Richelle Mead

Sukuba 5. Stíny

Kapitola 1

Byla jsem jak dělo.

Nejsem si tak docela jistá, kdy se to stalo, ale tušila jsem, že k tomu došlo asi tak v době, kdy se můj kamarád Doug se mnou vsadil, že nedokážu vypít tři gimlety rychleji než on. Slíbil, že jestli vyhraju,

vezme za mě víkendovou šichtu. Kdyby vyhrál on, musela bych za

něj týden makat ve skladu. Když jsme skončili, vypadalo to, že příští víkend budu mít volno.

“Jak se ti vůbec povedlo vyhrát?” Chtěl vědět můj jiný kamarád

Hugh. “Vždyť je dvakrát tak velkej.”

Davem lidí, kterými byl narvaný můj byt, jsem se dívala na zavřené dveře toalety, ze kterými Doug zmizel. “Tenhle týden měl žaludeční chřipku a řekla bych, že to se s vodkou nijak zvlášť dobře nesnáší.”

Hugh zvedl obočí. “Proč kurva se po chřipce někdo sází o něco takovýho?”

Pokrčila jsem rameny. “Celej Doug.” S nadějí, že bude v pořádku

jsem se rozhlédla po ostatních s příjemným pocitem královny, která

si prohlíží své království. Přestěhovala jsem se sem v červenci a už dávno jsem měla mít za sebou večírek na počest křtu nového bytu. Když se pak přiblížil Halloween, zkombinovat ty dvě příležitosti mi přišlo jako docela rozumné řešení. V důsledku toho byli dnes mí

hosté oblečení do nejrůznějších kostýmů počínaje kvalitním oblečením ve stylu renesance a konče lajdáky, co si nanejvýš připlácli na hlavu čarodějnickou hučku.

Já se oblékla za pasačku - no, vlastně jsem se nahodila jako pasačka, která by byla striptérkou a/nebo nestoudnou děvkou. Zvonová modrá sukně končila v půli mých stehen a halenka s

nabíranými rukávy měla tak hlubokej výstřih, až bylo nebezpečné se

předklonit. Vyvrcholením - doslova - byla kudrnatá blond hříva barvy

lnu svázaná modrými mašličkami do dvou úhledných copánků.

Vypadalo to dokonale, absolutně k nerozeznání od skutečných vlasů, protože… byly skutečné.

Proměňování se sukubě vždycky hodí, ale o Halloweenu je přímo k nezaplacení. Vždycky jsem mívala ty nejlepší kostýmy, protože jsem

se mohla proměnit v co se mi jen zamanulo, musela jsem ale poznat míru. Kdybych to s proměňováním přehnala, mohla bych vzbudit

podezření lidí kolem sebe. Ale když šlo jen o vlasy? No jo, proměňování je vážně fajn.

Někdo mě chytil za loket. Obrátila jsem se a mé samolibé nadšení mírně opadlo, když jsem zjistila, kdo to je: Roman, můj sociopatický spolubydlící.

“Zdá se mi, že někdo na záchodě zvrací.” Roman byl Nefilim, napůl anděl a napůl člověk, měl hebké černé vlasy a modrozelené oči.

Nebýt skutečnosti, že se občas vyřádil tím, že zabíjel nesmrtelné, byl

by to velmi slušný úlovek.

“Jo. Je to Doug. Prohrál bitvu s vodkou.”

Roman se ušklíbl. Dnes si nasadil ďábelské rohy a červenou pláštěnku. Ten symbolismus mi samozřejmě neunikl. “Doufám, že

má dobrou mušku. Nechce se mi to po něm uklízet.”

“Copak ty neděláš ani domácí práce?” vložil se do toho Hugh. Nedávno zjistil, že mi Roman neplatí nájem, protože právě nemá flek. “Řek bych, že bys měl aspoň trochu přiložit ruku k dílu.”

Roman sjel Hugha varovným pohledem. “Spiro Agnewe, nepleť se

do toho.”

“Jsem Calvin Coolidge!” zvolal Hugh uražený na nejvyšší možnou míru. “Tohle je stejnej oblek, jaký měl na své inauguraci.”

Povzdechla jsem si. “Hughu, nikdo z těch lidí tady si na to nepamatuje.” Tohle byla jedna z nevýhod toho, že jste byli nesmrtelní. Čím víc času uplynulo, tím byly naše vzpomínky

nemodernější. Hugh jako rarach, který kupoval duše pro peklo, byl

mnohem mladší než my dva s Romanem, ale byl mnohem starší než kterýkoliv člověk tady.

Vytratila jsem se od hádky mezi Romanem a Hughem a zamířila mezi své hosty. Pár kolegů z knihkupectví, kde jsme s Dougem pracovali, se sešlo u mísy s punčem a já se u nich zastavila, abychom si pokecali. Okamžitě mě zaplavili lichotkami.

“Máš úžasný vlasy!”

“Obarvila sis je?”

“Vůbec to nevypadá jako paruka!”

Ujistila jsem je, že je to opravdu dobrá paruka a na oplátku rozdávala chválu všude kolem. Nicméně nad jednou osobou jsem jen smutně potřásla hlavou. “Jseš tvořivější než my všichni dohromady a

nezmůžeš se na nic lepšího?”

Autor bestsellerů Seth Mortensen se obrátil, aby se na mě podíval s jedním ze svých typických roztržitých úsměvů. Dokonce i když mě zmáhala vodka, při tom úsměvu se mi vždy spolehlivě rozbušilo

srdce. Chvíli jsem se Sethem chodila a zamilovala se tak hluboce, že jsem si to předtím ani nedokázala představit. Sukuba musela kromě jiného svádět muže a krást jim životní energii, čím skutečný vztah nepřicházel v úvahu a taky to tak dopadlo. Se Sethem jsme se

rozešli - dvakrát - a třebaže jsem obvykle souhlasila s tím že má

jinou, věděla jsem, že ho budu milovat navěky a pro mě byla věčnost vážná věc.

“Nechci jí plýtvat na kostýmy.” Jeho jantarově hnědé oči na mě

něžně hleděly. Teď už jsem nevěděla, jestli i on mě stále miluje, ale bylo jisté, že mu pořád na mně záleží jako kamarádovi. Snažila jsem

se chovat stejně. “Musím jí šetřit pro příští knihu.”

“Mizerná výmluva.” Měl tričko s obrázkem Freddyho Kruegera, což

by bylo v pohodě nebýt skutečnosti, že jak ho znám, to triko už měl dávno před Halloweenem.

Seth zavrtěl hlavou. “O Halloweenu nikoho nezajímá, co si na sebe natáhnou chlapi. Zajímavé jsou jen ženy. Rozhlédni se kolem sebe.” Poslechla jsem a viděla, že má pravdu. Všechny dobře promyšlené, sexy kostýmy měly oblečené ženy a muži se až na pár výjimek s nimi

nemohli srovnávat.

“Petr vypadá dobře,” podotkla jsem. Seth sledoval můj pohled k dalšímu z mých nesmrtelných kamarádů. Petr byl upír, velice

vybíravý a taky obsesivně-kompulzivní. Oblékl se do kostýmu z dob před Velkou francouzskou buržoázní revolucí, sakumprásk včetně brokátového kabátce a napudrované paruky na normálně hnědých prořídlých vlasech.

“Petr se nepočítá,” prohlásil Seth.

Když jsem si vzpomněla, jak Petr minulý týden pečlivě maloval labutě kolem podlahové lišty v koupelně, musela jsem souhlasit. “Máš

recht.”

“Za co se to Hugh přestrojil? Za Jimmyho Cartera?”

“Za Calvina Coolidge.”

“Jak to můžeš vědět?”

Před odpovědí mě zachránilo, že se objevila Sethova snoubenka - a

jedna z mých nejlepších kamarádek - Maddie Satová. Oblékla se

jako víla, měla křídla a průsvitné šaty, ani zdaleka tak nestydaté jako

ty moje. Na černých vlasech svinutých do uzlu měla věneček z umělých květin. To, že byla se Sethem, jsem víceméně snášela, i když mě při tom nejspíš navždycky píchne u srdce. Maddie

nevěděla, že jsem se Sethem chodila a neměla ani páru o rozpacích, které jsem cítila po celou dobu jejich vztahu.

Čekala jsem, že Setha obejme, ale byla jsem to já, koho popadla a táhla pryč. Zapotácela jsem se. Normálně mi dvanácticentimetrové podpadky nedělaly žádnej problém, ale vodka všechno poněkud zkomplikovala.

“Georgino,” zvolala, jen co jsme byly dost daleko od Setha. “Musíš

mi pomoct.” Sáhla do kabelky a vytáhla z ní dvě stránky vytržené z časopisů.

“S čí-ach.” Žaludek se mi nepříjemně zkroutil a doufala jsem, že Dougovi nebudu na záchodě dělat společnost. Na těch stránkách byly fotky svatebních šatů.

“Už jsem výběr hodně zúžila,” vysvětlovala. “Co tomu říkáš?”

S nechutí přijmout skutečnost, že se muž, kterého jsem milovala, chystá oženit s jednou z mých nejlepších kamarádek je jedna věc. Pomáhat jim plánovat jejich svatbu bylo ovšem něco úplně jinýho. Polkla jsem. “Bože, Maddie, v tomhle nejsem moc dobrá.”

Vykulila tmavé oči. “Děláš si srandu? To tys mě přece naučila, jak se mám oblékat.”

Zjevně si mé rady nevzala k srdci. Šaty byly nádherné na anorektických modelkách, které je předváděly, ale na Maddie by vypadaly příšerně. “Nevím,” řekla jsem bez nadšení a odvrátila

pohled. Ty šaty mi před očima vykouzlily obrázek Maddie a Setha kráčejících spolu uličkou mezi lavicemi v kostele.

“Ale no tak,” žadonila. “Řekni mi, co si o tom myslíš.”

Nic dobrého. Upřímně, kdybych byla služebníkem pekla jak se patří, řekla bych jí, že oboje vypadají skvěle. Nebo bych jí doporučila ty

horší. Její svatební šaty nebyly můj problém a možná kdyby se na vlastní svatbě objevila trapně vymóděná, Seth by si uvědomil, o co přišel, když jsme se rozešli.

Přesto mi to nedalo. I po tom všem, co se stalo, jsem nemohla

Maddie nechat, aby tohle sama sobě provedla. Byla to dobrá

kamarádka, nikdy nepodezírala Setha ani mě z toho, co se stalo před

a během jejich vztahu a i když to moje dětinská a sobecká část

chtěla, prostě jsem nemohla dovolit, aby si oblékla nevhodné šaty.

“Ani jedny nejsou dobré,” řekla jsem nakonec. “Široká sukně na těchhle způsobí, že budeš vypadat menší. Květiny na živůtku těch druhých pak budou budit dojem, že jseš tlustá.”

Vyvedlo ji to z míry. “Vážně? Nikdy jsem…” Zadívala se na obrázky a nadšení ji opouštělo. “Sakra. Myslela jsem si, že už to mám z krku.”

Mý další slova nejspíš zavinilo moře vypitého chlastu. “Jestli chceš, tenhle týden s tebou můžu skočit na pár míst. Zkusíš si nějaké šaty a

já ti řeknu, jak v nich vypadáš.”

Maddie se rozzářila. Nebyla oslnivá tím populárním způsobem, který

na lidi kouká z časopisů, ale když se usmála, byla krásná. “Opravdu? Moc ti děkuju. Zároveň se můžeme podívat taky na tvý šaty.”

“Mý co?”

“No…” uličnicky se ušklíbla. “Půjdeš mi za družičku, ne?”

V té chvíli jsem přehodnotila své předchozí úvahy o tom, že nic nemůže být větším trápením než pomáhat jí plánovat její svatbu.

Nápad s družičkou tohle všechno s přehledem strčil do kapsy. Ti, kdo věří v peklo už tady na zemi, museli mít na mysli něco podobného.

“No, já nevím…”

“Musíš! Nejvíc ze všech chci právě tebe.” “Já opravdu nejsem typ na družičku.”

“Ale jasně, že jseš.” Maddie se najednou zadívala na něco za mnou. “Hele, Doug se vrátil. Musím se na něj jít podívat. Promluvíme si později. Určitě tě ukecám.” Maddie se vyřítila za svým bratrem a nechala mě tam neschopnou slova a s hlavou jako vymetenou.

Rozhodla jsem se, že si ještě dám frťana, i když mi pak možná bude blivno. Tenhle večírek se definitivně obrátil vzhůru nohama.

Přesto když jsem se obrátila, nemířila jsem k baru, ale na terasu. Jednou z nejlepších věcí na tomhle bytě byl obrovský balkón, z kterého jsem měla výhled na Puget Sound a panorama Seattle za ním, nicméně když jsem tam stála, nebyl to výhled, co mě

fascinovalo. Bylo to něco jiného, i když bych nedokázala vysvětlit, co

to bylo. Bylo to vřelé a krásné a promlouvalo to ke všem mým

smyslům. Představovala jsem si, že na svém balkónu vidím barevná světla, něco jako vlny polární záře. Taky jsem slyšela hudbu, která pohrdala všemi lidskými slovy a neměla nic společného s hudbou

Pink Floyd, která burácela z mého sterea.

Přestávala jsem vnímat večírek a pomalu šla na balkón. Dveře byly otevřené, aby vzduch mohl dovnitř a mé dvě kočky, Aubrey a

Godiva, ležely vedle nich a dívaly se ven. Prošla jsem kolem nich přitahovaná něčím, co jsem nedokázala ani vysvětlit ani popsat. Ovanul mě teplý podzimní vánek a já tápavě šla k tomu, co na mě volalo. Bylo to všude kolem mě a přesto jsem na to nemohla dosáhnout. Přivolávalo mě to a táhlo k něčemu, co bylo přímo u zábradlí balkónu. Už jsem se málem rozhodla, že i v botách na

vysokých podpatcích na něj vylezu a podívám se přes okraj. Musela jsem si sáhnout na tu krásu.

“Hej, Georgino.”

Petrův hlas mě vytrhl z transu. Vyjeveně jsem se rozhlédla kolem

sebe. Nebyla tady žádná hudba, žádné barvy, žádné vstřícné objetí,

jen noc, výhled na vodu a nábytek, který na balkón patřil. Obrátila jsem se a podívala se mu do očí.

“Máme problém.”

“Máme spoustu problémů,” řekla jsem a myslela na Maddieiny svatební šaty a na skutečnost, že jsem málem vypadla z balkónu. Otřásla jsem se a rozhodla, že si další skleničku rozhodně nedám. Šavle byla jedna věc, halucinace jiná. “Co se děje?”

Petr mě odvedl dovnitř a ukázal. “Cody se zamiloval.”

Podívala jsem se na našeho kamaráda Codyho, dalšího upíra a Petrova chráněnce. Cody byl mladý nesmrtelný, optimistický a roztomilý. Oblečený byl jako mimozemšťan a z hustých světlých vlasů mu trčely zelené anténky. Dokonalost jeho stříbřitého

skafandru mi napověděla, že v tom má prsty Petr. Právě teď Cody s

otevřenou pusou civěl na něco na druhé straně místnosti. Vypadal tak, jak se já cítila ještě před chvílí.

Jmenovala se Gabrielle a právě začala pracovat v knihkupectví. Byla drobounká jako skřítek a na sobě měla černou rybářskou síť a

rozedrané černé šaty. Vlasy sčesané do hrotů byly taky černé, stejně jako její rtěnka. Při výběru barev se opravdu nemohla splést. Cody

na ni zatím čuměl, jako by byla tím nejkrásnějším stvořením na

zeměkouli.

“No páni,” pravila jsem. Hugh měl pořád nějakou kost, ale o upírech jsem si nikdy vážně nemyslela - hlavně o Petrovi ne - že by se

zapletli do nějakých romantických vztahů.

“Řek bych, že se mu líbí, že se oblékla za upíra,” poznamenal Petr. Zavrtěla jsem hlavou. “Ona se tak oblíká pořád.”

Vyrazili jsme k Codymu a jemu chvíli trvalo, než si nás všimnul.

Vypadal nadšený, že mě vidí. “Jak se jmenuje?” vydechl.

Snažila jsem se zatajit úsměv. Zamilovaný Cody byla ta

nejroztomilejší věc, jakou jsem kdy viděla, vítané rozptýlení po všech těch dramatických událostech. “Gabrielle. Pracuje v knihkupectví.”

“Chodí s někým?”

Ohlédla jsem se. Smála se a něco Maddie povídala. “Nevím. Mám ti

to zjistit?”

Cody zrudl - aspoň do takové míry, do jaké se to povede bledému upírovi. “Ne! Chci říct… nebude to příliš nápadný? Nechci, abys měla průser.”

“Nic takovýho mi nehrozí,” odpověděla jsem právě když se objevil

Doug. “Hele,” popadla jsem ho za rukáv. “Udělej mi laskavost a svou šichtu si beru zpátky.”

Doug, kterého japonský původ způsobil, že jeho pleť byla obvykle zlatavá, byl tak zelený, že by se klidně i on mohl vydávat za mimozemšťana. “Radši bych měl zpátky svůj žaludek, Kincaidová.”

“Běž zjistit, jak je na tom Gabrielle s kluky. Cody má zájem.” “Georgino!” zvolal Cody dotčeně.

I když mu bylo všelijak, Doug drobné intrice neodolal. “Jasně.”

Namířil si to na druhou stranu, přitáhl Gabrielle k sobě a sklonil se, aby ho slyšela. V jedné chvíli se podíval směrem k nám a Gabrielle

taky. Cody div neumřel.

“Panebože.”

Doug byl za pět minut zpátky a kroutil hlavou. “Je mi líto, kamaráde. Nikoho nemá, ale myslí si, že nejseš její typ. Patří ke gotické a upíří subkultuře a ty vypadáš příliš obyčejně.” Právě jsem upíjela vodu ze sklenice a málem jsem se zalkla.

Jen co byl Doug pryč, Petr poznamenal: “Tak tomuhle já říkám

ironie.”

“Jak je to možný?” křičel Cody. “Já jsem upír. Jsem přesně to, co

chce.”

“Jo, ale nevypadáš tak.” Kdyby Gabrielle byla fanouškem Star Treku, byla by ruka v rukávu.

“Vypadám přesně jako upír, protože jsem upír! Jak jsem se měl obléknout? Jako Hrabě Chocula?”

Večírek ještě pár hodin pokračoval v plné síle a pak už se lidi pomalu začali vytrácet. Já s Romanem jsme se jako dobří hostitelé usmívali

a s každým se loučili. Když už všichni byli pryč, byla jsem utahaná a

víc než šťastná, že už je to za námi. Po té příhodě s balkónem jsem

si už nedala ani loka a teď mi bolest hlavy nadšeně připomínala pijáckou bezuzdnost. Roman si prohlížel ten binec v bytě a vypadal stejně unaveně jako já.

“Sranda, co? Uspořádáš párty, abys lidem ukázala byt a pak ti tady nadělají takovej svinčík.”

“Uklidím to jedna dvě,” řekla jsem a koukala na všechny ty flašky a papírové talíře se zbytky jídla. Aubrey olizovala polevu z

nedojedeného koláčku a já jí ho rychle vzala. “Ale teď ne. Pomož mi

s tím, co se rychle kazí a zbytek doděláme zítra.” “Když jde o uklízení, zapomeň na množný číslo.”

“To je ptákovina,” řekla jsem a přikrývala salsu. “A abys věděl, Petr má pravdu. Opravdu bys tady mohl trochu víc pomáhat.”

“Jsem ti příjemným společníkem. A mimochodem, jak by ses mě chtěla zbavit?”

“Nechám to na Jeromovi,” varovala jsem ho s poukazem na jeho ďábelského otce, který náhodou byl taky můj šéf.

“Klidně. Běž za ním a práskni mě.” Roman potlačil zívnutí, čím chtěl

dát najevo, jak moc si dělá z otcova hněvu. Blbý bylo, že měl pravdu. Sama od sebe jsem se ho nemohla zbavit a pochybovala jsem, že by

mi s tím Jerome pomohl, přesto jsem nevěřila vlastním očím, když Roman odkráčel do postele a mně tady nechal všechnu práci. Nenapadlo mě, že by zašel až tak daleko.

“Hajzle!” zařvala jsem za ním, což mi vydělalo jen prásknutí dveřmi. Jako spolubydlící opravdu nebyl tak špatnej, ale naše pohnutá

minulost ho často ponoukala, aby mě nasíral. Fungovalo to.

Vztekle jsem dodělala nevyhnutný úklid a za půl hodiny sebou plácla

do postele. Aubrey a Godiva šly se mnou a lehly si vedle sebe v

nohou postele. Byly různě zbarvené a vypadaly jako moderní obraz. Aubrey byla bílá s černými flíčky na hlavě. Godiva byla divokou změtí oranžových, hnědých a černých skvrn. Všechny tři jsme usnuly jako

když nás do vody hodí.

O něco později jsem se probudila na zpěv… tohle slovo bylo nejblíž k tomu, jak jsem to dokázala popsat. Bylo to stejné jako předtím,

lákavé a chytlavé a promlouvalo to ke každé mé části. Vroucné a

jasné a krásné. Bylo to všude a bylo to vším a já toužila toho mít

ještě víc, jít za světlem, které zářilo nepopsatelnými barvami. Bylo to příjemné, moc příjemné - jako něco, s čím bych mohla splynout, jen kdybych se k tomu mohla dostat. Měla jsem pocit, že tam jsou dveře,

že když na ně zatlačím, otevřou se, já vejdu dovnitř a—

Drsné ruce mi svíraly ramena a třásly mnou. “Probuď se!”

Přetížení smyslů zmizelo stejně jako předtím a já zůstala sama v klidném, pustém světě. Přede mnou stál Roman, to jeho ruce mnou třásly a ustaraně se na mě díval. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Byli jsme v kuchyni a já si vůbec nepamatovala, jak jsem se tam dostala.

“Jak-co se stalo?” zakoktala jsem.

Tvář, která se mi předtím vyšklíbala, byla teď plná obav a malou část mého já to začalo trápit. Proč by si měl kvůli mně dělat starosti

někdo, kdo mě chce zabít?

“To mi řekni ty,” naléhal na mě a jeho sevření povolilo.

Promnula jsem si oči a snažila se vzpomenout, co se stalo. “Já… nevím. Asi jsem náměsíčná.”

Pořád vypadal napjatě a úzkostně. “Ne. Něco tady bylo…”

Zavrtěla jsem hlavou. “Ne. Byl to jen sen. Možná halucinace. Už se

mi to stalo i dřív. Možná jsem jen příliš nasávala.”

“Copak mě vůbec neposlocháš?” Zase to tady bylo. Pod povrchem jeho hněvu jsem cítila, že má o mě strach. “Něco tady bylo… nějaká

síla. Cítil jsem to. Probudilo mě to. Vůbec na nic si nepamatuješ?”

Zírala jsem do blba a snažila si přivolat ta světla a chytlavou melodii,

ale nešlo to. “Bylo to… nádherné. Chtěla jsem tam jít a být toho součástí…” Znělo to zasněně a toužebně.

Romanův výraz potemněl. Byla jsem sukubou, čili nežším nesmrtelným, který kdysi býval člověkem. Vyšší nesmrtelní, jako

andělé a démoni, vznikli na počátku světa. Nefilim byli něco mezi tím,

proto jeho síla a smysly byly lepší než moje. Roman dokázal zjistit to,

co já nemohla.

“To ať tě ani nenapadne. Až to zase ucítíš, drž se od toho dál. V

žádném případě nedovol, aby tě to vtáhlo dovnitř.”

Podívala jsem se na něj a zamračila se. “Proč? Ty víš, co to je?” “Ne,” řekl pochmurně. “A právě v tom je ten problém.”

Kapitola 2

Zbytek noci jsem se v posteli jen převalovala. Takhle to obvykle dopadne, když vás navštíví prapodivná nadpřirozená síla. Kromě

toho jsem se nikdy tak úplně nevzpamatovala z té doby, kdy ze mě v

spánku vysávala energii super silná bytost chaosu, která se jmenovala Nyx. Pokud vím, teď je pod zámkem, ale na to, co mi udělala - a ukázala - jsem nikdy nedokázala zapomenout. To, že Roman nezjistil, co se dnes večer stalo, mě pěkně znervóznilo.

Není divu, že jsem vstávala s kalnýma očima a monumentální bolestí hlavy, což bylo zčásti kocovinou a zčásti nedostatkem spánku.

Sukuby se stejně jako jiní nesmrtelní uzdraví hodně rychle, takže aby

to mělo tyhle účinky, musela jsem to včera vážně podělat. Věděla jsem, že se ta hlava brzy spraví, ale vzala jsem si pár ibuprofenů, abych to urychlila.

V bytě bylo jako po vymření a já se šourala do kuchyně. Přes mou včerejší snahu byt uklidit, to tam pořád vypadalo jako na smetišti, jak

to obvykle po večírcích bývá. Godiva stočená do klubíčka na opěradle gauče při mém příchodu zvedla hlavu, ale Aubrey dál

nerušeně spala na křesle. Zapnula jsem kávovar, vyšla na terasu a

dívala se do slunečného dne a na panorama Seattle na druhé straně šedomodré vody, která se rozkládala přede mnou. Najednou jsem zacítila až moc dobře známou síru a žhavé jehličky. Povzdechla jsem

si.

“Není to na tebe nějak brzy?” zeptala jsem se a ani se neoběžovala obrátit. Věděla jsem, že za mnou stojí Jerome, arcidémon Seattle a přilehlého okolí a taky můj pekelný šéf.

“Je poledne, Georgie,” odpověděl suše. “Zbytek světa je už čilej jako rybička.”

“Je sobota, tudíž časoprostorový zákony vypadají jinak a poledne znamená ´brzy´.” Konečně jsem se otočila, ale hlavně proto, že jsem slyšela, jak se kávovar vypnul. O zeď v kuchyni se opíral Jerome,

jako vždycky bezvadně oblečený v černém obleku na míru a taky

jako vždycky vypadal jako John Cusack, model z roku 1990 a něco. Kdyby se mu zachtělo, mohl mít podobu kohokoliv na tomhle světě,

ale z důvodů, se kterými se nám nesvěřil, si vybral pana Cusacka.

Kdykoliv jsem v televizi viděla filmy Say Anything nebo Grosse

Pointe Blank, vždycky jsem se zasekla a ptala se sama sebe: “Co dělá Jerome ve filmu?”

Nalila jsem si kafe a tázavě zvedla konvici k Jeromovi. Zavrtěl hlavou. “Řek bych, že tvůj spolubydlící je stejnej lenoch a ještě si nešel po svý práci.”

“Taky si myslím.” Štědře jsem si hrnek s kávou doplnila vanilkovou šlehačkou. “Kdysi jsem doufala, že když tady není, znamená to, že

si hledá flek, ale ukázalo se, že jsem se pokaždý zklamala.”

Upřímně řečeno jsem byla ráda, že Jerome přišel za Romanem, ne

za mnou, protože kdyby to bylo obráceně, nekoukalo by z toho nic dobrýho. Obvykle to signalizovalo traumatizující a svět ohrožující ilegální událost mezi nesmrtelnými.

Šinula jsem si to obývákem a všimla si, že kočky po Jeromově

příchodu zmizely. S kávou v ruce jsem zamířila k Romanově pokoji a než jsem otevřela dveře, zaklepala jsem jen jednou, protože jako

paní domu jsem na to měla právo. Taky jsem zjistila, že Roman má

pozoruhodnou schopnost většinou si klepání nevšímat.

Ležel roztažený přes celou postel jen v námořnicky modrých boxerkách a já se zasekla na místě. Jak už jsem se zmínila, byl

neuvěřitelně hezký navzdory jedovatým manýrům, které nabral, když

se sem přistěhoval. Když jsem ho teď viděla polonahého, vybavila se

mi ta jediná příležitost, kdy jsme spolu spali. Pak jsem si ovšem

musela připomenout, že teď nejspíš plánuje, jak mě zabít, ale dalo mi zabrat, než jsem potlačila veškerý chtíč.

Roman si rukou zastínil oči před sluncem svítícím do okna, pootočil

se a zíral na mě jedním okem. “Ještě je brzy.” “Podle tvýho vznešenýho otce už ne.”

Po pár vteřinách se zašklebil, protože taky zacítil Jeromovu auru

nesmrtelného. S povzdechem si sedl a promnul si oči. Vypadal

stejně utahaně jak se já cítila, ale jestli vůbec existovala nějaká síla, která by ho vytáhla z postele po tak dlouhé noci, byl to můj šéf - a

bylo jedno, jak svalnaté řeči Roman včera vedl. Vyhrabal se do stoje

a prošel kolem mě ven z pokoje.

“To se ani neoblečeš?” zvolala jsem.

Jen netečně mávl rukou a šel chodbou dál. Šla jsem za ním a zjistila,

že Jerome si nalil pořádnej hrnek vodky, která zbyla z předchozího večera. No, i teď bylo někde pět odpoledne. Když Romana uviděl, jen zvedl obočí.

“Je od tebe hezký, že ses přiměřeně oblékl.”

Roman se vypravil rovnou ke kávovaru. “Pro tebe jen to nejlepší, taťko. Kromě toho se to Georgině líbí.”

Jeromovy tmavé oči si Romana prohlížely v mrtvém tichu. O

Romanově matce jsem nic nevěděla, ale Jerome byl ten ďábel, který

ho před tisíciletími zplodil. Jerome byl v té době technicky andělem,

ale když si začal se smrtelnicí, z nebe ho vyhodili a bez odstupného

poslali makat pro ty dole.

Roman občas míval sarkastický komentáře na téma jejich rodinných vztahů, ale Jerome je nikdy nebral na vědomí. V zásadě podle

pravidel nebes a pekla měl už dávno Romana smést z povrchu zemského. Andělé stejně jako démoni považovali Nefilim za nepřirozenou anomálii a měli sklon je pronásledovat až k vyhubení. Bylo to docela kruté, navzdory sociopatickým tendencím, které

Nefilim mívali. Nicméně Roman nedávno pomohl Jeroma zachránit a

ti dva uzavřeli dohodu, která Romanovi dovolila v Seattle v klidu žít - zatím. Jestli by se kdokoliv z Jeromových kolegů domákl toho pokoutního ujednání, zaplatil by za to doslova pekelně - a my všichni

s ním. Hodná sukuba by práskla svýho pravidla porušujícího šéfa.

“Co tě sem přivádí?” zeptal se Roman a přitáhl si židli. “Budeme si házet mičudou?”

Jerome nemihnul ani brvou. “Mám pro tebe práci.”

“Takovou, kterou si vydělá na nájem?” zeptala jsem se s nadějí.

“Takovou, která mu zajistí, že mu dál dovolím žít takovým stylem, na

jakej je zvyklej.”

Roman se pobaveně, bezstarostně usmíval, jak míval ve zvyku, ale

mě neošálil. Věděl, že Jerome pro něj vždycky představuje hrozbu a taky to, že součástí dohody mezi nima byla i úmluva, že bude otci k ruce. Přesto se Roman úspěšně tvářil, že dělá Jeromovi laskavost a lhostejně pokrčil rameny.

“Jasně. Dnes nemám co na práci. Co se děje?”

Jestli Jeroma Romanův postoj rozčiloval, nedal to najevo. “Ve městě máme nesmrtelného návštěvníka. Sukubu.”

Můj soukromý psychologický průzkum dynamiky vztahu otce a syna

se rázem se skřípějícími brzdami zastavil. “Cože?” zvolala jsem a narovnala se tak rychle, až jsem se málem polila kafem. “Myslela jsem, že po Tawny nám už nikoho nedají.”

Na sukubí scéně jsem už léta byla široko daleko sama, až dokud

před pár měsíci Jerome nedostal další. Jmenovala se Tawny a i když byla jako sukuba nešikovná a otravná jako osina v zadku, byla i tak trochu roztomilá. Naštěstí ji Jerome poslal do Bellingtonu, aby mezi

ní a mnou udržel příjemnou vzdálenost hodinu a půl jízdy.

“Ne že by ti po tom něco bylo, Georgie, ale tahle sem nepřišla pracovat. Přišla jako… turistka. Na dovolenou.” Jerome zkroutil rty s hořkým pobavením.

Vyměnili jsme si s Romanem pohledy. Jistě, nesmrtelní můžou taky

jet na prázdniny, ale zjevně v tom bylo taky něco jinýho.

“A dál? Je tady, protože…?” ptal se Roman.

“Protože jsem si jistej, že mě mí nadřízení chtějí zkontrolovat po tom nedávném… incidentu.”

Velmi jemně naznačoval, aby nikdo nerozváděl ten řečený incident.

Šlo právě o ten případ, kdy jsme ho s Romanem zachránili - Jeroma přivolali a pak uvěznili; bylo to součástí ďábelského boje o moc. Pro démona bylo vrcholně trapný nechat se uvěznit a tato příhoda mohla vyvolat pochybnosti o jeho schopnostech spravovat své území.

Nebylo by na tom nic divnýho, kyby teď peklo poslalo někoho, aby

situaci prozkoumal.

“Myslíš, že tě špehuje, aby zjistila, jestli to zvládáš?” byla Romanova další otázka.

“Jsem si tím jistej. Chci, abys ji sledoval a zjistil, komu podává hlášení. Udělal bych to sám, ale bude lepší, když nebudu budit podezření, takže mě musí být vidět.”

“Paráda,” pravil Roman stejně suše jako jeho otec. “Ze všeho nejvíc

si přeju táhnout se za nějakou sukubou.”

“Slyšela jsem, že jseš v tom moc dobrej,” ozvala jsem se. Byla to pravda. Roman mě jako neviditelný už sledoval několikrát. Nižší nesmrtelní, jako třeba já, nedokážou utajit svou typickou auru, ale z Romana, který zdědil tu schopnost po Jeromovi, to dělalo

dokonalýho špióna.

Roman po mně střelil ironickým pohledem a pak se obrátil zpátky k

Jeromovi. “Kdy mám začít?”

“Okamžitě. Jmenuje se Simone a bydlí ve Four Seasons. Jdi tam a koukni se, co dělá. Mei ti s tím pomůže.” Mei byla Jeromův zástupce, druhá ve velení.

“Opravdu bydlí ve Four Seasons?” upřesňovala jsem. “A peklo jí to platí? Myslela jsem, že je recese.”

Jerome si povzdechl. “V pekle nikdy není recese. A myslel jsem si,

že se svými vtipnými komentáři začínáš až když dopiješ kafe.” Ukázala jsem mu svůj prázdnej hrnek.

Jerome si zase povzdechl a bez varování zmizel. Zjevně si nedělal

hlavu s tím, že by ho snad Roman neposlechl. S Romanem jsme tam

ještě chvíli bez slova seděli a mezitím se objevily i obě kočky. Aubrey

se Romanovi otírala o bosou nohu a on ji drbal na hlavě.

“Řek bych, že se půjdu osprchovat a obléct,” oznámil nakonec a

zvedl se.

“Nemusíš se tím obtěžovat. Přece budeš neviditelnej ne?”

Obrátil se ke mně zády a zamířil do chodby. “Myslel jsem, že až mi

Mei dá pauzu, rozdám pár žádostí o zaměstnání.”

“Lháři,” okomentovala jsem to. Nemyslím, že mě slyšel.

Až když si pustil sprchu mi došlo, že jsem se Jeroma měla zeptat na

ten divnej pocit v noci. Bylo to tak zvláštní, že jsem to ani nedokázala popsat. Čím víc jsem o tom dumala, tím víc jsem se přikláněla k

názoru, že to byla jen alkoholická halucinace. Roman sice prohlašoval, že něco cítil, ale vypil toho stejně jako já.

A když už je řeč o práci… mé kuchyňské hodiny mi říkaly, že se

musím vydat do tý svý. Výhled na panorama Seattle z tohohle bytu znamenal, že do práce jsem to měla daleko. Předtím jsem bydlela v Queen Anne, ve stejné čtvrti, kde sídlil i Emerald City Books and

Café. Chodívala jsem tam po svejch, ale ze západního Seattle to bylo vyloučený a musela jsem dojíždět.

Na rozdíl od Romana jsem se nemusela ani sprchovat ani převlíkat -

ne že by mě to nebavilo. Lidské činnosti byly pro mě příjemné, ale

teď jsem použila schopnost proměňování a kromě sukubí varianty

sprchy jsem si proměnila letní šaty broskvové barvy vhodné do práce

a vlasy si upravila do volného drdolu. Když jsem odcházela, Roman

se ještě nevyskytl, tak jsem popadla další hrnek kafe a nechala mu vzkaz, jestli by ho zabilo, kdyby před tím, než si půjde hrát na tajnýho agenta, vynesl odpadky.

Když jsem vcházela do obchodu, bolest hlavy a kocovina už byly pryč. Obchod byl plný odpoledních zákazníků, lidí, co si zařizovali

sobotní pochůzky a turistů, kteří se sem přitoulali od Space Needle a centra Seattle. Kabelku jsem nechala v kanceláři a vyrazila na manažerskou obhlídku obchodu. Byla jsem spokojená, že všechno

běží hladce - dokud jsem si nevšimla, že v řadě stojí osm lidí a kasa

pracuje jen jedna.

“Kde jsou všichni?” ptala jsem se Beth. Byla to moc šikovná

dlouholetá zaměstnankyně a proto ani nevzhlédla od své práce, když

mi odpovídala.

“Gabrielle je na přestávce a Doug… není mu dobře.”

Vzpomněla jsem si na ty závody v pití vodky. Ušklíbla jsem se, cítila jsem se provinile, ale i samolibě. “Kde je?”

“Támhle v erotice.”

Cítila jsem, jak mi obočí vylítlo do výšky, ale ani jsem necekla, obrátila se a šla tam. Naše malá erotická sekce byla prapodivně zastrčená mezi automobilismus a živočichy (obojživelníky, abych

byla přesná) a přesně tam se mezi dvě police vecpal Doug. Seděl na zemi s tváří opřenou o pokrčená kolena. Dřepla jsem si vedle něj.

“Potřebuješ si spravit chuť?”

Zvedl hlavu a odhrnul si z tváře černé vlasy. Tvářil se zuboženě. “Podvádělas. Vždyť jseš ze mě sotva polovina, jak to, že teď neležíš

v komatu?”

“Protože jsem starší a moudřejší.” Kdyby tak ještě věděl, o kolik jsem starší. Vzala jsem ho za ruku a zatáhla za ni. “Jdeme. Půjdeme do kavárny a dostaneš trochu vody.”

Na chvíli se mi zdálo, že se vzepře, ale nakonec se statečně zvedl. Dokonce se ani moc nepotácel, když jsem ho vedla do druhého

patra, které bylo napůl knihkupectvím a napůl kavárnou. Popadla

jsem flašku vody, řekla baristovi, že zaplatím později a táhla Douga k židli. Když jsem se rozhlížela kolem, málem jsem se zastavila a

chudák Doug kvůli tomu zakopl. U stolu seděl Seth, před ním rozevřený laptop. Tady psával nejraději, což bylo příjemný, když

jsme spolu chodili, ale teď trapný až hrůza. Maddie seděla vedle něj,

na sobě lehký kabát a kabelku držela v ruce. Uvědomila jsem si, že dneska máme stejnou směnu, takže zřejmě právě přijela. Oba na

nás mávali a ona se na svého bratra káravě podívala. “Dobře ti tak.”

Doug si dal dlouhý lok vody. “Kam se poděla sesterská láska?” “Ještě pořád jsem ti neodpustila, žes mi oholil jezevčíka.”

“To bylo asi tak před dvaceti lety a ten malej parchant si to zasloužil.”

Ze zvyku jsem se usmála. Hašteření mezi Dougem a Maddie pro mě obvykle byly lepší než telka, ale teď jsem se soustředila na Setha.

Včera v alkoholovém oparu pro mě bylo snazší ho ignorovat, snadný předstírat, že jsem byť zdráhavě přijala jeho vztah s Maddie, ale teď, když jsem byla střízlivá jako oko boží, se v mé hrudi zase začala

ozývat ta stará bolest. Přísahám, že jsem cítila vůni jeho pokožky,

směs potu a dřevité a jablkové vůně mýdla, které používal.

Rozcuchané vlasy, na které mu dopadalo slunce svítící velkými okny kavárny, se měděně leskly a dokonale jsem si dokázala vybavit, jaké

to bylo pohladit jeho tvář, hladkou pokožku na lících a strniště na

bradě.

Dívala jsem se mu do očí překvapená, že i on mi věnuje pozornost, zatímco se sourozenci dál kočkovali. Včera večer už jsem málem přesvědčila samu sebe, že už na mě myslí jen jako na kamarádku,

ale teď už jsem si nebyla tak jistá. Bylo tam něco vroucného a

důvěrného a věděla jsem, že by být nemělo. Najednou mě napadlo,

že možná vzpomíná na těch pár chvil, kdy jsme se milovali. Taky

jsem na to myslela. Když Jerome zmizel, ztratily se i mé schopnosti a

my dva se Sethem jsme mohli mít ´bezpečný´ sex - což znamená, že neměl žádné sukubí vedlejší účinky.

Až na jeden. Celou dobu pořád chodil s Maddie a když ji podvedl, poskvrnil svou duši hříchem. Bylo to horší, než kdybych mu ukradla energii a v téhle chvíli byla Sethova duše připoutaná k peklu. On to

sice nevěděl, ale výčitky svědomí kvůli tomu, že ji zradil, ho pobídly k ukvapenému zasnoubení. Měl pocit, že jí to dluží.

Mě zase pocit viny přinutil odvrátit pohled a teď jsem si všimla, že se

Maddie s Dougem přestali hádat. Maddie se dívala k pultu s kávou,

ale Doug na mě. Oči měl unavené a podlité krví a pod nima černé kruhy, ale kromě zbědovaného výrazu po kocovině jsem zahlédla záblesk zmatku a překvapení.

“Je čas dát se do práce,” prohlásila Maddie vesele a vstala. Šťouchla bratra do ramene, až sebou škubl a přestal si mě všímat. Byla jsem

tomu moc ráda. “Přežiješ těch dalších pár hodin?” “Jo,” zabručel a pořádně si loknul vody.

“Jdi dozadu počítat zásoby,” nařídila jsem mu a taky vstala. “Nechci, aby si zákazníci mysleli, že naši lidi neumějí pít. Tak rychle by šli ke konkurenci, že bychom nestačili mrkat.”

Doug se unaveně zvedl a Maddieiny rty se prohnuly do úsměvu. “Hele, Georgino, nevadilo by ti, kdybychom si v úterý s Dougem vyměnili směny? Potřebuju si v pracovní době zařídit nějaký věci kolem svatby.”

Doug po ní střelil pohledem. “A kam že to máš namířeno, jestli se smím ptát?”

“Jasně,” souhlasila jsem a snažila se sebou netrhnout při slově

´svatba´. “Budeš dělat odpolední se mnou.” “Šla bys se mnou? Řeklas, že půjdeš.” “Opravdu?”

“Jo, včera večer.”

Zamračila jsem se. Snad jen Bůh ví, co všechno jsem díky vodce a magickým silám naslibovala a teď si to nepamatuju. Matně se mi vybavilo, že mi ukazovala fotky se svatebními šaty. “Řekla bych, že

si sama budu muset leccos zařizovat.”

“Jeden z těch obchodů je hned za tvým rohem,” naléhala.

“Maddie,” rychle se do toho vložil Seth, zjevně stejně zneklidněný tou změnou tématu jako já, “jestli má povinnosti-”

“Přece je nemůžeš mít celej den,” žadonila Maddie. “Prosím!”

Věděla jsem, že to bude katastrofa, nepřetržité soužení a potíže, ale Maddiein prosebný pohled ve mně něco vyvolal. Došlo mi, že to byl pocit viny. Cítila jsem se provinile, protože jsme ji se Sethem zradili.

V její tváři bylo tolik naděje a víry ve mě - v nejlepší kamarádku,

kterou v Seattle měla a jedinou, o které věřila, že jí pomůže naplánovat její svatbu. Proto jsem se najednou přistihla, jak souhlasím, přesně jako včera večer, až na to, že tentokrát jsem z toho nemohla vinit alkohol. “Dobrá.”

Vina je nejspíš to nejhorší palivo pro pošetilé chování.

Kapitola 3

Dělala jsem až do závírací doby a domů se dostala až kolem desáté.

K mému překvapení Roman seděl na gauči, krmil se cereáliemi a

obě kočky soutěžily, která se mu usadí na klíně. V poslední době to

na mou duši vypadalo, že ho milují víc než mě. Byla to zrada přímo

Caesarovských rozměrů.

“Co tady děláš?” zeptala jsem se a sedla si do křesla naproti němu. Pak jsem si všimla, že poslední pozůstatky po večírku už byly

uklizené, ale tak nějak jsem tušila, že kdybych se o tom zmínila, už

nikdy by se to neopakovalo. “Myslela jsem, že honíš Jeromovu

sukubu.”

Roman potlačil zívnutí a prázdnou misku položil na konferenční stolek. Obě kočky rázem vystartovaly, aby ji olízaly. “Mám pauzu. Stejně jsem se za ní táhnul celej den.”

“A?” Kromě toho, že jsem byla zvědavá, byla jsem nesvá, že se zpochybňuje Jeromova autorita. Arcidémon mě sice občas nasíral,

ale po novým šéfovi jsem nijak netoužila. Když ho uvěznili, změna byla až nebezpečně blízko a ani z jednoho z kandidátů jsem nebyla

nijak na větvi.

“A byla to neuvěřitelná otrava. Větší sranda byla sledovat tebe. Skoro celej den chodila po obchodech. Vůbec jsem netušil, že ti v obchodě dovolí vzít si do šatny takový množství kdejakých sraček. Pak zbalila nějakýho chlapa u baru, no a zbytek si už umíš představit.”

Docela se mi líbila představa, že Roman trpěl, zatímco Simone

šoustala. “Řekla bych, že tobě s tvými voyeristickými sklony se bude líbit, když budeš mít pornografii z první ruky.”

Udělal obličej. “To nebylo dobrý porno. Bylo to jako to hnusné zvrácené porno, které mají vzadu v krámě. Takový věci, po jakých jdou jen zvrhlíci.”

“Takže v referátě pro Jeroma nebudou žádný tajný schůzky?” “Ani ťuk.”

“Řekla bych, že to dává smysl.” Protáhla jsem se a dala si nohy na

stůl. Protože Doug byl mimo provoz, prožila jsem jeden z těch vzácných dní u kasy a stála víc než je pro mě běžný. Jestli se nepletu, než se Romanův pohled vrátil k mé tváři, dost dlouho se zdržel u mých nohou. “Když se neviděla s žádným nesmrtelným, neměla co podávat dál.”

“Až do dnešního večera.” “Co je dnes večer?”

“Pročpak jseš tak roztržitá? Petr a Cody dnes pořádají flám.”

“Člověče, zapomněla jsem na to jako na smrt.” Petr rád organizoval večírky a různý sleziny a bylo mu úplně fuk, že včera byla jedna parádní sešlost u mě. A protože byl noční stvoření, vždycky se to

dělo pozdě večer. “Bude tam i Simone?”

“Jo. Teď je s ní Mei a u Petra si to prohodíme.”

“Takže tam budeš jako neviditelnej, ne doopravdy.”

“Něco takovýho.” Zasmál se mému přirovnání a poprvé od té doby,

co se vrátil do města, jsem viděla v těch modrozelených očích opravdovou jiskru pobavení. Trochu mi to připomnělo toho vtipného, galantního chlapa, se kterým jsem chodila. Taky mě napadlo, že je to jedna z těch vzácných příležitostí, kdy jsme se nehádali. Bylo to

málem… normální. Špatně si vysvětlil mé mlčení a varovně se na mě podíval. “Neplánuješ teď, že se z toho vyvlečeš, že ne? Nevěřím, že

ses v práci přetrhla.”

Po pravdě jsem plánovala, že se z toho vyvleču. Po včerejším dramatu a aktuální lítosti, že jsem podlehla Maddie, jsem opravdu neměla náladu na srandičky svých nesmrtelných kamarádů.

“Ale no tak,” tlačil na mě Roman, “Simone je příšerně nudná,

nemluvě o jejich aktivitách. Je prostě celá taková neslaná nemastná. Nevím, co si počnu, když tam nebudeš, abys mě bavila.”

“Chceš říct, že s mými ostatními kamarády se nebavíš?” “Proti tobě jsou slabí jak čajíček.”

Nakonec jsem souhlasila, i když by mě nepřekvapilo, kdyby mě přemlouval jen proto, aby ho měl kdo svézt. Nicméně když jsem zamířila na Capitol Hill, měla jsem dobrou náladu. Bylo trochu divné

mít Romana s sebou a zároveň ho nemít. Pokračoval ve svým

špiclování a šel tam neviditelný a bez aury. Bylo to, jako bych se v autě vezla s duchem.

