabručel Roman.

“Domluv se s ním,” navrhl Carter. “Uzavři s ním smlouvu.”

Jerome a Roman si měřili jeden druhého a já zatajila dech. Smlouva mezi nesmrtelnými zasahovala až do duše a jestli by se porušila,

mělo by to katastrofální následky. Za svého života už jsem jich pár uzavřela. Všechno to teď bylo na Jeromovi, jestli je ochotný jít proti

všem tabu nesmrtelných a vědomě nechá Nefilim žít na svém území.

Nakonec Jerome promluvil. “Dovolím ti žít na svém teritoriu. Během

té doby ti nebudu nijak škodit - jedině že by tě někdo poznal a já neměl na vybranou. Nedávám ti žádné záruky ohledem jiných

nesmrtelných, kteří by tě objevili, a v takovém případě ti neposkytnu

žádnou ochranu. Ty mi na oplátku slíbíš, že to ode mě nebudeš žádat. Dál slíbíš, že nebudeš škodit mně ani žádnému jinému nesmrtelnému, který vkročí na mé území s výjimkou sebeobrany - nebo pokud ti to neschválím. Také slíbíš, že neublížíš žádnému z mých podřízených” - podíval se na mě - “kdekoliv na světě.”

“Přijímám,” souhlasil Roman vážně.

“A,” dodal Jerome s ostrým zábleskem v očích, “slíbíš, že budeš k dispozici při obraně, v utajení, nebo - za výjimečných okolností - i při útoku.”

Takže o tohle šlo. Tohle byl důvod, proč Jerome souhlasil. Když nabídne Romanovi útočiště, vyjedná si tajného nefilimského agenta,

mocnou zbraň, o které nevěděl žádný z jeho nepřátel. O něčem takovém jsem v životě neslyšela.

“Přijímám pod podmínkou, že nebudu zabíjet na tvůj rozkaz,” řekl

Roman nakonec.

Jerome to zvážil. “V pořádku. Podmínky této dohody ti umožňují se

mé amnestie kdykoliv vzdát a já mám taky právo prohlásit naši

dohodu za neplatnou.”

“Chci časový rámec,” řekl Roman ironicky. “Kdy končí můj pronájem?”

“Za sto let. Pak to projednáme znovu.” “Přijímám všechno, jak jsme se domluvili.”

“Souhlasím se stejnými podmínkami amnestie,” ozval se Carter. “Až

na to, že nebudu potřebovat, abys mi dělal špeha nebo pro mě zabíjel.”

“Souhlasím.”

Všechno to bylo tak strašně formální, že jsem se tam cítila zcela nadbytečná. Všichni tři si pak podali ruce a když to udělali, ve vzduchu vzplála síla, která je svázala s tím, co slíbili.

“No,” pravil Jerome rázně, “teď, když už je po všem, vrátím se, abych uklidil ten binec, který se v mé nepřítomnosti nadělal.” Vrhl po

Romanovi ironický pohled. “Vzhledem k tomu, že technicky nejsi na mém území, ti radím-” Jerome najednou zmlkl a rozhlédl se po pláži. “Co je s tím druhým věznitelem? S tím člověkem? Byl tady?”

Taky jsem se rozhlédla. Pláž byla prázdná. “Byl to Dante…” řekla

jsem pomalu.

Jerome protočil oči. “Jak typické. Kde je teď?”

“Nevím,” odpověděla jsem po pravdě. “Grace ho zpráskala.” Bála jsem se, že je mrtvý, ale zjevně nebyl. Když jsem se podívala tam, kde předtím ležel, viděla jsem v písku stopy jako by ho vlekli, ale rozhodla jsem se nechat si to pro sebe.

“Paráda,” komentoval to Jerome. Obrátil se k nám a prohlídl si mě. “Tu smlouvu si necháš pro sebe, Georgie. O tvé odměně si promluvíme později.”

Pak zmizel a s ním i socha Grace. Opravdu jsem jí nezáviděla.

S Carterem a Romanem jsme zamířili k parkovišti. Nemohla jsem mluvit za ně, ale mně se z toho všeho, co se stalo, točila hlava jako kolovrátek.

“Viděls, co se stalo s Dantem?” ptala jsem se Romana.

“Obávám se, že jsem měl toho dost na práci. Co dělal Mortensen, když zavolal Mei?”

“Řekla jsem mu, ať vypadne a myslím, že…” zaváhala jsem, protože jsem si nebyla tak docela jistá, odkud to vím, jedině že jsem Setha znala až moc dobře. “Myslím, že Danteho v tom zmatku odtáhl. Člověče, on mě vážně poslechl.”

Parkoviště bylo prázdné a mý auto v čudu.

“Vzali si mý auto,” vysvětlila jsem. Na mou duši jsem si nemyslela, že

to Seth udělá, navzdory mým prosbám, aby odešel.

“No páni.” Roman se dobře bavil. “Tvůj bývalý přítel pomohl

zachránit tvýho současnýho přítele a pak ti šlohnul auto. Nebo - teď

je tvým přítelem Mortensen a technicky vzato zachránil tvýho ex?”

“Sklapni už. Je to úplně fuk. Hlavní je, že nemáme jak se dostat zpátky.”

“Řeklas mu, aby si vzal to auto?” vyzvídal Carter.

“Jo. Řekla jsem mu, ať zmizí co nejdál. Chtěla jsem, aby byl

v bezpečí, a zdá se, že mě poslechl.”

“Přijde na to, jak to definuješ,” nedal pokoj Roman. “Když se vrátil

pro toho druhýho chlapa, dostal se rovnou do démonský palby. Proč

by to dělal pro někoho, koho nemá rád?”

Zírala jsem na prázdné místo na parkovišti. “Protože Seth je takový.”

Carter vypadal stejně nenuceně jako Roman. “No, pak je moc dobře,

že jsem tady taky, co?” Položil nám oběma ruce na ramena a já se duševně připravila na teleportaci nesmrtelných. “Připraveni jet

domů?”

“Je to lepší než šlapat pěšky,” řekla jsem.

Carter se zastavil a zvědavě se na Romana podíval. “Kde chceš

bydlet?”