Jako obvykle jsem přijela poslední. Tři mušketýři - Petr, Cody a Hugh

- už nebyli ve svých historických kostýmech, ale v běžném oblečení, což znamenalo dokonale sladěný svetr a kalhoty pro Petra, tričko a džíny pro Codyho a pro Hugha obvyklý ohoz podnikatele. Dveře jsem

přidržela otevřené o trochu dýl než jsem musela, aby Roman mohl

vklouznout za mnou a pak už jsem to nechala na něm. Petr bez slova chvátal zpátky do kuchyně.

Simone tam byla taky. Seděla na pohovce, dlouhé nohy elegantně skřížené a ruce v klíně. Byla štíhlá, jen prsa měla docela slušně

velká, na sobě černou sukni a halenku ze stříbřitého hedvábí. Vlasy

měla - nijak překvapivě - dlouhé a blond. Většina sukub si zřejmě myslí, že se světlými vlasy dostanou chlapa rychleji do postele, ale řekla bych, že to je jen nedostatkem zkušeností. Já byla bruneta - i

když v mých vlasech byly i zlaté prameny - už nějakou chvíli a nikdy

jsem neměla problémy skórovat.

Hugh seděl vedle ní a na tváři měl přesně ten výraz, který si nasazoval, když chtěl ženy vlákat do postele. Simone se na něj zdvořile usmívala a se stejným úsměvem se obrátila ke mně, když

jsem vešla. Pak vstala a podala mi ruku. Její aura voněla za fialkami

a v duchu jsem viděla měsíční svit a slyšela violončelo. “Ty jsi určitě Georgina. Ráda tě poznávam.”

Pořád vypadala stejně zdvořile a řekla bych, že to bylo upřímné.

Nebyla zlomyslná ani příliš okouzlující, netvářila se nepřátelsky jako většina sukub na sebe navzájem, dokonce nebyla ani přeslazeně pasivně-agresivní, jak je to mezi námi taky dost časté. Byla

průměrná, taková… nijaká. “Já tebe taky.” Obrátila jsem se k Codymu

a snažila se idintifikovat vůně, které se linuly z kuchně. “Co je k večeři?”

“Ovčáckej koláč.”

Čekala jsem na pointu, ale nedočkala se. “To není Petrův obvyklý styl.” Byl to skvělej kuchař, ale jídlo obvykle bylo něco mezi filet mignon a ústřicemi.

Cody přikývl. “Nedávno se díval na dokumentární film o Britských

ostrovech a nechal se inspirovat.”

“No, tak proti tomu nic nemám,” řekla jsem a sedla si na opěradlo gauče. “Jen si říkám, že můžeme být vděčni, když se nerozhodl udělat krvavý pudink.”

“V Austrálii mají jinou verzi ovčáckého koláče, s brambory vespod i nahoře,” ozvala se z ničeho nic Simone. “Říkají tomu bramborový koláč.”

Pár vteřin bylo ticho. Její komentář sice patřil k tématu, ale byl zvláštní - hlavně protože to nepronesla takovým tím arogantním,

vševědoucím tónem, jakým to dělají vítězové soutěží ve znalostech. Jen konstatovala skutečnost a ani to nebylo příliš zajímavé.

“No,” pravila jsem smrtelně vážně, “je fajn vědět, jak se čemu přesně říká. Při večeři se pak vyhneme trapným nedorozuměním. Jen Bůh

ví, k jakým děsným neštěstím by došlo, kdyby si lidi doslova poručili

španělský ptáčky.”

Cody se zakuckal pivem, ale Hugh se na Simone usmál stowattovým úsměvem. “To je úžasný. Ráda vaříš?”

“Ne,” řekla a nedodala nic dalšího.

Petr právě v té chvíli přiběhl s gimletem pro mě. Po tom včerejším souboji s Dougem jsem si slibovala, že si na chvíli dám pokoj - aspoň

na pár dní, ale najednou jsem se rozhodla, že mi sklenička přece jen přijde vhod.

Petr se rozhlédl a trochu zamračil. “To už jsme všichni? Tak trochu jsem doufal, že se objeví i Jerome.” Náš šéf s námi zvykl trávit

docela dost času, ale od toho uvěznění se vyhýbal společenským sešlostem.

“Myslím, že má nějakou práci,” řekla jsem. Ve skutečnosti jsem o tom neměla ani páru, ale doufala jsem, že má neurčitá narážka vyvolá u Simone nějakou reakci, ale nic se nestalo.

Petr u kuchyňského stolu prostřel dokonale jako obvykle, včetně cabernet sauvignonu, který se hodil k ovčáckému koláči. Poznamenala jsem, že Guiness by byl lepší, ale zasklil mě.

“Odkud jsi?” zeptala jsem se Simone. “Jseš tady na dovolený, že?”

Přikývla a delikátně zvedla vidličku. Svůj koláč si nakrájela na dokonalé třícentimetrové kousky, což soupeřilo s Petrovou obsedantní kompulzivností. “Jsem z Charlestonu a zůstanu tu asi

týden. Možná i dva, jestli mi to arcidémon dovolí. Seattle je hezké.”

“Slyšel jsem, že v Charlestonu je taky hezky.” Hugh zjevně nevzdal představu, že ji dneska přefikne.

“Založili ho v roce 1670,” poznamenala, jako by mu odpovídala na otázku.

Následovalo stejné ticho. “Tenkrát jsi tam žila?” ptala jsem se pro změnu já.

“Ne.”

Dál jsme už večeřeli potichu, teda aspoň do té doby, než přišel

dezert a Cody se neobrátil ke mně. “Tak co, pomůžeš mi nebo ne?”

Uvažovala jsem, jak se vůbec Simone daří sehnat chlapa a jestli používá i jiná adjektiva než ´hezký´, proto mě Codyho otázka zaskočila. “Cože?”

“S Gabrielle. Včera večer? Ty si to nepamatuješ?”

No jasně. Gabrielle z knihkupectví, která uznává jen gotickou subkulturu a upíry. “Opravdu jsem ti to slíbila?” zeptala jsem se nejistě. Z tý párty si toho nepamatuju nějak moc.

“Ne, ale jestli jseš má kamarádka, měla bys. Kromě toho nejseš snad něco jako odbornice na lásku?”

“Jen pro sebe.”

“A pokud mi paměť slouží,” ozval se Hugh, “ani to není bůhvíco.”

Sjela jsem ho pohledem.

“Musíš mi poradit,” naléhal Cody. “Chci se s ní znovu sejít a potřebuju něco, o čem bych s ní mohl mluvit.”

Včera večer jsem si myslela, že za jeho posedlost Gabriellou může

pití - vážně, existuje vůbec něco, co nejde hodit na alkohol? - ale

pořád se díval jako zamilovaný štěně. Codyho jsem znala už pár let a takovou reakci jsem u něj ještě nikdy neviděla. U Petra sice taky ne,

ale s kamarády jsme se už dávno tajně dohodli, že je prostě asexuální. Kdyby se upíři mohli rozmnožovat, on by se dělil jako améba.

Lámala jsem si hlavu. “O přestávce jsem ji viděla číst The Seattle

Sinner.” “Co je to?”

“Je to místní nezávislý plátek s tématy gotiky, fetišů, hororu a

podobně,” vysvětlil Petr.

Všichni jsme se obrátili a civěli na něj. “Aspoň tak jsem to slyšel,” dodal rychle.

Podívala jsem se zase na Codyho a pokrčila rameny. “Aspoň nějakej

začátek. Máme ho v obchodě.”

“Už jste skončili s těmi nudnými zamilovanými řečmi?” zeptal se najednou nějaký hlas. “Je čas na skutečnou akci.”

Nadskočila jsem, ale hned ucítila známou krystalickou auru, ktera signalizovala přítomnost anděla. Carter se materializoval na jediné prázdné židli u stolu - Petr jich přisunul šest v naději, že se Jerome ukáže. Nejhůř oblečený anděl v Seattle seděl s rukama skříženýma

na prsou a jeho tvář měla typický cynický výraz. Jeho džíny a

flanelová košile vypadaly, jako by je někdo protáhl štěpkovačem, ale

kašmírová pletená čepice, kterou měl naraženou na blond vlasech

po ramena, byla nedotčená. Byl to dárek ode mě a já se nechtě usmála. Když si mě Carter všiml, jeho šedé oči pobaveně zasvítily.

Trávit čas s andělem by se některým pekelným kruhům mohlo zdát divný, ale v naší partě to byla běžná věc. Na Carterovy příchody a odchody jsme byli zvyklí, stejně jako na jeho záhadné - a často nesnesitelné - poznámky. Pro Jeroma byl něco jako nejlepší přítel, nebo aspoň měl k té definici nejblíž a vždycky měl zvláštní zájem o

mě a můj milostný život, ale po nedávném debaklu se Sethem se

trochu stáhl.

Carter byl samozřejmostí pro nás, ale ne pro Simone. Když se

objevil, vykulila modré oči a její tvář se úplně změnila. Naklonila se

nad stůl a jestli se hodně nepletu, výstřih měla o hodně hlubší než při mém příchodu. Podala Carterovi ruku. “Myslím, že jsme se ještě nepotkali. Jsem Simone.”

“Carter,” představil se a pořád vypadal pobaveně.

“Simone je turistka z Charlestonu,” vysvětlovala jsem. “Založili ho v

roce 1670.”

Carterovi zacukalo koutky. “Taky jsem to tak slyšel.”

“Měl by ses k nám přijet podívat,” lákala ho Simone. “Moc ráda bych

ti to tam ukázala. Je tam velmi hezky.”

S Petrem, Codym a Hughem jsme si vyměnili užaslé pohledy.

Simonino fádní chování se nijak dramaticky nezměnilo, ale z ničeho

nic byla o dvě procenta zajímavější. Nebyla Carterem okouzlená stejně jako Cody Gabriellou, jen se snažila anděla sbalit. Tak to ti přeju hodně štěstí, pomyslela jsem si. Na něco takovýho musí mít

sukuba pořádný koule. Jistě, andělé padli kvůli lásce a sexu - Jerome

toho byl živoucím důkazem - a dokonce jednou jsem to viděla i na vlastní oči, ale Carter? Pokud vůbec existoval někdo dokonale

odolný, byl to on. Až na to, že kouřil jako továrenský komín a chlastal

jako duha. Jo, Simone opravdu začala být zajímavější.

“Jasně,” souhlasil Carter. “Vsadím se, že bys mě mohla provést po různých místech, která turisté neznají.”

“Samozřejmě. Víš, u nás máme taky hospodu, kde jednou byl na večeři sám George Washington.”

Protočila jsem oči. Pochybuju, že by Carter neznal Charleston jako svý boty. Carter tady byl už v těch dobách, kdy vzkvétaly a pak upadaly říše jako Babylon nebo Tróje. Jen co já vím, osobně

pomáhal zbourat Sodomu a Gomoru.

“Takže jakou akci jsi to měl na mysli?” ptala jsem se Cartera. I když

ty Simoniny žalostné pokusy o flirtování byly zábavné, přednášek americké historie pro první ročník jsem už měla plný zuby. “Ale ´Už jste někdy…´ hrát nebudu.”

“Bude to něco lepšího.” A pak jen tak z ničeho Carter vyčaroval

Pictionary. A když říkám jen tak z ničeho, myslím to smrtelně vážně.

“Ne,” ohradil se Hugh. “Celá léta jsem strávil zdokonalováním svýho nečitelnýho doktorskýho podpisu a přitom úplně přišel o všechno umělecký nadání.”

“Pictionary přímo miluju,” radovala se Simone.

“Myslím, že mám nějakou práci,” ozvala jsem se. Cítila jsem, že mě někdo plácnul po rameni, ale když jsem se rozhlédla, nikoho jsem neviděla. Až pak mě napadlo, že Roman nejspíš ještě pořád chtěl, abych ho bavila. Povzdechla jsem si. “Ale chvíli ještě můžu zůstat.”

“Skvělý. Tím je to odbyto,” řekl Carter a pak se obrátil k Petrovi. “Máš malířskej stojan?”

Jasně, že měl. Proč, to jsem se ani nesnažila hádat, ale poté, co si koupil robotický vysavač Roomba a VHS přehrávač Betamax, jsem

se naučila přestat vyptávat. Rozdělili jsme se do skupin: já, Cody a

Hugh proti ostatním.

Byla jsem na řadě jako první a vytáhla jsem si kartu s ´Watergate´ (v

překladu ´Vodní brána´). “Ale no tak, vždyť to je směšný.”

“Nefňukej,” pravil Carter s otravně arogantním úsměvem. “Je to jen

náhoda.”

Zapnuli časovač. Namalovala jsem nějaké vlnovky a Cody okamžitě zvolal: “Voda!” To bylo slibný. Pak jsem nakreslila něco, o čem jsem doufala, že vypadá jako zeď a v ní vrata, ale zjevně jsem odvedla až příliš dobrou práci.

“Zeď,” řekl Hugh.

“Dveře,” přidal se Cody.

K vratům jsem přidala pár vertikálních čar, abych zdůraznila jejich důležitost. Po chvíli úvah jsem ještě mezi zeď a vodu přidala znaménko plus, jako že jsou propojený.

“Akvadukt,” řekl Cody.

“Most přes rozbouřený vody,” hádal Hugh. “Panebože,” zasténala jsem.

Vůbec mě nepřekvapilo, že čas vypršel aniž se mým spoluhráčům

povedlo uhodnout, ale ne dřív, než přišli na řadu Hooverova přehrada a protipovodňová hráz. S dalším zasténáním jsem odkráčela ke gauči a šanci dostal druhý tým.

“Watergate,” řekl Carter okamžitě.

Hugh se ke mně nevěřícně obrátil. “Proč jsi prostě nenakreslila bránu?”

Po mně šla Simone a já doufala, že si vytáhne kubánskou raketovou krizi nebo Bohrovy zákony. Zapnuli časovač a ona namalovala kruh a

čáry, které z něj vyzařovaly. “Slunce,” věděl Petr okamžitě. “Správně!” odpověděla.

Zaškaredila jsem se na Cartera. “Podvádíš!” “A ty zase dostáváš na frak,” kontroval.

Hráli jsme ještě hodinu. Můj tým dostával věci jako ´Onkologie´, film

´Ďábel a Daniel Webster´ a ˇVálka v roce 1812´, zatímco jejich

´Srdce´, ´Květina´ a ´Úsměv´. Pak mi ruply nervy a šla jsem domů. U

dveří jsem zaslechla, jak si někdo tesklivě povzdechl rovnou do

mýho ucha. “Teď už se o svou zábavu postarej sám,” zavrčela jsem tiše.

Odešla jsem uprostřed stížností, že nejsem žádnej sportovec a zjistila, že jsem ještě měla štěstí, protože Carter prohlásil, že teď budou hrát Jenga. (54 dřevěných kostek 1,5×2,5×7,5 cm se

nastaví na sebe jako věž a hráči z ní kostky postupně odebírají -

ze stran - tak, aby věž pořád stála. Komu se sesype, prohrál.)

Když jsem jela zpátky do západního Seattle, na silnicích už byl klid, protože bylo pozdě. Když jsem zaparkovala před naším domem, byla jsem ráda, že to dnešní - na tuhle roční dobu nezvyklé - teplo ještě

pořád trvalo. Blízkost vody vzduch sice trochu ochlazovala, ale stejně

to bylo dokonalé. Z náhlého podnětu jsem přešla přes silnici na pláž, která spíš vypadala jako park: samá tráva a jen pár metrů písku. V Seattle bylo jen pár míst, které toho nabízelo víc. Ještě pořád jsem milovala vodu a tiché šumění vln narážejících na břeh. Lehký vánek

mi čechral vlasy a v dálce se třpytila světla. Částečně jsem se sem přestěhovala proto, abych se dostala z Queen Anne a Sethovy pravidelné společnosti, ale taky proto, že oceán mi vždycky

přivolával vzpomínky na mou mladost smrtelnice. Puget Sound se

ani vzdáleně nepodobal teplým vodám Středozemního moře, u kterého jsem vyrostla, ale stejně mě uklidňoval. Samozřejmě, že to byly hořkosladké vzpomínky, ale byl to stejný sklon vlastní jak smrtelníkům, tak nesmrtelným, tíhnout k věcem, které nás můžou rozlítostnit.

Voda byla nádherná, zářila v měsíčním svitu a ve světle luceren z ulice. Dívala jsem se na osvětlený trajekt, směřující k Bainbridge Island a pak se očima vrátila k vlnám pleskajícím přede mnou.

Vypadalo to, jako by tancovaly na nějakou choreografii a lákaly mě, abych se k nim přidala. Malovat jsem moc neuměla, ale nadání na tanec jsem měla odjakživa. Voda mě zvala a já málem slyšela

hudbu, na kterou tancuje. Byla opojná, plná vřelosti a lásky a

slibovala, že mi uleví od té neustálé tupé bolesti v hrudi, které jsem

se nezbavila od té doby, co jsem ztratila Setha…

Až když mi byla voda až k pasu, jsem si uvědomila, co dělám. Mé vysoké podpatky se bořily do písku a třebaže vzduch byl teplý, voda

ani zdaleka a její ledový dotek mě pořádně zábl. Zasněný a

zamlžený svět jsem najednou viděla v ostrém světle, po příjemném tanci, který sliboval pohodu a úlevu, už nezbylo ani památky.

Srdce se mi rozbušilo strachy a rychle jsem se začala vracet, což vůbec nebylo snadný, protože mi vysoké podpatky vadily při chůzi v písku. Nakonec jsem se zula a šla bosa s botama v rukou. Ještě

chvíli jsem se dívala na břeh a divila se, jak moc mě teď děsí. Jak daleko bych zašla? Nevěděla jsem a ani neměla zájem to zjišťovat.

Obrátila jsem se a mazala do bytu, bylo mi jedno, že mi drsný asfalt rozdírá chodidla a cítila se aspoň trochu v bezpečí, až když jsem za sebou zamkla dveře a došla do obýváku. Přišla ke mně Aubrey, očichala mi kotníky a pak z nich začala olizovat slanou vodu, která

na nich ulpěla.

Měla jsem jen jednu skleničku a i tu už před málem dvěmi hodinami, takže alkohol se už dávno metabolizoval. Tohle nebyla žádná iluze opilce - a zjevně ani včerejší náměsíčnost nebo případ, kdy jsem

málem skočila z balkónu. Sedla jsem si na gauč a objala se rukama.

Zdálo se mi, že mě ohrožuje úplně všechno. “Romane, jseš tady?” zeptala jsem se nahlas.

Jedinou odpovědí bylo ticho. Byl pořád se Simone a nejspíš se do

rána nevrátí. Udivilo mě, jak jsem si najednou zoufale přála, aby tu byl. Byt mi připadal osamělý a zlověstný.

Šaty jsem měla celé mokré, tak jsem se převlékla do pohodlného pyžama a rozhodla se, že nebudu spát. Počkám v obýváku na Romana, protože mu musím říct, co se stalo a že mě bude muset hlídat, když budu spát.

Přesto mě kolem čtvrté zmohla únava. Natáhla jsem se na gauči,

kočky se uvelebily vedle mě a já postupně ztrácela přehled o tom, co

jde v televizi. Když jsem se probudila, ráno už pokročilo a slunce mi ohřívalo kůži. Roman pořád nikde. Nebyla jsem schopná na něj

počkat, ale pořád jsem ležela na gauči a pro tuto chvíli to bylo to

nejlepší, v co jsem mohla doufat.

Kapitola 4

Celé dopoledne jsem neklidně čekala na Romana. Přece se jednou musí vrátit domů, aby se vyspal, ne? Jistě, částečně byl vyšší nesmrtelný, od svého andělského rodiče toho hodně zdědil - a

andělé a démoni nemusí spát vůbec. Roman nejspíš taky moc spát

nepotřebuje a pořád vyspává jen proto, že je to pro něj pohodlnější.

Nechala jsem Jeromovi zprávu na mobilu, což skoro nikdy k ničemu nevedlo. Taky jsem si tak trochu přála, abych od Cartera včera neodcházela tak brzy. To pitomý Pictionary mě tak vyvedlo z míry, že jsem úplně zapomněla na svou zkušenost ze zpěvem sirén. Vážně

jsem mu málem napsala, abychom si ten včerejšek zopakovali, ale

zatímco sehnat Jeroma bylo těžký, Cartera přímo nemožný. Mobil neměl a zdálo se, že je až nezřízeně pyšný na to, že se zjevuje v těch nejnečekanějších okamžicích.

Když jsem vyčerpala všechny možnosti, zavolala jsem svému kamarádovi Erikovi. Byl to člověk a měl obchod, který se specializoval na ezoterické a pohanské věci. Často mi pomáhal s

mými prapodivnými nadpřirozenými situacemi a někdy věděl víc než

mí nesmrtelní kamarádi. Když jsem vyťukávala jeho číslo do

obchodu, bezděčně jsem žasla, v jakých kruzích se pohybuje můj život, stejný vzor se opakuje pořád dokola. Nejdřív se stane něco divnýho, pak se marně snažím sehnat svý šéfy a skončím tím, že hledám pomoc u Erika.

“Proč se mi to sakra pořád děje?” bručela jsem, zatímco telefon

zvonil. Takovýho Codyho žádný paranormální síly nepronásledujou a

ani nikoho z ostatních. Zdálo se mi, jako by se zaměřili speciálně na mě. Možná je to prokletí nebo třeba mám jen pořádnou smůlu. Můj

život byl nekončící spirála, ve které se v jednom kuse opakovaly nepříjemné hrozby nesmrtelných - a nešťastné milostné vztahy.

“Haló.”

“Eriku, tady je Georgina.”

“Moc rád vás slyším, slečno Kincaidová,” pronesl uhlazeně jako

obvykle.

“Potřebovala bych vaši pomoc. Zase. Budete u sebe? Ráda bych se

u vás stavila, než půjdu do práce.”

Chvíli bylo ticho a pak s lítostí řekl: “Bohužel si musím něco zařídit a právě zavírám, ale budu tady večer. Kdy končíte?”

“V deset už bych měla být volná.” Měla jsem další večerní směnu. “Pak se později můžeme sejít.”

Bylo mi nanic. Obvykle zavíral kolem pátý. “Ne, ne, to už je příliš pozdě. Co kdybychom to zkusili zítra?”

“Slečno Kincaidová,” řekl tiše, “kdykoliv vás rád uvidím. Opravdu to pro mě není žádný problém.”

Když jsme domluvili, pořád jsem se cítila provinile. Erik zestárnul a v

posteli by měl být tak v deset? V devět? Ale teď už s tím stejně nešlo

nic dělat. Rozhodl se a já věděla, jak je paličatý. Teď už jsem neměla

na práci nic jinýho než čekat a doufat, že se Roman objeví dřív, než budu muset do práce. Protože se to nestalo, prostě jsem mu nechala vzkaz, že s ním musím okamžitě mluvit. Nic lepšího jsem

nevymyslela.

V práci dneska nikdo nechyběl a díkybohu ani neměl kocovinu. Doháněla jsem papírování, což mi poskytlo hodně volného času. Ani nevím, jestli to bylo dobře nebo špatně, ale svou práci jsem

nezpackala, i když jsem přemýšlela pořád dokola o tom samém.

Až těsně před zavřením jsem si všimla, že Seth ještě pořád sedí v kavárně. Maddie měla denní, což znamenalo, že se nemusím dívat

na jejich roztomilé snoubenecké dovádění. Když jsem kolem něj šla,

zachytil můj pohled a navzdory svému přesvědčení jsem si sedla naproti němu.

“Jak to jde?” Když jsem viděla, jak je vyvedený z míry, rázem jsem zapomněla na svou obvyklou milostnou fixaci.

Vztekle poklepal na obrazovku. “Mizerně. Civím na to dvě hodiny a neudělal jsem vůbec nic.” Odmlčel se. “Ne, to není tak docela

pravda. Objednal jsem si tričko z komiksu Wonder Twins a na

YouTube se podíval na pár videí.”

Usmála jsem se a opřela si bradu o ruku. “To zní jako docela úspěšnej pracovní den.”

“No jo, jenže takhle to je už celý týden. Má múza je nevděčná coura, která se na mě vykašle, protože má nějaký vlastní plány.”

“Na tebe je to docela rekord,” poznamenala jsem. Když jsme spolu chodili, občas míval spisovatelský blok, ale nikdy netrval dýl než pár dní. “Kdy máš termín?”

“Ještě mám dost času, ale přesto…” povzdechl si. “Nesnáším, když

se takhle zaseknu. Když nepíšu, vůbec nevím, co si počít s volným časem.”

Měla jsem na jazyku, že by se měl zabývat předsvatebními

přípravami, ale pak jsem si to rozmyslela a držela se lehčích témat. “Možná, že je právě čas, aby sis našel nějakého koníčka. Co tak šerm? Nebo origami?”

Na rtech se mu objevil pro něj tak typický zasněný úsměv. “Jednou jsem zkoušel háčkovat předložky.”

“To snad ne.”

“Ale jo. Víš vůbec, jak je to těžký?”

“Vlastně je to docela snadný,” řekla jsem a snažila se nesmát nahlas. “Abys věděl, dělají to už i děcka. Tvý neteře nejspíš taky.”

“Asi jo, ale ty se vůbec nesnažíš, abych se cítil líp.” Ale ty krásné hnědé oči byly pobavené. Chvíli jsem se do nich dívala, moc se mi

líbilo, jak jsou chvílemi jantarové, ale pak jsem se probrala ze svého milostného roztoužení. “Ještě pořád bys mohl tancovat,” škádlila

jsem ho rozpustile.

To se rozesmál už i on. “Myslím, že už jsme dokázali, že je to

marný.” Dvakrát jsem se snažila ho naučit, jak na to - swing a salsu -

ale s katastrofálními výsledky, protože Sethův talent byl v jeho hlavě,

ne v těle. Po další úvaze mi došlo, že to není tak docela pravda.

“Možná jsi ještě nenašel ten správnej.” Už jsem se zubila docela

otevřeně.

“Co ještě zbývá? Irské tance? Čtverylka? A o džezu mi radši ani nemluv. Když jsem viděl muzikál Newsies, traumatizovalo mě to na nějakých pět let.”

“To je drsný. Nejspíš bys měl nosit trička s džezovými tanečníky. Vsadím se, že někde určitě máš tričko ´Dancing Queen´.” Na tom

dnešním byl Chuck Norris. “Jedině že bys stál o větší rozmanitost. Ti,

co tancují čtverylku, mívají docela hezký kostýmy.”

Podrážděně zavrtěl hlavou. “Ani nápad. Taneční úbory nechám tobě.

A ´Dancing Queen´ nemám - i když jedna Abba by tam byla. Řek bych, že tričko ´Dancing Queen´ by se stejně hodilo spíš pro tebe

než pro mě.” Jeho pohled se přemístil od mé tváře na to, co bylo nad stolem vidět z mého těla. “I teď vypadáš, jako bys právě šla

tancovat.”

Začala jsem cítit, jak pod jeho pohledem rudnu a rychle využila proměňování, abych to utajila. V tom nezvykle teplém počasí se daly nosit letní šaty a já dnes na sobě jedny takové měla. Byly nabrané už

od výstřihu, krémové barvy a měly výstřih, který se snad hodil pro manažerky, ale spíš ani ne. Nevrhal na mě zamilované pohledy nebo něco takového, ale už dávno jsem zjistila, jak Seth na sobě nedává

znát emoce. Dumala jsem, co se mu honí hlavou. Prostě jen

estetický obdiv? Touha? Nesouhlas, protože ten výstřih není vhodný

do zaměstnání?

“V těchle starých hadrech?” otázala jsem se rozmarně a cítila se neklidně, i když jsem nevěděla, proč.

“Tu barvu jsi měla na sobě, když jsme se seznámili.” Najednou vypadal rozpačitě. “Ani nevím, proč si to pamatuju.”

“Právě, že nepamatuješ. Byla to fialová.” Teď jsem pro změnu rudla proto, že si to já pamatuju.

Moc roztomile se zamračil. “Vážně? No jo, řek bych, že jo. Fialové tílko a květovanou sukni.”

Každou maličkost. Kdyby se zmínil, že jsem na sobě měla bundu z hadí kůže, omdlela bych. Přesto jsem měla pocit, že si to doopravdy pamatuje. Možná i jaký jsem měla boty a zřejmě i účes. Trapné ticho

bylo čím dál delší. Sice jsem zabránila tomu, abych zčervenala ve

tváři, ale stejně mi bylo pořádně horko a jen polovina z toho byla

touha. To druhé bylo něco jiného - sladší a hlubší. Odkašlala jsem si.

“O čem je ta kniha? O Cadyové a O´Neillovi, že?”

Přikývl, vděčný za změnu tématu. “Jo a jako obvykle samá tajemství, intriky, sexuální napětí a život ohrožující situace.” Zaváhal. “Bude poslední.”

“Cože?!” cítila jsem, jak mi padá brada. Jakékoliv milostné pocity,

které ve mně vířily, se rázem odsunuli dozadu na studenější plotnu. “Chceš říct, že s tou sérií končíš?” Seth za své kariéry napsal hodně příběhů s tajemstvím, ale série o Cadyové a O´Neillovi - neohrožené dvojici umělců a archeologů - byla jeho vlajkovou lodí. “Proč?”

Pokrčil rameny a zase se zadíval na obrazovku počítače. “Protože už

je nejvyšší čas.”

“A jak si chceš dál vydělávat na živobytí?”

Podíval se na mě a ironicky se usmál. “Georgino, napsal jsem další knihy, které nejsou o nich. Kromě toho - to si vážně myslíš, že mí fandové ve mne nemají dost víry, aby si oblíbili jinou sérii?”

“Ale mají,” řekla jsem tiše. “Půjdeme s tebou kamkoliv.” Měla jsem říct ´oni´ půjdou, ale už bylo pozdě.

“To doufám.” Na chvíli odvrátil pohled. Když zvedl oči, viděla jsem v nich jiskřičku vzrušení. “Ale já bych teď opravdu rád dělal něco

nového. Dostal jsem nápad - a je opravdu skvělej. Víš, moc rád bych

se do toho dal.”

Věděla jsem. Mnohokrát jsem viděla, že když se ponoří do knihy, ztrácí pojem o skutečném světě,. Napadlo mě, jestli to tenhle nový projekt, kterým byl tak nadšený, všechno ještě zhorší.

“Takže jsi už přišel na to, jak skončí Cadyová a O´Neill?”

“Ne.” Jeho výraz potemněl. “A to je problém. Nevím, jak to skončí.” Najednou jsem si nebyla jistá, jestli ještě pořád mluví o knihách.

Naše pohledy se opět setkaly a ať už mělo následovat cokoliv,

přerušila to Beth, která se objevila vedle mě. “Georgino, přišel za tebou nějaký kamarád.”

Srdce mi poskočilo. Roman si přečetl můj vzkaz. Potřebovala jsem radu, co si počít s tím děsivým zpěvem sirén a bylo to to jediné, co

mě dokázalo odvést od Setha. Vyskočila jsem z židle a na Setha vrhla omluvný pohled. “Už musím jít.”

Přikývl, v očích nějaké nedefinovatelné trápení, které teď pro změnu začalo dělat starosti mně. Možná na sobě nedával znát emoce, ale já byla obvykle docela slušný čtenář. “To nic.” Byla ta záhadná emoce nostalgie?

Už jsem se tím dál nemohla zabývat, Roman byl důležitější. Brala jsem schody po dvou a už se nemohla dočkat, až ho uvidím. Ale když jsem dorazila k pokladnám, kde podle Beth na mě měl ten kamarád čekat, nebyl to Roman, ale Cody.

Nebo jsem si to aspoň myslela.

Chvíli mi trvalo, než jsem ho poznala. Byl celý v černém - a nejen

džíny a tričko. Mluvíme tu o plné parádě: kožená bunda, boty s

kovovými špičkami a - fuj - tričko ze síťoviny. Ve světlých vlasech měl černé pruhy, výrazné černé linky na víčkách a černá rtěnka na bílé

pleti tomu nasadily korunu. Úplně jsem ztratila řeč, tak jsem ho

prostě popadla za paži a táhla ho do svýho kanclu dřív, než ho uvidí ještě někdo další.

“Co to sakra vyvádíš?” Slunce právě zapadlo, což znamenalo, že musel zdvojnásobit svou rychlost, aby tady byl tak brzy.

“Přišel jsem za Gabrielle,” vysvětloval a vrhl úzkostný pohled na mý dveře. “Kde je? Chtěl jsem to stihnout než zavřete.”

“Dnes nemá večerní šichtu.” Zesmutněl, ale stejně jsem musela dodat: “A upřímně si myslím, že to je jen dobře.”

“Proč? Petr má jedno číslo The Seattle Sinner a když si ho přečetl, mysleli jsme, že takhle si získám její pozornost. Pomohl mi s oblečením.”

“No moment. Petr má číslo… to je jedno. Vůbec to nechci vědět.

Určitě bys si získal její pozornost, to mi věř, ale nejsem si jistá, jestli

by to byl právě ten typ pozornosti, o který stojíš.”

Cody ukázal na svou garderobu. “Ale ona se přece zajímá o gotickou scénu a sama jsi říkala, že se obléká jen do černého.”

“To jo,” přiznala jsem. “Ale ty vypadáš… prostě jsi to přepísk. Lidi jako ona si vždycky dávají pozor na ty, co to přehánějí. Příliš se snažíš a to by ji mohlo spíš odradit.”

Povzdechl si a sklíčeně se sesypal na židli u mého stolu. “Tak co mám dělat? Ten časopis byl mý jediný vodítko.”

“No, pro začátek už nikdy nedovol Petrovi, aby tě oblíkal. Vůbec

nikdy. A pokud jde o ten zbytek… sama nevím. Trochu se poptám a uvidím, co dalšího zjistím. Jen si, prosím tě, tuhle šílenost na sebe už nikdy neber.”

“Tak jo,” souhlasil.

Právě v tu chvíli strčil dovnitř hlavu Doug. Dnes neměl večerní

směnu, takže mě to trochu překvapilo, ale ani zdaleka jsem nebyla

tak vyjevená jako on.

“Hele, Kincaidová, mám dotaz ohledně rozvr-Kristova noho! Co je

tohle?”

“To je Cody,” sdělila jsem mu.

Doug opatrně vešel do kanceláře a podíval se Codymu do tváře. “Zatraceně, vážně je to on. Myslel jsem že to je duch Gene Simmonse.”

“Gene Simmons není mrtvý,” odpověděl Cody.

“Cody se snaží udělat dojem na Gabrielle,” vysvětlila jsem. Doug otevřel pusu, docela jistě chtěl poznamenat něco o tom, že je to

nemožné, ale já zvedla ruku, abych ho zastavila. “Jo, já vím. Co bys rád?”

Doug si potřeboval prohodit nějaké směny a Cody, když neměl u sebe dámu svého srdce, se rozhodl odejít. Pustila jsem ho ven zadními dveřmi, protože jsem v obchodě nechtěla vyvolat paniku. Když jsme dali rozvrh do pořádku, ještě chvíli jsme s Dougem

klábosili o situaci Codyho a Gabrielle. Netrvalo dlouho a ztratila jsem

pojem o čase, takže hlášení o tom, že zavíráme, jsem slyšela až

přes interkom. Doug se rychle rozloučil - napůl v obavách, že kdyby zůstal, zapřáhla bych ho do práce - a já se vydala dodělat své vlastní povinnosti. Má schůzka s Erikem se blížila a já cítila směs vzrušení a obav.

Hodinu poté, co jsme zamkli, začali kolegové odcházet. Ještě naposledy jsem se prošla po obchodě a zjistila, že Seth pořád ještě sedí v kavárně. Žádnej div. Mí spolupracovníci se nikdy nedokázali přimět k tomu, aby ho vyhodili, dokonce jednou ho tady omylem

zamkli a on pak spustil alarm. Šla jsem k jeho stolu a všimla si

uchvácený výraz v jeho tváři, zatím co jeho prsty tančily po

klávesnici. “Hele, Mortensene, nemusíš sice jít domů, ale tady taky nemůžeš zůstat.”

Trvalo málem třicet vteřin, než vzhlédl a dokonce i pak vypadal překvapený, že mě vidí. “Aha.”

Cítila jsem, jak mi na rtech pohrává úsměv. Byla to absolutně dokonalá ukázka Sethových způsobů. “Už je zavřeno a je čas jít.”

Rozhlédl se kolem sebe, všiml si tmu za okny a prázdný obchod. “No tohle! Promiň. Ani jsem si toho nevšim.”

“Mám to brát tak, že se tvá múza vrátila?”

“Ano.”

“Takže teď už víš, jak to dopadne?” “Ne. Ještě ne.”

Šla jsem se Sethem k zadním dveřím a než jsem se odporoučela, nastavila jsem alarm. Rozloučil se se mnou a jestli ke mně dřív cítil nějakou zasněnou náklonnost, teď už byla pryč, protože jeho srdce

už patřilo jeho postavám. Když jsme byli spolu, musela jsem se s tím smířit a teď, když jsem se dívala, jak jde ulicí, jsem se rozhodla, že to

tak bylo správné. Psaní bylo podstatnou součástí Sethova života.

Nechala jsem svou vlastní zasněnou náklonnost být a jela na sever

do Erikova obchodu. Pořád mi bylo líto, že se se mnou musí sejít tak pozdě, ale světla u něj zářila do noci. Vevnitř byla stejná hudba a

stejně silná vůně kadidla jako při běžné otevírací době. Když jsem se

rozhlédla, hned jsem ho neviděla a až po chvíli jsem si všimla, že klečí vedle nějakých knih o čtení z dlaně.

“Ahoj, Eriku.”

“Slečno Kincaidová.”

Začal se zvedat, ale šlo mu to těžce a pomalu, a když se konečně

obrátil čelem ke mně, snědou tvář měl mnohem vychrtlejší, než když jsem ho viděla naposledy. Instinktivně jsem se k němu chtěla rozběhnout a podepřít ho, ale měla jsem pocit, že by se mu to

nelíbilo. Přesto jsem se musela zeptat na to, co už tak bylo zjevné.

“Jste v pořádku? Nejste nemocný?”

Vlídně se na mě usmál a vykročil - pomalu - k hlavnímu pultu. “Je to

jen nachlazení. Trvá to o něco déle, než jsem byl zvyklý, ale není to

tak hrozné.”

Tím jsem si vůbec nebyla jistá. Erika jsem znala už hodně dlouho… vlastně si ani nepamatuju, kolik let. U smrtelníků se mi to stávalo

pořád - v jednu chvíli vypadají mladí a zdraví a v další jsou staří a

umírají, ale to neznamenalo, že by mě to trápilo míň. Jedním z důvodů, proč se Seth se mnou rozešel, bylo ušetřit mě bolesti z

takové ztráty, protože jsem se starostmi o jeho přežití stávala čím dál paranoidnější.

Teď, sleduje Erika, jsem se cítila ještě hůř za to, že se tady kvůli mně zdržel tak dlouho. Taky mě mnohem víc trápilo to, že jsem si

uvědomila, že za ním chodím, jen když něco potřebuju. Naposledy

jsem ho viděla před měsíci, když Jeroma uvěznili. Tenkrát jsem u

Erika taky hledala pomoc a od té doby jsem se tu ani neukázala. “Dáte si čaj?” nabídl mi jako vždycky.

“Ne, ne, nechcí vás zdržovat ještě víc.” Opřela jsem se o pult a

ulevilo se mi, když si sedl na židli. “Jen se vás potřebuju zeptat na

pár věcí. Stalo se něco zvláštního.” Když ze mě ta slova vypadla,

málem jsem se zasmála. Tohle byl můj obvyklý úvodní proslov. Zase

se mi vybavila myšlenka na to, jak se můj život pořád dokola

opakuje. Popsala jsem mu podivná setkání s tou neznámou sílou, on

mě pozorně poslouchal a při tom se mračil.

“Nerad vám to říkám,” řekl, když jsem skončila, “ale tomu popisu odpovídá víc možností.”

“Ne že by mě to překvapilo,” zabručela jsem, čím jsem komentovala spíš svůj život než jeho schopnosti.

“Skutečnost, že to ten váš… é… kamarád nedokáže identifikovat, je

zajímavá.” Erik byl jedním z toho mála lidí, kteří věděli, že Roman je

v Seattle. Erik nebyl zapletený do nebesko-pekelné politiky a rozhodně neroznášel klepy. “Nicméně nemá všechny schopnosti,

které mají jeho příbuzní. Zřejmě jste nemluvila se žádným vyšším nesmrtelným?”

Zavrtěla jsem hlavou. “Ne. Jako obvykle je nedokážu sehnat, ale myslím, že s Jeromem se brzy sejdu.” Nejspíš přijde zkontrolovat Romana. “Takže pak uvidíme.”

“Omlouvám se, že nemám žádné přesvědčivé odpovědi. Zdá se, že pro vás je nikdy nemám.”

“Ze začátku ne, ale ke konci je to jinak. Ten vzorec se pořád

opakuje.” “Ano?”

“To nic,” řekla jsem a povzdechla si. “Jen mám někdy pocit, že se mi stejné věci dějí pořád dokola. Jako třeba teď s těmi sirénami. Proč

právě já? Loni jsem taky byla pořád něčeho terčem. Proč se to v jednom kuse stává jenom mně?”

Erik si mě chvíli prohlížel. “Existují lidé, kolem kterých se stále pohybují nadpřirozené síly a bytosti. Zdá se, že jste jednou z nich.”

“Ale proč?” Dětinský tón mého hlasu mě překvapil. “Jsem jen obyčejná sukuba, jakých je dvanáct do tuctu. A proč právě teď, od loňska?” Byl to ten nejkrutější vtip na světě, protože všechny ty

maléry s nadpřirozenem začaly současně s mými milostnými patáliemi. Jako by mi jedno trápení nestačilo.

“To nevím,” přiznal Erik. “Věci se mění. Nevidíme, jak se síly přeskupují.” Odmlčel se a zakašlal. Trhla jsem sebou. Jak to vlastně

je s tím jeho zdravím? “Zase mám pocit, že vám nejsem k ničemu.”

Natáhla jsem se a jemně mu stiskla rameno. “To v žádném případě.

Pro mě máte obrovskou cenu. Vůbec nevím, co bych všechny ty roky bez vás dělala.” Vydělalo mi to úsměv. Chtěla jsem, aby se čím dřív dostal do postele, takže jsem popadla kabelku a měla se k odchodu. Když jsem mířila ke dveřím, najednou se ozval.

“Slečno Kincaidová.”

Ohlédla jsem se. “Ano?”

“Mluvíte někdy s panem Mortensenem?”

Ta otázka mě překvapila. Erika udivovalo, že jsem se Sethem

chodila, obdivoval svazek mezi člověkem a sukubou, i když tím nebyl

tak neskonale posedlý jako Carter.

“Jistě. Občas.” Vybavila se mi má odpolední debata se Sethem, její nenucenost a srdečnost.

“Bývají to přátelské rozmluvy?”

“Víceméně.” Když za překážku v přátelském pokecu nebudu považovat nastávající sňatek.

“To je dobře. V takových situacích to nebývá běžné.” “Jo, já vím. I když-” kousla jsem si do jazyka.

Erik naklonil hlavu a zvědavě se na mě díval. “I když co?”

“Bavíme se přátelsky, ale někdy…. je to celou tou situací kolem něj. Mám pocit, že se má duše rozdělila na dvě části.”

“To je pochopitelné.” Soucitně se na mě díval a já na tvářích cítila slzy. “Omlovám se, že jsem s tím začal. Byl jsem jen zvědavý.”

Ujistila jsem ho, že se nic nestalo a znovu se rozloučila. Zmínka o

Sethovi a o časech, kdy jsme spolu chodili, mě rozlítostnila. Vracela jsem se do západního Seattle celá nešťastná, že zítra budu pomáhat

s jeho svatbou a utrápená starostmi o nemocného Erika. Ale i když

mě ty myšlenky hodně tížily, jen co jsem vešla do obýváku, okamžitě

mi vylítly z hlavy.

“Romane!”

Seděl na gauči jako posledně, ale tentokrát pojídal zapečené kuře. Televize byla puštěná, ale nezdálo se, že by se na ni díval a když ke mně vzhlédl, po jeho běžném pobaveném škádlivém výrazu nebylo

ani památky. Tvářil se pochmurně, dokonce ustaraně.

“Čekala jsem, kdy se vrátíš,” zvolala jsem a hodila kabelku i s klíčemi

na podlahu. “Nebudeš věřit, co se stalo.”

Roman si povzdechl. “Ne, to ty nebudeš věřit, co se stalo.”

“Ano, ale tohle je-”

Zvedl ruku, aby mě přerušil. “Nech mě to říct, jinak se z toho zblázním.”

Spolkla jsem netrpělivost. “Tak jo, už mlčím. Má to něco společnýho

se Simone?”

Přikývl. “Jo. Včera jsem ji sledoval do kavárny s nepřetržitým provozem, říkají tomu Rajka.” Opatrně si mě prohlížel. “Znáš to tam?”

Cítila jsem, že se začínám mračit. “Jo… je to v Queen Anne, od Emerald City hned za rohem. Co tam dělala? Chci říct až na to, že tam přišla na kafe.”

Roman zvážněl a - pokud se nemýlím - zatvářil se soucitně. “Šla tam

lovit chlapa. Setha.”

Kapitola 5

Zírala jsem na něj a svět se na chvíli zastavil. “No moment… Seth tam měl rande se Simone?”

Roman zavrtěl hlavou. “To bych neřek. Spíš to vypadalo, že to ona

po něm pátrá. Když se tam objevila, zdálo se, že Seth tam už nějakou dobu pracuje.”

“Co bylo pak?” Mluvila jsem velmi, velmi tiše.

“Pak šla k němu a nesměle se představila jako fanoušek. Řekla, že

ho poznala podle jeho webstránky. Vtělená stydlivá koketa.”

“A pak?”

“Prý lituje, že s sebou nemá knihu, aby jí ji mohl podepsat a zeptala

se, jestli by se jí místo toho nepodepsal jen na papír. Řekl, že klidně

a tak si sedla k němu. V jednom kuse se omlouvala, že ho obtěžuje,

ale že má pár otázek a doufá, že mu nebude příliš vadit, jestli chvilku zůstane.”

Až teď jsem si všimla, že mám zaťaté pěsti. Zhluboka jsem se

nadechla a rozevřela ruce. “Seth nemívá ve zvyku takhle navazovat rozhovor s neznámými lidmi. Bývá mu to děsně nepříjemný.”

“To jo,” souhlasil Roman. “Opravdu je tak společensky nemožnej, jak říkáš.” Ironie v Romanově hlasu se mi vůbec nazamlouvala. Ti dva

kdysi soupeřili o mou lásku a Roman to zjevně ještě nepřekousl.

Kromě toho se cítil nadřazený, protože když chtěl, dokázal být hodně charismatický. “Ale ona odvedla dokonalou práci, když se chovala

jako nervózní stydlivka. Myslím, že jeho to uklidnilo.”

“Takže si k němu sedla?”

“Jo… a zůstala asi půl hodiny.”

“Cože?!” zaječela jsem. Dřímající Godiva nad těmi decibely prudce zvedla hlavu. “Snažila se ho svést?”

Roman to chvíli zvažoval. “Ne běžným způsobem a ani nebyla tak nudná jako obvykle. Ale cítil se s ní natolik v pohodě, že se uvolnil a zdálo se, že si s ní povídá docela rád. Nebalila ho otevřeně a ani on nevypadal, že by měl chuť na ni skočit. Byla to jen… ani nevím.

Docela příjemná konverzace, i když občas utrousila některé z těch

poznámek, které nám tak lezly na nervy.” Odmlčel se. “Jo, a byla za

brunetu.”

To mě mrzelo víc než by nejspíš mělo. “A pak ji poslal do háje, ne?”

“Ne. Objevila se Maddie a on s ní odešel - ale nejdřív řekl Simone, že

je rád, že se seznámili.”

Taková ironie. Nikdy v životě by mě nenapadlo, že se mi tak uleví,

když přijde Maddie a odveze Setha domů. Taky jsem si ani na chvíli

nepomyslela, že oddanost k ní mu může zabránit, aby podlehl kouzlu jiné ženy.

Se znovu zaťatými pěstmi jsem popošla k Romanovi. Ne proto, že bych si to chtěla rozdat s poslem špatných zpráv, jen jsem byla

vzteklá až na půdu. “Co to sakra je? Jakou podělanou hru to hraje?”

Povzdechl si. “Nemám ani páru. Možná, že žádnou. Kafe má ráda, rozhodně jsem ji už viděl, že si ho kupovala. Možná se tam zatoulala

jen náhodou a napadlo ji, že by to mohl být dobrý úlovek. I když jen

Bůh ví, proč si to myslela.”

Nevšímala jsem si to špičkování. “Ale no tak, přece nejseš takovej pitomec. Vážně si myslíš, že ve velkoměstě, jako je Seattle, kde je chlapů jako máku, jen tak náhodou začne balit mýho ex? Víš stejně dobře jako já, že tolik náhody ani na celým světě nenajdeš.”

“Máš recht,” připustil a zbytky od večeře položil na konferenční stolek. Kočky se na to okamžitě vrhly.

“Mohl bys s tím už konečně přestat?” vyjela jsem na něj. “Takový věci by neměly jíst.”