Roman se na chvíli zamyslel. “No, slyšel jsem, že se Georgina stěhuje do většího.” Podíval se na mě s jedním z těch svých krásných úsměvů. “Nepotřebuješ spolubydlícího?”

Kapitola 26

Roman si bohužel vůbec nedělal srandu.

“Co si myslíš, že děláš?” zvolala jsem, když jsme se vrátili do mého bytu, on rázně nakráčel ke gauči a okamžitě popadl dálkový ovládač.

Po autě nebylo na ulici ani památky, ale transport v Carterově provedení byl mnohem rychlejší než Sethova jízda.

“Nemám kam jít,” řekl mírně. Aubrey vyšla z ložnice a vyskočila si vedle něj.

“Právě jsi dostal amnestii od arciďábla, což je pro Nefilim

neslýchané. Myslela jsem, že bys rád někde zapustil kořeny, tak proč

si nenajdeš byt někde na předměstí ? Moh bys makat na vlastním trávníku.”

“Tam nechce žít nikdo.”

Podrážděně jsem si prohrábla vlasy a okamžitě si je zase upravila. Bože, jak mi to proměňování scházelo. Když už mám být zatracená,

ať si aspoň užiju ty výhody.

“Taky nemůžeš zůstat. Není tady dost místa.” “Klidně budu spát na gauči.”

Čekala jsem, že bude mít svalnatý řeči, ale pak někdo zaklepal na dveře. Jedna moje část doufala, že to bude Seth, ale to nebylo příliš pravděpodobné. Taky jsem necítila auru nesmrtelného, což

znamenalo, že návštěvník je člověk. Jo, mé schopnosti mi opravdu scházely, i když v tom byl háček. Otevřela jsem a za dveřmi stála Maddie.

“Ahoj,” pozdravila vesele.

“Ahoj,” oplatila jsem, ale její nadšení jsem nesdílela. “Pojď dál.” Vešla dovnitř, ale když uviděla Romana, znejistěla. “Ach! Promiň,

nechtěla jsem rušit-”

Roman vyskočil z gauče. “To nic, jsem jen starý kamarád, Roman.” Natáhl k ní ruku.

Přehodila z ruky do ruky nějaké papíry, které v ní držela a potřásla

mu jí. Úsměv se jí vrátil. “Jsem Maddie. Těší mě.” Obrátila se ke mně. “Máš chvilku? Jdu do práce a chtěla jsem ti něco ukázat.”

Podala mi ty papíry. Byla to podrobná zpráva o novém bytě na Alki

Beach. Byl tam podrobný rozpis ceny a samostatné fotky každé

místnosti jedné bytové jednotky. Ještě nebyly dodělané, podlaha byla

jen nahrubo a sádrokartonové zdi nebyly vymalované, ale fotky byly jasné a dávaly dobrou představu o prostorovém uspořádání. Na

jednom obrázku byl balkón, ze kterého byl úchvatný výhled na vodu

a na panorama Seattle v dálce za ní. Nebyl to takový byt, v jakém

jsem byla se Sethem, ale i tenhle byl hezký.

Roman, který mi koukal přes rameno, tiše hvízdl. “Hezký.”

Loktem jsem ho vystrčila ze svého osobního prostoru. “Odkud je máš?”

Maddie se usmála. “Říkalas, že máš moc práce, tak jsem tam vyrazila sama a promluvila si se stavitelem. Zbyl mu už jen tenhle jeden a tak mě nechali, abych si to tam prošla a nadělala fotky.”

Prudce jsem zvedla hlavu. “To tys to všechno nafotila?”

“Věděla jsem, že jsi ve stresu a chtěla ti pomoct. Koukej, dej se do toho a uvidíš, jaký možnosti ti nabídnou. Například podlahu: javor, bambus, třešeň…”

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila. Maddie pro mě

nejenom vytlačila fotky. Po tom všem vyhledávání a zjišťování detailů opravdu dělala, co mohla, aby o tomhle bytě shromáždila celou dokumentaci, o tom bytě, na který jsem jen náhodně ukázala prstem, abych se jí zavděčila.

“Mají i realitního agenta, ale můžeš si sehnat vlastního,” pokračovala. “Byl se na to podívat ještě někdo jinej, ale ten chlap říkal, že jestli máš zájem a brzy se ozveš, zváží to.”

“Dívej se,” ozval se Roman. “Dvě ložnice.” “Maddie…” polkla jsem. “Tos neměla dělat.” Tázavě se na mě podívala. “Proč ne?”

“Bylo to strašně moc práce.”

“To je jedno. Georgino, ve srovnání s tím vším, cos ty udělala pro mě, tohle nic není. Promluvíš si s těmi lidmi? Jestli chceš, půjdu s tebou.”

Svezla jsem se na gauč a listovala stránkami, aniž jsem vnímala, co tam stojí. Když se se Sethem dali dohromady, měla jsem vztek, i

když jsem na to neměla žádné právo. Ona naši společnou minulost neznala a kdybych se tak skálopevně nesnažila všechno utajit, kdyby věděla, že jsem se Sethem chodila, byla jsem si naprosto jistá, že by

se s ním nikdy nesblížila, protože byla má kamarádka. Cítila jsem,

jak mě pálí oči a přinutila se neplakat. Vůbec nevím, co jsem udělala,

že jsem si zasloužila tak velké přátelství. Věřila v to nejlepší ve mně - stejně jako Seth. Ani v tomhle mém temném období to Seth se mnou nikdy nevzdával. Oba byli tak hodní, tak laskaví a mezi lidmi

takových moc nebylo.

Carter říkal, že kdyby nebyly jiné problémy, Seth by si vybral mě, ale faktem je, že jsme problémy měli. Pořád jsem odmítala ublížit mu při sexu a ta potíž tady byla znovu v plné síle. Kvůli mně se na pláži vrhl

do nebezpečí a život, který jsem vedla, byl plný nebezpečí - pro něj,

ne pro mě. Strašně moc jsem ho chtěla, chtěla jsem zpátky to, co jsme měli, ale kdybych se o to pokusila, jen bych ho přinutila pokračovat v té nejisté existenci, upřela bych mu normální život,

normální lásku. To jsem mu nemohla udělat a bylo jedno, že navrhl,

abychom to zkusili znovu.

To, že to nefunguje, ještě neznamená, že nejsou jiní lidé, které bys mohla milovat. Láska je příliš velká věc než aby ses bez ní v životě obešla. Aspoň pro lidi to platilo a chtěla jsem, aby to platilo i pro

Setha a Maddie. Chtěla jsem, aby se aspoň jim splnil sen, který jsem nemohla mít.

Maddie se na mě podívala a zjihla. “Proč se na mě tak díváš?”

Polkla jsem a usmála se na ni. “Jen jsem ještě pořád užaslá z toho, cos udělala.”

“Pojedeš se tam podívat?” zeptala se vzrušeně. “Jo, jasně.”

Odpovědí jsem si vysloužila objetí a úsměv a pak už musela chvátat

do práce. Sedla jsem si zpátky na gauč a papíry pořád svírala v ruce. Roman si sedl naproti mně.

“Skončíš to, že?” Měl překvapivě něžný hlas. “Myslím s

Mortensenem?”

“Jo. Věděla jsem, že budu muset, ale spadlo to na mě až teď. Jen

jsme podlehli iluzi… v zajetí dočasné situace. Zaslouží si být spolu a

já jí neměla dělat to, co jsem udělala.” Povzdechla jsem si. “Nyx mě s

tím snem pěkně doběhla. Nebyla to pravda.” Bez přemýšlení jsem si položila ruku na břicho. Dokonce i kdyby ve stázi byla třeba nepatrná možnost, že bych otěhotněla, teď už byla pryč. “Ale pro ně to pravda může být.”

Roman se díval tak utrápeně, tak soucitně, až bylo těžké si

představit, že mě ještě pořád chce zabít, ale byla jsem si docela jistá,

že chce. “Je mi to líto. Je mi líto, že nemůžeš mít svého muže a dceru. Dokonce je mi líto i toho, že nemůžeš mít ty dvě kočky.”

Podívala jsem se na Aubrey spící na gauči a vzpomněla si na želvovinovou kočku ze snu. “No, řekla bych, že je spokojenější jako jediné dítě v rodině.”

Seth se ukázal až později večer. Roman byl naštěstí pryč, šel

nakoupit potraviny. Mohla bych se třeba i stavět na hlavu, pořád trval

na tom, že zůstane se mnou. Už jsem myslela, že si budu stěžovat Jeromovi, ale byla jsem si jistá, že by právě teď takové nicotné starosti neocenil. Jestli ještě vůbec byl mým šéfem, ale prozatím

jsem se usnesla na tom, že žádné zprávy jsou dobré zprávy. Seth vešel a podal mi klíčky od auta. “Máš ho za domem.” “Díky.”

“Promiň, že jsem takhle zmizel. Nechtělo se mi… Bože, bylo to tak těžký.”

“Přesně to jsem chtěla.” Stáli jsme od sebe dost daleko a váhali se jeden ke druhému přiblížit. “Jsem ráda, žes mě poslechl.”

“Víš, neměl jsem to v plánu. Jen co jsem domluvil s tou démonkou -

a řeknu ti, že to bylo pěkně divný - zamířil jsem rovnou zpátky a… ani

nevím. Nevím, co bych dělal. Zůstal bych s tebou.” “Nejspíš bys přišel o život.”

Pokrčil rameny, jako by mu to bylo jedno. “Vlastně jsem se už vracel

a pak jsem uviděl Danteho.”

Zkřížila jsem si ruce na prsou a pořád se bála k němu přiblížit. Největší strach jsem měla z toho, že se mu vrhnu kolem krku.

“Věděla jsem, žes to byl ty, ale proč? Nemáš ho rád a víš, co je za

člověka.”

Seth přikývl. “To nemám, ale oni by ho zabili, že?”

Vybavil se mi Jerome a ten studený, stěží potlačovaný vztek v jeho očích. Byl nasranej až na půdu a já věděla, že se div nezalkne, když

si zuřivost nesmí vybít na Grace. Mezi nesmrtelnými bylo zakázané přímo škodit smrtelníkům, ale nebylo to až tak neslýchané a vždycky

by se našly nějaké mezery. Byl by měl menší průser, než kdyby si to

vyřídil s Grace.

“No, řekněme, že by se minimálně postarali, aby hodně trpěl.”

“Taky mě to napadlo a já nemohl dopustit, aby se to stalo… dokonce

ani jemu. To, co udělal, bylo špatný, vážně ti podělal život a muselas

kvůli tomu hodně riskovat, ale z jistého bizarního, šílenýho pohledu

to udělal, protože tě miloval a já si nejsem jistej, jestli by kvůli tomu měli někoho mučit.” Pátravě si mě prohlížel. “A taky jsem měl pocit,

že bys to nechtěla ani ty.”

Měl pravdu. Bylo jedno, jak moc mi ublížil a navzdory jeho zradě mi

na Dantem pořád záleželo, ještě i teď. “Bože, měla bych se přestat zaplítat s nestabilními chlapy. Kde je Dante teď?”

“Vysadil jsem ho u něj doma. To už se trochu sebral, dokázal chodit

a tak dál.”

“Jestli má jen špetku rozumu, je už dávno pryč. Řekla bych, že

Jerome má dobrou paměť.”

“A teď… už je všechno jako předtím?”

Chvíli mi trvalo, než jsem odpověděla. “Jo. Jsem zase sukubou se vším všudy.”

Otočil se a začal se procházet. “Věděl jsem, že se to stane… že to přijde… a přesto jsem předstíral, že to tak nebude.”

“Já taky, jen jsem pořád fantazírovala, že najdu Jeroma a stejně zůstanu s tebou.”

Seth se zastavil a podíval na mě. “Je to pořád možné. To, co jsem říkal, jsem myslel vážně… že bych to zkusil znovu…”

Zpříma jsem se mu podívala do očí. “A co Maddie?” “Já… bych to s ní skončil…”

“Miluješ ji?” zeptala jsem se neomaleně a nejspíš ho překvapila.

“Ano… ale je to jiné. Miluju ji jinak než tebe.”