“Nevylívej si vztek na mně.” Ale vstal a talíř odnesl do kuchyně. Když

se vrátil, skřížil si ramena na hrudi a postavil se přede mě. “Koukej, s temi náhodami máš nejspíš pravdu. Je opravdu divný, že se zaměřila

na Setha, ale ber v úvahu i tohle: už tě někdy napadlo, že na světě

jsou i důležitější věci než tvůj bejvalej? Abys věděla, Jeromova teorie

mi dává větší smysl. Peklo ho nechalo na jeho původním místě, ale

to naznamená, že se celý incident jen tak přehlídne. Závistivců je tam jak naseto, proto ji poslali, aby zhodnotila situaci a tak je teď tady.”

“Až na to, že nehodnotí vůbec nic, snad kromě schopností mých kamarádů hrát Pictionary!”

“Mělas je vidět, když hráli Jenga.”

“Přestaň si z toho dělat srandu. Musím zjistit, co má za lubem. Až ji půjdeš zase šmírovat, vezmeš mě s sebou.”

Zvedl obočí. “To je děsivá představa.” “Budu neviditelná.”

“I tak bude cítit tvou auru.”

“Dokážeš ji utajit. Aspoň kdysi jsi mi řekl, že by to šlo. Mluvils

pravdu?”

Roman se ušklíbl. Předtím, než to mezi námi doslova vybouchlo, mě požádal, abych s ním utekla a slíbil, že mě schová před vyššími nesmrtelnými.

“Ano,” přiznal. “Jen si myslím, že se ženeš do průseru.”

“A co takovýho podle tebe riskuju?”

“Celkem dost. Je jedno, jestli jde o Setha nebo Jeroma, ale zjevně se něco děje. Zapleť se do toho a klidně můžeš přijít o kejhák. Nechci,

aby se ti to stalo.”

“Odkdy tě zajímá, co se mnou bude?” ptala jsem se nevěřícně. “Od tý doby, co tady mám zadarmo podnájem.” A s tím se

zneviditelnil a zmizela i jeho aura.

“Zbabělče!” zařvala jsem, ale jedinou odpovědí byly dveře od bytu, které se otevřely a pak zase zavřely. Už to byl ztracenej případ a došlo mi, že jsem zase propásla šanci promluvit si o těch divných zkušenostech z posledních pár dní.

Celou noc jsem sebou házela na posteli, ale nemělo to nic

společnýho s mým strachem, že skočím z balkónu do Puget Soundu. Byla jsem zuřivá jako ďas, dílem na Simone, že se lepí na Setha,

dílem na Romana, že se na mě vykašlal. Když jsem ráno vstala, s úlevou jsem si uvědomila, že nepotřebuju Romana, abych to Simone spočítala. Klidně se do toho můžu pustit na vlastní pěst.

Ale nebylo to tak jednoduchý. Za prvé jsem nevěděla, kde je Simone. Nejlogičtější místo, kde začít, bylo nejspíš v jejím hotelu, i když

většina sukub - i tak fádních, jako je ona - se tam moc nepoflakuje.

Jen když si narazily chlapa - a upřímně bych do něčeho podobnýho vpadla celkem nerada. Navíc než začnu honit tu potvoru, budu ještě muset dodržet jeden malý slib.

Maddie.

Litovala jsem svého rozhodnutí jít s ní nakupovat v tu samou chvíli,

co mi to vylítlo z pusy, ale přesto když jsem včera seděla se Sethem, nějak se mi ty pocity povedlo zablokovat. Myslí se mi mihla jen

kratičká připomínka jejich svatby a hned to zase bylo pryč. Zbytek

času jsme se smáli a povídali si, jako by na celým širým světě nebyla jediná Maddie, ale když jsem mířila do knihkupectví, kde jsme se my

dvě měly sejít, zase jsem si musela uvědomit realitu. Seth už mi nepatřil.

Samozřejmě nepatřil ani Simone, ale s ní se vypořádám později.

Maddie na mě čekala dole, ale vymluvila jsem se, že potřebuju kafe, abych se mohla přihnat do kavárny a zjistit, jestli tam Simone nečíhá. Bylo by jedno, jak by vypadala, poznala bych ji podle aury, přesto

když jsem čekala v řadě na svý moka s bílou čokoládou, necítila jsem žádnýho nesmrtelnýho. Seth tam seděl ponořený v práci a

dokonce si mě ani nevšiml. Zjevně jeho múza makala jako o závod.

Dala jsem mu pokoj a zase seběhla dolů k Maddie. Vytasila se se seznamem obchodů, který měl osm položek. Většinou to byly

obchody s oblečením a moc se mi nezdálo, že bychom to stačily oběhnout, než budeme muset jít do práce. Ona byla optimističtější,

ale to pro ni bylo typický.

“Nemá smysl dělat si starosti už dopředu. Budeme je brát jeden po druhým a uvidíme, kam dojdeme. Kromě toho těch pár posledních jsou pekárny a určitě se nenacpeme dortů dřív, než si vyzkoušíme šaty.”

“Mluv za sebe.” Vklouzla jsem na sedadlo spolujezdce. “Já nebudu zkoušet žádný šaty.”

Ironicky se uculila. “Vážně? Budeš má družička, copak si to nepamatuješ? Mluvily jsem o tom na večírku.”

“Ne,” odmítla jsem okamžitě. “Ten večer jsem napovídala a udělala spoustu kravin, ale s tímhle jsem nikdy nesouhlasila. Takže si to

určitě pamatuju.”

Maddie měla ještě pořád dobrou náladu, i když z jejích dalších slov bylo jasné, že se jí to trochu dotklo. “Proč s tím děláš takový ciráty? Proč nechceš být družička? Přece víš, že bych tě nikdy neoblékla do

něčeho hrozného.”

Proč? Přemýšlela jsem, jak jí odpovědět, zatímco se zařazovala do

provozu. Protože jsem zamilovaná do tvýho budoucího manžela, ale

tohle bych jí samozřejmě nikdy neřekla a tak jsem mlčela. Zjevně jí to nedělalo dobře, protože to cítila jako pohrdání naším přátelstvím.

“Prostě jen nemám ráda, jak se všechno kolem svateb… é… přehání,

o sto šest se plánuje a dělá věda z každý prkotiny. Radši bych jen seděla mezi ostatními a dívala se na tebe, jak jdeš k oltáři.” No, abych pravdu řekla, tohle bylo to poslední, o co bych stála.

“Vážně?” Maddie se zamračila, ale naštěstí ji to víc překvapilo než zklamalo. “Vždycky jsi byla super v plánování i těch nejmenších maličkostí. Myslela jsem si, že tě to baví.”

Trefila to. Právě kvůli tomu jsem byla tak dobrý manažer. “Jo, tak trochu… ale pak na svatební hostině, kdy se namazaní chlapi vrhnou

na družičky, vždyť to znáš. Myslí si, že zoufale někoho potřebujeme,

protože jako družičky zjevně nejsme vdaný.” Což v mým případě vůbec nebylo daleko od pravdy.

Maddie se zase začala usmívat. “Tak mizerný výmluvy jsem ještě neslyšela.”

To vážně byly, ale dokud jsme nedojely na místo, už o tom

nemluvila.

Když Maddie neuspěla s vlastním výběrem svatebních šatů, s

důvěrou se teď na mě obrátila, abych to zařídila za ni. Nestalo se to poprvé a já zjistila, že jsem do role poradce vklouzla docela snadno.

Vlastně dokud jsem se dokázala zabývat objektivními věcmi celého procesu - lichotivý střih, barvy a tak dál - bylo snadný odblokovat výsledný obrázek jí a Setha.

Prodavačky v těch obchodech rychle zjistily, kdo je tady šéf, přestaly nám vnucovat své rady a prostě jen přinášely ty šaty, o které jsem požádala. Důkladně jsem si Maddie prohlédla v každých z nich a

držela se svých vysokých standardů. V tomhle byznysu je

konkurence obrovská a my si mohly dovolit být vybíravé.

“Tyhle ti seknou,” řekla jsem ve třetím obchodě v pořadí. Živůtek byl jako korzet, v pase se zužovaly a neměly nabranou sukni. V

krinolínách měla opticky širší boky, ale to zřejmě nikomu nedocházelo. Na tenhle typ sukní musíte být vysocí a hubení, ne nízcí a baculatí jako Maddie.

Obdivovala se v zrcadle, na tváři výraz příjemného překvapení.

Pořád ještě ji přitahovaly ty, které pro ni nebyly vhodné a tyhle šaty byly první z těch, které jsem jí vybrala, co se jí doopravdy líbily.

Horlivá prodavačka si zapsala kód těch šatů, Maddie se vypravila k

šatně, aby si zkusila ještě i ty ostatní a pak se její pohled zastavil na figuríně. “Georgino, vím, cos říkala, ale tyhle si prostě musíš zkusit,” žadonila.

Sledovala jsem její pohled. Šaty byly z fialové látky, padavé a sexy, dlouhé až na zem a nahoře se vázaly kolem krku. Tu barvu jsi měla

na sobě, když jsme se seznámili.

Odvrátila jsem pohled. “Šaty pro družičku by měly být o hodně ošklivější.”

“Na tobě se budou skvěle vyjímat. Vlastně na tobě všechno vypadá skvěle,” dodala a zavrtěla hlavou. “Kromě toho je budeš moct nosit i později, na večírky a tak.”

To byla pravda. Neřvalo z nich na kilometr, že jsou pro družičku, žádnej taft ani oranžová barva. Než jsem se mohla dál hádat, prodavačka je už nesla, s tou záhadnou schopností, které prodavačky mívají, celkem dobře odhadla mou velikost.

A tak jsem si neochotně ty šaty zkusila, zatímco Maddie na sebe navlékala další v pořadí. Velikost mi zase až tak úplně neseděla, ale

s trochou proměňování jsem je upravila tam, kde bylo třeba. Maddie měla pravdu, vážně na mně vypadaly dobře a když jsem v nich vyšla

z šatny, brala jako hotovou věc, že si je koupím - vlastně že mi je koupí ona - a obléknu si je na její svatbu. Prodavačka, která se chopila příležitosti a možná mi jen chtěla vrátit mé diktátorské

způsoby, mi ´ochotně´ přinesla další dvoje šaty, abych si je zkusila, zatímco budu čekat na Maddie. Maddie tvrdila, že nedokáže snést

pomyšlení, že na ni musím čekat a mezitím nemám co dělat, takže

jsem si je s nechutí vzala do šatny. I tyhle vypadaly dobře, ale ne tak moc jako ty fialové.

Vracela jsem je prodavačce, když se mi pohled na něčem zachytil.

Byly to svatební šaty ze zářivého hustě tkaného těžkého hedvábného saténu slonovinové barvy. Živůtek byl vypasovaný a sukně nabraná, naskládaná do drobounkých záhybů. Jen jsem zírala. Na Maddie by

to byla hotová hrůza, ale na mně…

“Chcete si je zkusit?” zeptala se prodavačka potutelně. Něco mi říkalo, že družičky, které si potají zkoušejí šaty pro nevěsty, tady

nebyly žádnou vzácností. Závistivý postoj to-nejsem-já-kdo-se-vdává

v praxi.

Než jsem se nadála, byla jsem zpátky v šatně a zkoušela si ty svatební šaty. Tu barvu jsi měla na sobě, když jsme se seznámili. Seth se spletl a taky sám sebe opravil, ale z nějakého důvodu mě

zase napadla ta věta. Šaty vypadaly skvěle, opravdu skvěle. Nebyla jsem moc vysoká, ale zato dost štíhlá, aby to nevadilo - a živůtek mi seděl prostě dokonale. Dívala jsem se na sebe úplně jinak, než když jsem si zkoušela ty ostatní šaty a snažila se představit si samu sebe jako nevěstu. Na nevěstách a svatbách bylo něco, co podvědomě působilo na hodně žen, a já nebyla výjimkou, třebaže jsem byla jen

blazeovaná sukuba. Nezáleželo mi ani na pochmurných statistikách:

vysoká rozvodovost, nevěra, kterou jsem tak často viděla…

Ano, na nevěstách bylo rozhodně něco magického, byl to obraz, který byl pevnou součástí kolektivního podvědomí společnosti. Představovala jsem si samu sebe s kyticí v ruce, na hlavě závoj, gratulanty, závratnou víru a naději v krásný život ve dvojici. Kdysi

dávno jsem už byla nevěstou, taky jsem snila tyhle sny, ale odvanuly

do nenávratna.

Povzdechla jsem si a svlékla si ty šaty, protože jsem se bála, že se rozbrečím. Na mě žádná svatba nečeká, žádné naděje, ani se

Sethem, ani s nikým jiným. Tohle pro mě bylo navždy ztracené. Mou budoucností je osamělá věčnost, žádný milenec na celý život, jen takoví, se kterými budu sdílet jedinou noc…

Žádný div, že jsem po zbytek dne byla tak trochu v depresi. Maddie

mi koupila ty fialové šaty a já byla příliš zasmušilá, než abych

protestovala - co ona brala jako potvrzení, že jsem se smířila se

svým osudem družičky. Zvládly jsme všechny obchody s oblečením, i když jsme neměly čas se najíst a na konci toho všeho jsme měly čtyři kandidáty na její šaty, což jsem považovala za slibný pokrok.

Nálada se mi nezlepšila ani v práci. Zalezla jsem do svýho kanclu a trčela tam tak dlouho, jak jsem mohla. Se svými černými myšlenkami

jsem toužila jen po samotě. Když jsem po tom nekonečném dni

dojela domů, byt byl prázdný a mě překvapilo, jak moc mi to vadilo. Z celého srdce jsem si přála, aby byl doma Roman a vůbec bychom nemuseli mluvit o Simone nebo o jiných záhadách nesmrtelných,

stačila by mi jeho společnost. Potřebovala jsem si s někým povídat a nebýt sama. Byl pro mě jako osina v zadku, ale ukázalo se, že je to stabilní osina v zadku a s pochmurnou věčností přede mnou to

opravdu něco znamenalo.

Ani mě nenapadlo na něj čekat… ale najednou jsem zjistila, že to

přece jen dělám. Uvelebila jsem se na gauči se sklenicí vodky Grey

Goose a aspoň trochu pookřála, když mi přišly dělat společnost

kočky, ta teplá, chlupatá stvoření, která mě milovala. V televizi dávali

Věčný svit neposkvrněné mysli, což mě teda ani trochu nerozveselilo, ale jako každej správnej masochista jsem se na to stejně dívala.

Aspoň jsem si to myslela. Protože najednou mi rovnou do ucha zaječela houkačka. Zamrkala jsem a prudce se kolem sebe rozhlédla. Už jsem neležela na gauči, nebyla tady ani vodka ani

kočky. Seděla jsem na zábradlí balkónu a byla to dost nebezpečná pozice. Ten klakson jsem slyšela zdola, z ulice. Jedno auto málem vrazilo do jiného a naštvaný řidič vztekle zatroubil.

Nedokázala jsem si vzpomenout, jak jsem se sem dostala, ale pamatovala jsem si tu sílu, která mě sem táhla. Světla a hudbu - ten příjemný pocit, že to tak má být, který bylo tak těžké popsat, tady byl

se mnou. Bylo to jako tunel. Ne, bylo to jako objetí, otevřené náručí

vítající mě doma.

Pojď sem, všechno bude v pořádku. Jsi v bezpečí a milujeme tě.

Podvědomě jsem jednu nohu přehodila přes zábradlí. Jak snadné by bylo udělat další krok a nechat se dál konejšit. Spadla bych a

narazila na chodník pod sebou? Stejně by mě to nezabilo. Ale možná bych nespadla, jen bych vkročila do toho světla a blaženosti, které zastaví tu bolest, co mě v poslední době pořád pronásleduje…

“Copak máš v hlavě nasráno, idiote?”

Řidič, do kterého málem narazili, vyběhl z auta a řval na toho

druhého. Pak vystoupil i ten druhý, nezůstal mu nic dlužný a oba na sebe ječeli jako blázni. Soused o patro níž otevřel dveře na terasu a zahulákal na oba, aby zavřeli huby.

Tou hádkou a kraválem jsem zase přišla k sobě. Zase jednou se zpěv sirén začal ztrácet a poprvé jsem skoro cítila lítost. Opatrně jsem slezla ze zábradlí na pevnou půdu balkónu. Pádem bych se sice nezabila, ale panebože, bolelo by to jako svině.

Vrátila jsem se do bytu, kde bylo všechno tak, jak jsem to nechala. Dokonce ani kočky se nehnuly, i když zvedly hlavy, když jsem šla zpátky. Sedla jsem si mezi ně a roztržitě hladila Aubrey. Zase jsem

se bála, ale až děsivě mě přitahovalo to, co se právě stalo - a dostala

jsem ještě větší strach.

Navzdory tomu, že jsem si večer dala skleničku, tuhle zkušenost jsem nemohla svalovat na vodku, takže to nejspíš nemělo s

alkoholem nic společného. Pak mě napadlo, že všechny tři případy mají společnou jinou věc - mou náladu. Pokaždé jsem byla na dně, sklíčená svým osudem a potřebovala vzpruhu, která nepřicházela. A pak se mi stalo tohle, nabízelo mi to řešení a útěchu, o které jsem si

myslela, že se jí nikdy nedočkám.

A byla to moc špatná zpráva, protože jestli se to spouští při smutku a trápení, obojího jsem měla na rozdávání.

Kapitola 6

Probudila jsem se na vůni vajec a slaniny a na chvíli jsem měla zvláštní pocit déja vu. Když jsme se se Sethem seznamovali, přehnala jsem to s chlastem a pak skončila u něj jako nečekaná

pohroma. Když jsem se probrala, taky jsem z kuchyně cítila tyhle vůně.

Ale o chvíli později mě už realita doběhla. Neviděla jsem žádnej stůl

ani nástěnku s poznámkami ke knihám, dokonce ani medvídka v tričku Chicagské univerzity. Pohled mi oplácel jen můj vlastní prádelník a nohy jsem měla zamotané ve svých světle modře povlečených dekách.

S povzdechem jsem vylezla z postele a šla do kuchyně a cestou hádala, co se děje. K mýmu údivu si Roman hrál na kuchaře u

sporáku a obě kočky se mu motaly u nohou - bezpochyby doufaly, že

mu upadne kousek slaniny.

“Ty vaříš?” Nalila jsem si šálek kávy.

“Já vařím pořád, jen sis toho zatím nevšimla.”

“Všimla jsem si, že si ohříváš kvanta hotových mražených jídel. K

čemu tohle všechno bude?”

Pokrčil rameny. “Mám hlad jako pes. Když musíš někoho šmírovat, nemáš moc času se najíst.”

Nedokázala jsem od těch vajíček, slaniny a palačinek odtrhnout pohled. “Myslím, že na dnes ti to bude stačit. Možná i na dva dny. Nadělas toho jako pro regiment.”

“Nemusíš se upejpat,” prohodil a snažil se skrýt úsměv. “Klidně si

dej.”

Tohle byla ta nejlepší zpráva, jakou jsem za celej den slyšela, ale je pravda, že jsem byla vzhůru tak pět minut. Pak se mi rázem vybavily včerejší události. “Zatraceně.”

Roman zvedl hlavu od pánve s palačinkou. “Hmmm?”

“Včera večer to tady byla pořádná sranda…” Zamračila jsem se. “Vlastně to ani žádná sranda nebyla.”

Vyložila jsem mu, jak se včera zase objevila ta tajemná síla a taky tu předchozí nedobrovolnou koupel v moři. Roman tiše poslouchal a

jeho předchozí lehkovážnost rychle mizela z jeho tváře.

Když jsem skončila, praštil pánví s vajíčky do misky s takovou silou,

že mísa byla na kusy. Neklidně jsem o krok couvla. “Ten mizernej zkurvysyn,” zavrčel.

“Hele, klídek.” Vzteklýho Nefilim jsem tady vůbec nemohla potřebovat. “Ta mísa je ze soupravy.”

Zpražil mě pohledem, ale já věděla, že se nezlobí na mě. “Georgino, tohle se stalo už třikrát a já tady nebyl.”

“A proč bys tu měl být?” zeptala jsem se překvapeně. Pak jsem se naježila. “Nejseš můj bachař.”

“To ne, ale nějaký svinstvo mi leze do bytu.” Rozhodla jsem se nezdůrazňovat, že tohle je můj byt. “Měl jsem se zabývat tímhle a ne

pro Jeroma stopovat nějakou otravnou sukubu.”

“Přejte si a bude vám dáno,” poznamenal najednou povědomý hlas. Jerome se materializoval u kuchyňského stolu a nás zaplavila jeho aura.

“Nejvyšší čas,” štěkl Roman a pořád vypadal jako bouřkový mrak. “Aby jeden čekal celou věčnost, než se ukážeš.”

Jerome zvedl obočí a zapálil si cigaretu. “Takže věčnost, co? Není to

ani týden, co jsme se viděli naposledy.”

“Rozhodně se to zdálo jako věčnost.” Roman mi podal plný talíř. Tiše

jsem si sedla ke stolu a uvažovala, že nejlepší bude, když Roman

nejdřív podá zprávu a já až pak na Jeroma vychrlím sve nejčerstvější potíže. “Klidně můžete v pekle na seznam trestů pro zatracený duše připsat i sledování Simone.”

Jerome se usmál a oklepal cigaretu do vázy s gerberami na stole. Nijak jsem tím nebyla nadšená, ale popel aspoň neskončil na

podlaze. “Mám to brát tak, že nevyvíjela žádné pozoruhodné aktivity? Mei říkala to samé.”

Roman si sedl vedle mě, aby se taky najedl a práskl talířem o stůl větší silou, než bylo nutný. Trhla jsem sebou, ale talíř to vydržel. “Nedělá nic, jen lítá po obchodech a loví chlapy. Jo, a začala balit Mortensena.”

Jerome zvedl obočí ještě víc. “Setha Mortensena?”

Měla jsem na jazyku otázku, kolik že těch Mortensenů vůbec zná, ale kousla jsem si do něj, když Roman promluvil: “Jasně. Sešla se s ním několikrát, ale moc jí to svádění nešlo.”

Cítila jsem, jak se ve mně zase zvedá zlost, ale pak- “No počkej. Říkáš několikrát? Víckrát, než jen v tý kavárně?” Zaječela jsem.

Roman na mě vrhl omluvný pohled. “Jo. Neměl jsem šanci ti to říct. Včera přišla do knihkupectví, když jste vy dvě s Maddie byly venku. Měla to hezky načasovaný.”

Praštila jsem vidličkou o talíř. Vážně to byl zázrak, že mi ještě nějaký nádobí zbylo. “Proč jsi mi to sakra neřekl?”

“Protože jsem se zatím k tomu nedostal, když musíme řešit větší průser!”

Když se Roman zmínil, že se Simone snaží svést Setha, Jerome strnul. Ta reakce byla divná, jako by ho to překvapilo. To se

démonovi stávalo jen vzácně a ještě vzácnější bylo, že to dal najevo.

O chvíli později se ale vzpamatoval a reagoval na Romanovu poznámku. “Jaký větší průser?”

“Georginu něco sleduje,” prohlásil Roman.

“Georginu pořád něco sleduje.” Jerome si povzdechl. “Co je to tentokrát?” Tvářil se nezaujatě, ale když jsme mu vyložili situaci,

přece jen jsem v jeho očích zahlédla záblesk zájmu… nebo aspoň, že

ho něco napadlo. Když jsme mu to vyložili, nastalo ticho. Dívali jsme

se s Romanem na mého nejvyššího šéfa a čekali, že nám nabídně nějaké vysvětlení.

“Už nebudeš sledovat Simone,” řekl Jerome nakonec. “Zaplať pámbu.”

“Místo toho budeš dělat společnost Georgině.”

“Cože?” Zvolali jsme s Romanem jednohlasně.

“Stejně jako předtím,” dodal Jerome. “Budeš neviditelný a bez aury, samozřejmě kromě času, když budeš tady. Většina ví, že u ní bydlíš

a bylo by divné, kdybys prostě zmizel z povrchu zemského.”

Při dvou posledních případech, kdy mě sirény obloudily, jsem

Romana potřebovala přímo zoufale, proto vztek, který mě popadl, byl naprosto proti zdravému rozumu. “Ale on musí být se Simone!”

“Ale jdi. A proč, prosím pěkně?” zeptal se Jerome. “S nikým s pekla nenavázala žádný kontakt. Buď je tady z úplně nevinných důvodů

nebo plní ten svůj úkol až moc dobře.”

“Ale… ona pořád leze za Sethem a my musíme zjistit, proč to dělá!” “Neřek bych, že na vysvětlení potřebujeme nějakého génia,” opáčil

Jerome suše.

“Stejně jí v tom musíme zabránit.”

Démon si odfrkl. “Georgino, máš ty vůbec představu, jak moc mě zajímá tvůj bývalý? Na světě jsou mnohem větší problémy než tvůj absurdní milostný život - nebo spíš to, že žádný nemáš.” Trhla jsem

sebou. “Zvlášť když ten tvůj už teď spí s někým jiným. Jestli ji miluje, Simone si ani neškrtne. A nekoukej na mě tak,” poznamenal. “S jeho duší jsi to už dost podělala, když jsi s ním na jaře šoustala. Se

Simone se to už nijak nezhorší.”

Zaťala jsem zuby. “Pořád si myslím, že-”

“Ne,” uťal mě Jerome drsně, takovým tónem, se kterým se nešlo přít

a pak se obrátil k Romanovi. “Se Simone jsi skončil a teď budeš s

Georgie. Jasný?”

Roman kývl, zjevně ho to nerozčilovalo tak jako mě. “Jasný. Víš už,

co to je? Ta věc, co má spadeno na Georginu?”

“Pár nápadů by tady bylo,” zavrčel Jerome a s tím zmizel.

“Ten zkurvysyn,” ulevila jsem si.

Roman spolkl sousto vajec, které přežvykoval a ve srovnání s předchozím výbuchem vypadal nápadně uvolněně. “Je to jen obecné prohlášení z frustrace nebo zpochybňuješ Jeromův původ?”

“Obojí. Proč teď najednou vypadáš jako kočka, která sežrala smetanu? Předtím jsi div nevylítl z kůže.”

“Protože jsem se zbavil Simone a mám mnohem lepší kořist.”

“A protože tě Seth zajímá asi jako loňskej sníh.”

“To taky.”

Dívala jsem se do talíře, ale nevnímala jeho obsah. Hlad mě úplně přešel. “Musím ho vidět a zjistit, jestli po něm opravdu pase.”

“Z toho nevzejde nic dobrýho,” varoval mě Roman.

Neopověděla jsem. Po mé dobré náladě nezbylo ani památky. Byla jsem vděčná, že mě Roman bude chránit, ale v jistém ohledu… měl Seth přede mnou přednost. Musím ho ochránit… před čím vlastně?

Aby mu sukuba nezkrátila život? Aby svou duši neposkvrnil ještě víc? Nebo to bylo mnohem sobečtější a prostě jsem jen nechtěla, aby

spal s jinou ženou? Přijmout to, že je teď s Maddie, bylo hodně

těžké. Jestli ho Simone svede, rozejde se Seth s Maddie a neožení

se? Nic takového, rozhodla jsem se. Seth zůstane Maddie věrný, on

by ji nepodvedl. Vážně? zeptal se protivný hlas v mé hlavě. Přece už

ji podvedl - s tebou…

“Sakra. Nechci, abys takhle vypadala.”

Podívala jsem se na Romana. “Cože?”

“Ten smutný výraz na tvé tváři mi trhá srdce.” Sklopil oči a vrtal se

vidličkou v talíři. S povzdechem vzhlédl. “Vím, kde Seth dneska bude, ale nevím, jestli tam přijde i Simone.”

Vykulila jsem oči. “Kde?”

Roman zaváhal jen na chvilku. “V Muzeu umění. Včera se o tom Maddie zmínil. Je tam výstava, kterou chce vidět, ale ona o ni nemá zájem, takže se tam vypraví sám. Nevím přesně, kdy to bude, ale Simone to možná taky slyšela. Jestli ano, bylo by to dokonalé.”

Zvedla jsem se a okamžitě si proměnila to, co jsem měla na sobě, připravená k odchodu. Dlouhé zvlněné vlasy, džíny, triko a dokonalý mejkap. “Jdeme. Musíme si to tam prohlídnout.”

“Hele, brzdi, rychlíku. Někteří z nás sebou nedokážou tak hodit. A

někteří z nás dokonce ani nedojedli.”

Sedla jsem si zpátky a ani se neobtěžovala skrývat netrpělivost. On

mě okázale ignoroval a jedl dál, pečlivě žvýkaje každé sousto. Něco

mě napadlo. “Dokážeš schovat mou auru? Chci být neviditelná, ať ji neodradím.”

Roman podrážděně zavrtěl hlavou. “Doufal jsem, že na to zapomeneš.”

Čekala jsem, že mě odmítne, ale když jsme dorazili do muzea, k

mému překvapení opravdu schoval mou auru nesmrtelné. Když jsem

se zneviditelnila, byla jsem tam stejně inkognito jako on vedle mě.

V centru města bylo hezky, ranní mraky rozehnal vítr a slunce svítilo

ze všech sil, ale bylo to klamné. Obloha byla jasná a zářivě modrá,

ale brzy se do nás dala zima, takže i když se z okna zdálo, že je nádherné počasí, venku jste se bez kabátu neobešli.

Seattleské Muzeum umění bylo obrovské a jeho stálá expozice vystavovala exponáty ze všech představitelných míst a období. Ta,

co chtěl Seth vidět, bude ve městě jen pár týdnů. Byla to výstava šperků z pozdní antiky a vsadila bych se o cokoliv, že tam šel dělat výzkum pro Cadyovou a O´Neilla.

Ale když jsme přijeli, po Sethovi nebylo ani památky. Byla tam

spousta turistů - dokonce i když byl všední den - toulali se bez cíle a občas se zastavili, aby se podívali nebo si něco přečetli o nějakém kousku. To časové období mi bylo blízké a drahé a cítila jsem se tak trochu nesvá. V tom období jsem vyrostla a prožila své dny

smrtelnice. Když jsem se na ty věci dívala - na prsteny, náramky, náhrdelníky - měla jsem pocit neskutečna. Hodně z nich bylo z

oblasti Středozemního moře v době Římské říše. Když jsem někdy

přemýšlela o své minulosti, bolelo mě srdce, ale jindy jsem se

odosobnila, jako bych se dívala na film o životě někoho jiného.

Každý kus jsem si prohlížela do detailu, zajímalo mě, jak některé byly vyleštěné až přecházel zrak a jiné ohlodal zub času. Někdo se jemně dotkl mého ramene, což mě přimělo zvednou zrak, ale nikoho jsem

vedle sebe neviděla, takže to musel být Roman. Obrátila jsem se, abych zkontrolovala galérii a zjistila, co - vlastně koho - si to všiml.

Na druhé straně sálu stál Seth, tvářil se zamyšleně a zvědavě. Právě

si prohlížel jednu z vitrín, pero a zápisník v ruce. Přišel kvůli svým knihám, přesně jak jsem předpokládala.

Prohlížela jsem si ho stejně fascinovaně jako on ty klenoty. Byl mi stejně vzácný a drahý jako ty šperky kolem nás. Zatraceně,

pomyslela jsem si. Co jsem to za vola, když si fandím, že už jsem se

z toho dostala. Cítila jsem, že mě přitahuje víc než kdy jindy, stačilo, abychom byli spolu v jedné místnosti.

Ustoupila jsem ke zdi za sebou, vyhýbala se korzujícím návštěvníkům a dávala na Setha pozor. Uvažovala jsem, jestli se tady ukáže ta krysa Simone. Přešlo půl hodiny a má netrpělivost

rostla. Já vím, bylo to dětinské. Seth tady klidně může být celé odpoledne a ona se třeba objeví až později, lepší by bylo počkat. Ale najednou se mi ze všeho nejdůležitější zdálo promluvit si s ním.

Věděla jsem, že to je bláznovství, že je to nevhodné, no ale kdysi

jsem nadělala o hodně větší pitomosti.

Vyšla jsem z galérie na schodiště, které bylo momentálně prázdné a během vteřiny jsem se zviditelnila. Roman mi zasyčel do ucha: “Pomátla ses nebo co?”

“Neprozrazuj mou auru,” štěkla jsem na něj. “Jestli se ukáže, ucítím ji dřív než ona mě.”

Starší manželský pár šel po schodech právě když jsem končila větu

a nějak zvláštně se na mě podívali. Podmanivě jsem se na ně usmála a přidržela jim dveře. Málem jimi proběhli.

Když jsem se dotkla Sethova ramene, právě byl u byzantských

čelenek. Nadskočil a obrátil se, ale když mě uviděl, úlek se okamžitě změnil v radost. Zatraceně, pomyslela jsem si znovu, bylo by

mnohem lepší, kdyby se vyděsil. “Budu hádat. Plánuješ dokonalou loupež pro Cadyovou a O´Neilla.”

Usmál se. “Oni jsou ti dobří.”

“Už se o nich ví, že porušují zákony.”

“Radši to beru tak, že je ohýbají. Co tady děláš?”

Ukázala jsem kolem sebe. “Vzpomínám na své mládí - nebo na to,

co z něj zbylo. Většina zapadala prachem zapomnění, ale něco málo zůstalo.”

“To mě nikdy nenapadlo.” Jednoznačně ho to zaujalo. “Kvůli tomu průzkumu jsem měl radši přijí za tebou.”

Vybavila se mi vize, jak spolu soukromě studujeme, ale okamžitě jsem ji zahnala. “Tady jsou lepší vizuální pomůcky. Upoutalo tě něco?”

Ukázal na čelenky před sebou. “Tyhle věci. Je škoda, že dnes se už

nic podobného nenosí.”

Taky jsem se tam zadívala. “Dneska se snad vlasy nezdobí?” Lehce se usmál, jak míval ve zvyku. “Ale jo. Tohle je jen… sám

nevím. Je v tom krása a mistrovství, které dnes už nevidíš. Podívej

se na to.” Ukázal na jednu z čelenek, která vypadala jako koruna ze zlatých mincí. Visely z ní drobné penízky na krátkých řetízcích.

“Nejsou dokonalé. Je to ruční práce, každý kousek.”

“Někdo by si mohl stěžovat, že je to podřadné zboží.” Moc se mi líbilo, když Seth začal filozofovat.

“Právě tím jsou skvělé. A stejně se mi hodně líbí představa ženy okrášlené korunou a šperky. Klidně mi řekni, že jsem sexista, ale myslím, že něžné pohlaví bychom měli uctívat.” Odmlčel se. “A aby přitom měly všechna práva a příležitosti, které mají muži.”

Zasmála jsem se a ustoupila, aby se k vitríně dostali i ostatní. “Myslím, že jsi romantik, ne sexista.” Napadla mě zneklidňující

myšlenka, jak Maddie včera v těch svatebních obchodech obdivovala

perlové čelenky. Diadémy moderních dob. Líbily by se Sethovi?

“Říkej si tomu jak chceš, ale myslím si, že naše civilizace upadá od

té doby, co se převládající formou zdobení vlasů stala gumička.”

Pak jsme se po výstavě toulali spolu, všechno rozebírali a

komentovali. Snažila jsem se tu situaci nepřecenit. Nedělala jsem si iluze, že by z nás snad mohli být kamarádi, ani jsem si nelibovala v pocitu provinilosti, že dělám něco, co bych neměla, jen jsem se

snažila prožít příjemnou chvilku. Celou tu dobu jsem Simone necítila

a Roman zřejmě taky ne, i když jeho smysly byly lepší. Taky jsem ho podezírala, že nade mnou v jednom kuse zvedá oči k nebi.

Nakonec jsme došli k posledním exponátům - byly to byzantské snubní prsteny. Když jsem je uviděla, má dobrá nálada se rázem rozplynula a cítila jsem, že se něco děje i se Sethem. Většina

prstenů vypadala podobně - nahoře byl plochý kruh a do něj vyrytý

nějaký obrázek. Mé soužení se nijak netýkalo svatby ani ničeho jiného, co souviselo s Maddie.

O minulých Vánocích Seth pro mě nechal udělat prsten ve stejném stylu. Neměl to být zásnubní prsten, jen dárek, protože věděl, že ten

styl byl součástí mé minulosti. Prsten byl krásný a ještě pořád jsem

ho měla. Zamkla jsem ho do krabice pokladů, které jsem si za ta

staletí nechala - památky příliš vzácné, než abych je vyhodila a příliš bolestivé, než abych se na ně dívala.

Nikdo z nás nic neřekl a já bych ráda věděla, na co myslí. Je to jen mrzutá připomínka jeho bývalé? Nebo stejné hořkosladké vzpomínky jako ty mé? Když se zapletl s Maddie, byla jsem přesvědčená, že se

ode mě odpoutal, ale po té krátké aférce na jaře jsem změnila názor. Tolikrát se na mě tak zvláštně díval a pokaždé mi ten pohled

připomněl doby, kdy jsme spolu chodili a kdy mi říkal, že mě miluje.

Ale termín jeho svatby se blížil a zdálo se, že jeho rozhodnutí je pevné. Nevěděla jsem, co si mám o tom všem myslet.

Ani nevím, jak dlouho jsme tam stáli beze slova, až se ozval Seth. “No, řekl bych, že to už je všechno.”

Rozhlédla jsem se, jako bych se snažila zjistit, jestli je to pravda, ale

stejně jsem věděla, že je. “Jo, taky si to myslím.”

Nepodíval se mi do očí a cítila jsem, jak je nervózní. “Díky, žes mi s

tím pomohla. Měl bych se vrátit do obchodu a za čerstva to využít.” “Hodně štěstí.”

Zvedl oči, já se lehce usmála a on mi úsměv vrátil. “Dík.”

Rozešli jsme se a já odešla z muzea. Vůbec jsem nevěděla, kam mám namířeno - jen jsem si chtěla být jistá, že někam, kde on nebude. Hodinu jsem s ním hrála to divadýlko, snažila se potlačit

depresi a dopřát si trochu radosti. Teď na mě zase padla temnota a zneklidněně jsem si uvědomila, že ta tajemná síla se objeví vždycky, když mám nějaké potíže. Slibovala mi útěchu, když jsem se cítila

zoufalá a osamělá. Nutně jsem se potřebovala nějak rozptýlit. “Tohle

se ti líbit nebude,” zabručela jsem, protože jsem předpokládala, že

Roman je v doslechu.

Nepotřebovala jsem totiž jen rozptýlení, ale taky dobít energii. Pravidelně jsem spala s chlapy, takže jsem měla celkem slušný přísun energie, přesto nabít se takříkajíc na maximum by mohlo zvýšit mou odolnost - doufejme i duševní.

Ne že by spát s náhodnou známostí byla vždycky zábava. Neměla jsem náladu lovit někoho v baru, potřebovala jsem něco trochu snazšího a míň povrchního. Běžně se ty dvě věci vylučují, ale když jsem jela domů, dostala jsem nápad, jak dosáhnout obojího.

Na stejné chodbě jako já měl byt i kluk něco po dvacítce. Byl dost

milej a vážně se do mě zakoukal. Otevřeně to nikdy neřekl a ani nic nepodnikl, ale měl to napsaný na čele. Kdykoliv jsme se potkali,

třeba v garáži nebo ve vestibulu, buď byl nervózní až hrůza nebo se

mě snažil bavit špatnými vtipy a loučil se jen velmi neochotně. Taky jeho oči trávily víc času v mém výstřihu než na mé tváři.

Nejlepší na tom bylo, že měl přítelkyni a já nevěděla, jestli ji podváděl

už dřív nebo se na to jen chystal, ale v téhle chvíli mi to bylo

šumafuk. Důležité bylo jen to, že když jsem se objevila u jeho dveří, jeho děvče tam nebylo.

“Georgino,” řekl zaraženě. “Jak se máš?”

“Nijak zvlášť,” odpověděla jsem a snažila se, aby to znělo, jako že jsem v tísni. “Zabouchla jsem si dveře a teď musím počkat, až se objeví můj kamarád s náhradními klíči. Můžu na něj u tebe počkat? Ven se mi moc nechce, zase to vypadá, že bude lejt.”

Až pak si Gavin všiml, že jsem celá promoklá, hlavně teď už průsvitných letních šatů, které jsem si proměnila, samozřejmě bez

podprsenky. Oči mu div nevypadly z důlků, rychle se podíval za sebe

a pak zase na mokrou látku, která se mi lepila na prsa a na ztvrdlé bradavky. “Venku… pršelo? Vypadá to, že je tam krásně.” Okny

svítilo jasné podzimní slunce.

“Já vím,” řekla jsem nenuceně. “Taky mě to překvapilo. Je to nějaký vrtošivý počasí, přihnalo se to z ničeho nic.”

Zřejmě to bylo tak neuvěřitelný, že Gavin opravdu dokázal odtrhnout pohled z mýho poprsí, aby se ještě jednou podíval na modrou oblohu bez jediného mráčku. Nakonec se rozhodl, že to nechá plavat a kývl

mi, ať jdu dál.

“Můžeš mi půjčit tričko nebo něco jinýho, do čeho bych se převlíkla?” Zeptala jsem se sladce. “V tomhle mi je strašná zima.”

Jeho upřený pohled se přesunul z mých prsou na velmi nápadná černá tanga pod šaty. Myslím, že ten nápad pro něj byl hrozným zklamáním, ale nebyl takový společenský nemehlo, aby mě odmítl.

“Jasně, pojď.”

Šla jsem za ním do ložnice a tam pro mě vyhrabal tričko baseballového týmu Seattle Mariners nadměrné velikosti a taky boxerky. Obojí mi podal. “Zkus si je, jestli ti budou,” řekl a couval z místnosti, aby mi poskytl soukromí.

“Díky.” Poctila jsem ho zářivým úsměvem.

Než zavřel dveře, taky se mu povedlo usmát, i když hodně nervózně. Zkřížila jsem si ruce a čekala, dokud se neozval neviditelný Roman.

“To je absurdní. Klidně ses tady mohla objevit jako holka, co rozváží

pizzu.”

“Hele, ta technika s mokrými šaty je prověřená a funguje. Pokaždý.”

Roman si povzdechl.

“Tak počkej vedle. Nebude to trvat dlouho.” Otevřela jsem dveře a křikla do chodby. “Gavine, moh bys mi pomoct?”

Vrátil se a jestli se nepletu, mezitím se učesal. Nejspíš hned vyrazil

do koupelny, aby rychle něco podnikl ve snaze na mě zapůsobit. “Co se děje?”

Obrátila jsem se k němu zády,a přehodila si vlasy přes rameno a

ukázala mu na místo, kde jsem měla šaty zavázané vzadu za krkem. “Nejde mi rozvázat ten uzel. Můžeš s tím něco udělat?”

Váhal jen chvilku než mi přišel na pomoc. Proměnila jsem si celkem slušnej uzel a chvíli mu trvalo, než si s tím poradil. Mezitím jsem se postarala, abych couvla tak blízko k němu, jak jen to šlo. Nakonec

ten uzel rozvázal a pustil ramínka, abych si je mohla přidržet. Jasně,

že se mi je nepovedlo chytit a s nimi spadly skoro celé šaty. Když zvážím, jak byly mokré, bylo to v absolutním rozporu s fyzikálními zákony. V chabém pokusu o cudnost jsem je zachytila, ale až když

spadly skoro na zem. Opodál jsem slyšela další Romanův zoufalý

povzdech.

Obrátila jsem se ke Gavinovi a držela šaty před sebou tak, že mi bylo vidět prsa. Samozřejmě se na ně přilepil očima a já taky sklopila

pohled, jako bych se snažila zjistit, na co se dívá. “Člověče, jsem mokrá jako myš. Půjčíš mi ručník? Nechci ti to tričko celé namočit.”

“É… co? Jo…”

Tryskem vyběhl do koupelny a vrátil se s ručníkem. To už jsem se rozhodla přestat cokoliv předstírat a jít rovnou na věc v naději, že má dost filipa, aby mu to došlo.

A taky jo. Zpočátku mi váhavě utíral prsa a zdržoval se na místech, která byla zcela zjevně suchá. Pokračoval na břiše - to utřel hodně rychle - a pak na bocích a na stehnech. Mé šaty už byly dávno na podlaze a já si vstřícně svlékla i tanga, aby dosáhl na každé místo. Musel si k tomu kleknout a já slyšela, jak si pro sebe šeptá: “Panebože.” Nevím, jestli proto, že se nechal tak unést nebo proto,

že jeho přítelkyně neměla brazilský sestřih. “Máš jemný ruce,” zapředla jsem.

“Dí-díky,” řekl nejapně. Právě mi doutíral nohy a vstal. Vzala jsem mu ručník a hodila ho na postel. Chytila jsem ho za ruku, pohladila ji a přitáhla si ji mezi stehna.

“Opravdu jemný,” přitvrdila jsem. “S dlouhými prsty…” Zavedla jsem dva z těch prstů do sebe a přísahám, že zalapal po vzduchu hlasitěji

než já. Ještě chvíli jsem ho ponoukala a pak už sám začal rychle

jezdit prsty sem a tam. Přitiskla jsem se k němu a vzdychala, jako by

to byl ten nejúžasnější zážitek v mým životě. Byla jsem vlhčí uvnitř než venku a mohla se udělat tak úzká, jak se mi zamanulo. Natáhla jsem ruku a jediným pohybem jsem mu rozepnula kalhoty a stáhla je dolů. Vykoukla na mě dlouhá, tvrdá a připravená erekce. Nejspíš to

tak bylo už od chvíle, co jsem se objevila u dveří. Popadla jsem ho

za tričko, táhla ho k posteli a lehla si na ni. “A teď mi ukaž to ostatní,”

vydechla jsem.

Vytáhl ze mě ruku a lehl si na mě. Roztáhl mi nohy a vnikl do mě s takovou sílou, že úplně popírala jeho předchozí ostýchavost. Vlastně

už nevypadal ani trochu nervózně. Byl bez sebe dychtivostí a touhou

a při každém pohybu tiše zavrčel.

“Víc,” nařizovala jsem a upírala na něj rozvášněný pohled. “Ještě víc.”

Poslechl a zvýšil tempo. Asi tak za minutu se posunul do kleku. Držel

mě za stehna těsně pod koleny, roztáhl mi nohy daleko od sebe a naklonil se. Tahle nová pozice mu umožnila dostat se hlouběji a já souhlasně vykřikla. Pořád jsem ho nutila, aby byl drsnější a rychlejší.

Cítila jsem, jak do mě plynule začíná pronikat jeho energie. Bylo jí slušné množství a bylo to nádherné, rozlévala se po celé mé bytosti

a posilovala mě. Současně jsem vnímala i jeho myšlenky a pocity a

tak jsem se dověděla, že svou přítelkyni nikdy předtím nepodvedl -

ale chtěl, a mockrát. I v tuhle chvíli si na ni málem ani nevzpomněl. Maličko ho trápilo jedině to, že měl použít kondom. Sice toho litoval,

ale ne dost, aby ho to zastavilo, protože se mu to moc líbilo.

Při každém nárazu jsem vykřikla a cítila, že se začíná blížit k vrcholu. Každou chvíli jsem si mohla třísknout hlavu o čelo postele, ale zjevně

ho ten drsný sex nabuzoval ještě víc. Nikdy předtím neměl příležitost

tak divočit. Šel na věc čím dál tvrději, příliv energie narůstal mílovými kroky a těsně před koncem jsem se rozhodla zařídit, aby se přece

jen cítil provinile. Mě samotnou kvůli tomu trochu hryzalo svědomí,

ale koneckonců duši poznačí jen vina a kvůli tomu mě přece peklo zaměstnávalo.

“Smíš to tak dělat i s ní?” Zafuněla jsem půl vteřiny před koncem. “Dovolí ti tohle tvá přítelkyně?”

Orgasmus explodoval a on taky. Vyjel ze mne na poslední chvíli, ne kvůli tomu, co jsem řekla, ale proto, že se rozhodl takhle vyřešit problém s kondomem. Přerušovaná soulož je děsná metoda bezpečného sexu, ale to už bylo jedno. Jeho sperma skončilo na

mém břiše, hřálo mě na kůži a on se na ně díval s perverzní

fascinací.

Přesto než se to stalo, jsem cítila, že mu došlo, co jsem řekla. Chtíč

ho tak pohlcoval, že neměl problém svou přítelkyni vytěsnit z hlavy,

ale když jsem se o ní zmínila, okamžitě si na ni vzpomněl. Nicméně

by v té chvíli už ani za nic nedokázal přestat, takže s posledním výbuchem energie jsem cítila i stín viny.

Svalil se do peřin unavený a lapající po dechu. Jestli cítil vinu nebo uspokojení jsem teď už neměla jak zjistit. Ručník ještě příhodně ležel

na posteli, tak jsem ho použila, abych se utřela. Vstala jsem a šla k oknu, zatímco on se pořád snažil popadnout dech. Nejpozději za pět minut bude v limbu.