“Na tom nezáleží. Vy dva můžete být spolu. Jestli máš šanci být šťastný, chop se jí. Nesmíme jí to udělat znovu. Není to správný a ona si to nezaslouží.”

“Řekl jsem ti, že to s ní skončím dřív, než bychom spolu zase začali chodit. Už ji nechci podvádět.”

“Nesmíš se s ní rozejít,” řekla jsem překvapená naléhavostí vlastního

hlasu. “Miluje tě a ty ji taky a po tom, co jsme jí provedli…”

“Chceš snad, abych s ní zůstal jen proto, abychom jí to

kompenzovali?”

Zarazila jsem se. “To ne, ne tak docela. Ale vy dva si zasloužíte jeden druhého, zasloužíte si být šťastní a se mnou nikdy šťastný nebudeš. Pořád to bude nahoru a dolů - přesně jako předtím.”

“Začínám si myslet, že všechny vztahy jsou takové,” řekl unaveně. “Nechci ti ublížit. Nedokážu snést - nemůžu zapomenout, jak Hugh říkal, že by tě to zničilo. A přesto… něco nás pořád k sobě táhne. Zmínil jsem se o tom už předtím - nikdy se nedokážeme docela

rozejít.” Věděla jsem přesně, jak to myslí, ale neřekla to. “Kdysi jsem

si myslel, že jestli to skončíme, všechno se spraví, že dlouhodobá stabilita stojí za krátkodobou bolest, ale mýlil jsem se. Tím jsme si

jen vyrobili další řadu problémů s Maddie někde uprostřed. Rád bych

to zkusil znovu… a je mi jedno, jak to bude těžké.”

“Měls pravdu, žes to skončil,” řekla jsem drsně, “a já to už znovu zkoušet nechci.”

Šokovaně na mě zíral. Jasně, že jsem mu lhala. Jedna moje část to opravdu chtěla znovu zkusit a vydržet cokoliv, jen když budu s ním,

ale nedokázala jsem přestat myslet na Maddie a na bolest, kterou by

musela zakusit. Bylo to vážně ironické. Naposledy dělal, co mohl, jen aby mi záměrně ublížil, protože to bylo pro vyšší dobro. Teď jsem já dělala to samé pro ně, abych jí ušetřila bolesti a jeho od dalšího

trápení, které by ho se mnou čekalo. Bylo to jako začarovaný kruh.

“To nemůžeš myslet vážně. Vím, že to tak nemyslíš.” Jeho tvář byla

směsicí nedůvěry a smutku.

Zavrtěla jsem hlavou. “Ale myslím. My dva jsme spolu hotová katastrofa. To, co jsme dělali ve stázi… byla to chyba, bylo to

ostudné a nemorální. Zradili jsme někoho, kdo nás miluje, kdo nám oběma přeje jen to nejlepší. Jak jsme to mohli udělat? Jakou jsme to založili tradici? Jak bychom mohli čekat, že budeme mít pevný vztah,

když bude stát na tak nepoctivých základech? Vybudujeme ho snad

na lžích a podvodech?” Trpěla jsem, když jsem to říkala, protože jsem poskvrnila krásu těch vzácných pár dní, které jsme pro sebe měli, ale nešlo to jinak.

Seth mě chvíli odhadoval. “Myslíš to vážně.”

“Ano.” Byla jsem dobrý lhář, dost dobrý na to, aby to člověk, který mě nejvíc miloval, nezjistil. “Vrať se k ní, Sethe. Vrať se k ní a dej to s ní

do pořádku.”

“Georgino…” Viděla jsem na něm, že ho to zasáhlo, že že si poprvé naplno uvědomil, že zradil Maddie. Neměl v povaze zapírat před

sebou, že udělal něco nesprávného. Bylo to součástí jeho poctivého charakteru, toho, který ho vrátil, aby zachránil Danteho a který ho přinutil, aby mě opustil. A teď to udělá znovu. Váhavě ke mně natáhl ruku. Chytila jsem ho za ni a on mě vzal do náručí. “Navždy tě budu milovat.”

Srdce se mi div nerozskočilo. Kolikrát ještě, dumala jsem, dokážu snést takové utrpení? “Ne, nebudeš. Půjdeš dál a já taky.”

Seth odešel krátce poté. Civěla jsem na dveře a přehrávala si svá poslední slova. Půjdeš dál a já taky. Navzdory tomu, jak moc mě

miloval a kolik byl ochotný riskovat, jsem věděla, že se vrátí k Maddie

a že věří tomu, co jsem řekla. Postarala jsem se, aby se cítil provinile

a aby ten pocit byl silnější než jeho láska ke mně.

Půjdeš dál a já taky.

Když je člověk dobrý lhář, nejhorší na tom je, že i když přiměju lidi, aby mým slovům věřili, já sama jim nevěřím.

Kapitola 27

I když jsem si byla dost jistá, že Dante nejspíš zdrhl z města, jak jsem Sethovi tvrdila, přesto jsem se další den zastavila v jeho

obchodě. Od začátku nevypadal, že by nějak dobře prosperoval, ale

teď bylo zjevné, že je opuštěný. Neonový nápis SPIRITISTA byl pryč, žaluzie taky a prostor za nimi byl ještě prázdnější než dřív. Snad nejvýmluvnější známkou toho, že Dante je nadobro pryč, byla cedule

na dveřích K PRONÁJMU.

Ve světle toho, co se stalo se Sethem, jsem ani nevěděla, co si mám

o Dantem myslet. Mé srdce na to málem ani nemělo energii.

Záleželo mi na něm, to bylo jisté. Do mé dekadentní fáze se hodil a navzdory černé duši toho na něm bylo dost, co mi bylo sympatické. A především bych řekla, že i jemu záleželo na mně, i když mě podrazil.

Nebyla jsem nadšená tou smlouvou, kterou uzavřel s Grace, ale byla jsem ráda, že tam nebyl, aby ho Jerome s Mei potrestali. To si nikdo nezaslouží, dokonce ani Dante ne. Doufala jsem, že ať je, kde je,

bude se snažit začít nový život - možná takový, který jeho duši trochu

odlehčí, i když jsem věděla, že zatracené lidské duše se vykoupí jen zřídka.

Později večer jsem zajela na Capitol Hill. Petr a Cody pořádali koktail párty na oslavu Jeromova návratu, ale já je tak trochu podezírala, že

jen prostě zapíjejí žal nad ztrátou sluníčka.

“Jak to, že oslavujeme Jeromův návrat, když tady vůbec není?” Chtěla vědět Tawny. Už se vrátila ke svému původnímu zjevu světlovlasé amazonky a vratce držela skleničku s martini. Petr od toho nedokázal odtrhnout oči.

Mě uhlazeně obsloužili gimletem a i když upíři dělali, co mohli, aby sehnali vodku Grey Goose a čerstvé limetky, popravdě jsem na alkohol neměla chuť. Zdálo se mi, jako bych byla poslední čtyři

měsíce v jednom kuse naložená v lihu. Nicméně cigarety mi chutnaly

pořád, ale snažila jsem se ze všech sil se toho zlozvyku ještě jednou

zbavit.

“Jerome má práce až nad hlavu,” řekla jsem. “Prostě si jen připijeme

na jeho počest.”

“Ale zůstáva tady, ne?” ptal se Cody.

Všichni jsme se obrátili k Hughovi. I jemu se vrátily jeho schopnosti a upřímně jsem čekala, že bude spokojenější, až je získá zpátky. Místo toho se tvářil velmi vážně a přísahala bych, že se na mě dívá když si myslí, že ho při tom nenačapám.

“Jo. Oba s Mei si docela hezky pokecali s tím chlápkem z ústředí a slíbili dost laskavostí, aby získali podporu od ostatních. Cedric s Nanette přísahali horem dolem, že Jerome je ze všech nejkvalifikovanější, aby řídil Seattle.”

“Nanette nakonec ustoupila, že?” Kroužila jsem ledem ve své

sklenici.

“Jasně, když ví, že Jerome je jejím dlužníkem, nejspíš se na svým území bude cítit v pohodě.”

Cody zavrtěl hlavou. “Ale stejně, Grace si dala strašně moc námahy, aby vyhrála, myslím tu Kanadu a všechny ty intriky. A taky Danteho.”

Střelil po mně omluvným pohledem, ale já jen mávla rukou.

“Neřekl bych.” Zdálo se, že Petr se konečně rozhodl, že Tawny neplánuje zničit jeho čalounění. “Byla jen démon ze středního manažmentu a moci měla jak když plivne. Když udělala to, co

udělala - chopila se příležitosti, když se Jerome zdál slabý - nejspíš

se ze všeho nejvíc přiblížila k možnosti, že bude ovládat území jako

je tohle.”

“Co tím myslíš? To by tu zkejsla navždycky a nikdy nedostala vlastní oblast?” Tawny se zamračila.

“Nanejvýš jí mohli přidělit nějakej zapadákov uprostřed Ameriky. Pochybuju, že by dostala něco víc.” Hugh pořád vypadal divně zamyšlený. “Je jasný, že by o to nestála a podle toho, jak to vypadá, Mei taky ne.”

“A to se říká, že je lepší vládnout v pekle než sloužit v nebi,”

poznamenala jsem spokojená s vlastním bonmotem.

“Řek bych, že brzy uvidíme, že si Mei v kariéře polepšila. Moci sice má jen trochu, ale má plán.”

“Všimli jste si, že když je sama, je mnohem míň děsivá?” zeptal se

Cody.

“To dělaly ty stejný šaty,” odpověděl Petr moudře. “Když se tak

nahodily, vypadaly jako holky z filmu Osvícení.”

Všichni dál klábosili a smáli se, ale já se postupně přestala zapojovat

a jen jsem je poslouchala. Možná jsem opravdu byla středem

kdejaké párty, jak to Seth řekl, ale tahle sešlost se beze mě klidně obešla. Docela ráda jsem zase byla s nimi a bylo fajn, že se naše

životy vrátily k normálu, vlastně k tomu, jaké byly předtím. Už nikdy

se znovu nestanu člověkem a když už mám být zatracená, s těmihle lidmi se mi to líbilo.

V jednu chvíli jsem se s prázdnou sklenicí vypravila pro vodu a

zjistila, že za mnou do kuchyně přišel Hugh. Pořád vypadal ustaraně. Ostatní se chechtali a mluvili, čímž naší debatě zajistili krytí.

“Co se děje? Myslela jsem, že budeš šťastnej.”

“Jsem, jasně, že jsem, to mi můžeš věřit. Bože, to bylo děsný.” Bezděčně jsem se usmála. Hugh byl jako nižší nesmrtelný někde

uprostřed. Už nebyl zelenáč jako Cody nebo Tawny a uměl těžit z

výhod svého postavení, nicméně nebyl dost starý, aby ho všechna ta staletí utahala jako Petra a mě. Nebylo pochyb, že z nás všech Hugh trpěl nejvíc.

“Tak co se děje?”

Zase zaváhal a mě začínalo vyvádět z míry, jak netypicky se chová. “Georgino, udělal Seth v poslední době něco… nemorálního?

Vyloupil banku? Podváděl na daních?”

“Ani nápad, nic takovýho,” odpověděla jsem ještě zmatenější. “Měl… dělal něco takového… é… s tebou?”

Mrzuté bylo, že jsem se začervenala. Řekli byste, že sukubino sebevědomí je neprůstřelný, ale já se pořád snažila oddělovat soukromý a obchodní sexuální život. Mlčela jsem a Hughovi to stačilo.

“Do prdele.”

“A co? Dělali jsme to, když jsem byla ve stázi. Nevzala jsem mu

žádnou energii, nezkrátila mu život. Jen co se Jerome vrátil, přestali jsme. Je po všem, zase je s Maddie.”

Hugh zvedl obočí. “No tohle.”

“Došlo mi, že není možný, abychom dál byli spolu a přesvědčila ho, aby se k ní vrátil. Vyložila jsem mu, že jsme se provinili.” Už jen vzpomínka na to mě zase zabolela.

“Jsem si jistej, žes to udělala,” řekl Hugh suše. “Co tím myslíš?”