“A hele,” řekla jsem vesele, “můj kamarád už je tady s klíči.” Zvedla

jsem promočené oblečení a zamířila ke dveřím. “Díky, že jsem na něj

u tebe mohla počkat.”

Kapitola 7

“Mělas recht,” ozval se Roman příštího rána, když přemítal nad tím,

co se stalo s Gavinem. “Opravdu se mi to nelíbilo.”

Stála jsem v koupelně a žehlila si vlasy. Ve srovnání s

proměňováním to byla hrůza a děs, ale výzvy jsem měla ráda. Navíc

to ještě pořád můžu doladit.

“Děláš, jako bys to viděl prvně,” poznamenala jsem a dívala se spíš

do zrcadla než na něj, opírajícího se o dveře. “Předtím ti to nikdy

nevadilo.”

“Vážně?” zeptal se suše.

“No, když jsem si to s ním rozdala, přestala jsem se litovat, i když ani pak má nálada nebyla nic moc,” musela jsem přiznat. “Ale stačilo to,

aby to udrželo to… bůhvíco… na distanc. A určitě to nebylo tak nechutný jako to, cos viděl dělat Simone.”

“To jo, ale ten chlap sem teď bude pořád lézt a půjčovat si cukr nebo vajíčka v naději, že mu dopřeješ další číslo.”

“S tím si poradím. V odhánění chlapů mám už docela slušnou praxi.”

“Jen aby.”

Na chvíli jsem se zastavila, abych ho zpražila pohledem. “Nemoh bys

s tím už přestat? Začíná to vypadat jako bys žárlil nebo co.”

Roman si odfrkl, “To sotva. Proč bych proboha měl žárlit na ženskou,

která dala zabít mou sestru a pustila z řetězu všechny síly nebes i pekel, aby mě zničily?”

Na tom něco bylo. “Je to trochu složitější.”

“Jasně, jak jinak.” Zkřížil si ruce na prsou a hleděl na podlahu. “Ale

až budeš příště potřebovat nějaký rozptýlení, radši si půjčíme nějaký film a uděláme v mikrovlnce popcorn. Nemusíš zrovna vojet

souseda.”

“Na filmy máš příšernej vkus,” zabručela jsem, ale jen do prázdna, protože Roman odešel. O chvíli později jsem slyšela, že zapnul televizi.

Musela jsem do práce, sice jen na odpolední, ale musela jsem se vypravit brzy, protože jsem chtěla jít za Erikem. Mělo by mi stačit pomyšlení, že Jerome zjistí, o co jde a taky že na mě Roman dohlíží,

ale v poslední době se mi na hlavu sesypalo tolik sraček, že už jsem

se na nikoho nedokázala stoprocentně spolehnout. Kromě toho Erik

byl vždycky cenný zdroj.

Roman šel skrytě se mnou, ale chvíli trvalo, než jsem si s Erikem

mohla promluvit. Měl v obchodě zákazníky - což bylo skvělé pro jeho

byznys - a když odešli, s přátelským úsměvem se ke mně obrátil. Už

měl lepší barvu a taky se už nepohyboval tak namáhavě. Sice byl pořád slabý, ale už ne tak moc.

“To nachlazení už ustoupilo,” poznamenala jsem.

Usmál se ještě víc. “Ano. Vždyť jsem vám řekl, že to nic není. Obyčejná rýma mě přece nezabije.”

Mluvil zlehka, ale bezděčně jsem se zamračila. V jeho slovech byl náznak něčeho, jako by věděl, co ho zabije, ale nedokázala jsem to rozluštit. Po zádech mi přešel mráz. Nelíbilo se mi myslet na něco takového.

Sedla jsem si s ním ke stolu, ale čaj jsem odmítla. “Jen jsem chtěla zjistit, jestli jste nepřišel na něco nového.” Z mé strany to bylo jen nutkání vidět ho, veděla jsem, že kdyby se něco dověděl, zavolal by

mi.

“Ne, protože jak už jsem řekl, ty informace jsou dost všeobecné, takže na to můžou být různá vysvětlení.”

“Jerome říká to samý.”

Erik se zatvářil spokojeně. “Jsem rád, že to ví. Vždycky říkám, že vaši lidé toho nejspíš vědí víc než já.”

Nechtě jsem se zasmála. “To bych tak jistě netvrdila. Ale možná mám něco, co už není tak všeobecné.” Stručně jsem mu popsala

svou poslední zkušenost a že mě ta síla otravuje, jen když mám

starosti a depresi. “Je to jako by se živila mou slabostí a snaží se mě přilákat tím, že mi slibuje útěchu.”

“No, pak se jen musíte snažit tomu odolat.”

Kdyby tohle řekl Roman, odsekla bych mu, že právě vynalezl horkou vodu. “Teď je o tom snadné tahkle mluvit, ale když se to stane…

sama nevím. Svět kolem mě se ztrácí a rozumná logika nemá šanci.

Sakra, v polovině případů vůbec nevím, co se děje a zjistím to až

pak. Je to jako bych spala nebo byla náměsíčná, nebo… to je jedno.” “Vždycky to vypadá, jako že se před vámi otevřou dveře?”

Chvíli jsem o tom přemýšlela. “Vlastně nevím… tak trochu. Nevím,

jak to popsat - a je mi jasné, že pořád říkám to samé a že to není k ničemu. Nejsem si jistá, jestli jsou to opravdu dveře, ale určitě se mě

to snaží do něčeho vtáhnout.”

Erik si udělal čaj a chvíli ho usrkával s obočím staženým

zamyšlením. “Budu o tom všem přemýšlet. Než na něco přijdu, rád bych vám poradil…” zaváhal. “No, řeknu to takhle. Vaše společnost

je pro mě potěšením, slečno Kincaidová a dělá mi radost trávit s

vámi čas. Ale jste také člověkem, který - jak bych to řekl - často bývá zasmušilý.

“Je to jen zdvořilý způsob jak říct, že vždycky mám náladu pod psa?”

žertovala jsem.

“Ne tak docela. Ale jestli ta síla vyhledává osoby v depresi, řekl bych,

že vy jste obzvlášť zranitelná. Měla byste se snažit zahnat takové nálady, jestli je to vůbec možné.”

Zamyslela jsem se. Jedna z mých nejlepších kamarádek si bere

mého ex - toho bývalého, do kterého jsem pořád zamilovaná, jehož duši jsem bezděčně zatratila a kterého teď pronásleduje jiná sukuba.

Má vlastní duše už dávno propadla peklu a tím jsem se odsoudila až

do konce světa spát s muži, kteří se mi většinou ani nelíbili. A jo, nesmím zapomenout na mého spolubydlícího se sociopatickými sklony, který má na svém seznamu i mě.

“To se líp řekne než udělá,” shrnula jsem to Erikovi.

“To si dovedu představit,” souhlasil smutně. “Ale může to být jediný způsob, jak samu sebe ochráníte. Spolu s vaší vůlí - a já v její sílu pevně věřím.”

Erikova víra ve mě mne hřála u srdce. Poděkovala jsem mu, že si

pro mě našel čas a zamířila do práce vděčná, že mě Roman cestou nezasypává rádoby vtipnými komentáři.

Seth pracoval sám v kavárně knihkupectví a po Simone nebylo ani vidu, což byl už jeden dobrý bod. Ještě víc mi zlepšilo náladu, že

Maddie dnes měla volný den. Možná nebude tak velký problém nebýt

pořád mrzutá, jak jsem si dřív myslela. “Čau, Kincaidová.”

Doug mě objevil, když jsem lepila nálepky na knihy ve výprodeji. Většinou to byly bichle zvící konferenčního stolku s názvy jako Kamenné klenby Toskánska nebo Křížkové vyšívání pro nevěstu. Nebyla jsem si jistá, o čem je ta druhá, ale možná by to byl vhodný svatební dar pro Setha a Maddie. Koupila bych ji za hubičku, už

třikrát jsme ji zlevňovali a pořád ji nikdo nechtěl. “Co se děje?”

“Vím něco, co obrátí tvůj svět vzhůru nohama, a budeš si myslet, že jsem ještě větší eso, než sis dosud myslela.”

“To je odvážné tvrzení.”

Zmlknul, zjevně se snažil rozhodnout, jestli to byla poklona nebo urážka. “Právě jsem zjistil, že Gabrielle je fanda Blue Satin Bra. (modrá saténová podprsenka)

“To by mě nikdy nenapadlo. Myslela jsem si, že nosí jen černý prádlo.”

Doug mě sjel zničujícím pohledem. “Kincaidová, já neříkám, že ji nosí, ale že má ráda tu kapelu. Copak jsi o nich neslyšela?”

“Že existuje skupina s názvem Blue Satin Bra?” Zavrtěla jsem

hlavou. “Promiň. Nemůžu znát každou garážovou kapelu v Seattle.”

“To není žádná garážová kapela! Na metalový scéně jsou číslo jedna

a budou ještě lepší.”

Snažila jsem se nedat najevo skepticismus. Sám Doug měl skupinu, říkali si Nocturnal Admission a kdykoliv mluvil o místních kapelách, vypadalo to, že všechny každou chvíli udělají díru do světa. “Co to

má společnýho s Gabrielle?”

Doug byl čím dál frustrovanější, jaký mám dlouhý vedení. “Děsně jim fandí - a zítra večer je koncert, ale bohužel je vyprodaný a ona má

kvůli tomu hlavu v smutku.” I když se na mě štětil, neuniklo mi, jak je samolibej. “A teď to přijde…” Nafoukl se pýchou. “Baskytarista je můj kamarád a povedlo se mi sehnat nějaký lístky. Jestli jí je tvůj kámoš Cody nabídne…”

Na chvíli jsem přestala nalepovat ty cenovky. “Máš recht. Opravdu mi připadáš úžasnější.”

“Abys věděla, ty půjdeš taky.”

“Cože?!” Představa, že jim tam budu dělat chůvu nevypadala ani

trochu romanticky.

Doug jen pokrčil rameny. “On ji prostě nemůže pozvat na opravdový rande, aspoň zatím ne. Vyděsil by ji.”

“Tak jak ji vlastně má na to rande pozvat?”

“To udělám já. Bude to něco jako ´Ahoj, Gabby, povedlo se mi

sehnat nějaký lístky na to vystoupení. Šla bys tam se mnou a mými kamarády?´ To ji vyvede z míry a ona přijde, Cody tam bude taky, přeskočí jiskra…”

“No páni. Vypadá to, jako bys to už měl celý promyšlený. Ale myslím,

že nemá ráda, když se jí říká Gabby.”

“Je to super plán.” Vypadal se sebou náramně spokojeně. “Jsem prostě číman, Kincaidová. Až budeš mít stejný šílený milostný zkušenosti jako já, pochopíš.”

Protočila jsem oči. “V to můžeme jen doufat. Takže kolik přesně lidí

tam půjde?”

“Ukořistil jsem čtyři lístky, takže ty, já, Cody a Gabrielle.”

“Až podezřele to zní jako dvojitý rande. Chceš si ty svý šílený milostný zkušenosti prubnout na mně?” Nebylo by to prvně.

“Sakra, to ani nápad. Vypadám snad jako sebevrah? Ty už jseš obsazená.” Na vteřinku se mi vybavil Seth, ale pak Doug pokračoval. “Nerad bych byl poblíž, až se nasere ten chlap, co s ním žiješ pod jednou střechou. Chci říct, že ve rvačce si svý zastanu, ale on vážně vypadá, že by někoho klidně rozsekal na sračky.”

“Nemáš ponětí,” zabručela jsem. Roman - docela jistě neviditelně postávající někde kolem - si to určitě užíval. “Ale my spolu nic nemáme, on se mnou jen bydlí.”

“Prozatím,” prorokoval Doug zlověstně a dal se na ústup. “Jdu pozvat Gabs a ty řekni Codymu, jak jsme se domluvili, ať sklidíš všechnu slávu.”

Doug vypadl a já jen kroutila hlavou, do čeho jsem se to navezla. Když pominu jeho absurdní poznámky o šílených zkušenostech a sklízení slávy, celá tahle skupinová záležitost by mohla Codymu otevřít cestu ke Gabrielle a jen jsem doufala, že se k ní nedoneslo,

jak se tady tenkrát objevil v tom gotickém ohozu. Taky jsem dumala,

jaký budu mít zážitek z Blue Satin Bra. Na Dougově bizarní industriální alternativní muzice jsem byla málem závislá, ale měla jsem pocit, že tenhle koncert bude něco docela jinýho.

Asi tak za hodinu, když jsem byla ve svým kanclu, tam strčili hlavy nečekaní hosté. Vlastně jeden z nich nebyl tak úplně nečekaný. Už

dřív jsem zjistila, že i když Maddie oficiálně nebyla v práci, ještě to nebyla záruka, že doopravdy nepřijde, protože v obchodě byli její

bratr i přítel. Když jsme neměly stejnou šichtu, cítila jsem se o trochu

víc v bezpečí, ale už dávno jsem se smířila s tím, že se Maddie může kdykoliv objevit, takže skutečným překvapením nebylo to, že přišla,

ale že s sebou měla Brandy Mortensenovou, Sethovu neteř. Měl jich

pět a Brandy byla nejstarší z nich. Když jsme se Sethem chodili, postupně mi hodně přirostly k srdci. Má touha po dětech a absolutní roztomilost těch děvčat mi hodně usnadnily lásku k nim a ony mě

taky měly rády.

Jasně, že čtrnáctiletá Brandy by nejspíš označení za ´roztomilou´

moc neocenila. Stála ve dveřích s Maddie a ta držela v ruce pytel na šaty na ramínku. Brandy se překvapivě tvářila jako mrzutá

puberťačka. Zdála se mi vyšší než když jsme se naposledy viděly a bylo to stejné jako s Erikem - pro tyhle lidi čas běžel hodně rychle.

“Ahoj, lidi.” Odstrčila jsem papíry. “Co vás sem přivedlo?”

“Lítáme kvůli svatbě,” pravila Maddie vesele. “Přišly jsme vyzvednout Setha, ale před chvílí jsme byly v tom krámě vybrat šaty pro Brandy. Taky bude družičkou.”

“Jak trapný,” řekla jsem Brandy, “že se tam obě budeme muset ukázat ve stejných šatech.”

Po tváři jí přelétl stín úsměvu, ale mlčela dál.

“Taky jsme nakoukli do pár květinářství, ale zatím nemáme žádnej pořádnej nápad na květinovou výzdobu. Když vezmu fialové, nebude

to až příliš jednobarevné? Nebo kdybych koupila jinou barvu, nebude

to celý vypadat divně?”

“Na to je těžká odpověď,” řekla jsem vážně. A taky to byla jedna z těch otázek, na které jsem nechtěla odpovídat.

“Nemohla by ses tam vrátit se mnou a podívat se do jejich katalogů?” Maddie se na mě podívala s nadějí a usmála se tím svým veselým úsměvem, který se moc hodil, aby ve mně vzbuzoval vinu.

“Nevím,” odpověděla jsem nejistě. “Bude to záležet od toho, jak budu

mít směny.”

“Dobře, tak mi pak dej vědět. Ještě skočím pro Setha - možná ten bude mít nějakej nápad.”

Tak to ti přeju hodně štěstí, pomyslela jsem si. Ze Setha všechno

lezlo, jak z chlupatý deky a když šlo o věci kolem týhle svatby, dostat

z něj nějaký názor byla práce pro vraha.

“Tak jak se ti vede?” zeptala jsem se. “Bavila ses na nákupech?”

Brandy si skřížila ruce na prsou a přehodila si světlé vlasy přes

rameno. Měla na sobě přiléhavé tričko Rocky Horror Picture Show a

mě napadlo, že už jí zbývá jen krůček, aby byla jako její strýc. “Ne,” odpověděla stručně.

Překvapená jsem zvedla obočí. Jestli se nepletu, teenagerky jsou nadšený, když můžou jít nakupovat a vybírat si oblečení, ale možná

to už vyšlo z módy. “Proč ne?”

“Protože,” pronesla dramaticky, “tahle svatba je jen špatnej vtip.” Vrhla jsem zneklidněný pohled na dveře. “Bylo by lepší, kdyby

neslyšeli, co říkáš.”

Brandy vypadala úplně nevzrušeně. Nemračila se sice, ale moc daleko k tomu neměla. “Strejda Seth by si ji neměl brát.”

“A proč? Přece už spolu chodí… no, nějakou dobu.” To byla celkem pravda, i když to zasnoubení způsobila Sethova provinilost. “On ji požádal o ruku, ona souhlasila, a hotovo.”

“Ona není ta pravá,” prohlásila Brandy nekompromisně. “Měl by si

vzít tebe.”

Jo, vážně jsem si přála, aby ty dveře byly zavřené. “Brandy,” začala jsem a snažila se mluvit tak tiše, jak jen to šlo. “S tvým strýcem jsme

se rozešli. Prostě to tak chodívá a lidi si pak najdou někoho jinýho.”

“Vy dva jste se neměli rozejít. Milovali jste se.”

“Ale vždyť on miluje i ji.” “Ne stejně.”

Tak takovouhle diskusi jsem rozhodně nečekala. Věděla jsem, že mě

Sethovy neteře pořád mají rády, ale v životě by mě nenapadlo, že jsem na ně udělala takový dojem. “Copak nemáš Maddie ráda?”

Brandy nepatrně pokrčila rameny a odvrátila pohled. “Je v pohodě,

ale nejseš to ty.”

Chvíli jsem nic neříkala a uvažovala, jestli Brandyin odpor k svatbě vyplývá z větší oddanosti ke mně než k Maddie nebo jestli je jen součástí romantických ideálů, které holky jejího věku často mívají - o lásce a spřízněných duších.

“Je mi to líto,” řekla jsem nakonec, “ale ve skutečném světě to s láskou vždycky nedopadne tak, jak se to píše v knížkách a ne

vždycky má šťastný konec. Lidé se rozejdou, pokračují každý sám a

to, že někoho miluješ, neznamená, že bys nemohla milovat i někoho jiného.” Zachvěla jsem se. Tenhle rozhovor se až neuvěřitelně

podobal jinému, který jsem vedla s Carterem, když jsme se se

Sethem poprvé rozešli.

“Stejně to není správný,” řekla Brandy tvrdošíjně.

Byla jsem vděčná, když se objevili Seth s Maddie. Vážně se mi nechtělo hrát si na ďáblova advokáta a zastávat se manželství, kterým jsem sama nebyla nijak nadšená. Cítila jsem smutek, který

mě vždycky zaplavil, když jsem je viděla spolu, ale pak jsem si

vzpomněla na Erikovy rady. Snaž se tomu nepodlehnout, odežeň to

od sebe, jinak jseš v průseru.

Jenže to je snazší říct než udělat, přesně jak jsem řekla Erikovi. Zdálo se, že rozptýlení funguje, ale na dalšího chlapa do postele jsem neměla náladu a energie jsem měla dost. “Zabav mě nějak,”

zabručela jsem, když už jsem seděla v autě. “Klidně mě rozčiluj svou rádoby vtipností, dokonce mě smíš i pořádneě nasrat.”

Neměla jsem žádný fyzický důkaz Romanovy přítomnosti - ani auru,

ani jeho osobně - ale jeho hlas mi odpověděl stejně tiše. “Zajeď si za svými kamarády, nejspíš budou v baru. Přece musíš Codymu říct o

tom dvojitým rande.”

“To není dvojitý rande,” zavrčela jsem v odpověď.

Ale Roman měl pravdu. Asi bych měla tomu mladýmu upírovi povykládat, co se dneska dělo v knihkupectví a taky jsem byla celkem zvědavá, odkud Roman věděl o tom baru. Dnes mi došla

hlasová zpráva, ale myslela jsem si, že ji Roman nemohl slyšet. Buď

mi stál hned za zády nebo Nefilim opravdu mají nadlidský sluch. No

a když zvážím, že bez debaty jsou nadlidmi, může platit i to druhý.

Pak jsem dostala nápad na jinou schůzku, která mě určitě rozptýlí - a

možná mě i zbaví tý potvory. “Jedeme do baru,” prohlásila jsem.”

Jela jsem po Pioneer Square a po seattleské historické čtvrti, dokud

jsem nenarazila na Sklep, putyku v podzemí, která nesla trefný jméno. Bylo to oblíbený místo nesmrtelných - teda aspoň těch pekelných. Protože většina andělů nepije - Carter je výjimka - obvykle je nenajdete posedávat po barech. Radši si zajdou do

lepších kaváren. Z nejasných důvodů hodně z nich rádo tráví čas v restauraci na vrcholku Space Needle. Možná se jim zdá, že takhle

jsou blíž k nebi.

Když jsem sešla po schůdcích do sklepa, opravdu jsem zacítila Carterovu auru a s ní i ostatních běžných štamgastů. Navíc tam byla přesně ta aura, kterou jsem doufala, že s nimi najdu.

“Zatraceně,” komentovala jsem to a vykročila ke stolu, kde seděla Simone spolu s mými kamarády. Celá zářila energií, kterou sukuby kradou svým obětem. Nerada jsem si to přiznávala, ale zjevně měla

víc energie než já, ale pak jsem se uklidnila, protože nejspíš někoho sbalila až dneska, od včera večera by jí to nestačilo.

Hugh se posunul, aby mi udělal místo a od vedlejšího stolu přitáhl židli. “Myslel jsem, že se dnes neukážeš.”

Zamávala jsem na číšníka a poručila si gimlet z vodky. “Víš přece, že bez vás nevydržím.”

“Přišlas v pravý čas,” řekl Carter. Tvářil se neutrálně, ale když si upil

z bourbonu, zahlédla jsem v jeho očích zlomyslný záblesk. “Simone nás zasypává historkami z projížďky podzemím. Už jsi slyšela, že Seattle vyhořelo do základů a znovu ho postavili asi před stoletím?”

“Jen pokaždý, když se sama vypravím na takový výlet.” Což bylo asi desetkrát. Byla to turistická atrakce číslo jedna a často jsem tam

brávala kamarády a oběti z jiných měst. Zvědavě jsem se na Simone podívala. “To jsi absolvovala dnes?”

Přikývla. “Napadlo mě, že když už jsem tady, mohla bych se podívat

po městě.” Sice pořád mluvila tím školometským tónem, ale musela jsem uznat, že vypadá víc jako sukuba než když jsem ji viděla naposledy. Výstřih měla tak hluboký, až jsem se divila, že jí z něj nevylézají bradavky. Rtěnku měla řvavě červenou a jestli se nepletu, měla delší a hustší vlasy. Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli

vypadá jako anděl nebo jako plážový zajíček.

A když už mluvíme o andělích… Simone seděla hned vedle Cartera a přisunula si židli k němu tak blízko, že se musela dotknout jeho

ramene pokaždé, když sáhla po skleničce. Tušila jsem, že taky přitiskla svou nohu k jeho.

Vzhlédl a věnoval jí pohled, které nebyl tak úplně zamilovaný, ale plný hlubokého zájmu a já si byla docela jistá, že všechno jen předstírá. “Historie Seattle mě úplně fascinuje. Nejsem tady moc dlouho, takže je skvělé, že se naučím zase něco nového.”

Simone se rozzářila a Hugh na druhé straně stolu se zakuckal pitím. Carter v Seattle strávil už pár set let. Jasně, pro nesmrtelného jako

byl on, to zase není tak moc, ale když Seattle vyhořelo, nejspíš tady

byl. Sakra, když si vzpomenu, že jednou mi náhodou zapálil vánoční stromek, klidně to mohl být on, kdo měl ten požár na svědomí.

Přinesli mi gimlet a já si dlouze lokla na kuráž. “Slyšela jsem, že ses taky potkala s nějakými místními celebritami,” řekla jsem sladce.

Simone odtrhla zbožňující pohled z Cartera a zamračeně se na mě podívala. “Nezdá se mi, že bych narazila na hodně celebrit.”

“No,” pokračovala jsem a pořád se culila jak pako. “Přijde na to, jak definuješ ´celebritu´. Já autora bestsellerů rozhodně považuju za celebritu. Jednou jste si docela hezky popovídali.”

Cody, Hugh a Petr okamžitě zbystřili. Konflikt mezi ženskými

dokázali vyčenichat na kilometry daleko a nepochybně se už těšili,

jak se kočky servou.

“Aha, ty myslíš tamtoho,” řekla pohrdavě. “Zdálo se mi, že mluvíš o nějakém herci nebo tak něco. Jo, pamatuju si. Je roztomilý a docela fajn.”

“A taky je to můj kamarád,” pokračovala jsem. Pořád jsem se tvářila vesele, ale na očích jsem jí poznala, že si všimla stoupajícího napětí.

“Hraju poctivě.” Pokrčila rameny. “Proč tě to vůbec zajímá? Má poskvrněnou duši, takže za moc nestojí. Moc škody bych už nenadělala.”

To nebyla pravda. Seth sice momentálně mohl být připoutaný k peklu, ale vykoupení bylo ještě pořád možné - i když šance byly

údajně malé. Kdyby ho nějakou bláznivou náhodou Simone přiměla, aby Maddie zase podvedl, jeho duše by zčernala ještě víc a tím by

se zničila jakákoliv možnost na jeho záchranu. Navíc by mu, kromě

hříchu, Simone zkrátila život - a to se mi rozhodně nezamlouvalo.

“Takže je to jen taková známost, do které jsi náhodou narazila?” Slupka zdvořilosti ze mne opadávala sice pomalu, ale jistě a u ní to

bylo stejný. Aha. Takže nudná Simone nebyla tak nevšímavá, jak se

dělala. “To, že je to můj kamarád a že jsem s ním kdysi chodila, pro tebe není žádný rozdíl?”

“Mluvíš, jako bych se ti chtěla za něco pomstít. Vždyť tě vůbec neznám. Jsem tady na dovolený, lovit chlapy je součástí našeho života - a ty nemáš právo tvrdit, že je to tvý území jak to dělají oni.”

Kývla směrem k upírům, kteří opravdu měli pevně stanovené lovecké území. “Jedině,” dodala samolibě, “že bys měla s Jeromem nějakou dohodu.”

Jasně, že jsem žádnou neměla. Vlastně mi můj šéf dal velmi jasně najevo, že ho houby zajímá, co se Sethem bude. “To ne, ale myslela jsem si, že by to bylo zdvořilé, když jsi na návštěvě v cizím městě. Prostě by to bylo hezké.” Úsměv se mi vrátil, ale o hodně ledovější.

“A taky by to zaručilo, že ti na návštěvu zůstanou hezké vzpomínky.” Možná, že když jsem dvakrát použila její oblíbený adjektivum, dojde

jí, že to myslím vážně.

Simone ztuhla a najednou byla samý ucho. “To má být varování, že jestli neustoupím, půjdeš po mně?”

Pokrčila jsem rameny a dopila drink. “Jen kamarádská rada.”

Vstala a přehodila si kabelku přes rameno tak energicky, že Cartera málem majzla do hlavy. Zjevně o něj už ztratila zájem, aspoň

prozatím. “Nebudu tady sedět a poslouchat mizerně maskovaný

hrozby kvůli nějakýmu nýmandovi. Když ho budu chtít, budu ho mít.” “Budeš nám chybět,” zabručela jsem za její vzdalující se postavou.

“Ach,” radoval se Hugh, “nejvíc že všeho se mi líbí, když se sukuby poštěkají. Dynasty hadr. Povedlo se ti zbavit se Tawny, ale Simone

je panečku jinej soupeř.”

“To těžko. A se Sethem bude mít asi takovou šanci jako s Carterem.” Carter zvedl obočí, zjevně s mým prohlášením nesouhlasil.

“Opravdu vyjela po Sethovi?” zajímal se Cody.

“Jo, jako stydlivá fanynka s rozzářenýma očima.”

“Nesbalilas ho tenkrát úplně stejným způsobem?” zeptal se Petr. Zpražila jsem ho pohledem. “To je jedno. Nebude to fungovat.”

“Tak proč si s tím děláš hlavu?” vyzvídal lstivě Hugh.

“Protože trochu prevence - kašli na to.” Zasténala jsem. “Potřebuju další drink.”

Hugha a upíry ta historie obzvlášť pobavila a nezdálo se, že by je to zneklidnilo. Myslím, že se až příliš spoléhali na to, že Seth bude neoblomný a líbilo se jim, že jsem nasrala další sukubu. Smutné

bylo, že jsem Simone nejspíš jen povzbudila, aby se snažila ještě víc.

O dvě skleničky později jsem se rozhodla jít domů. Byla jsem tak rozzuřená, že jsem se vůbec nebála uklidňujícího zpěvu sirén. Ale

ještě před odchodem jsem Codymu musela říct, že půjde na rande a

vůbec mě nepřekvapilo, že začal vyšilovat.

“Cože?! To nemůžu! Co jí řeknu? Co mám dělat?” “Po pravdě, zlato,” začal Hugh polohlasem.

“Budeš v pohodě,” uklidňovala jsem ho. “Přestaň se stresovat a buď

sám sebou.”

“Zní to jako dvojitý rande,” uvažoval Petr. “Obarvím ti vlasy na černo.”

“Ať tě to ani nenapadne,” varovala jsem ho. Pořád ještě byly trochu vidět proužky černé, které se zatím nesmyly z Codyho blond hřívy. “Vem si na sebe to, co běžně nosíš a sejdeme se v klubu.”

Už jsem byla na odchodu, když mě ještě něco napadlo. “Cartere, můžu s tebou mluvit?”

Lehce mu zacukalo rty, ale nevěděla jsem, jestli překvapením. “Pro tebe všechno, Dcero Lilith.”

Šel za mnou z baru a stáli jsme na Pioneer Square uprostřed houfů zábavychtivých lidí. Jen co jsme vyklidili nekuřácký interiér, zapálil si cigaretu.

“Jestli žárlíš na můj vztah se Simone,” začal, “můžu tě ujistit, že jsme

jen kamarádi.”

“Sklapni, prosím tě. Dobře víš, že o tohle nejde. Lhala, když tvrdila,

že na Setha narazila jen náhodou, že jo?”

Než Carter odpověděl, dlouze zatáhl z cigarety. Andělé zjistí, že lidi lžou. “Jo. Ale když mluvila o tom, že po něm stejně půjde, znělo to docela upřímně.”

Ušklíbla jsem se. “Proč jede právě po Sethovi? Je to jen způsob, jak prosadit svou a namíchnout místní sukubu?”

“To nevím. Pohnutky sukub - a vůbec všech žen - jsou pro mě záhadou.”

“Jerome si původně myslel, že ho přišla špehovat a poslal za ní

Romana, ale nic z toho nebylo. Pak Romana odvolal-” zastavila jsem

se a najednou začala zvažovat a analyzovat události z docela jiného úhlu než předtím. “Ale odvolal ho, až když jsem mu řekla, že Simone

má zájem o Setha a zdálo se, že mu na tom, aby Simone měla klid, záleží až moc.”

“A teď je spokojený?” Carter zase zatáhl z cigarety, ale viděla jsem,

jak se mu v hlavě točí kolečka. “Cože?”

“Jen uvažuju.” Byla to taková polopravda, typická pro anděly. “Udělal pak Jerome ještě něco?”

“Jo, Roman teď hlídá mě.” Překvapilo ho to. “Proč?”

Zřejmě si Jerome s Carterem v poslední době nikam nevyrazili a tak

jsem Carterovi sama poskytla vhled do mé aktuální prapodivné

situace.

“To je vážně zvláštní,” připustil. “Viš, co by to mohlo být?”

“Všechno možný.” Znělo to škádlivě, ale věděla jsem, že to vzbudilo

jeho zájem - dokonce možná i obavy.

Povzdechla jsem si. “Opravdu bych ocenila, kdyby lidi přestali tohle říkat. Nikdo mi nedokáže doopravdy pomoct.”

“Já ti pomůžu.” Hodil cigaretu na zem a zašlápl ji. “Budu sledovat

Simone.”

Tak tohle jsem ani náhodou nečekala. “Proč bys to dělal? Zastavíš ji

snad, jestli vystartuje po Sethovi?”

To mi vydělalo jen pobavení. “Přece víš, že do takových věcí nesmím zasahovat, ale jsem moc zvědavý, co Simone podnikne.”

Zalil mě nepříjemný pocit, ten, který mě trápil od té doby, co jsem se seznámila se Sethem a Carter začal hrát aktivnější roli v mém životě. “Proč se o Setha tolik zajímáš? Vždycky jsi byl zvědavý, jak se mu

vede - a jestli se scházíme.”

“Tvůrčí proces velkého umělce mě vždycky zajímá. Je zábavné to

sledovat.”

“Tohle je zase jen polopravda.” Jako vždycky odpověděl na otázku

bez toho, aby na ni doopravdy odpověděl. Překvapilo mě, jak zoufale znělo to, co jsem mu dál řekla. “Myslím to vážně, Cartere. Proč to

děláš? Proč se zajímáš o Setha - a o mě v souvislosti se Sethem?”

Šťouchl mě do brady. “Máš lepší věci na práci než hloubat o pohnutkách zvědavého anděla. Kromě toho se určitě budeš cítit líp, když ti budu hlásit, co dělá Simone, že?”

“To jo,” přiznala jsem. “Ale-”

“Takže jsme domluvený. Není zač.” Rychle se otočil a zmizel v davu. Věděla jsem svý a proto jsem za ním nešla. Určitě zmizel i doslova,

jen co si byl jistý, že si ho nikdo nevšímá. Zase jsem si povzdechla.

Zatracený andělé.

Kapitola 8

Když jsem věděla, že Carter je Simone v patách, cítila jsem se trochu

líp, ale něco na něm mě vždycky znervózňovalo, když přišla řeč na Setha - a na můj milostný život celkově. Zajímal se o něj až příliš. Zvykla jsem si na to, že anděl tráví čas s mými kamarády, ale občas

mě napadlo, jestli jsem jen nenaletěla na nějaký trik. Nebe má své vlastní poslání, stejně jako my, ale jejich motivy bylo mnohem svízelnější odhalit.

Další den jsem měla ranní. Šlo to jako po másle až dokud Doug deset minut před mým odchodem nepřišel se špatnou zprávou.

“Kincaidová, dnes večer s tebou nemůžu jít.” Nevěřícně jsem zvedla hlavu od papírů. “Cože?”

Postával vedle dveří mý kanceláře a jen pokrčil rameny. Měl stejnou směnu jako já a měla jsem ciťák, že mi to říká až teď, abych mu

celou šichtu nedělala ze života peklo. Bylo to hodně podobný tomu, když lidem, co mají padáka, to řeknou až v pátek odpoledne.

“Potkal jsem jednu holku… a vážně nezahodím šanci vyrazit si s ní. Člověče, to je kus. Má takový tělo, že-”

“Detaily nepotřebuju,” skočila jsem mu do řeči. “Vem ji s sebou místo mě. Codymu se ten nápad už začínal líbit, když to zrušíme, bude z

toho celej pryč.”

“Nemusiš nic rušit, prostě tam jdi beze mě. Nemůžu s sebou vzít ji -

Cody potřebuje právě tebe.”

Zasténala jsem. “To jo, ale pak už nebudeme skupina a já tam budu jako pátý kolo u vozu.”

“Tak si sežeň někoho jinýho, kdo s tebou půjde.”

Právě v té chvíli se vedle svýho bratra objevila Maddie, která právě přišla do práce. “Půjde kam?”

Moc se mi o tom mluvit nechtělo, ale opravdu jsem neměla zájem jít tam sama s Codym a Gabrielle. “Šla bys dnes večer na… é…

metalový koncert?” Kdyby se mnou šla jiná žena, zbavila bych se

těch narážek na dvojí rande.

Takovou pozvánku zjevně nečekala. “No… mohla bych, ale dnes zavírám obchod a pak se mám sejít s kamarádkou.” Vážně jsem

pochybovala o ´mám´ a taky o té takzvané kamarádce. Metal Maddie

nic neříkal. Najednou se rozzářila. “Víš co? Vezmeš s sebou Setha.”

“Co-cože?!

“Mortensena?” Doug byl stejně vyjevený jako já.

“Neřekla bych, že se mu to bude líbit,” opáčila jsem stísněně. Vlastně jsem věděla docela jistě, že ne.

“Jo,” souhlasil Doug. “To nevypadá jako dobrej nápad.”

Snažila jsem se nad Dougovými slovy nemračit. Když si tak moc

chtěl užít s tou novou sexy holkou, čekala bych, že mu bude volný, kdo mi bude dělat společnost.

Maddie si nás nevšímala. “Myslím to vážně. Celý týdny byl zalezlý s

tou svou knihou a myslím, že mu prospěje, když se trochu rozptýlí. Řekla bych, že je z tý svatby celý vystresovaný.”

Jo, tak to jsme byli dva. “Ale já bych nechtěla, aby… é… dělal něco,

do čeho se mu nechce,” bránila jsem se nepřesvědčivě.

Zasmála se. “Už jsem řekla, že mu to jen prospěje. Hned se ho jdu

zeptat.”

A byla pryč, než jsme s Dougem stačili otevřít pusu. Chvíli jsme

mlčeli a nakonec Doug řekl: “No, ona ho dokáže ukecat málem na všechno, takže to vypadá, že problém je vyřešený.”

“Taky si myslím.” S tím odešel. Zajímavé bylo, že ani jeden z nás nad tou vyhlídkou neskákal radostí. Teď to ještě víc vypadalo na dvojité rande a taky mě hryzalo svědomí kvůli Maddieině slepé

důvěře. Ale když to vezmu z tý lepší stránky, Simone nejspíš nebude

mít koule vnucovat se mu na koncertě a pokračovat ve ´svádění´.

Maddie opravdu přemluvila Setha, přesně jak Doug předpověděl. Začínalo to pozdě večer a tak jsme se domluvili, že se kolem půl jedenáctý sejdeme v klubu, abych rozdala vstupenky. Jen co jsme tam byli všichni, rozhlédla jsem se po těch třech obličejích kolem

sebe a snažila se rozhodnout, jestli je to všechno směšné nebo ubohé. Seth jako obvykle odvracel pohled, zjevně mu bylo

nepříjemné, že ho Maddie do toho uvrtala. Cody byl bledý i na upíra

a zdálo se, že každou chvíli zdrhne. Vlastně by mě ani nepřekvapilo, kdyby ti dva chlapi narychlo upekli nějakou ústupovou strategii.

Jediná Gabrielle vypadala, že je štěstím bez sebe, celá dychtivá s očima rozzářenýma.

Taky byla jediná, kdo se na tuhle příležitost správně oblékl. Byla celá

v černém, vlasy vyztužené do špiček a její mejkap překonával i nejsmělejší představy. Cody a Seth na sobě měli to, co běžně nosí

na ulici a já byla něco mezi tím: černé džíny s černým přiléhavým tílkem a taky jsem se ověsila těžkými stříbrnými šperky. Nicméně jsem stejně pro tohle místo byla příliš nóbl.

“Díky, lidi, že jsem sem mohla přijít s vámi,” řekla Gabrielle. “Nevěděla jsem, že se vám líbí Blue Satin Bra.”

“Komu by se nelíbila?” zeptal se Seth s nevinnou tváří.

Musela jsem se otočit, protože se mi strašně chtělo smát. Podala jsem jim lístky a spolu se vším tím davem jsme vešli dovnitř.

Rozhodla jsem se, že kdybych se na ulici dostala do rvačky, tyhle lidi bych rozhodně chtěla mít na své straně.

Povedlo se nám ukořistit hodně žádaný stůl vzadu. Sice to

znamenalo, že celou dobu budeme muset stát, ale aspoň si budeme

mít kam postavit sklenice. “Nabídni jí, že jí přineseš něco k pití,”

zasyčela jsem na Codyho. Když upírovi děláte Cyrana, nejlepší na

tom je, že jeho ostrý sluch mi umožnil mluvit tak tiše, aby to Gabrielle neslyšela. V místnosti už byl pořádnej kravál - a to ještě kapela ani nezačala - což utajení ještě podpořilo. Cody vzorně poslechl, a když Gabrielle začala dolovat z kabelky drobné, ujistil ji, že první runda je

na něj. Věnovala mu úsměv, který zjevně posílil jeho sebedůvěru a

pak odkráčel.

Seth se naklonil k mému uchu. Gabrielle sice stála mezi námi, ale

byla příliš uchvácená tím, co viděla, než aby si nás všímala. “Tohle je

tak šílenej nápad, že by to mohlo fungovat,” pošeptal mi.

“Jen to nezakřikni,” odpověděla jsem a snažila se nemyslet na to, jak

je blízko. “Noc je ještě mladá a na obzoru klidně můžou být tuny průserů.”

Usmál se. “Ty máš na ně patent, co?” “Bohužel ano.”

Cody se vrátil se sklenicemi, čím si od Gabrielle vysloužil další

uznání. Sice po něm nevrhala zamilovaný pohledy, ale aspoň si všimla, že existuje. Stála jsem si pevně za svým, že by neměl

přehánět ten upírsko-gotický dojem, ale budeme muset tvrdě makat

na tom, aby nahlédla za fasádu ´obyčejnýho´ kluka.

“Mluv s ní,” radila jsem, když vklouzl zpátky na své místo mezi mnou

a Gabrielle. “Až začnou, už se ti to nejspíš nepovede.” “Co jí mám říct?”

Seth to zaslechl, naklonil se přese mě a já si začala přát, abych si zakryla víc kůže. Když se mě náhodou dotkl ramenem, zalilo mě vzrušení.

“Zeptej se jí, jestli už viděla nějaký jejich živý koncert. Když odpoví,

že ne, řekni, žes je už slyšel na nějakým… řekněme soukromým večírku. Když ti poví, že už je viděla, ptej se, co si o nich myslí.”

Cody přikývl celý nesvůj. Sklonil se k ní a i když jsem jen tu a tam zachytila pár slov, čím víc mluvil, tím oduševněleji vypadala.

“Odkdy umíš poradit, o čem mluvit na rande?” zeptala jsem se nevěřícně.

“Takhle by to udělal O´Neill.”

Ušklíbla jsem se. “Používáš fiktivního hrdinu, abys Codymu pomohl s

milostným životem?”

“Život napodobuje umění a umění napodobuje život.”

“To tvrzení je k smíchu. A abys věděl, nikdy jsem si nevšimla, že bys tuhle radu sám využil.”

“No, tohle přece byla rada od O´Neilla. Mám spoustu postav, na které se můžu obrátit.”

“Je to zvláštní, ale nějak se mi nevybavuje, že by jednou z nich byl koktavý introvertní spisovatel.”

“Já nekoktám,” řekl na svou obranu - ale usmíval se při tom. “Ale možná v další sérii bude někdo takový.”

“Ách,” parodovala jsem melodrama, “kde se tady vzalo nějaký

´možná´? Myslela jsem, že tu celou novou fantastickou věc už máš promyšlenou.”

“To taky mám, ale to neznamená, že to nemůžu ještě vylepšit.” “Introvertní spisovatelé vylepší úplně všechno.”

“Tak to máš sakra pravdu.”

Smála jsem se, ale pak jsem si vzpomněla, že bych měla pomáhat

Codymu, jenže už mě nepotřeboval. Bavil se s Gabrielle teď už sám,

což jsem brala jako dobrý znamení a obrátila se k Sethovi. “Takže to znamená, že už jsi přišel na to, jak skončí Cadyová a O´Neill?”

“Ne.” Pořád měl dobrou náladu, i když trochu stáhl obočí. “V příštích

dnech budu muset-”

Slova mu useklo nervy drásající zaskřípění kytary, které se rozlehlo

po místnosti. Zatímco jsem si povídala - nebo snad flirtovala? - se

Sethem, na scénu přišli Blue Satin Bra. Nemám ráda stereotypy, ale

po pravdě vypadali přesně tak, jak byste čekali, že bude vypadat mužská metalová kapela. Černé oblečení, piercing a vlasy buď žádné nebo extrémně dlouhé. Jedinou věcí, kterou se lišili, byly modré saténové podprsenky, které měli na sobě.

I přes ohlušující muziku, která následovala, jsem zaslechla, jak Gabrielle zaječela: “Ach, panebože!” Byla ve vytržení a když jí Cody něco řekl, rozzářila se ještě víc a dychtivě kývla ke kapele. Tipovala jsem - nevím, jestli správně - že je znovu chválil, jak jsou skvělí.

Ta hudba přinutila Setha i mě, abychom se přisunuli blíž, když jsme

si chtěli povídat. “Víš, jsem si docela jistej, že baskytarista má tu

podprsenku vycpanou.”

“Kdepak,” vracela jsem mu ve stejným stylu. “Jen to tak vypadá, protože to je pušapka. S výstřihem to dělá hotový zázraky.”

Blue Satin Bra koneckonců nebyli tak špatní. Metal jsem sice nijak zvlášť nemilovala, ale nezavrhovala jsem žádný styl. Dojem, jaký

dělali a blázinec, který vyvolávali a který pokračoval celý večer, nám oběma se Sethem poskytl nepřeberně materiálu na srandu. Když představení skončilo a s Codym a Gabrielle jsem vyšli ven, oba jsme měli vážně dobrou náladu.

“To bylo úžasný,” zvolala Gabrielle. “Díky, že jste se rozdělili s těmi lístkami.”

“To je v pohodě,” řekla jsem. V uších mi pořád zvonilo a nebyla jsem

si jistá, jestli nekřičím.

“Byla to nejlepší show, jakou jsem kdy viděl,” prohlásil Cody

velkoryse.

Gabrielle ho popadla za rukáv a vykulila oči. “Já vím! Která píseň se vám líbila nejvíc?”

Nastalo mrtvé ticho.

“Mně ta, kde pořád opakují, že plameny posledního soudu spálí váš poštovní úřad,” řekl Seth s kamennou tváří.

“Jo! Ta je jedna z nejlepších. Jmenuje se Plywood Fuck.” (podělaná překližka :-)

“Mně se taky nejvíc líbila,” řekl Cody. Tak nějak jsem pochybovala,

že vůbec něco z té hudby slyšel, protože nevnímal nic kromě

Gabrielle.

V dokonalém souznění jsme si se Sethem vyměnili pohledy a tajné úsměvy, oba nás pobavila Codyho zamilovanost. Až tak daleko jako

on jsem nezašla, ale když jsme se nakonec rozešli, vznášela jsem se

v oblacích.

“To byl zajímavý večer,” komentoval to Roman, když jsme se vrátili domů. Byl se mnou taky, samozřejmě neviditelný. “Řek bych, že

Cody vážně dostane šanci.”

“Možná. Jasně je z ní celý pryč, ale ona se o něj moc nezajímá.

Snad jen jako kamarádka.”

Roman štrachal po kuchyni a nasypal si do misky cereálie. “A není jedinej, kdo je celý pryč.”

Povzdechla jsem si a sesypala se na gauč. “Nech toho. Oba víme,

že jen tak brzy se přes Setha nepřenesu.”

Roman na mě potutelně kouknul. “Nemluvil jsem o tobě.”

Chvíli jsem na něj civěla, můj vodkou zmožený mozek se snažil dobrat smyslu jeho slov. “To jako mluvíš o Sethovi? Jeho to už přešlo.”

“Panebože, Georgino. Mohla bys už přestat s těmi bludy?” “Přece se bude ženit.”

“To nic neznamená. Kdyby na tom záleželo, žádnej chlap by na večírku na rozloučenou se svobodou nechytil chlamydie.”

“Ale on Maddie opravdu miluje. A je úplně jedno, co si myslíš o jeho citech, jen co se ožení, bude pro mě ztracenej.”

“Už to, že spolu chodili, mělo znamenat, že je pro tebe ztracenej - ale

minulost nám dokazuje, že to tak není.”

Zamračila jsem se a odkopla boty. “Řekla jsem ti, abys toho nechal.

Už tak se cítím mizerně - a on taky. Jestli mě chceš jen nasírat, jdu spát.”

Ale k mému překvapení se Roman netvářil tak uštěpačně, jak míval

ve zvyku od té doby, co se vrátil do Seattlu. Tvářil se vážně a

vypadal - málem - že má o mě starost. “Nesnažím se tě naštvat, jen konstatuju fakta. Zdá se, že bez ohledu na to, co se stane, vy dva se

Sethem jeden bez druhého nevydržíte. Měla bys požádat o přeložení.”

“Jako odstěhovat se ze Seattle?” zeptala jsem se nevěřícně. “Miluju

to tady.”

“Oblíbíš si i jiný místo. Vážně si myslím, že to je jediný způsob, jak se dokážeš pohnout dál - jediný způsob, jak se oba dva můžete hnout z místa. Jsi v situaci, že se s ním vídáš každý den - dnešek byl

typickým příkladem. Rozešel se s tebou a pak ses ty rozešla s ním v

zájmu jakéhosi ´vyššího dobra´, ale jestli se pořád budete stýkat,

bude to úplně jedno. Nikdy tě to nepřejde, jediným výsledkem bude,

že ti každý den zlomí srdce.”

Byla jsem tak vyvedená z míry, že jsem se pár vteřin ani nezmohla

na odpověď. Vybavovala se mi jen jeho zlomyslnost a škodolibost. “Proč mi to říkáš? Proč se o to vůbec zajímáš?”

“Protože vidím, jak se to děje, každej den, znovu a znovu, a mě ničí, když se na to musím dívat.”