“Georgino…” Povzdechl si. “Není žádný snadný způsob, jak to

vysvětlit. Když jsem se se Sethem seznámil, jeho duše byla jako supernova. Ozářila celou místnost. Ten chlap měl tak ušlechtilou duši, až to bylo k zbláznění.”

Měl.

“A teď?” Odpověď mi už pomalu docházela sama.

“Teď na ní leží stín. Jeho duše je poskvrněná. Podvedl Maddie s tebou… a teď je s ní, zatlouká to před ní…”

Kuchyně se se mnou rozhoupala a já se musela nutit, abych se soustředila na Hugha. “To, co jsme dělali, nebylo žádný laciný povyražení. My jsme… byli jsme zamilovaní. Bylo to krásné - jestli to vůbec něco znamená.”

“Možná ano, zlato. Možná když jste se milovali, planety se srovnaly

do řady, nicméně tím, co se stalo mezi vámi, jí ublížil - a teď to ví. Ten hřích zatemnil jeho duši.”

“Jak moc?” Znělo to spíš jako zašeptání. “Kdyby ho teď srazilo

auto…”

Hughova tvář byla přísná i smutná zároveň. “Zamířil by rovnou do

pekla.”

“Panebože,” sesypala jsem se na pult. “Nenapadlo mě… neuvědomila jsem si…”

Když jsem na chvíli přestala být sukubou, přestala jsem i stejně přemýšlet. Nemuselo mě trápit, že mu ukradnu životní energii nebo zkrátím život, protože nic takového se nemohlo stát. I když jsem

věděla, že Maddie podvádíme a cítila se kvůli tomu hodně provinile, nikdy jsem o tom neuvažovala jako o možném zatracení. Kompletně

jsem vypnula tu část svého života, ve které jsem byla sukubou a pořád dokola počítala duše a která byla jeho hlavní částí, což byla

ode mě pěkná pitomost. Lidi nepotřebují nás, aby hřešili. Dělají to na

vlastní pěst a v jednom kuse stejně dobře jako my - ne-li ještě líp.

Abych přinutila Setha k hříchu, nemusela jsem být sukubou, úplně by stačilo, kdybych byla kteroukoliv ženou, se kterou by měl poměr.

Hřích je subjektivní a různí lidé ho cítí různě. Když někdo jako Seth

udělal to, co udělal, krutě ho to poznamenalo a když jsem ho přiměla, aby ho hryzalo svědomí, vůbec jsem tomu nepomohla.

“Tohle je ten horší případ.” Zasmála jsem se, ale byl to ten druh hysterického smíchu, který se každou chvíli může zvrhnout v slzy. “Bylo by lepší, kdybych se s ním vyspala ještě když jsme spolu

chodili. Sice bych mu vzala roky života, ale jeho duše by zůstala čistá

- a jen na tom dlouhodobě záleží. Místo toho jsem ho vytrvale odmítala… a teď se na to podívej. Koukej, co jsem provedla.”

Hugh mě chytil za ruku a stiskl mi ji. “Je mi to líto.”

“Je nějaká šance, že jeho duše bude jako předtím?”

“Znáš odpověď stejně dobře jako já. Jistě, kyvadlo se nakonec může zhoupnout na druhou stranu, ale je to těžké. Moc těžké.”

“Je to hodný člověk,” řekla jsem s jistotou.

“Možná, ale to už nemusí stačit.”

“Potřeboval by smlouvu s Bohem,” zabručela jsem. Zírala jsem na podlahu a roztržitě si prohlížela dlažbu. Co jsem to udělala? Jak jsem mohla být tak pitomá? Byla jsem tak zaslepená láskou a touhou, až

jsem zapomněla na všechny zásady svého zaměstnání nesmrtelné, které jsem znala celá staletí?

“Georgino,” pronesl Hugh váhavě. Podívala jsem se na něj. “Je tady ještě něco dalšího… jako třešnička na dortu. Já to znám a ty taky.

Když čestní lidé něco tak moc podělají, snaží se to spravit svým vlastním způsobem. Sžírá je vina a dělají různý věci, aby to dali do pořádku, někdy i zbrkle a nepředloženě. Něco mi říká, že on bude

taky takový.”

“Díky za varování, i když si nedokážu představit, co takového by mohl províst, aby to zhoršil ještě víc.”

Rarach mě sjel pohledem. “Miláčku, je to člověk. Na tvým místě bych

ho nepodceňoval.” Hugh měl pravdu.

Příští den jsem šla do stavitelovy kanceláře a důkladněji si promluvila

s realitním agentem, který se zabýval prodejem těch bytů. Chvíli

jsme si povídali kromě jiného i o číslech, i když jsem pořád ze sebe

nedokázala setřást pocit, že jsem si to pořádně nepromyslela. Fotky byly fajn, půdorys taky a alternativy vybavení jakbysmet, nicméně

jsem si nebyla jistá, jestli to není jen impulzívní reakce na výkyvy v

mém životě.

Ale pak, když mě zavedl do bytu samotného a ukázal mi balkón, jsem to najednou věděla. Byl krásný den, jeden z těch, které ješte neznamenají skutečné léto, ale dává nám aspoň naději, že zima

právě končí. Puget Sound byl tmavě modrý a panorama centra zářila

ve slunci proti nebi bez jediného mráčku. Olympijské hory na západě

s vrcholky ještě ztěžklými sněhem byly vidět poprvé po víc než po

měsíci. Jak to často v takovém počasí bývá, lidi se v houfech vyhrnuli ven a chovali se, jako by bylo uprostřed léta. Rodiny si vyšly na procházku a vytáhly i kraťasy. Tahle část Alki neměla skutečnou pláž

- ta byla v parku o kousek dál - ale voda byla od mého bytu co by kamenem dohodil, oddělovala nás jen vedlejší silnice a úzký pruh

trávy. Dívala jsem se na vlny, jak narážejí na pobřeží a uvědomila si,

že jsem přesně tam, kde bych měla být. “Beru ho,” řekla jsem agentovi.