Zase jsem ztratila řeč. “Myslela jsem si, že mě nenávidíš a chceš mě zabít.”

Dojedl cereálie a postavil misku na stůl. Už jsem neměla dost energie, abych kočky zahnala. “Není pravda, že tě nenávidím,

Georgino,” řekl unaveně. “Rozzuřilo mě to, co se stalo s Helenou a žes mi lhala, že mě miluješ a možná jsem se chtěl i pomstít. Po

pravdě se mé pocity mění ze dne na den. Někdy bych si přál, aby se

ti stalo něco strašlivého, ale někdy… no, řek bych, žes to udělala z nějakého prapodivného smyslu pro… ani sám nevím. Prostě sis myslela, že děláš správnou věc.”

Chtěla jsem mu říct, že jsem ho svým způsobem doopravdy milovala,

ale tím bych si teď asi moc nepomohla. “No, když přijde na tvý přání,

aby ste mi stalo něco hnusnýho, tak teď, když z první řady sleduješ,

jak se na pódiu rozehrává to drama se Sethem, musíš být

spokojenej.”

“Ne,” pomalu zakroutil hlavou. “Vůbec nejsem spokojenej. Jak jsem řekl, byl bych radši, kdybys odešla a začala nový život. Pokaždý,

když tě teď vidím, je to jako… vidět tě umírat, znovu a znovu.”

Najednou se mi chtělo spát a tak jsem se zvedla. “Jo,” řekla jsem tiše. “Tak nějak se taky cítím.” Zaváhala jsem. “Díky, žes mě vyslechl. A žes mě pochopil.”

“Kdykoliv.”

Tohle mě taky zaskočilo, ale pak mi došlo, že v těch pár posledních šílených měsících se tak nějak stalo, že jsme se s Romanem zase

skamarádili. “Děsně nerada tě o to žádám, ale dnes večer se mi nejspíš nepovede udržet si pozitivní náladu. Mohl bys-”

Taky se zvedl. “Jo. Dohlídnu na tebe, až budeš spát. Jestli ti to ovšem nebude nahánět hrůzu.”

“Je to přijatelný riziko.” Usmála jsem se. “Díky.”

Snad to bylo tou vodkou, ale popošla jsem k němu a objala ho. Na chvíli strnul, zjevně jsem ho rozhodila, ale pak se uvolnil a taky mě objal. Položila jsem si hlavu na jeho hruď a nechala se konejšit

teplem živé bytosti, kterou jsem dobře znala. Pamatovala jsem si tu

čistou, ostrou vůni jeho kolínské, která mě teď obklopovala a byla úplně jiná než ta Sethova dřevitá.

Právě jsem myslela na to, že bych se už měla odtáhnout, když se nějaký hlas zeptal: “Neruším?”

Odskočila jsem od Romana a uviděla Cartera, jak stojí v obýváku s rukama skříženýma na prsou a se zvednutým obočím. Překvapený Roman taky ustoupil o pár kroků, aby byl ode mě tak daleko, jak jen

to šlo. “Neumíš zaklepat?” Zeptala jsem se.

“Nejsem si jistej, jestli bys mi otevřela,” odpověděl Carter dobromyslně. “Zvlášť když nesu takový zprávy.”

Zasténala jsem. “To teda bylo rychlý. Má to co dělat se Simone, že?”

Přikývl. “Bohužel ano. Zase se sešla se Sethem.”

Kapitola 9

“Ale to není možný!” Zvolala jsem. “Byl se mnou celý večer!” “Ale po koncertu už ne,” upozornil mě Roman. “Víš, mě hned

napadlo, že si ta parta ještě někam vyrazí.” Jakákoliv známka po citech, které předtím dával najevo, v Carterově přítomnosti zmizela jako mávnutím kouzelného proutku.

“Simone se usadila v té kavárně s nepřetržitým provozem,” pokračoval Carter, “a Seth tam později přišel pracovat po - cos to říkal? Že jste byli na koncertě?”

“Jo,” předběhla jsem Romana. “Blue Satin Bra.”

Anděl pochvalně kývl směrem k Romanovi. “Ti chlapi jsou skvělí.” “Hele, mohli bychom mluvit k věci?” Oba dva jsem sežehla

pohledem. “Co bylo dál se Sethem a Simone?”

Carter jen pokrčil rameny. “To, co pokaždý, ačkoliv on si jí všiml jako

první, hned jak vešel. Zaujatě si četla - a ani nevzhlédla, dokud nestál rovnou před ní.”

“Zahrála to dobře,” konstatovala jsem. “Roli agresora vnutila ona

jemu.”

“Neřek bych, že by Seth vůbec kdy dokázal být agresivní,” přemítal Carter. “Prostě ho jen dostala do situace, aby, když chtěl být zdvořilý, musel udělat první krok.”

V dobách naší krátké aférky jsme se se Sethem milovali tak něžně a sladce, že by nad tou krásou i básník zaplakal, ale jindy to bylo tak obscénní a sprosté, že by anděl určitě přehodnotil svou poznámku o Sethově agresivitě, samozřejmě jen kdyby o tom věděl.

“Co bylo dál?” Tlačila jsem na něj.

“Jak jsem řekl, bylo to stejný. Povídali si o různých věcech - vlastně

to bylo hodně témat, která zajímala Setha. Myslím, že si ho důkladně

proklepla.”

“Do hajzlu, to je čím dál lepší.” Sekla jsem sebou na gauč, ale okamžitě z něj zase vystřelila. “Jdu tam a-”

“Už jsou pryč,” přerušil mě Carter. “Každý si šel po svých a ona pak zbalila nějakého chlapa, takže byl nejvyšší čas, abych odletěl.”

“Ani nevíš, jaký máš štěstí, mizero,” zavrčel Roman. “Nemáš páru,

na jaký hnusárny jsem se musel koukat.”

Než se Carter obrátil ke mně, na tváři se mu mihl úsměv. Povzdechla jsem si a zase si sedla. “Když ji seřveš, nic se tím nezmění. Už jsi to jednou udělala a nepomohlo to a řek bych, že tentokrát by to dopadlo stejně.”

Nejspíš měl pravdu. Rvát se sukubou je na hovno. Kdybych jednu vrazila Hughovi nebo upírům, měli by aspoň pár hodin moncla,

možná i dýl, kdyby ta rána pořádně sedla, i když se jako nesmrtelní

rychle hojí. Ale sukubou bych klidně mohla mlátit o podlahu a

všechny následky by si hravě proměnila. Nadávat jí? Neměla jsem žádný vliv, proto se mě nemusela bát a jen by ji to nabudilo, aby se snažila ještě víc. Mí kamarádi by se pak bavili na pokračování pohledem na to, jak si ženský vjely do vlasů.

“No,” řekla jsem Romanovi,” “jsem tak nasraná, že se mnou nemusíš

jít do postele.”

Carter zase zvedl obočí.

“Mínila jsem tím, že mě nemusí hlídat, až budu spát,” vysvětlovala jsem. “Předtím jsem byla tak trochu mrzutá a báli jsme se, že to záhadné… cosi se zase může objevit.”

“Proč jsi byla mrzutá?” ptal se Carter. Tvářil se jako neviňátko, ale mě nepřevezl. I když na tom koncertě nebyl, snadno si dal dohromady dvě a dvě.

“To je dlouhej příběh.”

Ty stříbřitě šedé oči se do mě zavrtaly a já se ošila a odvrátila

pohled. Nesnášela jsem, když tohle dělal. Měla jsem pocit, že mi vidí

až do duše a to bylo místo, kam jsem se nechtěla dívat ani já sama -

a už vůbec jsem nestála o to, aby se tam díval někdo jinej. Snažila

jsem se změnit téma. “Víš, hodně jsem myslela na to, co se teď děje

- ta síla nebo zpěv sirén nebo ať už je to, co chce. S Nyx to bylo jiný,

ale tohle je podobně snové a vypadá to, že jsem náměsíčná. Myslíš,

že se vrátila?”

“Ne,” odpověděl Carter. “Docela jistě je pořád pod zámkem. Sám jsem to byl prověřit.”

“Vážně?” “Vážně.”

Nezeptala jsem se na to, co se zjevně nabízelo. Udělal to Carter

kvůli mně? Chci říct, že pro něj by to nebylo nic těžkýho, jen by se zeptal nějakýho kámoše anděla a ten by se zeptal jinýho anděla…

ale přesto mi pořád vrtalo v hlavě, proč by to dělal. Proč se s tím obtěžuje, proč to prověřuje, proč sleduje Simone?

Podle jeho výrazu mi bylo jasný, že uhodl, na co myslím. Bože, jak já

to nesnášela. “Díky,” řekla jsem. “Ale teď už jdu na kutě.”

“A já zase,” odpověděl Carter, “si zajdu na skleničku.” “Se Simone jsi už nadobro skončil?” ptal se Roman.

Carter udělal přezíravé gesto. “Aspoň pro dnešek. Najdu si ji zase

zítra ráno.”

“Jseš nějakej línej špión,” podotkla jsem, i když jsem dokonale

pochopila, proč se vyhýbá známostem té druhé sukuby. Jedinou jeho reakcí byl úsměv a pak zmizel.

“Co teď?” Dumala jsem nahlas.

“Teď,” doporučil Roman, “se půjdeš vyspinkat do růžova, abych mohl prožít další úchvatný den posloucháním tvých dobrých rad lidem,

kteří milují Šifru mistra Leonarda.”

“Taky by se ti to líbilo, abys věděl,” odpověděla jsem a zamiřila do ložnice.

“Vážně nechceš společnost?”

Prohlížela jsem si tu krásnou tvář a oči tak modrozelené jako Středozemní moře mého mládí. Měl pátravý pohled a rty mu křivil sarkastický úsměv. Vůbec mi nebylo jasné, jestli si dělá srandu a co přesně to otázkou myslel. “Smrtelně vážně.”

Dělala jsem ze sebe větší hrdinku, než na jakou jsem se cítila, ale noc proběhla bez incidentů, což posílilo můj názor, že klíčem je má

blbá nálada. V důsledku toho jsem pak ráno, když jsem šla do práce, dostala dobrou náladu. Ve snaze to ještě zlepšit jsem se dokonce oblékla do žluté a své kolegy pozdravila s takovým nadšením, že

Doug chtěl vědět, co beru a jestli toho ještě trochu mám.

Ale to všechno se rázem změnilo, když jsem cestou do sci-fi sekce

cítila něco naprosto nežádoucího. Byla to aura nesmrtelného -

sukubí aura nesmrtelného - a já věděla úplně přesně, čí aura to je. Obrátila jsem se o 180 stupňů, popošla pár kroků a snažila se zjistit směr. Bylo to u beletrie. Vydala jsem se rovnou tam a opravdu tam byla Simone - se Sethem. Vypadala tak, jak mi o ní vyprávěli - jako

knihomolka, ale přesto sexy bruneta. Stáli u polic se Sethovými knihami a ona držela v ruce jednu z jeho knih - Idiosyncraso - v

měkké vazbě. Věděla jsem, že i ona cítí mou auru i to, že se blížím,

ale dál se dívala na Setha a debatu nepřerušila ani na chviličku. “Opravdu jste tohle napsal už na vysoké?”

“Jo, ale tahle nebyla první, která mi vyšla. Léta se mi válela na polici,

než jsem ji zase vyhrabal a předělal.”

“To je hustý,” řekla a listovala stránkami. “Nemůžu se dočkat, až si to přečtu. Aspoň budu mít co dělat, než vám vyjde ta další.”

“No, nenechte se-Ahoj.”

Seth si mě všiml. Zastavila jsem se vedle nich a Simone se ke mně zdvořile obrátila.

“Jak se ti vede?” Zeptala jsem se drsnějším hlasem než jsem měla v plánu.

Co se týče mě, Seth byl až přecitlivělý, takže ho můj tón trochu

zarazil, ale nedal na sobě nic znát. “Jde to. Georgino, tohle je Kelly.

Georgina je tady manažérka.”

“Ahoj, Kelly.”

Podaly jsme si ruce, já tu její zmáčkla, jak jen to šlo a ona mi nezůstala nic dlužná. Pak jsme se na sebe culily jako stepfordské paničky.

“S Kelly jsem se seznámil v kavárně,” pokračoval Seth klidně a

neměl ani ponětí, že se octl v křížové palbě dvou sukub. “Řekl jsem

jí, že by se sem někdy mohla přijít podívat.”

“Je to tady skvělý,” řekla Simone jako stělesněná rozkošná

nevinnost. “Já čtu v jednom kuse, knihy přímo miluju a seznámení s jedním z mých nejoblíbenějších spisovatelů mi poskytlo ještě lepší přehled.”

“No,” Seth byl nad tou chválou trochu v rozpacích, “nemyslím, že bych vám s tím přehledem nějak moc pomohl.”

Simone se zasmála. “Ale jděte. Řekla bych, že pokaždé, když se vidíme, od vás něco získám.”

“Vídáte se hodně?” Zeptala jsem se.

“Kelly se přestěhovala do Queen Anne,” řekl Seth. “Takže na sebe narážíme dost často.”

“Tam je opravdu krásně,” chválila jsem. “Kde bydlíte?” Simone váhala. “No, na Queen Anne.”

“Ulici, Třídě nebo Cestě?”

Setha udivovalo jak ji vyslýchám a Simone znervózněla. “É… Třídě.” Zatracená potvora, ta ale má štěstí. Ulice Queen Anne neexistuje.

“Tam je vážně hezky.” Obrátila jsem se k ní zády a podívala se na

Setha. “Přišla jsem za tebou, protože jsem někoho slyšela říkat, že tě hledá Maddie.” Lhala jsem jak když tiskne, protože Maddie tady ještě

pár hodin nebude. Lhostejně jsem se na Simone podívala. “Maddie

je jeho snoubenka.”

“Myslím, že tady ještě není,” poznamenal Seth.

U všech všudy, proč právě dnes musí mít paměť jako slon. “Možná jsem se přeslechla.” Pokrčila jsem rameny. “Ale nejspíš by ses po ní

stejně měl jít podívat.”

“Jasně,” souhlasil, pořád trochu zmatený, “jen ukážu Kelly ještě

jednu knihu.”

Střelila po mně vítězoslavným pohledem, ale já věděla, že u Setha

nic nedosáhne. Měl na tváři ten výraz, který míval, když se na něco hodně soustředil - tentokrát na historii svých knih - že svět pro něj přestal existovat. ´Kelly´ byla jen příjemná shoda okolností a Simone byla příliš sebevědomá, takže jí to uniklo.

Seth se zase obrátil k policím a mně přišlo trapný tam jen tak postávat. On dění kolem sebe příliš nevnímal, tak jsem po Simone

střelila varovným pohledem. “No, jsem si jistá, že se zase uvidíme.”

“To ano,” odpověděla s milým úsměvem. “Docela jistě.”

Když jsem pak přijela domů, div jsem neroztřískala nábytek. “Viděls-”

“Jasně, všechno,” potvrdil Roman, který se materializoval vedle mě.

“Uklidni se.”

Frustrovaně jsem zavrčela. “Ta coura! Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že to dělá rovnou před mýma očima! Dělá to schválně, aby mě vytočila!”

Když se Roman opřel o zeď, vypadal jako stělesněný klid, ale dal si pozor, aby se mi vyhnul, protože jsem po místnosti lítala jako fúrie.

“Jak jinak. Chová se jako gangster, který svou oběť ohrožuje v davu -

nemáš vůbec žádnej způsob, jak se bránit, aby u toho nebylo příliš mnoho svědků.”

“Dobrá analogie,” zabručela jsem. “Možná příště najdu v posteli štíra.”

“Jestli ti to pomůže, strčím nějakýho do tý její,” nabídl se.

Nad tím jsem se málem usmála, ale jen málem, protože jsem si vůbec nebyla jistá, jestli jen žertuje. “Největší sranda je, že ji tam přitáhl Seth, víš o tom? Tak moc se snažil se mi vyhýbat, až do tohohle vlítnul rovnou po hlavě.”

“Cesta do pekel je dlážděná dobrými úmysly.”

S odpovědí jsem se neobtěžovala.

“Koukej,” řekl smrtelně vážně a popošel kousek ke mně. “Je na

hovno, že tohle dělá, ale aspoň můžeme definitivně vyloučit náhodu.

A když tam Seth bude s Maddie, Simone se může klidně postavit na hlavu a stejně nic nezmůže. Pak přijde Carter a podá nám zprávu. Nemá cenu se dál rozčilovat.”

“To se snadněji řekne než udělá. Tohle nic nepřebije.”

Přišel ještě blíž a chytil mě za ramena. “Vážně? Kdy jsi byla

naposledy tancovat?”

Překvapeně jsem zamrkala. Kdy jsem byla naposledy tancovat? Na těch lekcích salsy u nás v obchodě a pak jsme se Sethem ze sebe servali šatstvo v mý kanceláři.

“Dost dávno,” řekla jsem vyhýbavě a zbavila se jak otázky, tak jeho

rukou.

“Tak někam vypadněme. Je tady hromada podniků, kam můžeme zapadnout, a vybereš si tanec, jaký budeš chtít. Jestli mi paměť slouží, v tanci jseš docela dobrá.”

Přimhouřila jsem oči. “Jsem vynikající tanečnice a ty to dobře víš!” Naklonil se blíž. “Tak mi to dokaž.”

“Ani mě nenapadne. Nechce se mi nikam jít.”

Roman si povzdechl a ustoupil. Zjistila jsem, že mě to trochu

zklamalo. “Člověče,” poznamenal, “pamatuju doby, kdy s tebou

bývala sranda. Jsem rád, že jsem vypadl z města právě včas.” Přešel

k mé elektronice. “Takže když nejde Mohamed k hoře…”

“Šmarjá, copak nepřestaneš s těmi náboženskými průpovídkami?”

“Hele, jen se snažím - kristepane. To jsou cédéčka? Měla bys vědět,

že středověk skončil už dávno.” S opovržením ukázal na mou sbírku. “Všechno je teď digitální. Znáš přece ta malá zázračná udělátka, na který ukládaš muziku? Nebo si myslíš, že to je nějaká černá magie?”

“Technologie se mění každej rok. Vrhni se na kdejakej výstřelek a zastará to dřív než se ohlídneš.”

“Na mou duši, je to hotovej zázrak, že nevaříš na ohništi uprostřed obýváku.”

“Zapomněls, že nevařím.”

“Taky tady bydlím, takže nezapomněl.”

Mezitím zasunul jedno z mých ´předpotopních´ cédéček do přehrávače. Zasmála jsem se. “Ty mi tak něco povídej o pradávný historii. Tohle je hotová vykopávka.”

“Ne.” Zvedl se a natáhl ke mně ruce. “Tohle je klasika. Nikdy to nevyjde z módy.”

“Jasně,” řekla jsem a zaposlouchala se, když začala hrát hudba. “Všechna děcka teď válej foxtrot jak zjednaná. Bože, a ještě je to i pomalý.” Ale dovolila jsem mu, aby mě chytil za ruce.

“Koukej, to cédéčko je tvoje, takže neremcej.”

Oba jsme do rytmu vklouzli bez námahy, klouzali jsme po ibýváku a úspěšně, ba dokonce s elegancí, se vyhýbali nábytku. Roman měl

tolik chyb jako vlasů na hlavě, ale musela jsem mu uznat, že byl skoro tak dobrý tanečník jako já.

“Jak to, že umíš tak dobře tancovat?” Zeptala jsem se a překročila

Aubrey. Když jsme začali tancovat, ani se nehnula a bylo jí putna, že

ji klidně můžeme zašlápnout a zbude z ní jen placka.

“Co je to za otázku? Jak to, že ty umíš tak dobře tancovat?”

“Řekla bych, že je to přirozený instinkt. Mě by to taky zajímalo. U

tebe je to vrozený nebo ses za ty roky tak zdokonalil? Chci říct, že už

se po světě motáš nějakej ten pátek a když se něčím tak dlouho zabýváš, automaticky se v tom staneš mistrem.”

Zasmál se. “Abych řekl pravdu, ani netuším. Možná mám tanec v

krvi.”

“Ale jdi. Jeroma si absolutně nedokážu představit na parketu.”

“Nezdědil jsem to po něm, ale po matce. Tenkrát, hrozně dávno, byla otrokyní jednoho krále a tancovala pro něj…” Roman jako by se

zadíval do daleké minulosti. Nezlobil se, spíš se ho chytala nostalgie. “Jasně, že ho děsně nasralo, když otěhotněla. Něco takovýho jim dokonale rozhodilo aranžmány.”

“Stalo se jí něco?” Tenkrát jsem ještě nebyla na světě, ale zase až

tak moc se to zřejmě nezměnilo. Otroci, kteří dopálili svýho pána, dostali nakládačku nebo je prodali někomu jinýmu. Nebo mohli dopadnout ještě hůř.

“Nevím. Jerome ji odvedl do nějaké vesnice, kde mohla žít jako svobodná žena.”

Zamračila jsem se. Pořád mi nešlo do hlavy, že můj šéf padl, protože

se zamiloval do smrtelnice. “Zůstal pak s ní? Jenže tenkrát to už zřejmě byl ďábel…”

“Nikdy se nevrátil. Poprvé jsem ho viděl vloni. Ale matka se na něj nezlobila. Vykládala nám o něm v jednom kuse… říkala, že je krásný,

i když nevím, jestli myslela anděla nebo démona. Nejspíš i pak vypadal stejně, protože pořád byl tou samou bytostí.”

“Řekla bych, že tenkrát nejspíš nevypadal jako John Cusack.”

Romana to rozesmálo. “Ne, nejspíš opravdu ne. Hodně jsme se stěhovali a matka těžce pracovala - byla pradlenou, dělala na poli,

ale aspoň byla svobodná. I pak občas tancovala. Jednou jsem ji

viděl, ale to jsem byl opravdu malej kluk… těsně předtím, než ji zabili. Byla to nějaká slavnost a ona tancovala u ohně. Měla na sobě

červené šaty.” Všechno veselí z něj najednou vyprchalo. “Ten

obrázek si budu navždycky pamatovat. Nedivím se, že anděl kvůli ní

padl.”

Neptala jsem se, jak ji zabili. Tenkrát byly přepady a nájezdy běžné,

ale ještě pravděpodobnější bylo, že zahynula při pokusu zabít

Romana a jeho sestru. Jednou se zmínil, že pořád utíkali před anděly

i démony.

“Možná ses podvědomě naučil tancovat z úcty k ní,” snažila jsem se přejít na lehčí notu.

Ten lehký úsměv se vrátil. “Nebo jsem jen zdědil otcovu slabost pro elegantní, smyslné ženy.”

Skladba skončila, ale my jsme tam stáli dál, drželi jsme se za ruce a čas pro nás přestal existovat. Foxtrot se ani zdaleká nepodobá ploužákům v nynějších klubech, ale stejně jsme stáli tak blízko, že

jsem cítila, jak z něj sálá teplo. I když možná jsem si to jen

představovala. Nicméně jsem věděla, že v tom, jak se při tanci

partneři zrcadlí, je hodně svůdného a nijak mě nepřekvapilo, když se sklonil a políbil mě.

Vážně mě ale překvapilo, že jsem mu polibek vrátila, ale ne

nadlouho. Když se naše rty setkaly, došlo mi, jak moc jsem si začala vážit, že se Roman stal tak uklidňující součástí mého života. Z

nepřátel jsme se stali kamarády a staneme se… čím? Zatím jsem to nevěděla, ale bylo mi jasné, že jsem ráda, když je se mnou. Taky se

mi pořád zdál stejně atraktivní jako tenkrát, když mě to k němu tolik táhlo. Moc mi chyběl dotek někoho, kdo se mi líbil, proto jsem reagovala automaticky.

Pevněji přitiskl své rty na moje, a byly úplně stejně horké a žádostivé

jak jsem si pamatovala. Rychle zrušil formální taneční postoj a začal

se zabývat mnohem intimnějšími věcmi. Rukama mi sjel po bocích a nějak se mu povedlo současně mi vytáhnout blůzu nahoru a přitlačit

mě ke zdi. Přivinula jsem se k němu, objala ho kolem krku a cítila, jak

ve mně narůstá touha.

Nerad se na chvíli odtáhl, aby mi svlékl blůzu a začal mi hladit prsa v bílé krajkové podprsence. Přerušil polibek, podíval se dolů a

zašklebil se. “Nemůžeš si je udělat se zapínáním vepředu?”

Stačila chvilinka proměňování a podprsenka zmizela nadobro. “Aby ses s ní nemusel otravovat.”

Usmál se, jeho rty se přestěhovaly na můj krk a má prsa vzal do

dlaní. V téhle situaci jsem mu v žádném případě nedokázala

svléknout košili, ale vklouzla jsem rukama pod ni a užívala si pocit z jeho horké kůže a napjatých svalů. Zaklonila jsem hlavu a nechala

ho, ať mě ochutnává se stoupající vášní.

A celou dobu jsem v hlavě neslyšela žádné hlasy, žádné myšlenky, necítila jsem nic z toho, co cítil on. Byla jsem sama a měla požitek z toho, jak se mé tělo cítilo. Nic mě při tom nerušilo. Bylo to nádherné.

Konečně se mi povedlo vymanit, abych mu tu košili svlékla a hned se

začala zabývat kalhotami. Dostali jsme se tak do mrtvého bodu,

protože on se právě snažil přemístit rty na mé bradavky, Vyhrála

jsem a sledovala, jak jeho kalhoty padají na podlahu. Stáhl mě dolů a

dál se pokoušel líbat mě na prsa a aby se mu to povedlo, málem si musel kleknout. Vjela jsem mu rukama do vlasů a pevně je svírala, zatímco jeho rty sály a dorážely. Pak zvedl hlavu a naše pohledy se setkaly. V jeho očích jsem viděla touhu - a ještě něco. Něco, co jsem nečekala, že uvidím. Bylo to… co vlastně. Láska? Obdiv?

Náklonnost? Nedokázala jsem to přesně pojmenovat, ale podstata

mi byla nad slunce jasnější. Měla jsem pocit, jako by mě polili

ledovou vodou, protože tohle jsem nečekala. Předpokládala jsem, že

to je chtíč, primitivní touha hodit mě na zem a ošoustat s cílem

uspokojit potřebu svého těla. Příliš dlouho jsem byla zvyklá myslet si,

že mě má tak trochu rád a tak trochu by mě chtěl nenávidět, ale teď

mi došlo, že ty příjemné chvíle v poslední době nebyla náhoda. Ten jízlivý postoj byl jen fasáda, za kterou schovával své pocity.

Roman mě stále miluje.

Pak jsem hned zjistila, co to bylo. Nedělal to proto, že chtěl mé tělo,

on chtěl mě. Pro něj to bylo mnohem víc než uspokojení fyzických potřeb a já najednou nevěděla, co si počít. Uvědomila jsem si, že

vůbec netuším, proč to dělám já. Toužila jsem po něm a od té doby,

co se vrátil do Seattle, jsme si začínali být čím dál bližší, ale co to ostatní? Tím jsem si nebyla jistá. Právě teď se toho dělo strašně

moc: Maddie, Simone, Seth… Vždycky tady byl Seth, kvůli kterému

mě srdce bolelo dokonce i teď, když jsem objímala jiného muže. Mé pocity byly jen klubkem zmatku, bolesti a zoufalství. Teď jsem byla s Romanem jen proto, abych zaplnila prázdnotu ve svém srdci a našla falešnou útěchu. Mé pocity nebyly stejné jako jeho. Nemohla jsem

být s ním, protože si to nezasloužím.

Odstrčila jsem ho, vyskočila a couvla k chodbě. “Ne. Nemůžu. Prostě nemůžu. Promiň.”

Hleděl na mě, pochopitelně zmatený a trochu ublížený po tom nadšení, kterým jsem oplývala ještě před chvílí. “O čem to mluvíš?

Co se stalo?”

Nevěděla jsem, jak mu to vysvětlit, nepovedlo se mi ani začít formulovat slovy to, co jsem cítila. Jen jsem zavrtěla hlavou a

couvala dál. “Promiň… je mi to hrozně líto… jen prostě ještě nejsem

připravená.”

Jediným elegantním pohybem vstal a vykročil ke mně. “Georgino…”

Ale já už utíkala do bezpečí svého pokoje. Práskla jsem za sebou dveřmi - ne vzteky, ale ze zoufalé nutnosti být od něj co nejdál.

Slyšela jsem, jak na mě volá a bála se, že stejně přijde, i kdybych mu

odmítla oteřít. Ne dveřích nebyl zámek, ale i kdyby byl, nezastavil by

ho. Ještě na mě párkrát zavolal a pak nastalo ticho. Nejspíš prozatím ustoupil, vrátil se do obýváku a nechal mi prostor.

Vrhla jsem se na postel, pevně popadla deku a snažila se neplakat.

To děsivé zoufalství, které mě tak často trápilo, mě teď zase zalilo. Bylo jako starý přítel, který nikdy nemá to srdce odejít. Všechny mé vztahy - s milenci i kamarády - byly vzhůru nohama. Buď jsem ubližovala já jim nebo oni mně. Neměla jsem chvilku klidu a tahle služebnice pekla ji ani nikdy mít nebude.

A pak jsem v té hrozné, svíravé bolesti zacítila lehoučký dotek, šepot, zdání hudby, barvy světla. Zvedla jsem hlavu z místa, kam jsem ji předtím zavrtala do polštáře a rozhlédla se kolem sebe. Nebylo tady nic hmotného, ne tak docela, ale cítila jsem to všude kolem sebe: ten vlídný, uklidňující zpěv sirén. Nemělo to žádná

slova, ale ve svém zoufalství jsem to slyšela dokonale. Říkalo mi to,

že se mýlím, že přece jen můžu dosáhnout klid. A nejen to - že se mi dostane útěchy, lásky a spousty dalších věcí. Bylo to jako mateřské objetí vítajíci doma dlouho ztracené dítě.

Pomalu jsem se zvedla z postele a šla k tomu, co nemělo žádný tvar.

Pojď sem. Pojď k nám.

Slyšela jsem, jak Roman za dveřmi zařval mé jméno, ale docela

jiným tónem než předtím. Nebyl zmatený ani neprosil, bylo to zuřivé

a vyděšené. Ten zvuk mi drásal uši a já šla blíž k tomu příjemnému teplu. Byl to domov a zvali mě tam, stačilo jen souhlasit.

“Georgino!” Dveře se rozletěly a stál v nich Roman planoucí mocí. “Georgino, nedělej to!”

Ale bylo příliš pozdě. Už jsem souhlasila.

Obklopilo mě štěstí a jistota a přijalo mě do své náruče. Svět kolem mě se rozplynul.

Kapitola 10

Probudila jsem se ve tmě a dusila jsem se.

Byla jsem v malé místnosti, vlastně jen v nějaké bedně, do které mě nacpali tak pevně, že jsem si rukama objímala kolena přitažená k

hrudi. Zdálo se mi divné, že mám ruce a nohy příliš dlouhé. Vlastně

celé mé tělo bylo takové. Mé tělo bylo pořád jiné, protože jsem si ho proměňovala, ale když jsem byla s Romanem, nevypadala jsem

takhle. Tohle bylo jiné tělo. Na chvíli se mi zdálo, že se ta hrozná věc

kolem mě uzavírá a nemohla jsem dýchat. Moc jsem se snažila,

abych se uklidnila. Vzduchu tady bylo dost, takže rozhodně mám co

dýchat. Ale i kdyby ne, bylo by to jedno. Strach z udušení mají jen lidé.

Kde to jsem? Poslední, co jsem si pamatovala, byla ložnice. Vybavila

se mi světla, hudba a Roman, který vpadl do pokoje příliš pozdě.

Cítila jsem, jak vzrůstá jeho síla, jako by se k něčemu chystal, ale už jsem neviděla, jak to dopadlo. A teď jsem tady.

Před očima se mi najednou objevily dvě identické luminiscentní postavy jako pochodně zářící ve tmě. Byli vysocí a hubení a měli hermafroditní rysy. Na sobě měli něco černého, co vypadalo, že

vydává své vlastní světlo. Dlouhé černé vlasy měli rozpuštěné a tak dlouhé, až splývaly s jejich oblečením. Oči měli překvapivě

radioaktivně modré, příliš modré, než aby to mohly být lidské oči. Poulily se z těch dlouhých, bledých tváří, které nepatřily ani mužům

ani ženám.

Bylo to divné, protože se zdálo, že přede mnou stojí ve velké

místnosti asi tak tři metry ode mě, ale já jsem pořád trčela v té bedně

s jejími neviditelnými stěnami a málem se nedokázala ani hnout.

Kromě těch dvou všude byla neproniknutelná tma. Neviděla jsem ani

sebe ani nic dalšího v té místnosti. Na takový prostorový paradox si můj mozek nechtěl zvyknout. Bylo to úplně surrealistické.

“Kdo jste?” Vyjela jsem na ně. “Proč jsem tady?” Bylo mi jasné, že nemá smysl ztrácet čas.

Dvojice hned neodpověděla. Jejich oči byly studené a výraz v nich nečitelný, ale jejich rty se samolibě ušklíbaly.

“Naše sukuba,” řekl jeden z nich. Jeho - má mysl se rozhodla přidělit

jim pohlaví - hlas byl tichý a chraplavý. Trochu šišlal a mně to připomínalo hada. “Konečně máme sukubu.”

“Bylo těžší tě chytit než jsme mysleli,” dodal druhý stejným hlasem. “Mysleli jsme, že podlehneš už mnohem dřív.”

“Kdo jste?” opakovala jsem. Začínala jsem dostávat zlost a svíjela jsem se v marné snaze se osvobodit. Ta rakev byla tak těsná, že jsem neměla dost prostoru ani na to, abych pěsti mlátila do neexistujících zdí.

“Matka bude mít radost,” řekl první. “Velkou radost,” potvrdil druhý.

Způsob, jak se při řeči střídali, mi připomněl Grace - bývalou

Jeromovu pobočnici - a Mei a jejich komunikaci. Bylo to půvabné, i když trochu strašidelné, jeden se cítil jako ve filmu Osvícení . Tohle

ale bylo něco docela jiného. Bylo to ledové a děsivé, drásalo mi to nervy jako škrábaní nehty po tabuli.

“Matka nás odmění,” pokračoval první. Pro lepší mentální zpracování jsem je pojmenovala První a Druhý. “Až uteče andělům a bude volná, odmění nás.”

“Kdo je vaše matka?” Ale podezření už začalo nabývat kontury.

“Pomstíme ji, dokud nebude schopná udělat to sama,” řekl Druhý.

“Zradila jsi ji, proto budeš trpět.”

“Nyx,” zašeptala jsem. “Vaše matka je Nyx. A vy jste Oneroi.” Neodpověděli a já to brala jako souhlas. Kolečka v mé hlavě se točila

opřekot. Jak se tohle mohlo stát? Oneroi byli jistý druh démonů snů -

ale ne takoví démoni, s jakými jsem se stýkala. Nebe a peklo jsou síly všehomíru, ale kromě nich jsou tady i jiné a obvykle fungují

paralelně se systémem, ve kterém jsem žila. Nyx byla jednou z těch

sil, bytost chaosu od počátku času, kdy svět vznikl právě z chaosu, a

Oneroi byli její děti.

Něco málo jsem o nich věděla, ale ještě nikdy jsem je neviděla -

vlastně nečekala, že je kdy uvidím. Vcházeli lidem do snů a živili se jimi. Nyx to sice dělala taky, ale její způsob byl trochu jiný. Ona lidmi

manipulovala, když jim ve snech ukazovala jejich budoucnost - ale

byla to pokřivená verze a nikdy to nedopadlo tak, jak spáč

předpokládal. Vedlo to k ztřeštěným aktivitám, které do světa vnášely

chaos, a to ji posilovalo. Ale mou energií se živila přímo, brala mi ji v

její nejčistší podobě a rozptylovala mě přitom mými vlastními sny.

Naproti tomu Oneroi se živili sny samotnými. Jejich síla závisela na emocích a realitě, která poháněla snícího. Měla jsem dojem, že taky dokážou manipulovat sny, ale jen zřídka na to mají důvod. Lidé sami

o sobě jim poskytovali nadbytek nadějí, snů a obav. Nebylo třeba jim

to vnucovat zvenčí.

Tohle bylo všechno, co jsem o Oneroi věděla, ale stačilo to. Pocit, že jsem aspoň trochu v obraze mě posiloval. “Tak o co jde? Udělali jste

to kvůli Nyx? Já ji přece nezajala, udělali to andělé.”

“Pomohlas jim,” řekl První. “Přivedla jsi je k ní.” “A pak jsi jí odmítla zachránit,” dodal Druhý.

Píchlo mě u srdce, když jsem si vzpomněla na tu strašnou noc, kdy

Carter a jeho parťáci znovu chytili Nyx poté, co v Seattle zničila, na

co sáhla. Ten večer zemřel anděl a další padl. Nyx pak slíbila, že mi ukáže budoucnost s rodinou a mužem, kterého jsem milovala,

výměnou za zbytek mé energie, která by jí pomohla na svobodu.

“Stejně mi lhala,” bránila jsem se. “Chtěla se se mnou domluvit, ale

neměla mi co nabídnout.”

“Matka ukazuje jen pravdu,” opáčil První. “Sen může být i lež, ale pravda je vždycky pravda.”

Rozhodla jsem se, že poukázat na nesmyslnost tohoto prohlášení mi nebude k ničemu. “No, jsem si jistá, že ocení dárek ke Dni matek, ale ztrácíte se mnou čas. Jerome si pro mě přijde, myslím tím svého arcidémona. Nenechá mě tady.”

“Nenajde tě,” řekl Druhý. Tentokrát jsem tu samolibost viděla docela určitě. “Nedokáže tě najít. Pro něj už neexistuješ.”

“Kecáš,” odpověděla jsem škodolibě. “Neexistuje žádné místo na tomhle světě, kam byste mě mohli vzít a on by mě nenašel.” Samozřejmě za předpokladu, že se jim nepovede schovat mou auru nesmrtelné, ale pokud je mi známo, tohle umí jen vyšší nesmrtelní. Nebyla jsem si jistá, kam patří Oneroi.

První se dokonce usmál, ale nebylo na tom nic přitažlivého. “Už nejsi

ve světě smrtelníků. Tohle je svět snů.”

“A ty jsi jen jedním z mnoha snů,” pokračoval Druhý. “Jediný sen mezi množstvím lidských snů. Tady je jen tvá podstata, tvá duše, ztracená v nekonečném moři dalších duší.”

Strach mi zavřel pusu, abych nezačala komentovat jeho nečekaný

posun k metaforám. Metafyziku světa a jeho vrstev jsem nechápala a nerozuměla bych tomu ani kdyby se mi to někdo snažil vysvětlit,

protože to bylo nad chápání kteréhokoliv smrtelníka, nižšího nesmrtelného a každé jiné bytosti, která nevznikla, ale se narodila. Nicméně jsem tomu rozuměla natolik, že jsem v těch slovech našla

zrnko pravdy. Svět snů existoval. Neměl žádný tvar, ale byl téměř tak

mocný jako ten fyzický, ve kterém jsem žila. Bylo vůbec možné, aby chytili do pasti mou podstatu a ukryli ji tak před Jeromem? Nebyla

jsem si natolik jistá, abych nad tím mohla mávnout rukou.

“Takže co máte za lubem?” snažila jsem se zeptat povýšenecky, ale vyznělo to stejně stísněně, jak jsem se cítila. “Prostě mě jen necháte

v týhle krabici od bot a budete se cítit líp?”

“Ne,” řekl První. “Jsi ve světě snů a budeš snít.” Svět se zase rozplynul.

Byl to můj svatební den. Bylo mi patnáct let, v jednadvacátém století

bych byla nezletilá, ale ve čtvrtém století na Kypru jsem byla stará až

až. A taky tak vysoká. Oneroi mě poslali do mé vzpomínky nebo se

mi zdálo o mé vzpomínce nebo něco takovýho. Bylo to hodně podobné snům, které mi sesílala Nyx. Dívala jsem se na sebe jako

bych byla v kině, přesto v tu samou chvíli jsem všechno prožívala jako skutečné.

Samo o sobě to bylo dezorientující a všechno se ještě zhoršovalo

tím, že mě nikdy nenapadlo, že bych mohla znovu vidět své lidské já. Prodat svou duši s sebou přináší zjevné nevýhody, ale taky bonusy: schopnost se proměňovat a už nikdy nemít stejné tělo, které v mém životě smrtelnice spáchalo tak těžké hříchy.

Přesto jsem tam teď stála a nedokázala se odtrhnout od té podívané.

Bylo to jak z Mechanického pomeranče. Mé mladší já by podle současné míry měřilo asi metr pětasedmdesát a v době, kdy lidé

celkově byli menší, jsem vypadala jako obryně. Když jsem tancovala,

to dlouhé tělo a končetiny mi dělaly dobrou službu, pohybovala jsem

se elegantně a bez námahy, ale v každodenním životě jsem si byla

až bolestivě vědomá své výšky a cítila se kvůli tomu trapně a nepřirozeně.

Když jsem se teď na své staré já dívala zvenčí, s úžasem jsem si všimla, že jsem vůbec nebyla tak neohrabaná, jak jsem si vždycky myslela. Dál jsem se však v duchu distancovala od hustých černých

vlasů dlouhých až k pasu a docela ucházejícího obličeje. Přesto bylo trochu udivující dívat se na to, co jsem si až doteď jen pamatovala.

Právě se rozednilo a já nesla velkou amforu s olejem do skladiště za domem naší rodiny. Kráčela jsem lehce, dávala si pozor, abych

nevylila ani kapku a já zase žasla nad tím, jak jsem se pohybovala.

Položila jsem nádobu mezi ostatní ve skladě a vracela se zpátky do domu. Sotva jsem ušla dva kroky, objevil se Kyriakos, můj budoucí manžel. Tvářil se tak, že mi bylo hned jasné, že se sem vplížil, aby

mě viděl a že dobře věděl, že to nemá dělat. Bylo to odvážné, pro něj

zcela netypické a já ho hubovala, že nemá rozum.

“Co to vyvádíš? Přece se uvidíme odpoledne… a pak už každý den.” “Ještě před svatbou ti musím dát tohle.” V ruce držel šňůru

dřevěných korálků. Byly droboučké, dokonale tvarované a do každého byl vyřezaný malý ankh. “Patřily mé matce. Chci, abys je

měla a aby sis je dnes vzala.” Naklonil se a připnul mi korálky kolem krku. Když se jeho prsty dotkly mé kůže, cítila jsem, jak horkost

projela celým mým tělem. V útlém věku patnácti let jsem těm pocitům nemohla rozumět, nicméně jsem se nemohla dočkat, až se o nich

dovím víc. Mé dnešní moudřejší já ovšem hned poznalo začínající

touhu… a ještě něco jiného, ale vůbec jsem nechápala, co to je. Bylo

to jako elektrizující spojení, pocit, že nás svazuje cosi většího, než

my sami, jako bychom neměli žádnou jinou možnost, jen být spolu.

“A je to,” řekl, když korálky důkladně připnul a vlasy jsem měla zase

na svém místě. “Dokonalé.” Pak už nepromluvil, ale ani nemusel. Jeho oči mi řekly všechno, co jsem potřebovala vědět, a já se zachvěla. Před Kyriakem se na mě žádný muž dvakrát nepodíval. Koneckonců jsem byla Marthanesova příliš vysoká dcera s ostrým jazykem, která řekla, co ji napadlo, ale Kyriakos mě vždycky

poslouchal a díval se na mě, jako bych byla něco zvláštního, lákavá

a žádoucí jako ty krásné Afroditiny kněžky, které za zády křesťanských kněží pořád prováděly své rituály.

Neuvědomovala jsem si, jak moc chci, aby se mě dotýkal, dokud

jsem ho nečekaně nechytila za ruku. Dala jsem ji kolem svého pasu

a přitáhla ho k sobě. Oči se mu překvapením rozšířily, ale nevzpíral

se. Byli jsme skoro stejně vysocí, proto bylo snadné, aby jeho rty vyhledaly mé v drtivém polibku. Opřela jsem se o zahřátou

kamennou zeď za sebou, tiskla se k ní i k němu. Cítila jsem každou část jeho těla, ale stále jsme si nebyli dost blízko. Ani zdaleka to nestačilo.

Naše polibky byly čím dál žhavější jako by samotné naše rty mohly překonat tu vzdálenost, která ležela mezi námi. Zase jsem ho vzala

za ruku, tentokrát aby zvedla sukni podél mé nohy. Hladil hebkou kůži na tom místě a už bez dalšího naléhání jeho ruka sklouzla na

vnitřní stranu stehna. Prohnula jsem se a div jsem se nesvíjela

touhou, aby se mě dotýkal všude.

“Kde jsi, Letho?”

Vítr k nám přivál hlas mé sestry. Sice nebyla nikde poblíž, ale jestli

mě bude hledat, určitě se tady objeví. S Kyriakem jsme od sebe odskočili, lapali jsme po dechu a srdce nám bušila jako o závod. Díval se na mě jako by mě nikdy předtím neviděl. Z očí mu sálalo vzrušení. “Ty už jsi s někým byla?” zeptal se udiveně.

Zavrtěla jsem hlavou.

“Jak to, že… Nikdy by mě nenapadlo, že tohle uděláš.” “Učím se rychle.”

Chvíli jsme tam stáli bez pohybu. Pak mě přitáhl k sobě a vášnivě

políbil. Vytáhl mi sukni, chytil mě za boky a přitisknul se ke mně.

Cítila jsem, jak je tvrdý a že mé tělo reaguje na něco, co pro mě bylo nové a zároveň přirozené. Jeho prsty sklouzly dolů a cítily vlhkost

mezi mými stehny. Ten dotek mě pálil jako oheň a já zasténala.

Chtěla jsem, aby mě hladil, víc a ještě víc.

Místo toho mě obrátil, abych stála tváří ke zdi. Jednou rukou přidržoval mou zdviženou sukni a druhou se nešikovně snažil

svléknout. Pak vstoupil do mě. Byl to šok, nepodobalo se to ničemu,

co jsem dosud zažila. Když jsem mu řekla, že jsem nikdy nebyla s jiným mužem, mluvila jsem pravdu, a i když jsem byla vlhká a

roztoužená, stejně to bolelo, protože to bylo vůbec poprvé. Zdálo se,

že je příliš velký a já příliš úzká.

Vykřikla jsem bolestí, ale byl to zvláštní druh bolesti, neuhasil ten oheň, který ve mně hořel čím dál víc, Přirážel drsně a naléhavě, nepochybně ho poháněly pocity, které musel dlouho potlačovat. Po chvíli ta počáteční bolest přestala být důležitá a s každým jeho

pohybem vzrůstala má rozkoš. Předklonila jsem se ještě víc, aby se

dostal hlouběji a on toho hned využil. Vykřikla jsem znovu, tentokrát štěstím, pak jsem slyšela tlumené zasténání. Vyvrcholil, cítila jsem,

jak se zachvěl a nakonec se jeho pohyby zpomalily. Pak mě obrátil a

já ho poprvé viděla nahého. Byli jsme celí od krve a spermatu.

Snažila jsem se otřít si stehna, ale nakonec jsem si jen stáhla šaty dolů. Tak jako tak se před svatbou vykoupu.

Kyriakos se akorát stačil obléct, když jsem zase slyšela své jméno,

ale tentokrát to byla má matka. S Kyriakem jsme na sebe s úžasem hleděli a stěží dokázali uvěřit, co jsme právě udělali. Byla jsem v

jednom ohni z lásky, potěšení ze sexu a spousty dalších pocitů, které jsem chtěla prozkoumat podrobněji, ale strach z mé matky nám to nedovolil.

Couvl, usmál se a přitiskl si mou ruku ke rtům. “Dnes v noci,”

vydechl. “Dnes v noci budeme…”

“Dnes v noci,” souhlasila jsem, “to budeme dělat znovu. Miluji tě.” Usmál se, v očích mu doutnalo a pak zmizel, aby nás nepřistihli.

Dívala jsem se za ním očima plnýma štěstí.

Zbytek dne jsem prožila jako v snovém oparu, částečně proto, že kolem svatby byl hrozný zmatek a taky kvůli tomu, co jsme s

Kyriakem dělali. Měla jsem mlhavou představu o tom, co se děje o svatební noci, ale skutečnosti se to ani zdaleka nepodobalo. Zbytek dne jsem prakticky protancovala, nemohla se dočkat, až se stanu Kyriakovou ženou a budeme se milovat znovu a znovu.

Svatba se konala u nás doma, takže jsme měli spoustu práce (a navíc jsem se sama musela připravit), což mě aspoň trochu rozptýlilo. Když už se obřad blížil, vykoupali mě a oblékli do

svatebních šatů: tuniky z jemné látky v barvě slonové kosti a závoje rudého jak plameny. Před svou matkou jsem musela poklesnout v kolenou, aby mi závoj pořádně upravila a sestry si mezitím ze mě dělaly legraci, jak jsem vysoká.

Bylo mi to jedno. Nezáleželo mi na ničem kromě toho, že s Kyriakem budeme navždy spolu. Brzy se začali scházet hosté a mně začalo

srdce prudčeji bušit. Vzrušením a horkem jsem se potila a měla zlost,

že si zničím šaty.

Pak někdo zavolal, že přichází Kyriakos s rodinou. Rozčilení teď už bylo málem hmatatelné a nakazilo všechny kolem. Přesto když Kyriakos přišel, vpadl rovnou do domu, úplně proti všem tradičním

procedurám a okázalé ceremonii, které se před svatbou odehrávaly. Chvíli si dívčí část mého já myslela, že Kyriakos - planoucí láskou ke mně - nedokázal snést zdlouhavý proces obřadu, ale brzy se mi rozsvítilo.

Rudý vzteky napochodoval k mému otci a zavrčel: “Marthanesi,”

prstem šťouchal otci do obličeje, “Uráží mě, když si myslíš, že se s ní ožením.”

Mého otce to zjevně zaskočilo - což vůbec nebylo snadné. Lidé mi vyčítali, že mám ostrý jazyk, ale nejspíš jen proto, že jsem byla žena.

Ani zdaleka jsem neměla tak nevymáchanou pusu jako můj otec a on bez problémů nahnal strach mužům dvakrát tak velkým jako byl sám. (Smutnou ironií bylo, že zatímco já byla na ženu vysoká, on byl na

muže nízký.) Trvalo jen chvilku, než se otec sebral a začal řádit jako

obvykle.

“Samozřejmě, že se s ní oženíš!” Zařval. “Zasnoubili jste se a

zaplatili jsme věno!”

Byl tam i Kyriakův otec a soudě podle jeho svátečního oblečení a překvapeného výrazu, tohle byla i pro něj novinka. Položil ruku na synovo rameno. “Kyriaku, o co tady jde?”

“O ni,” řekl Kyriakos a ukázal na mě prstem. Zavrtal pohled do mé tváře a já se té síly až lekla. Bylo to, jako by mě uhodil do tváře. “Nevezmu si Marthanesovu dceru. Je to děvka!”

Kolem nás bylo slyšet mumlání a překvapené vzdechy. Otec zrudl jako krocan. “Tohle mě uráží! Všechny mé dcery jsou panny!”

“Vážně?” Kyriakos se obrátil ke mně. “Ty taky?”

Každý teď na mně visel pohledem a já zbledla. V ústech mi vyschlo a

nezmohla jsem se na slovo.

Otec rozhodil rukama, zřetelně podrážděný takovým nesmyslem. “Tak jim to řekni, Letho. Řekni jim to, ať už tohle skončí a pak nám

vrátí tvé věno.”

Kyriakos si mě prohlížel s nebezpečným zábleskem v očích. “Ano, řekni to, ať už to opravdu může skončit. Jsi ještě panna?”

“Ne, ale-”

Nastal chaos. Muži křičeli, má matka naříkala, hosté byli zčásti ohromení a v šoku a zčásti měli radost z dalšího skandálu. Zoufale jsem se snažila najít hlas a překřičet ten kravál.

“Byla jsem jen s Kyriakem,” křičela jsem. “Dneska to bylo poprvé!”

Kyriakos právě říkal mému otci, že mu věno nevrátí, ale otočil se a podíval se na mě. “Je to pravda. Dnes jsme to spolu dělali. Roztáhla nohy tak snadno a zkušeně, jako kterákoliv děvka a žadonila, abych

si ji vzal. Vůbec netuším, kolika mužům se už nabídla - a kolikrát to ještě udělá, i když bude vdaná.”

“To není pravda!” Vykřikla jsem.

Ale nikdo mě neposlouchal. Všichni se hádali, Kyriakova rodina zuřila nad takovou urážkou, naše rodina se ohrazovala proti nadávkám a

otec dělal, co mohl, aby ty škody zmírnil, i když dobře věděl, že mé příznání nás odsoudilo. Předmanželský sex nebyl mezi obyčejnými lidmi nic zvláštního, ale jako obchodníkova rodina jsme patřili k lepší

společnosti - nebo jsme to aspoň předstírali. Panenství svobodné dívky bylo posvátné a podle něj se posuzovala celá rodina. Tohle všechny zneuctilo - a jak Kyriakos dobře věděl, já na to pořádně doplatím.

Přišel ke mně, takže jsem ho i v tom hluku dobře slyšela. “Teď to už vědí všichni,” řekl tiše. “Všichni vědí, co jsi zač.”

“To není pravda,” plakala jsem, “a ty to víš.”

“Teď už tě nebude mít nikdo,” pokračoval. “Žádný slušný člověk.

Ztrávíš zbytek života vleže na zádech, roztáhneš nohy před každým, kdo půjde kolem a nakonec zůstaneš sama. Teď už tě nebude mít nikdo.”

Pevně jsem stiskla víčka ve snaze zastavit slzy a když jsem je zase otevřela, obklopila mě temnota.

No, vlastně tam nebyla tak úplně tma.

Oneroi přede mnou zářily jasněji než předtím a to děsivé světlo se linulo zevnitř nich.

“To byl zajímavý sen,” řekl Druhý s něčím, co by se snad dalo považovat za úsměv. “Poskytl nám hodně potravy.”

“To není pravda,” bránila jsem se. Ještě i teď mi tekly slzy po tvářích. “Je to lež. Tak to nebylo.”

Ten sen mi úplně rozhodil mozek. Málem jsem se začala ptát sama sebe, jak to vlastně bylo, ale mé skutečné vzpomínky se mi rychle vrátily. Pamatovala jsem se na ten den, jak jsem v tom skladu

Kyriaka políbila a pak jsme si šli každý po svém posílení vědomím,

že brzy budeme manželé a že naše svatební noc bude tím sladší. A

taky byla. Nevojel mě někde u zdi, dali jsme si načas a pečlivě

zkoumali svá těla. Byl nade mnou a díval se mi do očí, ne na záda. Pak mi řekl, že jsem jeho život, že pro něj jsem celý svět.

“Byla to lež,” opakovala jsem pevněji a sežehla Oneroi pohledem. “Tak to nebylo. Tak to vůbec nebylo.” Věděla jsem, že se nemýlím,

přesto jsem cítila potřebu opakovat to pořád dokola, jako bych se

musela ujistit, že ta slova jsou pravdivá.

První lhostejně pokrčil rameny. “Na tom nezáleží. Už jsem ti to řekl:

matka ukazuje pravdu, ale sny jsou jen sny. Může to být pravda nebo

lež, ale obojí pro nás znamená potravu. A ty?” Usmál se stejně jako jeho dvojče. “Ty budeš snít… a snít… a snít.”

Kapitola 11

Byla jsem v Seattle a díkybohu to bylo Seattle v současnosti. Neměla jsem zájem vyskytnout se kdekoliv blízko čtvrtého století i když jsem

se děsila toho, jakou vizi si teď pro mě Oneroi vymysleli. A nejenže

jsem byla v Seattle, dokonce jsem byla s Romanem. Zrovna zaparkoval na Cherry Street a kráčel směrem k Pioneer Square, plného turistů a dalších lidí, co si užívali jasnou podzimní noc. V tomhle snu jsem nebyla, byla jsem jen pozorovatel, sledovala jsem

ho jako duch nebo třeba dokumentární kamera. Chtěla jsem si s ním promluvit, nějak mu naznačit, jak se věci mají, ale neměla jsem ústa. Neměla jsem vůbec žádné tělo, v téhle vizi bylo jen mé vědomí.

Šel rychle, prodíral se davem a nevnímal nenávistné pohledy a občasnou poznámku, soustředil se jen na svůj cíl. Okamžitě jsem poznala, kam má namířeno: do Sklepa. Teď večer byla oblíbená zašívárna nesmrtelných přeplněná lidmi, přesto z nějakého důvodu Jerome vždycky dokázal zařídit, aby dostal stejný rohový stůl vzadu

a bylo jedno, že tam byla hlava na hlavě. Teď tam seděl s Carterem,

ale neměl ten lhostejný výraz, jaký u skleničky často míval. Byl viditelně nabuzený a s Carterem se o něčem dohadovali.

Roman svou auru zamaskoval, takže si ani anděl ani démon nevšimli, že přišel. Jerome ho zpražil pohledem, nepochybně si myslel, že ho otravujě nějaký člověk, ale jen co zjistil, o koho jde,

okamžitě změnil výraz a otevřel ústa, aby něco řekl. Nedostal ovšem šanci, protože Roman ho předběhl.

“Kde je?” štěkl na Jeroma. Sedl si na židli a rázně ji přisunul k

Jeromovi, aby se otec se synem dívali jeden druhému do očí. “Sakra,

kde je Georgina?”

Hudba a rozhovor překryli jeho hulákání, ale pár štamgastů sedících poblíž se na něj vyjeveně podívalo. Roman na ně zvysoka kašlal a vnímal jen Jeroma. Zuřivost z něj sálala jako aura.

Když Roman vešel, Jerome byl něčím zjevně vyvedený z míry, ale teď, v přítomnosti svého takříkajíc podřízeného, zase nasadil ten studený, povýšenecký výraz, který pro něj byl typický.

“To je docela sranda,” odpověděl Jerome, “Právě se tě chci zeptat na

to samý.”

Roman se zamračil. “Zatraceně, odkud to mám vědět? Zmizela

rovnou před mýma očima! Ty jseš přece ten, kdo by s ní měl mít to duchovní spojení.”

Jerome nemihnul ani brvou, ale to, co řekl pak, bylo jako rána do břicha, pro Romana i pro mě. “Už ji necítím. Zmizela i pro mě.”

Neměla jsem tělo, ale stejně mnou projel ledový strach. Každý arcidémon byl spojený se svými podřízenými, vždycky věděl, kde

jsou a jestli je něco nebolí. Když Jeroma uvěznili, spojení mezi náma

zmizelo a nás všechny to odřízlo od schopností darovaných peklem. Teď to bylo obráceně. Uvěznili mě a tím odtrhli od Jeroma.

Vzpomněla jsem si na slova Oneroi: Nenajde tě. Nedokáže tě najít. Pro něj už neexistuješ.

“To není možný,” zavrčel Roman. “Jedině že…” Vypadal utrápeně. “Někdo schoval její auru?” Byla by to pořádná ironie, kdyby jeho dřívější plán uskutečnil někdo jiný.

Jerome zavrtěl hlavou a mávl na číšníka, aby mu přinesl další drink. “Kdyby se to stalo, nenašel bych ji, ale pořád bychom byli spojeni a věděl bych, že ještě existuje.”

Pro něj už neexistuješ.

“Je… mrtvá?” Roman už trochu potlačil tu původní zuřivost.

Tohle byla vážně dobrá otázka. Sama jsem se cítila tak trochu mrtvá. “Ne. Její duše by se objevila v pekle.” Jerome si zavdal z nové

sklenice a přimhouřil oči. “Ale ty mě nemáš co vyslýchat. Co o tom víš? Řekls, že zmizela. Myslels to doslova?”

Romanův obličej vypadal naprosto bezútěšně. Těkal pohledem mezi

Jeromem a pochmurně se tvářícím Carterem, který zatím

nepromluvil. “Ano, myslel jsem to doslova. Mívala ty… ani nevím jak

to vysvětlit. Dokonce ani ona to nedokázala vysvětlit.”

“Byl jsem tam,” připomněl mu Jerome. “Řekla mi o tom, o té hudbě a barvách.” Jízlivým tónem dával najevo, že ho takové věci otravují.

“Bylo to, jako by ji ta podivná síla očarovala a táhla k sobě. Chtěla, aby šla za ní.” Roman jen opakoval to, co už všichni věděli, nejspíš

aby přinutil Jeroma brát to vážněji. “Říkala tomu zpěv sirén a snažila

se k němu dostat. Kvůli tomu byla náměsíčná. A dnes večer se jí to

povedlo.”

“Viděls to?” Zeptal se Carter. Bylo zvláštní vidět ho tak vážného, dokonce zmateného. To první se u něj jen tak často nevidělo a to druhé zatím vůbec.

“Viděl jsem, jak zmizela. Prostě se rozplynula ve vzduchu. Vlastně

nedá se říct přesně, že jsem to viděl, spíš cítil. Ať to bylo cokoliv, cítil

jsem to tam.”

“Jaký to byl pocit?” ptal se Jerome.

Roman pokrčil rameny. “Nevím. Byla to jen síla. Energie. Nebyla to žádná bytost ani nic jinýho, co bych dokázal identifikovat. Nebyl to žádný vyšší nesmrtelný nebo někdo podobný.”

“Tohle,” prohlásil Jerome, “je nám úplně k ničemu.”

Roman se zase rozzuřil. “Nic jinýho nevím! Kdybys ji poslouchal, nic

z toho by se nestalo! Vykašlal ses na to. Nebrals to vážně a teď je

pryč!”

Řvát na Jeroma nikdy nebyl dobrej nápad.

“Dej si pozor, abych ti tady nezrušil pobyt!” zasyčel démon a očima

se zavrtal do svého syna. “Já ji poslouchal a tobě jsem nařídil, abys ji chránil. Zdá se, že je to tvá vina, že se to stalo.”

Roman zrudl. “Když se ta věc objevila, byl jsem ve vedlejším pokoji. Běžel jsem tam tak rychle, jak jen to šlo, ale už bylo pozdě, Georgina

to už vzdala. Upřímně řečeno ani nevím, jestli bych to dokázal

zastavit.”

Pro Romana bylo těžké to přiznat. Nefilim zdědili svou sílu po nesmrtelném rodiči, ale ne všichni stejně, nekteří jen trochu, jiní všechnu. Roman byl skoro tak silný jako Jerome, chybělo jen málo,

aby se mu vyrovnal. Navíc vyšší a nižší nesmrtelní vládli každý jiným

typem síly. Roman byl něco mezi tím a nejspíš by si neporadil s něčím, co by Jerome klidně zvládl.

Jerome na něj už dál netlačil. “Takže pořád víme velký kulový.” “Víme aspoň to, že to není jeden z nás,” podotkl tiše Carter.

“Jo,” odsekl Jerome. “Takže zůstává jen asi miliarda jiných věcí a ta síla může být kteroukoliv z nich. Jedině že…” Podíval se na jednu z

židlí u stolu. V jedné chvíli byla prázdná a v další na ní seděla Simone. Cartera to zjevně nijak nevyvedlo z míry, zato nás dva s Romanem ano, o Simone nemluvě. Byla úplně bez sebe, kňučela

strachy a tvářila se jako mentálně retardovaná. Nechat se teleportovat vyšším nesmrtelným byl vážně nevšední zážitek.

Dnes byla blond, na sobě měla rovnou blůzu a džíny. Byla z toho všeho celá vedle, což se dalo poznat podle toho, že když uviděla Cartera, nesnažila se prohloubit si výstřih. “Co-co- se děje?” zakoktala.

“Cos provedla Georgině?” zeptal se Jerome.

Vykulila oči. Jerome sice pořád vypadal jako John Cusack, ale když ji probodával pohledem, bylo jasné, že je to skutečný ďábel z pekla.

“Nic!” Vykřikla Simone a přikrčila se na židli. “Vůbec nevím, o čem to mluvíte!”

Jerome vylítl ze své židle tak rychle, že se klidně mohl teleportovat. Popadl Simone za krk, zvedl ji ze židle a hodil ji o zeď. Já tohle už taky zažila a trochu jsem ji litovala. Nikdo jiný v baru si toho nevšiml,

takže Jerome lidem buď mátl smysly nebo zneviditelnil sebe i Simone. “Neopovažuj se mi lhát!” Zařval na ni. “Cos jí provedla? Koho sis na to zjednala?”

Až teď mi došlo, na co Jerome myslí. To, co Roman cítil, sice nebyl anděl ani ďábel, ale klidně bylo možné, že se někdo z naší strany

spikl s nějakou neznámou bytostí. Nebylo by to poprvé.

Roman byl už taky v obraze, vyskočil a přidal se ke svému otci. “Přísahám, že jestli jsi jí zkřivila třeba jen vlásek, roztrhám tě na kusy!”

Simone se na chvíli přestala bát, protože zmateně civěla na

Romana. Auru měl skrytou, proto se jí jevil jako pouhý člověk. Podle

ní se nejspíš do toho neměl co plést - a hlavně neměl tu moc, aby

splnil svou hrozbu. Ta by koukala, kdyby znala pravdu.

Obrátila se zpátky k Jeromovi a když znovu uviděla jeho tvář, schoulila se. “Nic jsem jí neudělala, přísahám!” Nebylo ji pořádně slyšet, protože Jerome ji pořád držel pod krkem a odřízl jí přívod vzduchu.

“Snažila ses Setha dostat do postele!” vyčetl jí Roman.

“Ale nic víc! Nic jsem jí neudělala, vůbec nic!” Prosebně se zadívala

na Jeroma. “Přece musíte vědět, proč jsem tady. Určitě ne proto, abych jí ublížila.”

Jerome byl pořád vzteklý jako pes, ale pomalu začínal přicházet k sobě. Nicméně to nebyl on, ale Carter, kdo promluvil: “Řekla ti pravdu.”

Jerome Simone pořád držel a vypočítavě se na ni díval. “Víš něco o jejím zmizení?”

“Ne, vůbec nic o tom nevím!”

Jerome pohlédl na Cartera a on rychle přikývl. Se zklamaným

povzdechem ji Jerome pustil a couvl.

Roman se sice tvářil pochybovačně, ale i on musel vědět, že když se

za ni Carter zaručil, bylo to takříkajíc jako písmo svaté. Jerome si zase sedl a obrátil do sebe sklenici. Roman se k němu po chvíli přidal, ale Simone zůstala stát, nejistě se na ten trojlístek dívala a mnula si pohmožděný krk.

“Nevím, co se děje, ale jestli můžu něco-”

“S tebou jsem skončil,” řekl Jerome drsně. Mávl rukou jako král, který propouští poddaného a Simone zmizela stejně rychle jak se objevila.

“To bylo krutý,” podotkl Carter a líně točil skleničkou s bourbonem.

“Neposlal jsem ji na opuštěnej ostrov, ale do jejího hotelu,”

odpověděl Jerome.

Roman se už tolik nevztekal, vypadal klidněji a o něčem přemýšlel, stejně jako jeho otec. “O čem to mluvila, když ti řekla, že musíš

vědět, proč je tady? Proč vlastně jsem ji měl sledovat?”

“Neoznámím to těm nahoře,” obrátil se Jerome na Cartera, jako by tam Roman vůbec nebyl. “Aspoň zatím ne - dokud nebudu muset. Nechci, aby o tom věděli.”

“Já s tím nemůžu dělat vůbec nic,” přemítal Carter. “Technicky to je

jen tvůj problém.” Dopřál si pořádný doušek, jako by se tím mohlo všechno spravit.

“Ale můžeš,” řekl mu Roman na rovinu. “Zkusíš ji najít?”

“No jasně.” Na Carterových rtech se objevil jeden z jeho typických sardonických úšklebků a nahradil dřívější zachmuřený výraz. Nicméně jsem měla podezření, že tím jen maskuje své skutečné pocity. “Bez ní by to tady byla nuda k zbláznění.”

Na chviličku jsem byla docela ráda, že jsem neviditelná a můžu se na

to všechno dívat. Carter neměl ani tušení, že jsem tam a poprvé

jsem si ho mohla prohlédnout bez toho, aby na mě koukal. Teď se

sice choval až otravně ledabyle, ale předtím už dal najevo svůj zájem

o mé blaho. Silně pochybuju, že by se namáhal jen proto, že

považuje za nějakýho šaška. Jakou hru to jen hraje? Ale ty šedé oči

neprozrazovaly nic.

“To jo,” poznamenal Jerome suše. “Vůbec netuším, jak budeme dál

žít bez jejích ufňukaných eskapád.”

Carter začal něco namítat, ale Roman ho přerušil. “Ach. Taky o

tomhle jsme s Erikem mluvili.” Krátce jim shrnul Erikovy připomínky a

jak na mě ta síla působila jen když jsem byla v depresi. Pak popsal každý incident s tolika podrobnostmi, jak jen to svedl. Jerome a

Carter si vyměnili pohledy. “Když zvážím, že byla na dně úplně

běžně, není se moc čeho chytit,” podotkl démon. “Ale možná by stálo

za to starého pána navštívit.”

“Jerome,” vložil se do toho Carter varovným tónem.

Ti dva se do sebe zase zaklesli pohledy a nejspíš si vyměňovali názory. Když pak Jerome odvrátil pohled, udělal to jen proto, aby našel svou sklenici. “Neměj péči, nevyděsím ho. Teda nijak moc.”

Napadlo mě, jestli půjdou k Erikovi hned teď, ale neměla jsem šanci

to zjistit. Svět se zase rozplynul a já byla zpátky ve svém vězení. Nejen, že jsem se cítila děsně nepříjemně, ale už jsem začínala být

unavená. Když jsem si prohlížela usmívající se, zářící Oneroi, uhodla jsem, jak to funguje. Krmí se mými sny tak, že mi pokaždé ukradnou trochu energie.

“Sen,” zabručela jsem zmateně. Obrnila jsem se proti možným

děsivým zprávám, ale žádná nepřišla. “To nebyl sen, ale skutečnost. Ukázali jste mi, co se doopravdy děje, co dělají mí kamarádi.”

“Nekteré sny jsou pravdivé, některé ne,” řekl Druhý. Vážně jsem měla chuť dát mu pár facek. “Tento byl pravdivý.”

Matně jsem si vzpomínala na jeden příběh z dětství. Když jsem se

narodila, křesťanští kněží už dávno Kypr ovládli, ale staré příběhy a

rituály ještě dožívaly. Dneska jsou to pro nás jen mýty, ale tenkrát se

to bralo vážně. Jeden z těch příběhů byl o tom, že sny jsou sesílány

lidem jednou z dvou bran. Jedna je ze slonoviny, druhá z kostí. Sny

ze slonovinové brány jsou falešné, z kostěné brány pravé. Myslela

jsem si, že je to jen metafora, ale teď se mi zdá, že na tom přece jen něco bude.

“Ale proč mi ukazujete skutečnost?” ptala jsem se. “Nějaká další praštěná noční můra by mě trápila mnohem víc.” Ta předchozí noční můra vůbec nebyla praštěná. Byla zničující, ale to jsem na sobě nesměla nechat znát. Nicméně praštěná jsem byla právě já, protože jsem jim právě navrhla, jak mě úspěšně týrat.

“Protože už brzy nerozeznáš pravdu a lež,” řekl První. “Budeš předpokládat, že všechno, co ti způsobí bolest, je lež, ale nebudeš si jistá a brzy už nebudeš věřit vůbec ničemu.”

“Ale budu,” odpověděla jsem rázně. “Já ten rozdíl poznám.” “Myslíš, že to, co jsi řekla, je pravda?” ptal se Druhý.

“Ano. Přesně tak.”

“Dobře,” řekl První. “Je čas na další pravdu: nikdo tě nikdy nedokáže najít. Zůstaneš tady navždycky.”

Kapitola 12

V jisté chvíli mě napadlo, že by bylo nejlepší, kdyby mi Oneroi

posílali jen falešné sny. Bolelo to - to je bez debaty - ale přece jen bylo zrnko útěchy v tom, že se to nestalo. Přesto pár mých dalších snů bylo pravdivých a já byla nucena znovu prožívat svou minulost.

Jedna z těch vzpomínek mě přenesla do Florencie a patnáctého století. Zpočátku jsem měla trochu radost, že se to opakuje. Renesancie v Itálii byla překrásná a já užasle sledovala, jak se po

posledních pár depresivních staletích probudila lidská vynalézavost.

Začínalo to být zajímavé, protože církev vždy bojovala proti rozkvětu umění a tenhle konflikt umožňoval mému druhu přežívat.

Spolu s další sukubou jsme bydlely v jednom domě a luxusně si žily

z podnikání s textilem, které jsme údajně provozovaly, zatímco náš strýc obchodník (inkubus, který tam ale nikdy nezacláněl) pořád

cestoval. Bylo to dobře vymyšlené a já - tenkrát pod jménem Bianca -

jsem byla miláčkem místní démonky, Tavie, protože jsem sklízela vítězství za vítězstvím.

Všechno začalo jít z kopce, když jsem najala výstředního a

mimořádně dobře vypadajícího malíře jménem Niccolo, aby v našem domě namaloval fresku. Byl extravagantní, vtipný a inteligentní - a

přitahovala jsem ho od prvního dne. Nicméně smysl pro slušnost a profesionalita mu bránily ve sbližování a právě to jsem chtěla změnit. Když pracoval, většinou jsem zůstávala s ním a věděla, že je to jen otázka času, než podlehne mému kouzlu.

“Ovídius nevěděl o lásce vůbec nic,” řekla jsem mu jednoho dne. Povalovala jsem se na pohovce zaujatá jednou z těch debat o literatuře, které jsme často vedli. Jeho schopnost si o ní povídat mu

jen přidávala na atraktivnosti. S předstíranou nevěřícností se na mě

podíval a na chvíli přestal malovat.

“Prý že nevěděl vůbec nic o lásce. Radši si kousni do jazyka, ženská.

On je na ni přímo autorita! Psal o ní knihy, které se ještě i dnes pořád čtou.”

Sedla jsem si do důstojnější pozice. “Ty knihy už nejsou důležité, protože je napsal pro jinou dobu. Věnuje celé strany radám, na

kterých místech se muži mohou seznámit se ženami, ale ta místa už neexistují. Ženy už nechodí na závody a zápasy. Dokonce se ani nesmíme zdržovat na veřejných místech.” Znělo to zatrpkleji než

jsem měla v úmyslu. Umění té doby bylo nádherné, ale současně se

zhoršilo postavení žen ve společnosti; bylo to úplně jiné, než na co jsem byla zvyklá na jiných místech v jiném čase.

“Možná,” souhlasil Niccolo. “Ale principy jsou pořád stejné. A

techniky taky.”

“Techniky?” Jen tak tak jsem si neodfrkla. Vážně, co by obyčejný smrtelník mohl vědět o technikách svádění? “Jsou to jen povrchní gesta. Skládej své milované komplimenty. Mluvte o tom, co máte společného - třeba o počasí. Co to má co do činění s láskou?”

“Jak to souvisí s láskou? Kdyby nic jiného, tyhle rady jsou zvlášť

dobře použitelné právě teď, když manželství je především obchod.” Naklonil ke mně hlavu tím pátravým způsobem, který mu byl vlastní. “Mimochodem, dnes ses učesala jinak. Vypadá to velmi hezky.”

Zmlkla jsem, ten kompliment mě zaskočil. “Děkuju. Máš pravdu, manželství je obchod, ale někdy se lidé berou i z lásky, nebo se časem do sebe zamilují. A spousta těch utajovaných románků se taky zakládá na lásce a je jedno, jestli jsou ´hříšné´.”

“Takže ty říkáš, že Ovidius ničí to, co ještě z lásky zbývá?” Jeho pohled se zatoulal k oknu a zamračil se. “Nezdá se ti, že bude pršet?”

Tak jsem byla zabraná do našeho rozhovoru, že mi to náhlé přerušení přišlo víc než nepříjemné. “Ano - cože? Chci říct ne, nebude pršet a ano, myslím, že právě to dělá. Láska je už tak

vzácná. Když ji budeme brát jako hru, i to málo bude vypadat lacině.”

Niccolo zapomněl na štětce a barvy a sedl si ke mně na gauč. “Ty si

nemyslíš, že láska je hra?”

“Někdy - no dobře, většinou - ano, ale to neznamená, že bychom neměli-” zarazila jsem se. Jeho prsty se svezly po okraji mého výstřihu. “Co to děláš?”

“Jen jsem to narovnal. Mělas to zahnuté.”

Chvíli jsem na něj zírala a pak jsem se rozesmála, protože mi to došlo. “Vídím, že jsi dal na jeho radu.”

“Funguje to?”

Natáhla jsem se k němu. “Ano.”

Odsunul se a to jsem nečekala. Měl v úmyslu mě jen poškádlit a dokázat, že v té naší výměně názorů boduje on. Odvrátil pohled a začal se zvedat. “Měl bych se vrátit k práci…” Jeho bylo těžké zaskočit, ale já ho odzbrojila.

Energicky jsem ho popadla, přitáhla k sobě a přisála se k jeho rtům. Byly měkké a sladké a po chvilce ohromení začal reagovat. Jeho

jazyk dychtivě vklouzl do mých úst. Pak, když si uvědomil, co dělá,

se ještě jednou snažil vymanit. “Promiň. Neměl jsem…”

V očích měl touhu, kterou se snažil nedávat najevo, protože pro mě pracoval. Chtěl mě, ale dokonce i lehkomyslný umělec cítil, že je nemorální dělat to s neprovdanou ženou z vyšší třídy - a zvlášť se

svou zaměstnavatelkou.

“To tys s tím začal,” varovala jsem ho tiše. “Ty ses mi snažil dokázat,

že se v Ovidiovi mýlím, no a vypadá to, že to funguje.” Objala jsem

ho kolem krku a přitáhla jeho rty ke svým. Ještě pořád se trochu bránil, ale už to netrvalo dlouho a když jsem cítila, že se rukou dotýka záhybů mé sukně, věděla jsem, že mám vyhráno a že je nejvyšší čas odsunout se do ložnice.

Za jejími dveřmi okamžitě vzdal jakoukoliv snahu o dekorum.

Sesunuli jsme se na postel a jeho prsty, které tak obratně malovaly

po zdech, se teď tápavě snažily vyloupnout mě ze složitě ušitých šatů a vrstev bohaté tkaniny.

Když mě svlékl jen do tenké košilky, převzala jsem velení. Velmi efektivně jsem ho svlékla a užívala si pocit z jeho kůže, když jsem konečky prstů zkoumala jeho tělo. Rozkročila jsem se nad ním, sklonila hlavu a jazykem kroužila kolem jeho bradavek. Ztvrdly mi v

puse a já spokojeně poslouchala jeho tiché výkřiky, když jsem zuby lehce škrábala jemnou pokožku.

Moving downward, I trailed kisses along his stomach—down, down

to where he stood hard and swollen.

Delicately, I ran my tongue against his erection, from base to tip. He cried out again, that cry turning to a moan when I took him into my mouth. I felt him grow between my lips, becoming harder and larger,

as I slowly moved up and down.

Without even realizing what he did, I think, he raked his hands

through my hair, getting his fingers caught up in the elaborate pinning and carefully arranged curls. Sucking harder, I increased my pace, exalting in the feel of him filling up my mouth. The early twinges of

his energy began seeping into me, like glittering streams of color and fire.

While not physically pleasurable per se, it sparked me in a similar way, waking up my succubus hunger and igniting my flesh, making

me long to touch him and be touched in return.

“Ah…Bianca, you shouldn’t…”

I momentarily released him from my mouth, letting my hand continue

the work of stroking him closer to climax.

“You want me to stop?”

“I…well, ah! No, but women like you don’t…you aren’t supposed to…”

I laughed, the sound low and dangerous in my throat. “You have no

idea what kind of woman I am. I want to do this. I want to feel you in

my mouth…taste you…”

“Oh God,” he groaned, eyes closed and lips parted.

His muscles tensed, body arching slightly, and I just managed to return him to my mouth in time. He came, and I took it all in as his

body continued to spasm. The life energy trickling into me spiked in intensity, and I nearly had a climax of my own. We’d only just started, and I was already getting more life from him than I’d expected. This would be a good night. When his shuddering body finally quieted, I shifted myself so that my hips wrapped around his. I ran my tongue

over my lips.

“Ach, Bože,” opakoval s rozšířenýma očima a těžce dýchal. Hladil mě

od pasu až k prsům a mně to dělalo moc dobře. “Myslel jsem si, že něco takového dělají jen děvky…”

Zvedla jsem obočí. “Zklamaný?”

“Ne. Ne!”

Sklonila jsem se a jemně ho políbila. “Tak mi tu laskavost oplať.”

I když byl unavený, nemohl se dočkat. Přetáhl mi košili přes hlavu a líbal mě po celém těle, rukama mi svíral prsa a jazykem a zuby

dráždil jejich bradavky, stejně, jako jsem mu to předtím dělala já. Má touha rostla, mé instinky mě nutily, aby si brala víc jeho životní

energie a přikrmovaly mé tělesné potřeby. Když se jeho rty posunuly mezi má stehna a oddělily je od sebe, prudce jsem mu zvedla hlavu.

“Jednou jsi mi řekl, že přemýšlím jako muž,” zasyčela jsem. “Tak se

ke mně tak chovej. Padni na kolena!”

Zarazil se, překvapeně zamrkal, ale něco v tom příkazu ho zjevně nabudilo a se živočišným zábleskem v očích se sesunul na kolena. Stála jsem před ním a zadkem jsem se opírala o postel. Rukama mi sevřel boky, přitiskl tvář na měkké chloupky, jeho jazyk vklouzl

dovnitř a hladil ta citlivá místa. Už při prvním doteku jsem se

zachvěla a zvrátila hlavu dozadu. Ta reakce ho povzbudila a dychtivě pokračoval v pravidelném rytmu. Zajela jsem mu rukama do vlasů a přimáčkla ho k sobě ještě víc, ať pořádně přitlačí.

Když už jsem ten úžasný, jedinečný pocit dál nemohla snést, vyvrcholila jsem, jako když vybouchne supernova. Bylo to, jako by mnou proudil oheň. Stejně jako já předtím se ani on neodtáhl. Nepřestal, dokud můj orgasmus neochabl a mé se nepřestalo zachvívat.

Když se nakonec ode mě odtrhl, omámeně se na mě podíval.

“Nevím, co jsi zač. Chvíli poslušná, chvíli dominantní… Jak se mám k tobě chovat?”

Usmála jsem se a pohladila ho po tváři. “Budu vším, čím bys chtěl, abych byla. Tak jak by ses chtěl ke mně chovat?”

Chvíli přemýšlel a pak váhavě řekl: “Budu na tebe myslet jako na bohyni, ale vezmu si tě jako děvku.”

Usmála jsem se ještě víc. Tak nějak se mu povedlo jedinou větou shrnout celý můj život. “Budu vším, čím bys chtěl abych byla,” opakovala jsem.

Zvedl se, srazil mě na postel a přidržel mě pod sebou. Už zase byl připravený, i když bylo jasné, že s nemalým vypětím. Většina mužů

by po takové ztrátě životní energie jednoduše zkolabovala, ale on proti té únavě bojoval, aby mě mohl mít ještě jednou. Cítila jsem tu tvrdost a pak do mě vklouzl téměř bez námahy, tak jsem byla vlhká.

Zasténala jsem a posunula se, aby se mohl dostat hlouběji. Chytil mě

za boky a přirážel až s primitivní agresí a zvuk našich těl které do sebe nárážely, se ozýval po celé místnosti. Mé výkřiky sílily, on byl čím dál drsnější.

A do mě proudila jeho životní energie. Teď to už byla úplná řeka,

zlatá a spalující, obnovovala můj život a existenci. Spolu s energií se

ke mně přenesly i některé jeho myšlenky a pocity a doslova jsem cítila jeho touhu i lásku ke mně.

Jeho životní síla se spojila s mým vlastním fyzickým potěšením, obojí

mě pohlcovalo až k zešílení, až jsem nedokázala oddělit jedno od druhého. Ten pocit rostl a rostl, spaloval mou podstatu a vzrůstal do takové intenzity, jakou jsem už nebyla schopná vydržet. Zabořila

jsem tvář do jeho kůže, abych zdusila křik.

Ten oheň ve mně začal pálit ještě víc a já se ani nesnažila potlačit vyvrcholení. Ta exploze zaplavila celé mé tělo nádhernou extází. Niccolo pokračoval bez slitování, nepřestal ani na chvilku. Svíjela jsem se rozkoší a křičela, že chci ještě víc.

V očích církve byl možná Niccolo nemravný, když tohle dělal, ale v jádře to byl slušný člověk. Byl laskavý k lidem a měl pevné zásady, kterými bylo těžké otřást. Proto v něm byla spousta dobra a energie, které jsem vstřebala bez výčitek svědomí. Přitékaly do mě, když se

naše těla společně pohybovala, sladší než nektar. Proudily mi

cévami, přinášely mi život a dělaly ze mě tu bohyni, o jaké pořád šeptal, že jsem.

Bohužel tak velká ztráta energie si vybrala svou daň a on pak celý

bledý ležel nehybně v mé posteli a mělce dýchal. Nahá jsem si sedla, dívala se na něj a rukou mu přejela po zpoceném čele. Usmál se.

“Chtěl bych o tobě napsat sonet… ale nemyslím, že najdu vhodná slova.” Snažil se posadit, ale každý pohyb byl pro něj utrpením. Už

to, že se mu to vůbec povedlo, bylo docela pozoruhodné. “Musím

jít… za chvíli bude ve městě zákaz vycházení…”

“Na to zapomeň. Klidně tady můžeš zůstat celou noc.” “Ale tví sluhové-”

“-dostanou za svou diskrétnost dobře zaplaceno.” Přejela jsem mu

rty po kůži. “Kromě toho, nechtěl bys ještě trochu… debatovat o

filozofii?”

Zavřel oči, ale úsměv mu ze rtů nezmizel. “Ano, to bych samozřejmě rád, ale… promiň, nevím, co se to se mnou děje. Nejdřív se musím vyspat.”

Lehla jsem si vedle něj. “Dobře, odpočiň si.”

Později jsme žili v zaběhnutém modelu. On přes den pracoval na

fresce - i když mu práce šla mnohem pomaleji - a noci trávil se mnou. Pocit viny ho nikdy neopouštěl, a proto pro mě byly ty zážitky

dvojnásob vzrušující. Má podstata se sytila jeho energií, zatímco mé tělo si užívalo jeho milostných zkušeností.

Jednoho dne odešel něco si zařídit a už se nevrátil. Celé dva dny

jsem o něm neslyšela ani slovo a bála se o něj čím dál víc. Když se třetí večer konečně ukázal, byl nervózní a zjevně ho něco trápilo.

Byla jsem zneklidněná víc než kdy jindy, rychle jsem za ním zavírala

dveře a pak si všimla něčeho, co nesl pod paží. “Kdes byl? Co to máš?”

Rozbalil plášť a objevil se štos knih. Užasle jsem se jimi probírala, vždycky jsem měla slabost pro takové věci. Byl tam Boccacciův

Dekameron, Umění milovat od Ovidia a spousta dalších. Některé

jsem četla a některé jen toužila přečíst. Srdce se mi rozbušilo a prsty

mě až svědily, jak jsem se chtěla probírat stránkami.

“Patřily několika mým přátelům,” vysvětloval, “a oni se bojí, že jim je seberou Savonarolovi hrdlořezové.”

Zamračila jsem se, protože mluvil o nejmocnějším knězi ve městě. “Co s tím má Savonarola?”

“Shromážďuje ´hříšné předměty´, aby je zničil. Můžeš tyhle knihy někde schovat? Od někoho, jako jsi ty, je nikdo nebude vymáhat.”

Zdálo se mi, že ty knihy doslova září, byly mnohem vzácnější než šperky, které jsem nabyla. Chtělo se mi všeho nechat a začít číst. “Jasně.” Listovala jsem stránkami Boccaccia. “Nedokážu uvěřit, že

by je někdo chtěl zničit.”

“Doba je zlá,” řekl s tvrdým výrazem. “Když na to nedohlédneme, všechny znalosti budou ztracené. Hlupákům vědomosti vždycky překážely.”

Věděla jsem, že má pravdu. Sama jsem to viděla, znovu a znovu. Moudrost lidstva pošlapaná těmi, co byli příliš nevzdělaní, než aby chápali, co provedli. Někdy se to dělo pomocí násilné, krvavé invaze, jindy míň násilnickými, ale srovnatelně zákeřnými prostředky, jako to

teď dělal Fra Savonarola. Už jsem na to byla tak zvyklá, že jsem si toho málem ani nevšímala, ale z nějakého důvodu mě to tentokrát zasáhlo víc než kdy předtím. Možná proto, že jsem se na to teď

dívala prostřednictvím jeho naléhavého pohledu a nesledovala to jen

z dálky.

“Bianko, posloucháš mě vůbec?” zasmál se tiše Niccolo. “Doufal jsem, že s tebou strávím noc, ale řekl bych, že raději budeš s Boccacciem…”

Odtrhla jsem oči od stránek a lehce se usmála. “Copak nemůžu mít

oba dva najednou?”

Během několika příštích dnů Niccolo ke mně pašoval další a další

věci a nebyly to jen knihy. V mém domě se hromadily obrazy, sošky, dokonce i obyčejnější zboží, jako látky a šperky. Všechno prý bylo hříšné, zato já se cítila jako v nebi. Celé hodiny jsem si prohlížela obrazy a sochy, žasla nad lidským důvtipem a žárlila na jejich

tvořivost, které se mně nikdy nedostávalo, ani jako smrtelnici, ani

nesmrtelné. To umění mě naplňovalo nepopsatelnou radostí, bylo to nádherné a sladké a málem mi to připomínalo časy, kdy mi má duše ještě patřila.

A ty knihy… ach, ty knihy. Mí úředníci a společníci brzy zjistili, že mají plné ruce práce, na kterou jsem se já vykašlala. Koho zajímají účty a

zásilky, když má tolik znalostí na dosah ruky? Nenasytně jsem je vstřebávala, vychutnávala slova, která církev odsoudila jako

kacířství. Plná samolibosti jsem hrála svou roli ochránkyně takových

pokladů. Zachovám znalosti lidstva pro další generace a zároveň zkřížím nebi plány. Světlo poznání a tvořivosti nesmí zmizet z tohoto světa. Nejlepší na tom bylo, že si to budu celou dobu užívat.

Všechno se změnilo, když jednoho dne přišla Tavia na kontrolu. Démonka byla spokojená s hlášením o mých úspěších, ale zmátla ji drobná Bakchova plastika na mém stole. Ještě jsem neměla šanci tu sošku schovat.

Tavia ode mě žádala vysvětlení a já jí vyprávěla o své roli při

ochraně kontrabandu. Jako vždycky jí chvíli trvalo, než odpověděla,

ale když se to stalo, málem se mi zastavilo srdce. “Okamžitě s tím musíš přestat.”

“Cože?!”

“A taky pošleš ty věci otci Bettovi.”

Nevěřícně jsem na ni civěla a čekala na pointu toho vtipu. Otec Betto

byl můj zpovědník. “To přece nemůžeš myslet vážně. Nesmí ty věci zničit. Pomáhaly bychom tím církvi a od nás se čeká, že půjdeme

proti ní.”

Tavia zvedla tmavé, klenuté obočí. “Drahoušku, od nás se čeká, že

na svět budeme přinášet zlo, což může souhlasit, ale i nesouhlasit s plány církve. V tomhle případě to souhlasí.”

“Jak?” vykřikla jsem.

“Protože největší zlo je nevědomost a potírání moudrosti. Nevědomost přináší mnohem víc mrtvých, fanatiků a hříchu než jakákoliv jiná síla. Nevědomost je zkázou lidstva.”

“Ale Eva zhřešila, když se snažila získat znalosti…”

Démonka se ušklíbla. “Jsi si jistá? Opravdu dokážeš rozeznat dobro

od zla?”

“Nevím,” zašeptala jsem. “Někdy je těžké rozeznat jedno od

druhého.” Bylo to poprvé od té doby, co jsem se stala sukubou, že ty hranice pro mě nebyly dokonale jasné. Když jsem přišla o život smrtelnice, nabylo vrchu mé temné já. Ze všech sil jsem se snažila

být dobrou sukubou a nikdy nepochybovala o úloze pekla nebo o svádění mužů jako byl Niccolo.

“Ano,” souhlasila. “Někdy to tak je.” Její úsměv zmizel. “A teď konec debaty. Okamžitě odneseš ty věci a když už budeš u toho, snaž se

otce Betta svést. Zvedne ti to náladu.”

“Ale já to-” Slovo ´nedokážu´ jsem už už měla na jazyku, ale kousla jsem si do něj. Pod váhou jejího pohledu a síly jsem se cítila malá a slabá. Není moudré dopálit démona. Polkla jsem. “Ano, Tavio.”

Příště když jsme se s Niccolem milovali, sice byl po sexu unavený,

ale stejně se mu povedl pokus o jakou takou konverzaci. “Lenzo mi zítra přinese jeden ze svých obrazů. Jen počkej, až to uvidíš. Je na něm Venuše a Adonis-”

“Ne.”

Zvedl hlavu. “Hmmm?”

“Říkám ne. Už mi žádné další nenos.” Bože, bylo to tak těžké, hrozně těžké mluvit s ním tak chladným tónem. Pořád jsem si připomínala,

co jsem a co musím udělat.

Ta hezká tvář se zamračila. “O čem to mluvíš? Už jich tady máš tolik-

“

“Už tady nemám žádné. Dala jsem je Savonarolovi.” “Ty snad žertuješ.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Ne. Dnes ráno jsem se spojila s jeho mravnostní policií, přišli sem a všechno si vzali.”

Niccolo se snažil posadit. “Nech toho. Tady už přestává všechna

sranda.”

“Nedělám si srandu. Jsou pryč a spálí je. Jsou hříšné a musí být zničeny.”

“Lžeš, Bianko. Nech už toho. To nemůžeš myslet vážně.”

Promluvila jsem ještě ostřeji. “Jsou nemravné a kacířské a jsou pryč.” Naše pohledy se setkaly a když si prohlížel mou tvář, bylo mi jasné,

že si začíná uvědomovat, že možná - ale zatím jen možná - mluvím pravdu, protože to byla pravda. No, tak trochu. Byl jsem moc dobrá v tom, jak přinutit lidi - zvlášť muže - aby věřili tomu, co jsem jim

pověsila na nos.

Oblékli jsme se a já ho vzala do skladu, kde jsme předtím

schovávala ty věci. Se sinalou tváří a nevěřícným výrazem zíral do prázdného prostoru. Stála jsem opodál se zkříženýma rukama a udržovala kožený a nesouhlasný postoj.

S rozšířenýma očima se obrátil ke mně. “Jak jsi mohla? Jak jen jsi mi mohla tohle udělat?”

“Řekla jsem ti-”

“Já ti věřil! Slíbilas, že je ochráníš!”

“Mýlila jsem se. Ďábel zmátl můj úsudek.”

Zatnul mi prsty do ramene a naklonil se ke mně. “Co ti udělali? Vyhrožovali ti? Tebe samotnou by to nenapadlo. Čím tě vydírají? Je

za tím ten kněz, co za ním pořád chodíš?”

“Nikdo mě k ničemu nenutil,” odpověděla jsem mrazivě. “Udělala jsem správnou věc.”

Odtáhl se, jako by mu bylo protivné se mě dotýkat a z jeho pohledu

mě bolelo srdce. “Víš ty vůbec, cos provedla? Některé z těch věcí byly nenahraditelné.”

“Vím, ale takhle to bude lepší.”

Niccolo na mě ještě chvíli zíral a pak vyrazil ze dveří, bylo mu jedno,

že už je zákaz vycházení a že se sotva drží na nohou. Dívala jsem

se, jak odchází a uvnitř cítila jen prázdnotu. Je to jen další muž, pomyslela jsem si. Nech ho jít. V životě jsem už měla spoustu mužů

a budu jich mít mnohem víc. Proč by mi mělo záležet právě na

tomhle?

Polykala jsem slzy a tiše se plížila po schodech dolů, abych neprobudila spící domácnost. Stejnou cestu jsem podnikla minulou noc a opatrně snesla dolů část pokladu - tu část, kterou jsem

nechtěla dát přisluhovačům církve.

Vybrat umělecká díla a knihy bylo podobné jako rozhodnout se, které

z mých dětí bude žít a které zemře. Hedvábí a samet byly zbytečnosti, ty šly rovnou Savonarolovi. Ale ten zbytek… to bylo vážně těžké. Dala jsem pryč většinu Ovidiových knih. Jeho práce

byly hodně rozšířené a doufala jsem, že se některé výtisky uchovají -

ne-li ve Florencii, pak na jiném místě, nedotčeném takovým fanatismem. Knihy jiných autorů, ne až tak známých, jsem si nechala.

S obrazy a sochami to bylo ještě horší. Každé dílo bylo jedinečné, takže bylo po naději, že by někde mohla existovat kopie, nicméně jsem věděla, že si je nesmím nechat všechny, protože Tavia si to prověří. A tak jsem vybrala ty, o kterých jsem si myslela, že nejvíc stojí za záchranu ze spárů církve. Niccolo samozřejme o tom nic nevěděl.

Neviděla jsem ho málem tři týdny, dokud jsme na sebe nenarazili u

Savonarolova obrovského ohně. Historie si to později bude

připomínat jako ´pálení marnosti´. Byla to velká pyramida přecpaná hořlavinami a hříchem. Když se pořádně rozhořel, horlivci do něj

házeli další a další věci z hromady, která se zdála nekonečná. Sledovala jsem, jak sám Boticelli hodil do ohně jeden ze svých vlastních obrazů.

Niccolův pozdrav byl stručný. “Bianko.”