Věděla jsem, že Maddie to bude zajímat, chtěla jsem, aby to věděla jako první a zajela jsem do Queen Anne. Byl podvečer, poslední den

před tím, než se vrátím řádně do práce a já vklouzla do obchodu,

abych ji odchytila a vyklopila jí to. Jenže dřív našla ona mě a měla vlastní novinky.

“Georgino!”

Sotva jsem vešla, už mě popadla za ruku a táhla ke kuchařkám. “Ahoj,” zasmála jsem se. “Fajn, že máš dobrou náladu, protože ti chci něco říct.”

“Já tobě taky!”

Byla celá rozářená a po tom všem, co se stalo, jsem byla ráda, že ji takhle vidím. Bezděčně jsem jí úsměv vrátila. “Co se děje?”

Tajnůstkářsky se kolem rozhlédla a pak ztlumila hlas. “Mělas

pravdu.”

“V čem?”

“Že Seth potřebuje čas - že si jen musel něco promyslet.”

Kristepane. Teď, když to mezi námi skončilo, konečně se s ní zase vyspal. Ne že bych samou radostí vyskakovala, ale aspoň kvůli ní jsem byla ráda, že si už nemusí dělat starosti.

“No páni, to je skvělý, Mad-”

“A uvažoval o tom, že mě požádá o ruku!”

Zvedla ruku k mé tváři tak rychle, až jsem si na chvilku myslela, že

mě chce praštit, ale ke srážce nedošlo - pokud se nepočítá jiskření briliantu na zásnubním prstenu, které mě oslňovalo.

“Panebože. Ale není to trochu brzy?”

“Vím,” odpověděla vzrušením bez sebe. “Nemůžu tomu uvěřit. Jo, chodíme spolu jen pár měsíců, ale Seth říkal, že můžeme být zasnoubení delší dobu a že jen chtěl stvrdit to, co je mezi námi.”

No jasně. Když čestní lidé něco tak moc podělají, snaží se to spravit svým vlastním způsobem. Sžírá je vina a dělají různý věci, aby to dali

do pořádku, někdy i zbrkle a nepředloženě. Proč by mě to mělo

překvapit? Stala jsem se sukubou, protože jsem podvedla svého manžela a on mě při tom nachytal. Prodala jsem svou duši, abych to vymazala, aby na mě zapomněli všichni lidé, které jsem znala. Proč

by to teď mělo být jiné?

“Co si o tom myslíš?” Maddie zneklidněla, zase jednou toužila po

mém souhlasu a radě. “Není to moc narychlo, že ne? Neudělala jsem chybu? Chci říct i když ještě se svatbou ještě chvíli počkáme…”

Pořád jsem se usmívala. “Maddie, to je v pohodě. Neexistuje žádný univerzální časový rámec. Jestli se ti to zdá správné, prostě to

udělej.”

Zase se rozzářila. “Ach, děkuju. Jsem moc ráda, že to slyším. Chci říct, že jsem souhlasila a byla jsem nadšená… jen nechci, aby to

vypadalo, že ho uháním.” Sklopila pohled, aby obdivovala prsten a v

té chvíli mě něco napadlo.

“Je to diamant.”

Zvědavě vzhlédla. “Jasně, že to je diamant. Proč by neměl být? Většina zásnubních prstenů je s diamanty.”

Loni jsem si ze Setha dělala srandu kvůli svatbě. Řekl, že jestli se vůbec kdy ožení, věnuje své budoucí nevěstě rubín, protože diamanty jsou obyčejné a jeho svatba bude výjimečná. Zmateně

jsem zírala na třpytivé plošky diamantu. “Vybrala sis ho sama? Řeklas mu, že bys chtěla prsten s diamantem?”

“Ne, nikdy jsme o tom nemluvili. Prostě mi ho dal. Proč?”

Zavrtěla jsem hlavou a kvůli ní se snažila vypadat spokojeně. “Jen

tak. Je krásnej. Blahopřeju.” Obrátila jsem se k odchodu. “Uvidíme se zítra.”

“Georgino, počkej!”

Zastavila jsem se a ohlédla. “Cos mi to chtěla říct?”

“Cože? Aha. Kupuju ten byt v Alki.”

“To jako vážně?” Přísahám, že málem vypadala nadšeněji, než když vykládala o zasnoubení. “Kdy ho dodělají?”

“V červenci.”

“To je světový. Budeš moct pořádat perfektní letní večírky.” “To jo. Jen doufejme, že ho dostaví včas.”

Šťastně si povzdechla a krátce mě objala. “Že dnes máme skvělej den? Samé dobré zprávy pro obě.”

“Jo,” souhlasila jsem. “Skvělej.”

Šla jsem domů příliš ohromená tím zasnoubením, než abych to dokázala zpracovat, ale vzhledem k Hughově předpovědi ani nebylo

co zpracovávat. Přesvědčila jsem Setha, že všechno mezi námi byla

jen iluze, že se musí vrátit do skutečného života a k Maddie. Seth mi uvěřil a snažil se to s ní srovnat - možná dokonce srovnat se i sám

se sebou - tímhle ukvapeným zasnoubením. Obvykle nebyl žádný

třeštidlo, ale za extrémních podmínek se takovým stal.

Mobil mi zazvonil půl bloku od obchodu. Teď už jsem poznala volačku do Vancouveru, ale číslo mi nic neříkalo. Nejspíš to bude Evan, který chce, abych propašovala přes hranici nějaké barevné spreje. K mé úlevě to byla Kristin. “Ahoj. Jak se máš?”

“Fajn, vlastně mnohem líp než fajn. Úplně skvěle.” Chvilku bylo

trapné ticho. “Já a Cedric… my…”

Po dlouhé době jsem cítila jiskru nadšení. “To jako vážně? Vy dva

jste… to?”

“Jo.” V jejím hlase jsem slyšela údiv, jako by tomu sama nedokázala uvěřit. “Řekl mi, že to tys mu navrhla, aby mě pozval na rande.”

“Aha, no… já mu jen naznačila, že hledá na nesprávných místech.”

“Georgino, neumíš si představit, jak jsem ti vděčná.” Hlas jí přetékal emocemi, těžko představitelnými u tak zaneprázdněného raracha.