“Dobrý den, Niccolo.” Snažila jsem se mluvit chladně, přísně a necitelně. Stál přede mnou, v mihotavém světle jeho šedé oči vypadaly černé a zdálo se, že od našeho posledního setkání

zestárnul. Oba jsme se otočili a tiše pozorovali plameny, dívali se, jak

je obětováno čím dál víc nejlepších děl lidské historie. “Zabránilas pokroku,” řekl Niccolo nakonec. “Zradilas mě.”

“Jen jsem ho zpomalila a nic jsem ti nedlužila. Kromě tohohle.” Sáhla jsem do záhybů svých šatů a podala mu těžký váček zlatých mincí.

Vzal ho a zamrkal nad jeho váhou.

“Tolik mi nedlužíš a tu fresku jsem ani nedokončil.”

“Vím. Je to tak v pořádku. Vezmi si to a jdi někam jinam, daleko od tohohle. Maluj, piš, vytvoř něco krásného. Zabývej se něčím, co tě udělá šťastným. Mně je to už jedno.”

Upřeně na mě hleděl a já už začínala mít strach, že mi ty peníze

vrátí. “Pořád to nechápu. Jak to, že tě nic z tohohle nezajímá? Vždyť

je to nelidské. Proč jsi to udělala?”

Dívala jsem se do ohně a uvědomila si, že lidé rádi pálí různé věci, předměty, sebe navzájem. “Protože lidé nedokážou vyzrát na bohy. Aspoň zatím ne.”

“Prométeus nikdy nepředpokládal, že jeho dar bude zneužitý na

tohle.”

Usmála jsem se bez humoru a připomněla si náš starý rozhovor o klasické mytologii. Tenkrát to ještě mezi námi klapalo. “Ne. Myslím,

že ne.”

Už jsme nemluvili a on za chvíli odešel, zmizel ve tmě. Chviličku

jsem zvažovala, že mu povím pravdu o tom, že hodně z jeho pokladů

je pořád v bezpečí. Dobře jsem zaplatila za to, že ho propašovali z

Florencie a odvezli daleko od tohoto zběsilého ničení.

Po pravdě jsem ty věci poslala andělovi. Anděly všeobecně jsem neměla ráda, ale tenhle byl učenec. Seznámili jsme se v Anglii a docela jsem ho snášela. Ať už to bylo kacířské nebo ne, knihy a

umění pro něj znamenaly tolik, co pro mě. Postará se o ně. Napadlo mě, jak je ironické, že se o pomoc musím obracet k nepříteli. Tavia měla pravdu. Opravdu je někdy těžké rozlišit dobro a zlo. Ale kdyby

se dověděla, co jsem provedla, nejspíš bych se mohla rozloučit se životem.

Takže jsem o tom nemohla nikomu říct. To tajemství jsem si musela nechat pro sebe a stejně tak i anděl. Bylo jedno, jak moc jsem se o

něj chtěla rozdělit s Niccolem a uklidnit ho. Dál budu muset žít s vědomím, že jsem mu vzala život, duši a naději. Navždy mě bude

nenávidět a s tím taky budu muset žít - životem, který začínal být čím

dál nešťastnější.

Svět kolem mě se rozplynul. Zase jsem byla namačkaná v té nepohodlné bedně. Jako obvykle jsem neviděla nic, ale tváře jsem zase měla vlhké slzami. Cítila jsem se vyčerpaná, možná i trochu dezorientovaná a srdce mě bolelo bolestí, kterou jsem nikdy nedokázala vyjádřit slovy. Oneroi jsem neviděla, ale něco mi říkalo,

že nejspíš nejsou daleko.

“To byla pravda,” zašeptala jsem. “Doopravdy se to stalo.”

Přesně jak jsem čekala se z temnoty ozval hlas a já najednou znala skutečný důvod, proč mi pořád sesílají pravdivé sny.

“Tvá pravda je horší než lži.”

Kapitola 13

Probudila jsem se vedle Setha a na kratičkou chvíli jsem si myslela,

že jsem se opravdu probudila - z mimořádně hnusného snu o Oneroi

a všem ostatním, co se dělo od té doby, co jsme se se Sethem rozešli. Ležel v posteli a spal jako dřevo zamotaný v dekách, jeho světle hnědé vlasy se narudle leskly v paprscích ranního slunce.

Spal jen v boxerkách a jeho hruď vypadala rozhřátá, hladká, prostě ideální pro mazlení.

Dýchal pravidelně, ležel klidně a uvolněně. Nemohla jsem se toho nabažit, vstřebávala jsem na Sethovi každý detail. Jak mi to celé ty měsíce scházelo. Přísahala bych, že jsem cítila i jeho vůni. Je vůbec

ve snech možné někoho očichávat? V tomhle to šlo, tím jsem si byla jistá. Ta dřevito-jablečná vůně se se kolem mě rozprostřela jako

objetí.

Po chvíli se začal vrtět a rozespale otevřel oči. Zamžoural do světla, převrátil se na záda a potlačil zívnutí. Chtěla jsem se překulit k němu, schoulit se do teplíčka pod jeho přikrývkou a vyprávět mu všechno o

té noční můře, která se mi zdála.

Pak mi došlo, že nemám šanci cokoliv z toho udělat, protože jsem se nedokázala pohnout. Vlastně nejen to. Neměla jsem ani žádné tělo,

zase jsem byla jen pozorovatel, stejná neviditelná kamera jako s

Romanem a Jeromem. Tohle zjevně nebyl sen, ve kterém bych

mohla hrát aktivní roli a s tím vědomím mi bylo až děsivě jasné, že

ten sen mi poslali Oneroi. Nevymyslela jsem si je a taky jsem si

nevymyslela, že jsme se se Sethem rozešli.

Sedl si na posteli a promnul si oči. Takový pohled na něj mi byl důvěrně známy a vzbuzoval ve mně nostalgii. Vstávání pro něj

vždycky bylo perné, hlavně proto, že někdy psal dlouho do noci. Podíval se na hodiny, které byly blízko směru, že kterého jsem to

´sledovala´. Očima netečně přejel přesně to místo, kde jsem byla. No

jo, tady jsem byla opravdu jen jako duch. Ale co to vlastně je - pravda

nebo lež?

Čas na hodinách - devět ráno - zřejmě musel být dostatečnou motivací, aby se vyhrabal z postele. Motal se do koupelny jen v boxerkách a jen zázrakem cestou do něčeho nevrazil. Když si čistil zuby, všiml si lístku na poličce. Já ten rukopis na něm okamžitě poznala, v knihkupectví jsem ho četla v jednom kuse.

Musela jsem brzy vyrazit, abych si něco zařídila a do šesté bych měla být hotová. Jestli můžeš, přiveď Brandy, ať si zkusí ty boty.

S láskou Maddie

Maddieino jméno mě rázem vytrhlo z fantazírování o Sethovi.

Zatímco dělal běžné ranní věci, rozhlédla jsem se po koupelně líp a viděla, že se změnila - že tam byly věci, které tam neměl, když jsme spolu chodili.

Za prvé, další kartáček na zuby. V rohu na poličce byl mejkap, na háčku visel růžový župan. Maddie formálně ještě pořád bydlela s Dougem, ale každý věděl, jak je to doopravdy. Bolest, která po předchozím snu pořád nepřestala, mi ještě pevněji sevřela hruď.

Známky Maddieiny přítomnosti byly všude, v celém prostoru, který ti dva společně sdíleli. Nahradila mě jiná žena.

Seth dokončil ranní hygienu včetně mimořádně krátké sprchy. Byl proslulý tím, že když si v hlavě dával dohromady zápletku nějakého příběhu, vydržel v ní celou věčnost. Snažila jsem se ze všech sil, abych na něj nečuměla, když byl nahý a mokrý a místo toho

uvažovala, kam může mít dnes namířeno. Kdyby šel jen psát do

knihkupectví, nemusel by sebou tak mrsknout.

Rychle na sebe natáhl čisté boxerky a džíny a pak přišla nejtěžší

část celého dne: jaké tričko si oblékne? Když jsme byli spolu, hrozně ráda jsem se na to dívala. Povalovala jsem se v posteli - já

koneckonců vůbec nepotřebovala čas, abych se vypravila z domu - a

chechtala jsem se, až jsem se za břicho popadala, zatímco on si

pořád dokola lámal hlavu nad svou obrovskou kolekcí. Každé tričko viselo na samostatném věšáku a byl na něm obrázek nějaké retro

nebo popkulturní novinky. Vanilla Ice, ALF, Mr. T Cereal. Pečlivě je

všechny prošel, dotkl se každého rukávu.

Pak rukou najednou zavadil o rukáv, který byl delší než ostatní. Ve skříni neměl jen trička, ale i pár svetrů a pulovrů zastrčených na

konci. Byla tam taky flanelová košile, to ji si všiml a zastavil se u ní.

Odsunul trička, košili zvěsil z věšáku a málem pietne ji zvedl.

Dokonce i když jsem neměla tělo, cítila jsem, že se mi zastavilo srdce. Znala jsem tu košili. Kdysi dávno jsem se u něj sesypala,

protože jsem byla ožralá jak Dán. Příštího dne mi tu košili půjčil, když

jsem se jela seznámit s jeho rodinou. Ve flanelové košili přes večerní šaty na ramínka jsem vážně vypadala komicky. Když jsme pak spolu chodili, úplně mi ta košile vypadla z hlavy.

Držel ji v rukou a výraz na jeho tváři toho prozrazoval tolik, že jsem

ani nevěděla, kde začít. Seth uměl dokonale skrývat své emoce a když chtěl, mlčel jako ryba, ale tady byl sám a nemusel se hlídat. Viděla jsem smutek, smutek a lítost a když si ji přitiskl na tvář, taky touhu. A nakonec bezmocnou rezignaci. Zhluboka se nadechl a pak

košili pověsil zpátky na místo. V té chvíli jsem zachytila slaboučký

závan vůně tuberóz - tak voněl můj parfém od Michaela Korse. Celá vyjevená jsem si uvědomila, že Seth si tu košili nikdy neoblékl ani ji nevypral, prostě ji jen opatroval jako vzácný artefakt.

Pak popadl první tričko, na které narazil a ani se neobtěžoval na něj podívat. Bylo to jedno z jeho oblíbených, s obrázkem tasmánského ďábla z kresleného seriálu Looney Tunes. Od chvíle, co vyšel z koupelny, se Sethova nálada podstatně zhoršila, byl vážnější a zadumanější, ale hádala jsem jen podle toho, jak vypadal, do hlavy jsem mu neviděla.

Vyšlo najevo, že vstával, protože jel k bratrovi. Dům staršího Mortensena byl jako vždycky vzhůru nohama. Pobíhaly po něm rozkošné blonďaté holčičky, a když spatřily svého oblíbeného strýce, pištěly nadšením. Ještě ani pořádně nevešel do dveří, když ho přišla přivítat jeho švagrová Andrea. Měla na sobě tričko, džíny a

manšestrové sako, světlé vlasy sčesané do úhledného ohonu. Zaraženě se na Setha podívala.

“Ty sis nepřinesl laptop?” Andrea byla stejně veselá jako vždycky,

ale vypadala přepadle.

Seth bez slova ukázal na své dvě neteře, McKennu a Morgan, které

si hrály na přetahovanou s řetězem vánočních světel. Bylo to

zvláštní, protože do Vánoc chyběl ještě víc než měsíc. Navíc světla

byla pod proudem, co mi přišlo jako celkem značné bezpečnostní

riziko. Seth si to zjevně taky myslel, protože tam okamžitě naběhl, za hlasitých prostestů holky odehnal a vytáhl světla ze zásuvky.

“Řel bych, že vedle nich bych moc práce neudělal,” poznamenal suše.

“To jo,” připustila, “mně je to taky jasný.” Podívala se na hodinky. “Už musím jít, ale nevím, kdy se vrátím.”

“Nelam si s tím hlavu a klidně si zařiď, co potřebuješ.”

Andrea pospíchala ke dveřím. Ráda bych se jí zeptala, kam tak

chvátá, ale nebylo jak a čím. Zase jsem si připomněla, jak moc jsem

se vzdálila Mortensenovic rodině. Kdysi jsem věděla o každé maličkosti.

Devítiletá předčasně vyspělá Kendall přišla k Sethovi a vážným výrazem ve tváři. “Strejdo Sethu, zahraješ si se mnou na úvěry?”

Seth zvedl obočí. “Na úvěry? Co je to?”

“No, to máš hypotečního makléře a ty přijdeš za ním, abys získal úvěr na dům, ale nemáš dost peněz na zálohu.” Zamyslela se. “Budeme muset zfalšovat laň z příjmu.”

“Daň,” opravil ji. “A co tak jít místo toho do knihkupectví?” Zamračila se. “Chci si hrát na úvěry.”

“Mají tam spoustu knih o nemovitostech. Řekl bych, že si nejde hrát

na úvěry bez adekvátní přípravy.” “Tak jo,” souhlasila. “Můžeme jít.”

Právě v té chvíli vešla do obýváku Brandy se čtyřletou sestrou v

náručí. Kayla vypadala, že si právě zdřimla a ospale opírala hlavu o sestřino rameno. Milovala jsem všechny ty holky, ale Kayla mi nejvíc přirostla k srdci.

“Kam chcete jít?” Zeptala se Brandy a posunula si Kaylu, aby ji

mohla líp držet. I když ji svírala něžně, tvářila se jako bouřkový mrak. “Do Emerald City.”

Brandy si povzdechla. “Copak jsme tam ještě neztrávili dost času?” “Maddie má několik párů bot k těm šatům a chce, aby sis je zkusila.”

Brandy mu věnovala pohled, kterým dokonale vyjádřila všechny své pocity k tomuto tématu.

“Nezačínej s tím zase,” varoval ji takovým káravým tónem, jaký jsem

od něj ještě neslyšela. Vítej ve světě puberťáků, Sethe.

“Bude tam Georgina?” ptala se Brandy.

Kendall si mezitím začala něco kreslit a oranžovou pastelkou

napsala na prázdný papír ´Berní úřad´, ale teď vzhlédla a vložila se

do toho: “Ano, uvidíme Georginu?”

Seth byl mrzutý. “Nevím, jestli tam bude nebo ne.”

Já to taky nevěděla, protože mi nebylo jasné, jestli to je pravdivý nebo falešný sen. Zdálo se mi, že je pravdivý, ale Oneroi jsem

nevěřila co by se za nehet vešlo. Byla jsem pozorovatel, takže bych tam neměla být, samozřejmě pokud byl ten sen pravdivý. Přemýšlela

jsem, jak v obchodě reagovali, když se po mně z ničeho nic slehla

zem.

“Klidně si jeďte, já můžu zůstat tady,” řekla Brandy. “Máma proti

tomu nebude nic namítat.”

“Ale pak si nezkusíš ty boty a vznikne další problém.”

Po opatrně formulované ´diskusi´, ve které Brandy navrhovala, aby jí boty přivezl domů, to nakonec vzdala. Když měla jet celá banda,

museli si vzít Mortensenovic van a Seth nevypadal, že je tím příliš nadšený. Nicméně nebyla žádná jiná možnost, jak odtransportovat

pět děvčat, z nichž jedno musela mít autosedačku.

Když jednotka dorazila do Emerald City, Seth ty čtyři mladší nechal v dětské sekci, což byla hotová říše divů vybavená obrázkovými

knížkami, skládačkami a plyšovými zvířátky. Dnes tam pracovala Janice a slíbila mu, že na holky dohlídne. Seth taky dal Kendall na starost její sestry a podplatil ji slibem, že jí koupí nějaké knihy o financích. Pak se s Brandy vypravili za Maddie, která byla zalezlá v

kanceláři. Když je spatřila, rozzářila se a málem vylítla z židle, aby ho

políbila. Brandy se zamračila a já zneklidněla. Z Maddieiny tváře láska přímo křičela, byla tak silná, že ji mohl vidět každý. Ani se

nesnažila ji před lidmi skrývat, dokonce ani v práci. Jejich vztah se mi zajídal, ale jak bych jí mohla zazlívat její pocity? Jak bych jí mohla zazlívat, že miluje muže, který pro mě znamenal celý svět?

“Jak ti jde práce?” zeptal se a zamilovaně se na ni usmál. Takhle jí projevuje lásku? Na mě se taky takhle díval? Z nějakého důvodu se

mi zdálo, že to bylo jiné, ale… vážně bylo? Nemohla jsem si

vzpomenout.

Maddie ukázala na stůl, který sdílela s Dougem. “Je to děsný, přesto kupodivu nuda. Celej den se jen hrabu v papírech. Dělám hodnocení výkonnosti.”

“Hele, já se hrabu v papírech každej den.”

Zvedla oči k nebi. “To je vážně špatnej vtip. Kromě toho to vůbec není to samý.”

“Zkus do toho hodnocení přidat trochu sexu a násilí a hned ti to půjde

rychleji.”

Jejich škádlení mě tak vyvedlo z míry, že jsem si ani nevšimla, že

Maddie dělá mou práci. Brandy celou konverzaci poslouchala značně otráveně. Když si Maddie a Seth spolu povídali, pozorně jsem si ho prohlížela a snažila se přečíst jeho pocity. Ano, rozhodně to byla

láska, i když mi to trochu připomínalo láskyplnou shovívavost, kterou

projevoval svým neteřím.

Nakonec Maddie vytáhla nákupní tašku plnou bot. Brandyiny šaty už visely v kanceláři a Maddie nařídila Sethovi, ať vypadne, než se jeho

neteř převleče. Těsně předtím, než ho vyhnala, poznamenala k Brandy: “Jsem ráda, že ti tahle barva sekne. Rozhodla jsem se, že všechno bude fialové, protože na Georgině ta barva vypadá fantasticky. Taky jsem objevila úžasné květiny, které se k tomuhle dokonale hodí.”

Zatracená bláznivá ženská. Na celou svatbu vybrala barvy podle mě.

Seth odešel a já s ním. Procházel obchodem a prohlížel si knihy -

byla to činnost, která ho nikdy nepřestala bavit. Cestou ho pozdravilo několik mých kolegů.

Včetně mě.

Když si vzpomenu, jaké sny na mě Oneroi seslali, neměla bych se divit, až na to, že když jsem v tom představení hrála, věděla jsem o

tom. Dívala jsem se na sebe a byla jsem to já. Teď jsem viděla samu sebe se Sethem stejně, jako jsem s ním předtím viděla Maddie nebo Brandy. Pořád jsem byla jen pozorovatel, neměla jsem s tím nic společného, jako když se dívám na film. Vůbec jsem tomu

nerozuměla, ale nic, co mi Oneroi provedou, mě už nemůže šokovat.

“Ahoj,” řekla (jsem?) a uložila do police několik knih. Byly to výtisky

Šarlátového písmene a bylo to nové vydání.

“Ahoj,” odpověděl Seth se zvláštní směsí ostychu a nenucenosti. “Jak se máš?”

“Docela to ujde. Dnes je klidnej den, většinou jen ukládám knihy.” “Maddie za tebe dělá hodnocení.”

“Jo, řekla jsem si, že by to mohla zvládnout. Kromě toho mám na

sobě nové šaty a byla by škoda je schovávat v kanceláři.”

Mé pozorovatelské já si už těch šatů všimlo, protože to pro mě byla druhá přirozenost. Byly to krásné šaty, ale do práce se nehodily. Byly

to hedvábné pouzdrové šaty a sukně končila vysoko na stehnech.

Vázaly se vzadu za krkem a měly hluboký výstřih, který ukazoval

poprsí víc než dost. Podprsenka nikde. Vypadala jsem, jako bych šla

na flám a ne ukládat knihy. Na tuhle vizi jsem si nepamatovala a taky podle těch šatů jsem si byla čím dál jistější, že je to další lež. Neostýchala jsem se zdůrazňovat své přednosti, ale dokonce i já se

do práce oblékala přiměřeně.

Setha zjevně ty šaty překvapily, ale bylo to spíš příjemné překvapení. “Měla bys prodávat venku ve stánku. Jdi s těmi knihami na ulici a

vsadím se, že je udáš jedna dvě.”

“Ty šaty nemusí zabírat na každého,” podotkla jsem.

Lehce se usmál jak míval ve zvyku a já dumala, jestli i té druhé

Georgině měknou kolena tak jako mně. “Šaty ti s tím jen pomůžou.

Jsi natolik okouzlující, že přemluvíš kohokoliv k čemukoliv.”

Taky jsem se usmála, vesele a uličnicky. “Říkáš k čemukoliv?” Špičkování už dál nepokračovalo, protože k nim najednou přiskákala

Kayla a chytla se Sethovy nohy. Zvedl ji do náručí a rozhlédl se

kolem. “Kde je Kendall? Mizerný chůvy nedostanou žádní knížky o financích.”

Mé druhé já zaostřilo k časopisům. “Není to ona?” Znělo to nejistě, což bylo zvláštní, protože když se Seth obrátil, aby se tam podíval, bylo naprosto jasné, že to opravdu je Kendall a čte si Forbes.

Seth si povzdechl a zavolal na ni. Tvář se jí rozjasnila, když mě uviděla. “Ahoj, Georgino! Dneska ti to moc sluší.”

“Díky,” pravila jsem rozzářeně.

“Mělas je hlídat,” huboval ji Seth. “Jdi za dvojčaty a přiveď je. Doufejme, že se nevypravily ven a nevlítly pod auto.”

Kendall zavrtěla hlavou. “Hrají si se skládačkami.” Ale přesto se rozběhla jako o závod.

Kayla se rozhlížela po obchodě tím roztěkaným způsobem, jak to dělávají děti v jejím věku. Seth do ní lehce šťouchl. “Co je s tebou?

Ani Georginu nepozdravíš?”

Kayla vrhla pohled tím směrem, kam jí ukazoval, podívala se na mě

a pokračovala v prohlídce obchodu. Nezdálo se, že by se mi

vyhýbala nebo mě odmítala, spíš jako bych ji nezajímala. Věnovala

mi asi tolik pozornosti, jako kterémukoliv jinému zákazníkovi, nebo

dokonce policím kolem.

“Má jednu z těch svých nálad,” omlouval ji Seth.

Vynořila se Brandy, pořád nabručená kvůli botám, ale nesmírně šťastná, že mě vidí. Pak se přihrnula ostatní děvčata a po chvilce klábosení mě Seth s neteřemi nechali dělat mou monotónní práci.

Pořád ještě držel Kaylu na rukou a ona se najendou k němu smrtelně vážně obrátila.

“Kdy začneš hledat Georginu?” Mluvila tiše, ale i tak měla sladký

hlásek. Protože jen zřídka něco řekla, tím radši jsem ho poslouchala.

Zamračil se a snažil se otevřít dveře vanu jednou rukou. Brandy mu s

tím pomohla. “Právě jsme ji viděli,” řekl. “Tam uvnitř.” “Neviděli,” oponovala Kayla.

“Ale ano. Zasklilas ji jak krajinku,” škádlil ji Seth. “Říkal jsem ti přece,

ať ji pozdravíš.”

“To nebyla Georgina. Musíš ji najít.”

“Cos prosím tě kouřila?” zeptala se Brandy, zatímco strkala Kaylu do autosedačky. “To byla Georgina.”

Seth si povzdechl. “Byl bych rád, kdybys volila vhodnější výrazy.”

Pak už mluvili o něčem jiném, ale zatímco jeli zpátky k Terrymu a Andrei, přejel mi po zádech mráz. Kayla věděla, že to nejsem já. Přece jen to musí být pravdivý sen. Nedávno jsme zjistili, že má psychické schopnosti a dokáže vnímat část věcí v nadpřirozené

rovině. Viděla dokonce i mou auru, i když nejasně a tak zjistila, že v tom obchodě nejsem já. Proto jsem ji nezajímala a proto jsem v

tomhle snu byla jen pozorovatel. Protože to nebyla Georgina.

Tak kdo to vlastně byl?

Když jsem si na tu otázku okamžitě odpověděla, sevřel se mi žaludek. Kdo jiný by měl zájem vypadat jako já a navíc flirtovat se Sethem?

Jedině Simone. Jen ona se potřebovala vydávat za mě v mé nepřítomnosti, tím jsem si byla jistá. Ta zatracená čůza. V téhle

podobě jsem nedokázala cítit její auru a nesvedl to ani žádný smrtelník až na Kaylu. Krucinál. Už jen to mi scházelo.

Zbytek Sethova dne proběhl bez komplikací, naštěstí hlavně díky

tomu, že už na ´mě´ nenarazil. Když se Andrea vrátila, vyšlo najevo,

že byla u doktora. Poděkovala Sethovi za pomoc, ale i tak mu trvalo dlouho, než se odsud odlepil, protože všechny holky se s ním chtěly rozloučit. Vrátil se domů a až do večera psal. Nudilo mě se na to

koukat a divila jsem se, proč mě tam Oneroi ještě nechávají. Jistě,

bylo deprimující zjistit, že žádný smrtelník neví o tom, že jsem pryč,

ale tento sen na mě neměl tak zničující vliv jako ty předešlé.

Přišel večer a Maddie se vrátila domů. Seth, ponořený do své práce,

to ani nezaregistroval a dál seděl u stolu a pracoval, dokud nepřišla k němu a neobrátila ho k sobě i s židlí. Vlezla mu na klín a objala ho nohama velmi podobně, jak jsem to dělávala já.

Usmál se na ni, objemul ji a políbil na přivítanou. “Co tvý papíry?”

Maddie ho láskyplně pohladila po tváři. “Ani mi to nepřipomínej.

Dělala jsem se s tím celej den. Georgina dnes všechno nechala na mně. Nevím, co to mělo znamenat.”

“Prý si myslela, že to zvládneš.”

Maddie protáhla obličej. “Spíš chtěla mít volno a potloukat se kolem. Viděls ty šaty, co měla na sobě? Jasně, že si na sebe může vzít, co ji napadne, ale do práce se nehodí.”

Zasmál se a přitáhl si ji blíž. “Řek bych, že si Georgina myslí, že ji její vtip a šarm zaručí, že se vyvlíkne ze všeho, co jí nevoní.”

“Jo, ale ona není ani zdaleka tak vtipná jak si myslí, že je,” remcala

Maddie. “A dnes to celý den vypadalo tak, že se v obchodě snaží sbalit nějakého chlapa.”

“Nebylo by to poprvé.” Seth jen pokrčil rameny. “Cože?”

“Celou dobu spí s Warrenem, obvykle v jeho kanceláři. Tys to nevěděla?”

Nevěřila jsem vlastním uším a nejen tomu, že se mi ti dva posmívali. Seth taky řekl Maddie o mém přerušovaném poměru s Warrenem, majitelem obchodu. Doug sice měl nějaké podezření, ale najisto to nevěděl nikdo kromě Setha. Nikdy by mě nenapadlo, že Seth to tajemství prozradí.

“Neměla jsem ani zdání. Přesto… kdo ví. Obléká se tak trochu jako běhna.”

“Není vybíravá a je jí jedno, koho si přitáhne domů.” Odmlčel se. “Jednou to zkoušela i na mě.”

“Vážně?” Maddie vykulila oči. “Cos udělal?”

“Nic. O něco takovýho nemám zájem. Nešel bych s žádnou, která je

tak snadno k mání. Kdybychom spolu chodili, nejspíš by se vyspala

se všemi mými kamarády.” Vzal Maddieinu tvář do dlaní. “Ale to je úplně jedno. Nemám žádný důvod dívat se po někom jiném, když tu nejlepší mám tady před sebou.”

Přitáhl ji k sobě a znovu se políbili. Ale tentokrát to nebyl lehký

polibek na přivítanou, ale hluboký a vášnivý, oba se do toho pořádně opřeli. Popadl ji zezdola za tílko a prudce jí ho stáhl přes hlavu.

Objevila se černá saténová podprsenka, o které jsem si byla docela

jistá, že jsem jí ji pomáhala vybírat. Líbali se dál, on ji objal kolem pasu a odnesl do ložnice. Padli na postel, začali ze sebe stahovat oblečení a líbat se nejen na rty.

Ne, pomyslela jsem si nejistá, jestli mě Oneroi vůbec slyší. Na tohle

se nechci dívat. Vezměte mě zpátky do bedny a pošlete mi jiný sen.

Ale i kdyby tady byli, stejně mě neposlouchali. Neměla jsem oči,

které bych mohla zavřít. Nemohla jsem odvrátit pohled. Neměla jsem žádnou šanci nevidět to, na co jsem se dívala. Ve vztahu se Sethem jsem prožila leccos srdcervoucího, co mi ublížilo tak, až se mi chtělo

umřít, ale nikdy by mě nenapadlo, že ho uvidím milovat se s jinou ženou. A nejen, že jsem se musela dívat na samotný akt, jak se jejich nahá těla proplétají a poslouchat výkřiky rozkoše vyvolané orgasmem. Ještě horší bylo dívat se na jeho tvář, když to dělali.

Viděla jsem na ní tu lásku, kterou jsem předtím hledala. Tehdy se mi

zdálo, že ji má velmi rád, ale že je to podobná láska, jakou cítí ke svým neteřím, ale spletla jsem se. Na jeho tváři jsem viděla vášeň, hlubokou a spalující, jaká spojuje duše dvou lidí.

Díval se na ni stejně jako kdysi na mě.

Nikdy by mě nenapadlo, že to je možné. Bůhví proč jsem byla přesvědčená, že ji miluje jinak než mě, možná i hodně, ale byla jsem

si jistá, že se to citu ke mně nevyrovná, že naše láska byla jiná. Ale

teď, když jsem se na ně dívala, mi bylo jasné, že jsem se mýlila. A pak, úplně na konci, když ji řekl, že je jeho celý svět - stejně jako to kdysi říkával mně - jsem věděla, že nejsem nijak zvláštní a že jeho láska ke mně je pryč.

V té hrozné, nesnesitelné bolesti jsem už nechtěla zemřít. Takové přání už nedávalo smysl, protože jsem si byla jistá, že právě v té chvíli jsem umřela - protože ani peklo nemůže být horší než tohle.

Kapitola 14

Nikdy jsem si nebyla tak úplně jistá, kolik z toho snu byla pravda a kolik lež, ale věděla jsem, že byl směsí obojího. Nepřišla jsem na žádný důvod, proč by mi Oneroi ukazovali, že ze všech lidí byla

Kayla jediná, kdo si všiml mé nepřítomnosti, takže to musí být

pravda. Naproti tomu jsem si nedokázala představit, že by mě Seth s

Maddie tolik pomlouvali, nemluvě o tom, že Seth by nikdy nezradil něčí důvěru. To určitě byla lež… že? A zbytek toho snu… no, to je jedno.

Oneroi mi žádné odpovědi nenabídli. A když na mě sesílali pořád

další a další sny, osud, který mi předpověděli, se začínal naplňovat:

už jsem nemohla skálopevně tvrdit, že něco je skutečné a něco ne. Často jsem se snažila přesvědčit samu sebe, že všechno jsou to jen

lži, protože to bylo snazší než se trápit pochybnostmi. Ale ať jsem se snažila sebevíc, u některých jsem se nedokázala zbavit pocitu, že je

to doopravdy. No a tak jsem všechno zpochybňovala, ale po

nějakém čase to začalo být nesnesitelné. Všechno ještě zhoršovala skutečnost, že se Oneroi z těch snů vždycky nakrmili a nepřetržitě mi

vysávali energii. Aby sukuba fungovala, potřebuje energii, dává jí to schopnost existovat mezi lidmi, jasně myslet, proměňovat se.

Nezabije mě, ani když mě vysajou do sucha - koneckonců jsem byla

nesmrtelná - ale nebudu k ničemu. Ne že by na tom záleželo, když jsem byla v pasti. Pořád jsem cítila, že jsem zavřená v té bedně a matné povědomí, které jsem měla o svém těle mi říkalo, že jsem

slabá a že mě všechno bolí. Kdyby mě teď pustili, nejspíš bych se

ani nepostavila na nohy a zřejmě měla své původní tělo.

Protože se mé vědomí většinou někde toulalo, fyzická stránka nebyla

důležitá. Musela jsem se starat o svou mysl, protože nedostatek energie a mučivé sny si začínaly vybírat svou daň. V průběhu snů samotných jsem neměla problém souvisle a analyticky myslet, ale

když skončily a na mě dopadly emoce, začínala jsem ztrácet zdravý

rozum. Původně jsem si z Oneroi utahovala, teď jsem se zmohla jen

na primitivní urážky a křik. Většinu času jsem vůbec nedokázala uvažovat, citíla jsem jen bolest, beznaděj… a zuřivost. Sice se to zdálo nemožné, ale pod tím utrpením, které mě dusilo, celou dobu doutnala jiskra vzteku a každé další setkání s Oneroi ji ještě přikrmovalo. Držela jsem se té zuřivosti a myslím, že byla tím

jediným, co držela mou mysl pohromadě a pomáhala mi, abych

nezešílela.

Ztratila jsem pojem o čase, ale spíš to mě co do činění se zvláštní povahou těch snů než s mým mozkem. Vlastně mi bylo jasné, že ve skutečném světě zatím uběhlo jen málo času, protože pokaždé, kdy

mi Oneroi kousek z něho ukázali, v pátrání po mně nenastal žádný

výrazný pokrok - a Oneroi doufali, že mě tím zjištěním zlomí. “Proč se nás pořád vyptáváš?”

Tu otázku položil Cody. Teď jsem se dívala, jak Jerome vyslýchá

jeho, Petra a Hugha. V protějším rohu seděl Carter a kouřil navzdory zákazu kouření v Petrově bytě. Roman tam byl taky, neviditelný a se skrytou aurou. Znamenalo to, že bych ho neměla vidět, ale možná

proto, že v tomhle snu byl on mým cílem, mi něco umožnilo vědět, že

je tam, i když mi mé smysly říkaly něco jiného. Mí kamarádi věděli,

že existuje - nebylo nutné ukrývat jeho fyzickou podobu, jedině když

se Jerome bál, že v Seattle slídí démoni, což bylo celkem rozumné. Kvůli mému zmizení byl určitě ještě podezíravější.

Cody svou otázku směřoval přímo na Jeroma a ještě nikdy jsem mladého upíra neviděla tak vzteklého. Byl to nejčerstvější přírůstek v seattleském kroužku nesmrtelných a byl z nás nejvlídnější. Ještě

pořád skákal, jak Jerome pískal a víc času strávil pozorováním a získávaním zkušeností než aktivní činností. Vidět ho v takovém stavu bylo šokující.

“My nic nevíme!” pokračoval Cody. “Naše síly jsou omezené. To ty jsi ten, od koho se čeká, že bude všemohoucí a silný. Copak peklo neovládá polovinu vesmíru?”

“´Jsou věci nebem a zemí, Horácio, které není člověku souzeno poznat,´” zacitoval Carter z Hamleta vážným hlasem.

“Držte huby, oba dva!” štěkl Jerome a sežehl anděla pohledem. “Tohle už jsem jednou od tebe slyšel.”

Carter pokrčil rameny. “Ode mě jsi už slyšel všechno. Mnohokrát.”

Jerome zase obrátil pozornost k mým třem kamarádům. “Jste si absolutně jisti, že před tím, než se to stalo, jste si ničeho nevšimli?”

“Neměla náladu,” řekl Petr.

“Ona nikdy nemá náladu,” rozšířil to Hugh.

“Ani jednomu z nás neřekla nic o té věci, co ji pořád cítila,” zavrčel

Cody. “Mluvila o tom jen s Romanem, tak proč se nezeptáš jeho?”

“Už se stalo,” odpověděl Jerome. Popošel k mladému upírovi a naklonil se k němu. “A ty važ slova. Máš štěstí, že dnes jsem v dobrém rozmaru.”

“Co dělá Mei?” zeptal se Petr. Mluvil jaksepatří slušně a zdvořile a vrhl nejistý pohled na Codyho. Aspoň z poloviny ta otázka byla jen

taktika, jak zabránit, aby jeho chráněnce nesmetli z povrchu zemského.

Jerome si povzdechl a couvl. “Vyslýchá ostatní. Hledá známky -

jakékoliv známky - toho, že i některý z našich dalších nesmrtelných cítil něco podobného.

Hugh, který seděl na gauči a udržoval tak bezpečnou vzdálenost

mezi sebou a naším nasraným šéfem, si nervózně odkašlal. “Nerad s

tím začínám, ale tys tady už teď jen na zkoušku po tom… é… uvěznění.”

Jeromův doutnající pohled se stočil k rarachovi a ten až nadskočil. “Řekni mi něco, co nevím. Proč mi všichni dáváte informace, které mi nejsou k ničemu?”

“Já jen říkám,” nedal se Hugh, “že kdyby někdo chtěl z tvé situace těžit, postarat se, abys přišel o jednoho ze svých nesmrtelných, byl

by to docela dobrý nápad. Někdo, kdo by, řekněme, toužil po povýšení.”

“Mei to neudělala,” odpověděl Jerome, který pochopil narážku. Nicméně jedna z jeho pobočnic ho už podrazila, takže Hughova

hypotéza vůbec nebyla tak špatná. “Ona by nedokázala Georginu tak důkladně schovat. Dokonce i kdyby pracovala s někým, kdo to umí,

našla by lepší způsob, jak se mi dostat na kobylku.” Málem to znělo, jako by na ni byl pyšný.

“A co Simone?” navrhl Cody. “Abys věděl, vydává se za Georginu.” Petr a Hugh na něj užasle zírali. “Co že to dělá?” zvolal rarach.

Zdálo se, že zájem kamarádů Codyho znervóznil víc než Jeromova

zlost. “Je to tak. Byl jsem… é… v knihkupectví navštívit Gabrielle a viděl jsem ji tam. Vypadala jako Georgina, ale měla jinou auru.”

“Ty chodíš s Gabrielle?” ptal se Carter se zájmem, jako by mé zmizení z tváře světa bylo jen maličkostí ve srovnání s Codyho románkem.

Cody se začervenal. “Měli jsme smluvený rande, ale když Georgina zmizela, zrušil jsem to. O nic nejde.”

Že prý o nic nejde? Můj únos teď Codymu ničí šance být s ženou svých snů.

“To je ještě zbytečnější informace,” zavrčel Jerome. “A ano, o

Simone vím.”

“Možná by sis s ní měl promluvit,” tlačil na něj Cody.

“Ona to neudělala,” zamítl to Jerome tónem, podle kterého to pro něj byla hotová věc.

Petr ještě pořád s Jeromem zacházel jako s malovaným vajičkem. “Když říkáš, že neudělala, tak neudělala, ale když je tak nevinná,

proč se vydává za Georginu?”

“Má na to své důvody,” vysvětlil Jerome neurčitě. Codyho to pobouřilo. “Jak to, že to necháš jen tak?”

“Protože je mi to jedno!” zařval Jerome. Vlna energie z něj vytryskla

jako tlaková vlna a každého kromě Cartera to hodilo dozadu.

Porcelán v Petrově vitríně zachrastil. “Je mi jedno, co ta sukuba dělá! Nezajímají mě Georginini lidští kamarádí a je mi fuk, co si myslí.

Kdyby něco, měli byste jí být vděční. Simone se aspoň postarala, aby si nikdo nevšimnul, co se stalo.”

Žádný z mých kamarádů na to neměl co říct. Jerome se obrátil ke dveřím s podrážděným zavrčením. “Už toho mám dost. Potřebuju skutečné odpovědi.” Vyrazil z bytu, ale nechal za sebou otevřené dveře. Mělo to vypadat, že je příliš vzteklý, než aby se obtěžoval je zavírat, ale já věděla, že potřeboval, aby se i Roman dostal ven. Obvykle se démon prostě teleportuje, ale z nějakých důvodů dnes

otec a syn vyšetřovali spolu. Jen co se Jerome octl sám na schodišti,

zabručel: “Chyť se mě.”

Roman to udělal, Jerome zmizel a objevil se - a já s nimi - na jiném místě. Byl to Erikův obchod. Byl večer a Erik už zavřel. Fontány byly

pryč a hudba nehrála, ale zezadu bylo slyšet nějaké zvuky. Okamžitě

to přestalo a ozvaly se kroky, jako by se někdo blížil.

Jerome zůstal na místě, ani se neobtěžoval pohnout. Věděl, že Erik jeho přítomnost okamžitě zjistí a že za ním přijde. A opravdu, Erik se

vypravil do přední místnosti svého obchodu chůzí ještě trochu

nejistou po nedávné nemoci. Pro mě měl vždycky laskavý úsměv a šálek čaje. Dokonce i na Cartera, nejmocnějšího nesmrtelného v Seattle, se usmíval, samozřejmě uctivě. Ale teď se měl Erik na

pozoru - na čem vůbec nebylo nic zvláštního, když zvážím, jakého

tam měl hosta.

Erik se zastavil kousek před Jeromem a narovnal se jak nelíp to šlo. Nepatrně se Jeromovi uklonil na pozdrav. “Pan Hanan´el. Jak nečekaná návštěva.”

Jerome si právě vytahoval cigaretu z kabátu a teď mu vypadla z

prstů. Pohled, kterým probodl Erika, byl stokrát děsivější než cokoliv,

co jsem kdy viděla a čekala jsem, že bude následovat další vlna energie, která celou budovu vyhodí do vzduchu. “Neopovažuj se tohle jméno ještě jednou vyslovit, jinak ti utrhnu hlavu.” Mluvil tiše,

ale bylo vidět, jak v něm vře zuřivost a síla, kterou se snažil ovládnout.

Kdybych tam byla, překvapením bych se zajíkla. Bylo to Jeromovo pravé jméno. Erik znal Jeromovo pravé jméno. Já používala falešná jména, abych splynula a zapomnělo se na mou předchozí identitu,

ale jména andělů a démonů představovaly moc. Ve správných rukou

mohlo být jméno použito na přivolání a ovládnutí vyššího nesmrtelného. Aby Dante na jaře dokázal Jeroma uvěznit, Grace musela zjistit jeho pravé jméno.

Erik nehnul, ani když viděl, že Jerome div nevybuchne.

“Předpokládám, že něco hledáte.”

“Ano,” Jerome napodobil Erikův tón. “´Hledám´ svou sukubu.” Erik zvedl obočí. “Slečnu Kincaidovou?”

“Samozřejmě! Koho jiného?” Jerome měl technicky vzato další sukubu, Tawny, ale kdyby zmizela, není jisté, že by po ní pátral.

Vytáhl další cigaretu a zapálil si ji bez zapalovače. “Víš kde je? A ať

tě ani nenapadne mi lhát. Jestli jsi ji někam zašantročil, roztrhám tě

na kusy a jazyk si nechám až nakonec.”

“Zdá se, že trhání částí těla je dnes večer hlavním tématem,” odpověděl Erik a sepjal ruce za zády. “Ale já opravdu nevím, kde je slečna Kincaidová. Nevěděl jsem ani, že se ztratila.”

Jerome popošel o krok dopředu a přimhouřil oči. “Řek jsem, abys mi

nelhal!”

“Nemám důvod vám lhát. Slečnu Kincaidovou mám rád a nikdy bych

jí nepřál nic zlého. Jestli vám můžu s něčím pomoct, udělám to.” Erik formuloval věty velmi pečlivě. Byla jsem to já, komu nabídl pomoc,

ne Jerome.

“Mluvila s tebou o nějaké síle - prý ´zpěv sirén´, který víckrát slyšela.” Jerome pak stručně shrnul to, co Roman zjistil, když jsem zmizela.

“Co víš o té síle? Jaký druh bytosti to je? Mělo se to živit její depresí.”

Od chvíle, kdy tenhle sen začal, se Jerome jen vztekal a dštil oheň a síru, ale teď, když už vystřílel všechny otázky, jako by se začal rozsypávat. Kromě hněvu už bylo vidět i zoufalství, zoufalství a

frustraci, protože nedostal žádné použitelné odpovědi a cítil se bezmocný. Démoni všeobecně špatně snášeli pocit bezmocnosti a uchýlit se o pomoc k člověku - zvlášť k takovému, který znal jeho pravé jméno - muselo být pro mého šéfa přímo nesnesitelné.

Erik, na úrovni jako vždycky, zůstal klidný a formální. “Ano, existují bytosti, které tohle dokážou, ale nemyslím si, že to byla jedna z nich. Myslím si, že to na ni útočilo, když byla v depresi jen proto, že v

takové náladě byla nejslabší. Bylo to jen lákadlo - a možná ji ta bytost nelákala pro sebe.”

“Co je to za bytost?”

Erik rozpřáhl ruce. “Je spousta možností.”

“Panebože, krucinál, zatraceně,” reagoval na to Jerome, hodil

cigaretu na podlahu a dupl na ni. “Už s ní nejste ve spojení?” “Správně.”

“A nic o ní nevíte - a je vyloučené, že by ji jeden z vás před vámi

zamaskoval?”

“Správně.”

“A taky víte, že není mrtvá?” “Správně.”

Erik se zamyslel. “Takže ta bytost nepatří do oblasti vaší působnosti.”

“Proč mi všichni pořád dokola říkají věci, které už dávno vím?” zeptal

se Jerome unaveně. Ta otázka mohla mířit k Erikovi, Romanovi nebo

jen tak do vzduchu. Démon vytáhl další cigaretu.

“Musíte zjistit, kdo ji unesl a proč. Má nepřátele. Nyx vůbec nebyla

spokojená s tím, jak dopadla její poslední návštěva.”

“Nyx je pod zámkem.” Jerome to prohlásil takovým tónem, jako by to musel omílat už posté. Byla jsem si jistá, že už stokrát odpovídal na stejné otázky, které se týkaly mě.

“Pan Moriarty, ten, kdo vás uvěznil, z ní taky neměl velkou radost.” Erik se sice dál choval profesionálně, ale lehce zkroutil rty, jako by

ochutnal něco trpkého. Bez ohledu na to, co cítil vůči démonovi, Erik

a Jerome sdíleli nenávist k Dantemu.

Jerome se zarazil. “Pochybuju, že je za tím lidská magie, i když nevylučuju, že s tím pomohl - už předtím si hledal spojence. Podívám

se na to.” Hodil na zem další cigaretu a taky na ni šlápl. “Bez ohledu

na to se mi pořád nechce věřit, že ji nikde na světě necítím.” “Možná není na tomto světě.”

Erikova slova mezi nimi pár vteřin visela.

“Ne,” zamítl to Jerome nakonec. “Kdekdo se o ni zajímá - ale nikdo z

nich by to nezvládl.”

Všimla jsem si Erikovu tvář, když uslyšel ´kdekdo se o ni zajímá´ a viděla jsem, že vzbudila jeho pozornost, nicméně mlčel dál a čekal

na Jeromovo další hlubokomyslné prohlášení. Ukázalo se, že až tak moc hlubokomyslné nebylo.

“Je čas jít,” oznámil démon, nejspíš aby se ho Roman zase stačil chytit a teleportoval se tam, kam měl namířeno.

A já se vrátila do vězení.

Kapitola 15

Psal se rok 1942 a žila jsem ve Francii.

Nechtěla jsem tam být, už posledních padesát let se mi tam nechtělo být, ale Bastien mě ukecal, abych zůstala. Pak tady ještě byla ta maličkost, že nás naše nadřízená arcidémonka nechtěla nechat

odejít, protože byla spokojená, jak nám to spolu jde. V tandemu

sukuba-inkubus to někdy bylo hop nebo trop, ale my dva jsme byli výjimeční a naše šéfstvo si toho všimlo. Pro naše pekelné kariéry to bylo fajn, ale pro mou morálku už ne.

Bastien nechápal, co mám pořád za problém. “Peklo nás tady vůbec nepotřebuje,” řekl mi jednoho dne po další z mých nesčetných

stížností. “Ber to jako dovolenou. Celé zástupy duší jsou tady zatracené den co den.”

Šla jsem k oknu našeho obchodu, přitiskla ruce na sklo a zadívala se

na rušnou ulici. Cyklisté a chodci se pohybovali sem a tam, každý

někam mířil a chtěl tam být rychle. Mohl to být běžný všední den v Paříži, ale nebylo to tak. Od té doby, co Němci okupovali Francii, nic nebylo běžné ani všední, a vojáci, co se mezi lidmi občas mihli, mi připadali jako svíčky v noci.

Špatný přirovnání, pomyslelal jsem si. Svíčky navozovaly spíš pocit naděje a světla. I když se pod nacistickou nadvládou lidem v Paříži vedlo líp, než si většina z nich uvědomovala, něco se ve městě

změnilo. Energie, atmosféra… říkejte si tomu jak chcete, ale změnilo

se to a já to těžce snášela. Bastien mi říkal, že jsem blázen. Většina

lidí pořád žila svým všedním životem a nedostatek jídla tady nebyl

tak citelný jako na jiných místech a navíc jsme se proměnili v ukázkové árijské typy se světlými vlasy a modrýma očima, takže si nás víceméně nevšímali.

Bastien mi pořád vymlouval špatnou náladu, popošel ke mně a narovnával klobouky ve výkladu. Vedl obchod s módním zbožím,

sám si to vybral, protože mu to umožňovalo stýkat se se zazobanými

Pařížankami. Já si hrála na jeho sestru - jako už víckrát předtím - pomáhala mu v obchodě a vedla mu domácnost. Bylo to lepší než dupárny nebo bordely, v jakých jsme předtím ve Francii pracovali.