“To je… Tak dlouho jsem na to čekala, tak dlouho ho milovala, ale

nikdy si mě ani nevšiml, dokud jsi ho nepřinutila, aby se zastavil a rozhlédl. Přesně tohle mi taky řekl. Prý se pořád jenom honil a přitom neviděl to, co má rovnou u nosu.”

“Taky mám radost, Kristin. Vážně. Zasloužíš si to.”

Zasmála se. “Většinou se říká, že my zatracené duše si nezasloužíme nic.”

“My jsme jako všichni ostatní, zasloužíme si to dobré i to špatné. Řekla bych, že zatracení s tím nemá co dělat.”

Chvíli mlčela a když znovu promluvila, bylo to tiché, málem neslyšitelné. Dokonce jsem se musela zastavit a vejít do postranní

ulice, aby mě nerušil rámus provozu. “Je docela sranda, že to říkáš,”

pronesla pomalu. “Protože jsem kvůli tobě něco podnikla.” V hlavě se

mi objevil obrázek koblih od Tima Hortona, které přistály u mých dveří.

“É… to opravdu není nutný, tak moc jsem toho zase neudělala.”

“Ale jo, aspoň pro mě. A tak jsem ti to chtěla oplatit něčím stejně velkým a tak jsem šla a… é… podívala se na tvou smlouvu.”

Zatajila jsem dech. “Cože?”

“Měli jsme kvanta papírování a mně se povedlo vnutit na výlet do ústředí.”

´Výlet do ústředí´ byl jen jiný způsob jak říct, že pracovala ve vnitřních kancelářích pekla. “Kristin, kdyby tě byli načapali…”

“Ale nenačapali,” pochlubila se pyšně. “Našla jsem tvou smlouvu a přečetla si ji.”

Teď jsem se zastavila docela a svět kolem mě přestal existovat. “A?”

“A… nic.”

“Jak to, že nic?”

“Chtěla jsem říct, že s tou smlouvou bylo všechno v pořádku. Četla jsem ji pořád dokola, není tam nic zvláštního.”

“To nemůže být pravda! Niphon se snažil ze všech sil, aby mi podělal život a dostal mě pryč a Hugh si byl jistý, že se jen snaží odpoutat pozornost od smlouvy.”

“O tom nic nevím,” řekla Kristin a znělo to opravdu soucitně. “Vím jen

to, co jsem tam četla. Prodala jsi svou duši a vstoupila do standardní sukubí služby výměnou za to, že každý smrtelník, kterého jsi znala,

na tebe zapomene. Je to tak správně?”

“Jo…”

“Tohle je tam napsaný. Ve všech jazycích je to přesně tak, jak to má být.”

Na to jsem opravdu neměla žádnou odpověď, tak jsem zůstala

zticha.

“Georgino, jsi tam ještě?”

“Jo… promiň. Já jen… byla jsem si tím tak jistá…” Byla to jen nesmyslná naděje, že by se pro mě našla nějaká zadní vrátka. Nicméně se mi zdálo, že o takový věci zakopávám v jednom kuse,

třeba jako ten sen, který mi seslala Nyx nebo neuskutečnitelná šance

otěhotnět ve stázi. Byl jsem přesně tak naivní jak mi to Dante říkal. “Díky. Opravdu si vážím, žes to pro mě udělala.”

“Je mi líto, žes nedostala to, cos chtěla. Jestli pro tebe budu moct

ještě něco udělat - a nebude to zrovna slídění v záznamech - dej mi

vědět.”

“Díky moc. To víš, že dám.”

Domluvily jsme a já zachmuřeně zírala na své okolí, na klidný obytný blok, ke kterému jsem došla. Nahlas jsem řekla: “Tenhle den už v žádným případě nemůže dopadnout hůř.” Něco za mnou zašustilo a

já leknutím nadskočila. Zdálo se mi, že jsem sama a teď jsem si

připadala jako idiot, protože mě nachytali, jak mluvím sama se

sebou. Pak se křoví vedle chodníku trochu pohnulo. Popošla jsem blíž a dřepla si. Dívaly se na mě žluté oči provázené žalostným

mňoukáním. Zamlaskala jsem, jak to obvykle majitelé koček dělávají

a po chvíli se ten malý slídil objevil.

Byla to kočka, hodně zubožená - a byla jsem si jistá, že už jsem ji viděla. Byla menší než Aubrey, možná mladší a pod zcuchanou a špinavou srstí jí byla vidět žebra. Když jsem ji hladila po hlavičce, všimla jsem si suché tkáně na kožiše, což často znamená blechy. Kočka byla neklidná, ale ne tak moc, aby utekla. Ze všeho nejvíc se zdála být zvědavá, snažila se přijít na to, co jsem zač - a možná

doufala v trochu jídla - což bylo fajn, protože já se na to snažila přijít

taky. Tahle kočka zjevně neměla majitele, nebo jestli přece, zasloužil

by si pár facek. Prohlížela jsem si její žluté oči a křehké linie jejího

těla. Tahle kočka vypadala tak jinak… přesto jsem si byla jistá, že to

je ona a s rozjímáním hodným Cartera jsem dumala, že všehomír se mnou přece jen zatím neskončil.

Ještě chvíli jsem kočku nechala, aby mi očichávala ruku, pak jsem se natáhla a zvedla ji. Byla to kočka, ne kocour. Neprala se se mnou,

když jsem ji přitulila k sobě a šla domů, vlastně začala příst. Možná

mě taky znala a možná ji jen unavilo, že i ona musí pořád bojovat.

Když jsme strčila do dveří, aby se otevřely, podřimující Aubrey okamžitě vyskočila. Ani necekla, ale srst na hřbetě se jí naježila a

přimhouřenýma očima si prohlížela nezvaného hosta. Roman, ležící

na gauči jako obvykle, si nás prohlížel úplně stejně. Podíval se na kočku, všiml si jejího oranžově a hnědě flekatého kožichu, pak vzhlédl a jeho pohled se setkal s mým. Nejsem si jistá, co v něm uviděl, ale přinutilo ho to k úsměvu.

“Budu hádat. Tohle je želvovinová kočka.”

“Ano,” souhlasila jsem. “Tohle je želvovinová kočka.”