“A co tvůj přítel?” zeptal se mě Bastien potutelně. “Mladý pan Luc?”

Při zmínce o Lucovi jsem přestala sklíčeně vyhlížet z okna. Kdybych měla mluvit o svících, pak Luc byl ta moje. Byl to člověk, se kterým jsem se nedávno seznámila. Pracoval se svým otcem - houslařem a jejich byznys v těch bídných časech trpěl ještě víc než náš, protože

trh s luxusem se nebývale scvrkl.

Ale Luc nikdy nedovolil, aby ho ovlivnily finanční potíže. Kdykoliv jsem ho potkala, vždy byl veselý a plný naděje. Váha tolika staletí hříchu a temnoty si už začínaly vybírat svou daň a pobyt v Paříži to

všechno ještě zhoršoval, přesto byl Luc pro mě hotovým darem z nebe. Dívat se na svět s takovým optimismem, s takovým přesvědčením, že dobro musí zvítězit… pro mě to byly úplně cizí pojmy a možná proto mě to tolik zaujalo a nedokázala jsem tomu odolat.

“Luc je jiný,” připustila jsem a konečně se odvrátila od okna. “Jeho se

to netýká.”

Bastien si odfrkl a opřel se o zeď. “Všech se to týká, Fleur.” Fleur byla má dlouholetá přezdívka, kterou mi dal on a říkal mi tak bez

ohledu na to, za koho jsem se proměnila. “Nejspíš ses s ním zatím ještě nevyspala, co?”

Obrátila jsem se k němu zády a neřekla nic. Ne, nespala jsem s

Lukem, i když jsem po tom toužila. Byla to rovným dílem touha ženy,

která se zamilovala do muže a chtivost sukuby přijímat energii a ochutnat duši někoho tak hodného. Předtím jsem nikdy neváhala, protože to byla přesně ta věc, kterou jsem vyhledávala, dokonce to byla má práce. Ale něco ve mně se změnilo. Možná to způsobily

tyhle pochmurné časy, ale kdykoliv jsem se podívala na Luka a

viděla tu čistotu, která z něj vyzařovala - a jeho rostoucí lásku a důvěru ve mě - prostě jsem se k tomu nedokázala přinutit.

“Večer přijde,” odpověděla jsem, ale vyhnula se otázce. “Půjdeme se projít.”

“Aha,” řekl Bastien. “Helelemese, páreček si vyrazí na procházku. Na Theodosii to určitě udělá parádní dojem.” Theodosie byla naše arcidémonka.

Rázně jsem se obrátila a sežehla Bastiena pohledem. “Nestrkej nos

do toho, co dělám! Nic ti po tom není!” křikla jsem na něj. “Kromě toho jestli tohle je opravdu ´dovolená´, jak mi to pořád tvrdíš, nemusím si shánět slušné duše.”

“Duše opravdu propadají peklu všude, kam se podíváš,” souhlasil,

“ale stejně se aspoň jednou za čas o nějakou musíme postarat sami. Nemůžeš strávit zbytek své existence jen se špatnými chlapy.”

Po zbytek dne mi nestál ani za pohled a odpoledne bylo bohudík v obchodě celkem rušno. Zaměstnalo mě to, oba jsme měli hodně

práce, ale stejně jsem počítala minuty do Lukova příchodu. Když se objevil, zdvořile pozdravil mého ´bratra´ a pak jsem ho už hnala ven, abych nemusela snášet Bastienovy významné pohledy.

Luc by se taky klidně mohl vydávat za mého bratra, protože měl zlaté vlasy zářivé jako slunce. Usmál se pokaždé, kdy mě uviděl a kolem

jeho modrých očí, které mi připomínaly safíry, se vždycky udělaly droboučké vrásky. Chytil mě za ruku a procházeli jsme se davem lidí vracejících se domů z práce nebo hledajících nějakou zábavu. Jako obvykle mi řekl, že vypadám nádherně a pak jsme si jen tak povídali:

o počasí, všedních věcech, drbali jsme sousedy a tak různě.

Skončili jsme v malém městském parku, který byl oblíbeným místem

pro lidi, co se před zákazem vycházení chtěli ještě projít. Našli jsme

si poměrně odlehlé místo mezi stromy a sedli si na trávu. Luc s sebou přinesl malý košík a teď jsem zjistila, co je v něm: pečivo a

láhev vína. Neměl dost peněz na rozhazování za takové věci, ale už bylo pozdě namítat, protože už se stalo. Pokud šlo o něj, obětoval by

cokoliv, jen aby se s mnou mohl sejít.

Měl pro mě i další překvapení: knihu. Jeden druhému jsme v jednom kuse půjčovali knihy a když jsem ležela na trávě a probírala se stránkami, zaléval mě zvláštní pocit pohody. “Příště by sis měl

přinést housle,” řekla jsem mu a odložila knihu. “Ráda bych tě zase slyšela hrát.”

Natáhl se vedle mě, zase mě chytil za ruku, propletli jsme si prsty a dívali se na čím dál fialovější nebe.

“Venku ne. Nechci hrát pro veřejnost.”

“Všechny bys okouzlil. Celé město by bylo na nohou a tancovali by,

jak bys hrál, stejně jako to bylo s krysařem.”

Zasmál se a ten zvuk byl zlatý jako jeho vlasy, možná dokonce jako slunce samotné. “Co bych pak s nimi dělal?”

“Postavil bys je do řady a poslal někam jinam, abychom mohli být

sami.”

“Vždyť jsme sami.” Zasmál se. “Tak trochu.”

Obrátila jsem se na bok a sklonila se k němu. “Celkem dost.”

Oba nás zaskočilo, že jsem ho pak políbila. Neměla jsem to v plánu, ještě nikdy předtím jsme se nelíbali. Snažila jsem se ovládat, sice mi

to Bastien pokaždé dal vyžrat, ale nedokázala jsem se přinutit, abych

Luka připravila o energii a zkrátila mu život. Nevím, co to do mě právě teď vjelo. Možná jsem jen potřebovala zahnat svou dřívější smutnou náladu, možná jiné pocity, které se až záhadně podobaly

lásce. Ať to bylo, co bylo, pak už bylo jedno, že jsem sukuba.

Až do té doby, kdy do mě začala přitékat jeho energie. Líbali jsme se čím dál vášnivěji a nedokázali se od sebe odtrhnout. Jeho duše

zářila tak jasně, že stačil jediný polibek, abych ochutnala jeho

energii. Bylo to nádherné. Vzrušovalo mě to stejně jako jeho dotek.

Objal mě kolem pasu a aniž jsem si to uvědomila, začala jsem mu rozepínat košili. Převrátil mě na záda a líbal mě na krk. Sukně jen ke kolenům mu snadno umožnila, aby mi mohl hladit stehna. Přitiskla

jsem se k němu blíž a stahovala z nej oblečení, zatímco jeho hladové

rty klouzaly níž a níž. A celou tu dobu do mě přitékala ta úžasná energie. Málem jsem se v ní utopila.

Když se rty dostal až na má prsa, jako by ho něco zarazilo. Odtáhl se ode mě, pohladil mě po vlasech a podíval se mi do očí. “Bože. Tohle nesmíme. Aspoň zatím ne.” Byla to mantra všech mravních mužů kdekoliv na světě.

“Ale smíme,” řekla jsem překvapená, jak prosebně to znělo. Mluvila

ze mě má láska k němu, ne pekelná agenda. Chtěla jsem - dokonce

jsem potřebovala - aby byl ke mně blíž.

Povzdechl si. “Suzette, taky bych si to přál, ale chci, abychom se vzali. Nedokážu to - jedině když budu vědět, že se staneš mou ženou. Jinak by to nebylo správné.”

Zírala jsem na něj a nejistota začínala přemáhat touhu. “Ty mě… žádáš o ruku?”

Luc o tom chvíli přemýšlel a pak se zase usmál, jedním z těch

zářivých úsměvů, které mi vždycky rozbušily srdce. “Ano. Řekl bych,

že ano. Budeme muset chvíli počkat - dokud nebudu mít víc peněz,

ale až válka skončí, všechno se zlepší.”

Tahle válka nikdy neskončí, pomyslela si pochmurná část mého já,

ale to teď nebylo důležité. Důležité bylo, že si mě chce vzít, což bylo jasně nemožné. Čistě teoreticky bych se mohla proměňovat, abych stárla s ním a pořád bych mohla potají být sukubou. Některé sukuby

to i dělaly a za staletí měly nesčetně manželů. Většinou s nimi ani

nežily a prostě zmizely, protože manželské sliby pro ně nic

neznamenaly.

Dívala jsem se na něj, do těch očí planoucích láskou a cítila, že

bojuju sama se sebou. Když řeknu ano, zase mě obejme a bude se

se mnou milovat. Když řeknu ne, neudělá to - ne z uražené ješitnosti,

ale proto, že by to nebylo čestné. Takže by mělo být snadné říct ano. Jestli slíbím, že si ho vezmu, budu ho mít, uspokojím touhy svého

srdce i těla a ještě budu v očích pekla vypadat dobře. Až bychom se vzali, klidně bych ho mohla opustit. Ještě snazší by bylo zrušit zasnoubení.

Teď už chybělo ho jen podvést a souhlasit, protože bez toho by se

mu sex se mnou nezdál správný. Vlastně byl hotový zázrak, že

nechtěl čekat až do svatby. Můj slib by mu zjevně stačil, protože mi

důvěřoval, věřil, že jsem slušný, poctivý člověk. Kdybych mu řekla,

že ho miluju a že mu budu do smrti věrná, souhlasil by. Musím mu

jen říct ´ano´.

Ale to slovo jsem ze sebe nijak nedokázala dostat. Nedokázala jsem

mu lhát a nechtěla jsem, aby zjistil, že jsem falešná a podlá. A když jsem vnímala jeho životní energii, která do mě přitekla, došlo mi, že

už mu nedokážu ukrást další. Těžce mě zasáhl pocit viny za to, co jsem udělala. I když to byla jen troška, stejně jsem ho připravila o část života. Kdybych po milování vycouvala z manželství, myslel by

si, že to, co jsme udělali, bylo nemorální, cítil by se provinile a

poskvrnilo by to jeho duši hříchem.

Vyklouzla jsem zpod něj a sedla si. “Ne. Nemůžu si tě vzít.”

Ten šťastný výraz jeho tváře se nezměnil. “Vždyť to nemusí být hned. A ani to nemusí být… o tomhle.” Ukázal na trávu. “Jak jsem řekl, tak jako tak se ještě nějaký čas nemůžeme vzít.”

“Ne,” opakovala jsem s těžkým srdcem. “Prostě se za tebe nemůžu vdát. Nikdy.” Příliš mi na tobě záleží než abych ti ublížila. Nesmím světu vzít tvé světlo.

Musel v mé tváři vidět něco, co mu napovědělo, že to myslím vážně. Úsměv zmizel, slunce zašlo za mraky a mé srdce se zlomilo. Spěšně jsem vstala a najednou se na něj nedokázala ani podívat. Nevěděla jsem, co se to se mnou děje, jen to, že tady už nesmím zůstat ani chviličku. Nemohla bych se dívat, jak jsem ho zranila, protože bych

se rozplakala. Stejně jsem už cítila, jak se mi do očí derou slzy. “Suzette, počkej!”

Utíkala jsem, ale brzy jsem slyšela, že běží za mnou. Nezlobil se na

mě ani když jsem ho odmítla, byl jen zneklidněný a bál se o mě. Hrozně mi to vadilo, přála jsem si, aby ho to rozzuřilo, ale on i poté,

co jsem ho tak zarmoutila, respektoval mě i mé rozhodnutí.

A právě proto se mu budu muset vyhnout, nejen teď, ale navždycky. Najednou jsem pochopila, že se nesmím stýkat s někým, na kom mi záleželo, protože nedokážu snést pomyšlení, že jsem milovanému člověku způsobila bolest. Nesnesu pomyšlení, že jsem zatratila

dobrou duši. Někde a nějak v průběhu staletí, kdy jsem jako sukuba

vesele vyváděla a škodila lidem, se najednou něco zvrtlo. Jak? Kdy?

S Niccolem? Nebo se jen postupně sčítaly všechny ty duše, které jsem zkazila a teď se přelila sklenice?

Mířila jsem k našemu obchodu, protože jsme s Bastienem bydleli v

patře nad ním. Luc za mnou ještě pořád běžel a volal, že všechno je

v pořádku. Věděla jsem, že jestli mu uteču a schovám se v domě, nebude se dobývat dovnitř. Nejspíš jen zdvořile zaklepe na dveře a Bastien ho pošle pryč, když ho o to požádám.

Vzala jsem to zkratkou a proběhla kolem několika stavení ve vedlejší ulici. Cestu jsem znala dobře, ale už byla tma a moc dobře jsem neviděla, takže jsem si toho vojáka nevšimla, dokud jsem do něj nevrazila.

“Opatrně,” řekl. Měl těžký německý přízvuk, ale francouzsky mluvil

dobře. “Ublížíte si.”

Byl to obrovský chlap, mladý a docela zajímavý. V tom mizerném světle jsem ho pořádně neviděla, ale podle uniformy vypadal na důstojníka. Usmál se na mě, ale dál mě držel za rameno.

“Děkuji vám,” poděkovala jsem ostýchavě a snažila se elegantně couvnout, ale jeho stisk byl pevný.

“Vůbec byste tady neměla být. Je to nebezpečné a za chvíli je zákaz vycházení.” Byla sice už tma, ale do zákazu vycházení ještě zbývala hromada času. Jak mluvil, díval se na mě. Sukně se mi při běhu

svezla zpátky, ale pár knoflíků na blůzce, které mi Luc rozepnul, jsem zatím nedala do pořádku a bylo vidět pořádný kus mé podprsenky.

“Bydlím hned tady vedle. Já… už budu muset jít.”

Ruka na mém rameni zůstala, kde byla, ale druhou rukou mi sáhl do výstřihu a ohmatával mi prsa. Skvělý. Po těch dramatických a traumatizujících odhaleních dnešního večera o prokletí sukubina

života mi už chybělo jen to, aby mě ošahával nějakej nácek. Beru

zpět. Stalo se ještě něco horšího. “Pusť ji!”

Za mnou se ozval Lukův hlas a já sebou škubla. Myslela jsem, že

jsem se mu ztratila, ale jestli mě viděl zahýbat tímhle směrem, mohl mít docela dobrou představu, kudy se vracím domů.

“Zmiz,” řekl ten důstojník. “S tebou to nemá nic společného.” Luc zatnul pěsti. “Pusť ji,” opakoval. “Říkám ti to naposledy.”

Důstojník se zasmál, ale byl to drsný, hrozný zvuk. “Nebudeš mi

rozkazovat.”

Navzdory tomu pevnému sevření jsem se snažila podívat na Luka. “Jdi,” prosila jsem. “Budu v pořádku. Všechno bude v pořádku.”

“Chytrá holka,” pochválil mě ten Němec.

Luc se na něj vrhl a začali spolu zápasit. Mě odstrčili stranou a s

hrůzou jsem se na to všechno dívala. Stalo se to tak rychle, že to můj mozek málem nestačil zpracovat. Luc byl silný a rychlý, ale ten druhý

byl obrovský - a měl nůž. Viděla jsem, jak se čepel zaleskla a pak

Lukovo tělo ztuhlo. Důstojník ustoupil a vytáhl z něj nůž.

Křičela jsem ze všech sil a chtěla k němu běžet, ale nácek mě zase popadl za rameno. Luc se rukama chytil za břicho, ze kterého se lila krev. Podíval se dolů, jako by nevěřil tomu, co se stalo a pak se

zhroutil na zem. Snažila jsem se přeprat svého věznitele, ale nešlo

to. Luc tam ležel v agónii, život unikal z jeho těla a díval se na mě, i když jeho rty nedokázaly pronést ani slovo.

“A je to,” prohlásil ten německý důstojník a přitáhl mě k sobě, až

jsem byla přilepená na jeho hruď. Nůž zmizel neznámo kam a ruku, která ho držela - tu ruku, která bodla Luka - mi zase strkal pod blůzu. “Teď už nás nikdo nebude otravovat.”

Když mi důstojník roztrhl blůzu, Luc vydal jakýsi přiškrcený zvuk. Začínala jsem se vzpamatovávat ze šoku a věděla, že si s tím lumpem poradím. Proměním se v něco dvakrát tak velkého a-Bum. Náckova hlava poskočila dopředu jak ho něco zezadu praštilo. Pustil mě a v bezvědomí se sesypal na zem. Za ním stál Bastien a

držel formu na klobouky - byl to těžký zaoblený kus dřeva, který

používal na tvarování klobouků. “Tvůj křik bych poznal kdykoliv.”

Nebyl čas na žerty ani na děkování. Klekla jsem si vedle Luka,

svlékla si sako a zběsile se snažila zastavit krvácení. Byl pořád při

vědomí a díval se mi do obličeje, jeho oči tak plné lásky a naděje, jak

pro něj bylo typické. Bastien si klekl vedle mě a tvářil se vážně. “Tohle žádný lék nespraví, Fleur,” řekl mi tiše.

“Vím.” Věděla jsem to už tehdy, když jsem Luka viděla padat. Proto

jsem taky Bastiena neposlala pro pomoc. “Panebože. To nemůže být

pravda.”

“Je to… v pořádku.” Lukova slova byla málem neslyšitelná a měla jsem pocit, že se zalyká krví. “Jsi v bezpečí… na ničem jiním

nezáleží…” Zase zakašlal a tentokrát jsem mu na rtech viděla krev.

“Ne,” hádala jsem se. “Nestálo to zato. Vůbec to zato nestálo. Nemělo se to stát!”

Byla to má vina, všechno to byla má vina. Luc přiběhl, aby mě zachránil před tím Němčourem, ale já na něj narazila jen proto, že jsem Lukovi utekla. A utekla jsem proto, že jsem se z ničeho nic

chtěla chovat mravně a odmítla s ním mít sex. Kdybych mu zalhala a řekla bych mu, že se za něj provdám a pak se s ním vyspala, jak by

to měla udělat každá řádná sukuba, tohle by se nikdy nestalo. Teď bychom leželi nazí na tvávě a objímali se, ale on teď místo toho

umírá v tmavé uličce. Umírá, protože jsem byla slabá, protože jsem sukuba, která se snažila chovat jako člověk - a podělala obojí.

Luc teď už nebyl schopný mluvit. Všechna nevyřčená slova teď zářila

z jeho očí, díval se na mě, jako bych byla anděl, kterého seslali, aby

ho odnesl domů. Bastien do mě dloubl.

“Fleur, on hned tak neumře. Víš přece, jak to u rány do břicha dlouho trvá a jaké je to trýznivé.”

“Vím,” zavrčela jsem a polykala slzy. “Nemusíš mi to říkat.”

Bastien pokračoval velmi vážným hlasem. “Můžeš to zastavit a zmírnit jeho utrpení.”

Nevěřícně jsem na něj zírala. “A co mám podle tebe dělat? Vzít nůž

a dorazit ho?”

Zavrtěl hlavou. “Fleur, už mu moc života nezbývá. Nebude to tak

těžký.”

Hned mi to nedošlo, ale když se to stalo, vykulila jsem oči. “Ne. To nedokážu…”

“Stejně umře a ty bys mu umožnila, aby to bylo rychlejší… a sladší.”

Pořád jsem kroutila hlavou, ale pomalu jsem začínala chápat, že měl pravdu. Měl pravdu a já ho kvůli tomu nenáviděla. Odvrátila jsem se

od Bastiena zpátky k Lukovi, kterého jsem hladila po čele. Pořád

ještě měl otevřené oči a díval se na mě. Na tvář mu dopadla kapka vody a já si uvědomila, že to je má slza.

“Sbohem, Luku,” loučila jsem se tiše. Zdálo se mi, že mu chci říct tisíce dalších věcí, ale nedokázala jsem pobrat slova. Místo toho

jsem se sklonila a přitiskla své rty na jeho. Ale tenhle polibek neměl

nic společného s naší předchozí živočišnou vášní. Bylo to mnohem něžnější, spíš jen stín polibku.

Ale Bastien správně odhadl, že to nebude trvat dlouho. Proudila do

mě nádherná, stříbrná sladkost jeho energie, stejně čistá a dokonalá

- ale rychle to skončilo. Přijala jsem ji a sedla si právě v té chvíli, kdy

Luc vydechl naposledy. Oči, které se na mě tak zamilovaně dívaly, teď neviděly vůbec nic. Opřela jsem se o Bastiena.

“Zabila jsem ho,” obviňovala jsem se a nedokázala přestat plakat.

“Bylas jeho anděl a přineslas mu klid.” Byla to děsivá ozvěna mých předchozích pocitů.

“Ne teď, myslím předtím. Neměl tady vůbec být. Je tady jen kvůli mně. Kdybych se s ním vyspala, nic by se nestalo. Ale já to nedokázala… nechtěla jsem mu ublížit… nechtěla jsem, aby si poskrnil duši… a pak se stalo tohle…”

Bastien mě objal kolem ramen. “Jestli tě to utěší, naši jeho duši

nedostanou.”

Zabořila jsem si tvář do jeho ramene. “Je to má vina, má vina,

protože jsem neudělala to, co se ode mě čekalo. Už jsem se na to

chystala - a pak mě požádal, abych se za něj vdala a pak -

zatraceně. Měla jsem mu lhát, bylo by to tak lepší pro každého. Jak

jen se tohle mohlo stát…”

“Stalo se to, protože ses s ním příliš sblížila.” Bastien byl vážný, ale

ze všech sil se snažil být ke mně milý. “Muži jako on… každý, kdo je jako on… tě fascinují, Fleur. Přilneš k nim a pak ti to ublíží.”

“Nebo já ublížím jim,” zašeptala jsem. “Musíš zkrátka zůstat nad věcí.”

“Je to čím dál horší,” svěřovala jsem se. “Pokaždé je to pro mě těžší

a těžší. Vůbec to nechápu. Co se to se mnou děje?”

“Nesmrtelnost,” odpověděl moudře. “Prožilas až příliš mnoho let.” “Co ty o tom víš? Jsi mladší než já.”

Bastien mi pomohl vstát, i když jsem se zdráhala opustit Luka. “Vím

jen, že to takhle dál nejde. Už jsem ti to řekl - musíš přestat pouštět

si k tělu slušné muže. Ať děláš co děláš, nikdy to nemůže dopadnout

dobře.”

“Už se k těm slušným ani nepřiblížím,” řekla jsem tiše. “Nikdy víc. Navždycky se jim budu vyhýbat.”

Bastiena ta laskavost poněkud přešla a odfrkl si. “To je k smíchu. Copak jsi mě předtím neposlouchala? Nemůžeš se pořád zabývat

darebáky, protože nebudeš mít energii a budeš to muset dělat každej

druhej den.”

Podívala jsem se na Luka, který mě miloval a kvůli tomu ho zabili.

Byla to má vina. Všechno to byla má vina. “Už nikdy nikomu tak moc neublížím.”

Když jsem se vrátila do tmy a do bedny, nepotřebovala jsem Oneroi, aby mě osvítili. Celý ten sen byl pravdivý - až na tu poslední část. To

pravda nebyla. Dál a dál, pořád dokola jsem zraňovala lidi.

Kapitola 16

Když o tom tak přemýšlím, to, čím jsem prošla, se hodně podobalo umírání. Říká se, že tehdy vám před očima proběhne celý život a právě to se mi teď dělo. Sen střídal sen a já znovu prožívala ty nejbolestivější chvíle svého života, pravdivé sny, ve kterých jsem

dělala strašlivé věci a dívala se, jak se dějou strašlivé věci těm, které

jsem milovala. Viděla jsem taky ´pravdu´, která se nikdy nestala. V

jedné z nich se z Romanovy nedávno projevené lásky vyklubal

podvod. Byl to jeho způsob, jak mě potrestat za to, že jsem zavinila smrt jeho sestry až na to, že nešel rovnou po mně, ale po mých kamarádech, smrtelných i nesmrtelných. Viděla jsem, jak je zabíjí

jednoho po druhém a nedbá na mé prosby, aby je nechal být a radši

zabil mě.

Oneroi rychle zjistili, že mi víc ubližuje utrpení těch, které jsem

milovala než mé vlastní a vysmívali se mi, že Romanovo běsnění je vize budoucnosti, kterou mi seslali kostěnou branou. Nevěřila jsem tomu… aspoň myslím, že jsem tomu nevěřila. Nyx posílala pravdivé sny. Zvládli by to i oni? Dokázali s ní být v kontaktu i navzdory jejímu

uvěznění? Jak mi ubývalo energie, zhoršovalo se i mé logické myšlení a začínala ho nahrazovat paranoja. Později mě už děsily i pravdivé sny ze světa smrtelníků, ve kterých jsem viděla své

kamarády. Přestaly pro mě být útěchou a po nich jsem se nořila do tmy ještě víc, protože to bylo přesně tak, jak Oneroi předpověděli - naděje na záchranu byla v nedohlednu.

A já pořád snila…

Roman, Hugh a upíři jeli v dodávce. Řídil Petr a na hodinách na

palubní desce byly dvě ráno. Nikdo nemluvil, takže jsem neměla ani ponětí, co se tam děje. Reflektory auta ozářily značku vedle dálnice, která upozorňovala na výjezd na Idaho státní 41. Byli v Idahu?

“Mohl bys přeladit?” požádal Hugh. “Nesnáším diskusní pořady.” “Protože by ses mohl dovědět něco nového?” ptal se Petr.

“Protože se snažím zůstat vzhůru.”

“Na silnici platí, že se poslouchá to, co chce řidič.”

“V pravidlech silničního provozu jsem nic podobnýho nečetl.”

“Nechte už toho,” vložil se do toho Roman. Hlas měl unavený a tvář ještě víc. Vypadal, že se už nějakou chvíli nevyspal, ale když zvážím

tu noční hodinu, nebyl by to žádný div. Rozložil mapu a pak kus

papíru, na kterém byly načmárané nějaké poznámky. “Měl by to být příští výjezd.”

“Jak vůbec Carter toho chlapa našel?” zeptal se Cody.

“Cesty Carterovy jsou nevyzpytatelné,” vysvětloval Hugh. “Jsou to

nevyzpytatelný cesty ochmelky a těžkýho kuřáka.” “No jo, ale jestli to věděl, proč to neřekl Jeromovi?”

“Protože kdyby to Jerome zjistil, rozprášil by tamtoho nešťastníka na atomy. Řek bych, že si to Carter nechal pro sebe ze soucitu. Přece

jen je to anděl.”

“Může být.” Zdálo se, že Cody si to předtím vůbec neuvědomil. Bylo snadný udělat takovou botu.

“Jestli se Jerome doví, co jsme provedli, dopadneme stejně,” varoval

Petr.

“V týhle chvíli neví, kam dřív skočit a právě teď si myslí, že se zabýváme nějakými upírskými věcmi.”

“O to přece jde,” panikařil Petr. “Kdyby zjistil, že jsme mu lhali-”

“Nic nezjistí,” přerušil ho Roman netrpělivě. “Jen musíme toho chlapa zmáčknout a rychle se dovědět, co potřebujeme a vypadnout odtud.

To je ono - jeď tímhle výjezdem.”

Petr zatočil na něco, co málem ani nevypadalo jako silnice. Nebyly tam žádné budovy a křižovatku osvětlovala pouze jedna pouliční

lampa. Všechno za ní spolkla tma. Roman pokračoval v navigování a

jeli dál a dál od civilizace.

“Neopovaž se na něj sáhnout,” řekl Hugh a natáhl krk, aby viděl na Romana na zadním sedadle. “Ukaž třeba jen špetku síly na teritoriu cizího démona a jseš mrtvej muž - a my ostatní nejspíš taky.”

“Nejsem padlej na hlavu,” škaredil se Roman.”

“To ne, ale jseš nervák, sebeovládání je pro tebe cizí slovo a pro

Georginu bys udělal cokoliv.”

Čekala jsem, že to Roman všechno popře - nebo aspoň tu poslední část - ale zůstal zticha. Pak všichni mlčeli až nakonec Roman ukázal

na úzkou štěrkovou cestu. Bylo tak těžké si jí všimnout, že ji Petr přejel. Pak zaskřípěly brzdy, auto zacouvalo na konec příjezdové cesty a všichni z něj vystoupili. Až teď jsem viděla, že zadní část dodávky má zatemněná okna. Vsadila bych se o cokoliv, že vzadu byly naložené upíří rakve pro případ, že by se museli přesouvat ve dne. Tam na konci světa bylo nebe plné hvězd a noční hmyz bzučel jako o závod. Bylo vidět jen matné obrysy nějakého domu a uvnitř něj

byla tma.

“Vtrhneme tam jako zásahová jednotka?” vyptával se Cody nedočkavě. “Obklíčíme budovu a přepadneme ji?”

“Řek bych, že to není nezbytné,” mírnil ho Roman a rázně kopl do dveří. Sice se otřásly, ale nevylítly z pantů jako v nějakém akčňáku. Roman nesměl použít svou sílu Nefilim, proto byl jen na úrovni běžného člověka.

Petr si povzdechl. “Zkusím to sám.” Postavil se na Romanovo místo

a opakoval kopanec. Petr dveře nejen vyrazil, ale rozletěly se na třísky. Petr s Codym se tak často chovali potrhle, až bylo snadný zapomenout na jejich super rychlé reflexy a mimořádnou sílu. Petr ustoupil a ometal si z kalhot třísky.

Čtyřlístek vešel dovnitř a vzadu v domě se rozsvítilo světlo. “Co se to tady, k čertu, děje?” vztekal se nějaký hlas.

S tím čertem ani moc nešlápl vedle, vážně. Do místnosti vešel

Dante. Stačil mu jediný pohled na mé kamarády, aby konstatoval: “Do prdele.” Pak vyrazil zpátky do pokoje, ze kterého přišel, nepochybně rovnou k oknu, ale byl moc pomalý. Cody bleskem

popadl Danteho za košili, odvlekl ho zpátky do obýváku a srazil mýho

ex na židli. Dante se okamžitě začal zvedat, ale pak si všiml, že všude kolem něj jsou mí kamarádi a radši si to rozmyslel.

Dante si povzdechl. “No jo, věděl jsem, že k tomu jednoho dne dojde. Jak to, že se váš šéf nedostavil osobně?” Zadíval se na Romana. “Neviděli jsme se už někde?” Jasně, na pláži, kde jsme Jeroma vysvobozovali z vězení. Byl tam příšernej zmatek, proto jsem se ani nedivila Danteho výpadkům paměti - obzvlášť poté, co dostal

nakládačku od démonky.

“Nejsme tu kvůli Jeromovi,” štěkl Hugh, pak si to znovu promyslel a pokračoval: “Vlastně jsme, ale ne z těch důvodů, na které myslíš.”

“Odpověz nám na otázky a možná se dožiješ příštího dne,” zavelel

Petr. Podle tý formulace se nejspíš přiliš často díval na špatný filmy.

“Kde je Georgina?” převzal štafetu Roman. Bylo zajímavý, že pokaždý, když si naši hráli na poldy a někoho vyslýchali, hned napoprvé se ptali úplně stejně. Nikomu ani nenapadlo začít třeba

´Víš, kde je Georgina?´. Když jste pracovali pro peklo, každý byl vinen dokud nedokázal svou nevinu.

Podle výrazu na Danteho tváři se už tolik nebál a začal se chovat

stejně sarkasticky jako obvykle. Odrhnul si zcuchané vlasy z tváře.

“V Seattle, spí s tím zasraným spisovatelem.” “Ne,” odpověděl Roman.

“Co ´ne´? Že není v Seattle nebo že nespí s tím spisovatelem?”

Dante zvedl obočí. “A co jseš zač?”

“Ranař,” poznamenal Hugh suše. “Georgina je pryč. Zmizela. Jestli vůbec někdo měl důvod zařídit, aby se ztratila-” neklidně se podíval

na Romana - “jseš to ty.”

“Já nejsem ten typ kouzelníka, co tahá králíky z klobouku. Nebo je nechává zmizet.” Dante byl čím dál sebevědomější, protože mu už došlo, že ho Jerome nebude mučit v plamenech pekelných. “Jestli ji nemůžete najít, zeptejte se svýho arcidémona. On to bude vědět, samozřejmě pokud ho zase někdo neuvěznil.”

“On o ničem neví,” řekl Cody. “Ale to už možná sám víš nejlíp.”

Dante jen zvedl oči k nebi. “Vážně si myslíš, že se budu potloukat po

Seattle, kde je na mou hlavu vypsaná odměna? Myslíš, že trčím v týhle zasraný prdeli, protože se mi tady líbí? Nejlepší, na co se

zmůžu, je prodávat kouzla a falešný věštby turistům v Coeur

d’Alene.”

“Přece jen s námi měl jet i Carter,” vztekal se Hugh. “Měl vědět, že nebude stačit nás sem jen poslat.”

Dante ztuhl a jeho arogance se rázem vypařila. “Ten anděl ví, že jsem tady? Pak to určitě ví i Jerome.”

“Neřekl mu to. Prozatím.” Petr pořád používal ty melodramatický způsoby. “Ale jestli nám nepomůžeš rychle se to změní.”

“Zatraceně, nemám ani páru, kde je, stačí ti to? Už jsem ti řek, že nedokážu zařídit, aby sukuba zmizela.”

Romanova ruka se sevřela kolem Danteho krku a velmi věrně v tom napodobil Jeroma. Roman měl i bez nadpřirozených schopností pořádnou sílu. “S nesmrtelnými ses spřáhl už dřív, takže jsi to klidně mohl udělat znovu a nechat je za sebe dělat špinavou práci.”

“Když nějaký nesmrtelný zblejskne můj ksicht, je po mně,” chroptěl

Dante. Roman ho sežehl temným pohledem, který mi připomněl

doby, kdy se mě Roman snažil zabít. A kdy mě v nedávném snu od

Oneroi doopravdy zabil. Nakonec Roman pustil Danteho krk. Zmatený Dante si mnul pohmožděný krk a zmateně civěl na Romana. “Znovu se tě ptám - co jseš zač?”

Cody se podíval na ostatní. “Myslíte, že lže?”

“Ani by mě to nepřekvapilo,” odpověděl Hugh. Založil si ruce křížem přes mohutnou hruď. “Ale možná, že z tebe přece jen vyrazíme něco

užitečnýho. Jak je možné zařídit, aby sukuba zmizela?”

“Když vám pomůžu, co z toho budu mít já?” zeptal se prohnaně

Dante. Tohle byl můj ex v celý svý kráse. Vždycky ho zajímalo jen to,

co z toho vytluče.

“Nedáme hlášku Jeromovi,” zavrčel Petr. Tentokrát jeho zuřivost neměla s filmy nic společnýho. Byla to další připomínka, že je to koneckonců upír, který snadno zlomí něčí krk jako párátko.

Dante vystřízlivěl. “Tak dobře. Ne že by mě zajímalo, co s ní sakra

bude. Jak zmizela?”

Zase jednou se vykládal stejný příběh a já už z toho pomalu začínala

mít depresi - hlavně proto, jak všichni v jednomm kuse zdůrazňovali,

jak skličující a nešťastný byl můj život.

“Byla to jen vábnička,” řekl Dante s jistotou. “To už víme. Od Erika,” podotkl Roman.

Při zmince o jeho Nemesis se Dante zamračil. “Divil bych se, kdyby

ne. K čemu mě vůbec potřebujete, když máte k dispozici jeho nekonečnou moudrost?”

“Co by ji mohlo chtít přilákat?” zeptal se Petr a nepochybně ustřihl další Danteho pokus zjistit, kdo je Roman.

“Všechno možný. Cokoliv, co zvládne takovou vábničku udělat, ale

takový vize se obvykle vážou na sny. Neutekla vám zase Nyx?” “Ne,” odpověděl Hugh.

Dante pokrčil rameny. “No tak se poohlídněte po někom jiným, kdo

dokáže ovládat sny, zkuste třeba-”

Stála jsem ve vesnici, ve které jsem vyrostla.

Ten přechod byl tak náhlý, až jsem chvíli cítila závrať. Nic ty dva sny nedělilo, obraz se nezatmíval ani nerozostřil, bylo to, jako by se najednou roztrhl film. Střihač nejspíš odflákl svou práci.

Rozhlížela jsem se kolem sebe po místě, které mi způsobilo tolik trápení a dumala, co mi tady Oneroi ještě chtějí ukázat a proč se to

stalo tak najednou. Už jsem jednou prožila to nepravé obvinění před

svatbou. Jindy se mi zdála pravda o tom, jak má nevěra způsobila,

že jsem prodala svou duši a teď mě nejspíš čeká nová vylhaná

hrůza. Točil se se mnou celý svět, budovy i lidé oblečení v šatech z hrubé látky.

“Je ti něco?” zeptal se nějaký hlas.

Obrátila jsem se, mé okolí se trochu ustálilo a já hleděla do tváře starého člověka. Huňaté obočí mu málem zakrývalo tmavě hnědé oči.

“Ne… Jsem v pořádku.” Zamračila jsem se a podívala se na něj ještě

jednou. “Ty jsi Gaius?”

Zvedl obočí. “My se známe?”

Jen jsem na něj civěla a chvíli se nezmohla na slovo. Gaia jsem

znala snad dřív než jsem se naučila chodit. Byl kovářem a svaly na jeho pažích to dokazovaly víc než dostatečně, ale když jsem ho

viděla naposledy, byl ještě mladý, v nejlepších letech. Podvědomě jsem řekla to samé co předtím, když jsem tohle prožívala poprvé.

Tohle byla skutečná vzpomínka. Aspoň zatím. “Kdysi dávno jsme se

potkali.”

Zasmál se. “Holka, tebe bych si pamatoval. A pro tebe ´kdysi dávno´

může být nanejvýš pár let.”

Začala jsem si uvědomovat své tělo a to, jak vypadám, i když jsem neměla zrcadlo. Tenkrát jsem se proměnila těsně předtím, než jsem vstoupila do vesnice do těla, o kterém jsem přísahala, že ho už nikdy

a za žádnou cenu nechci použít. A opravdu jsem to po tom dni už nikdy neudělala. Bylo to mé původní tělo, tělo příliš vysoké

patnáctileté Lethy s hustými černými vlasy. Přišla jsem sem, abych zjistila něco, co jsem chtěla vědět.

Málem neznatelně jsem Gaiovi přikývla. Mé staré i to současné já bylo stejně šokované tím, jak ho poznamenal čas. Jak je to dlouho,

co jsem se stala sukubou a odešla z vesnice? Třicet let?

“Řekni mi, bydlí tady muž - rybář - který se jmenuje Marthanes? Nebo jeho rodina?”

“Jistě, odjakživa bydlel ve stejném domě. Půjdeš kolem-”

“Vím, kde to je,” odpověděla jsem rychle.

Pokrčil rameny a nic si nedělal z toho, že jsem ho přerušila. “Ale teď nejspíš bude v zátoce. Už je příliš starý než aby pracoval, ale

přísahá, že se jeho zeťové bez něj neobejdou.”

Zeťové. Jak jinak. Mé sestry se už určitě dávno vdaly.

“Díky,” řekla jsem a odcházela. “Ráda jsem tě zase viděla.” Zmateně

se na mě podíval, ale neřekl nic.

Šla jsem k zátoce, kde měla voda tak zářivou zelenomodrou barvu, jaká nebývala ani v barevných filmech. Příroda určitě nedokázala vytvořit takovou krásu. I jako pozorovatele mě zalila touha a

nostalgie.

Bylo poledne, ve městě bylo rušno a já poznala víc lidí než jsem čekala. Ty, co jsem znala jako děti, vyrostli do dospělosti, dospělí

zestárli. Na nábřeží měli stejně napilno, z lodí a do lodí se vykládalo

a nakládalo zboží, které znamenalo rozmach obchodu v Středomoří. Chvíli mi trvalo, než jsem otce našla a tady si mě taky víc všímali než

ve městě. Sem ženy chodily jen zřídka, radši se vyhýbaly drsným námořníkům a dělníkům. Otce jsem nakonec našla podle hlasu, vykřikoval rozkazy úplně stejně, jak jsem si pamatovala z mládí.

“Stojíš mě majlant. Cos tam dělal celý den? Tolik ryb by dokázala chytit i má vnučka v brouzdališti na pláži!”

Křičel na muže, kterého jsem neznala. Tvářil se rozpačitě a když ukazoval to, co zřejmě bylo jeho dnešním úlovkem, přikrčil se. Přemýšlela jsem, jestli to není manžel některé z mých sester. Muž slíbil, že příště to bude lepší a pak se rychle ztratil.

“Ot-Marthanesi?”

Když mě otec slyšel, obrátil se a já se snažila nezajíknout. Rybáře

Marthanese léta poznamenala stejně jako Gaia. Kolik mu teď mohlo

být let? Šedesát? Sedmdesát? Co jsem se stala nesmrtelnou, čas se

mi nějak začal rozmazávat.

“Co chceš?” štěkl na mě. “Teď mi už prostitutka není k ničemu. Jestli

si chceš vydělat, jdi za Claudiem. Už deset let nespí se svou ženou.

Ne že bych se mu divil. Ta ženská je hotová harpyje.”

Věkem mu možná zešedly a vypadaly vlasy, vrásky zkrabatily jeho tvář, ale vyřídilku měl můj otec pořád stejnou. “N-ne. Proto jsem nepřišla. Seznámili jsme se… před pár lety.”

Zamračil se a prohlédl si mě od hlavy až k patě. “V životě jsem tě neviděl. Jsem si docela jistý, že takovou čáru bych si pamatoval.”

Jako sukuba jsem se dokázala proměnit v tajný sen kteréhokoliv

muže, mít tvář a tělo, jejichž krásu nešlo popsat slovy, ale i s touhle schopností se mě ta stará poznámka zase dotkla.

“No, zato já si na tebe pamatuju.” Viděla jsem, jak jeho pohled netrpělivě zaletěl k jeho dělníkům. “Znáš hudebníka jménem

Kyriakos? Je asi v mém věku… é… je asi tak o třicet let starší než já.

Žil jižně od města.”

Otec si odfrkl. “Myslíš toho Kyriaka? On není hudebník. Po smrti svého otce převzal jeho obchod a jde mu to docela dobře, i když ceny, které nabízí za mé ryby, jsou k smíchu.”

“Pořád bydlí ve stejném domě?”

“Jako v domě svého otce? Ano. Jak jsi řekla, je to na jihu.”

Netrpělivost mého otce teď už byla málem hmatatelná. Neznal mě a nebyla jsem mu k ničemu.

“Děkuju.” Málem jsem mu řekla jako Gaiovi, že jsem ráda, že jsme se potkali, ale než jsem stačila otevřít pusu, byl pryč.

S těžkým srdcem jsem se vracela městem. Nezamířila jsem rovnou

na jih, ale vzala jsem to oklikou kolem svého starého domova a přemýšlela, co tam uvidím. Spatřila jsem svou matku, jak venku věší prádlo a pobrukuje si k tomu nějakou písničku. Vedle domu nějaká

žena středního věku vykopávala ze země byliny. Chvíli trvalo, než

jsem v ní poznala svou mladší sestru.

Tvář mé matky se změnila, ale oči měla stejně laskavé jako vždycky, když mi radila, jak najdu to místo, na které jsem se ptala a které jsem stejně znala. Sestra vzhlédla a než se vrátila k práci, chvíli se na nás dívala. Nepamatovaly si mě stejně jako můj otec, pro ně jsem byla

jen přerušením všednodenních povinností.

Věděla jsem, že to tak bude, protože kvůli tomu jsem prodala svou duši. Má smlouva s peklem vymazala vzpomínky na mě každému, kdo mě kdy znal. Oneroi mi ukázali falešný sen o mém svatebním

dni, protože tenkrát jsem byla panna věrná Kyriakovi, nicméně za pár

let jsem podlehla slabosti a zradila ho. Zničilo ho to víc, než by si kdo

dokázal představit. Z hlubokého žalu chtěl spáchat sebevraždu a zachránilo ho až peklo, které splnilo mou žádost. Taková byla pravda.

Přesto nějaká moje část doufala, že by mě snad, možná, mohl někdo poznat. Že mu zůstal aspoň slabounký záblesk vzpomínky.

Kyriakos mohl být někde blízko mého otce a dohlížet na své lodě, ale něco mi říkalo, že dělá administrativní, ne manuální práci. Tušila

jsem správně. Než jsem se stala sukubou, měli jsme s Kyriakem

vlastní dům, takže poté, co mu peklo vymazalo vzpomínky, se zřejmě přestěhoval zpátky k rodičům.

Obrnila jsem se před setkáním s paní domu, se ženou, kterou si Kyriakos nepochybně vzal, ale místo toho se on sám přišel podívat, kdo k němu jde na návštěvu. Zastavilo se mi srdce. I jeho

poznamenal věk, ale pořád ještě byl dost mladý a vrásek měl jen pár.

Vlasy měl jen lehce postříbřené a tak jako má matka měl stejný pohled jako kdysi. Jeho oči byly tmavé, krásné a vlídné.

“Potřebuješ s něčím pomoct?” zeptal se přátelsky a zvědavě.

Chvíli jsem se nezmohla na slovo. Nemohla jsem se nabažit pohledu

na něj se smíšenými pocity lásky a bolesti. Nesmírně jsem si přála, abych s ním byla zůstala, abych nikdy nespáchala takový hřích. Taky jsem si přála, abych nevypadala tak mladě. Měla jsem zestárnout s

ním a možná bychom nakonec přece jen měli rodinu, i když to tenkrát s mou schopností počít dítě vypadalo bledě.

Jako všech ostatních jsem se i jeho ptala na cestu, na první místo, které mě v té chvíli napadlo. Podrobně mi ji popsal, i když už jsem ji samozřejmě znala.

“Mám tě tam doprovodit? Je to tam bezpečné, ale jeden nikdy neví.”

Usmála jsem se, ale vůbec mi nebylo do smíchu. Kyriakos byl pořád stejný, nekonečně laskavý k lidem, dokonce i k cizím. “To není třeba. Nechci tě vytrhovat z práce.” Zaváhala jsem. “Kdysi jsme se potkali…

už je to pár let.”

“Vážně?”

Prohlížel si mě a zjevně pátral ve své paměti, ale v očích se mu neobjevil ani záblesk poznání. Neznal mě, pro něj jsem byla jen cizinkou. Uvažovala jsem, jestli si na mě vůbec vzpomene, až odsud odejdu.

Zavrtěl hlavou a upřímně se omlouval: “Promiň, nevybavuje se mi…” Čekal na mé jméno.

“Jsem Letha.” To jméno mě pálilo na rtech. Stejně jako můj vzhled

bylo pro mě mrtvé i to jméno. Teď už ho používalo jen peklo. “Promiň,” opakoval.

“To je v pořádku. Možná jsem se spletla já. Myslela jsem si, že jsi hudebník.” Když jsme byli manželé, sice pracoval pro svého otce, ale pořád doufal, že toho nechá a bude se živit hudbou.

Kyriakos se zasmál. “Hraju si jen pro sebe. Většinu času se hrbím nad čísly.”

Ty ztracené ambice mě rozesmutnily málem tak jako ztráta jeho paměti. “No, aspoň je tvá žena ráda, že tě má doma.”

“Bohužel nejsem ženatý.” Pořád se usmíval. “Sestra sem občas zaskočí a postará se o mou domácnost.”

“Ty nejsi ženatý?” zeptala jsem se nevěřícně. “Ale proč? Ve tvém věku…” Začervenala jsem se, protože mi došlo, jak jsem vlezlá. “Promiň.”

Neurazil se. “Zato děvčata ve tvém věku myslí jen na manželství, co?

Jsi tak hezká, že určitě máš aspoň deset nápadníků.” Jak typické.

Když jsem byla smrtelnicí, jen málo mužů si myslelo, že jsem hezká,

ale pro něj jsem vždy byla krásná. “Prostě jsem nenašel tu pravou a radši budu sám než bych měl prožít život s nesprávnou ženou.” Tváří

mu přelétl zasněný, smutný výraz, pak potřásl hlavou a stísněně se usmál. “No nic, nepotřebuješ poslouchat, jak nějaký dědek blábolí romantické hlouposti. Vážně nechceš, abych ti ukázal cestu?”

Ne, vůbec ne. Myslím, že teď to už najdu. Děkuju.” Obrátila jsem se k odchodu, ale pak jsem se zastavila. “Kyriaku… jsi… šťastný?”

Taková otázka od někoho, kdo nevypadal ani na polovinu jeho věku,

ho vyvedla z míry a mě zase vyvedlo z míry, že mi odpověděl.

“Šťastný? No… spíš spokojený. Žiju si docela slušně, líp než většina ostatních. Je to opravdu příjemný život. Někdy si říkám…”

Zatajila jsem dech. “Co?”

“Ale nic.” Obdařil mě dalším dobráckým úsměvem. “Jen další hlouposti. Ano, Letho, jsem šťastný. Proč tě to zajímá?”

“To jsou jen mé vlastní hlouposti,” zabručela jsem. “Jsi si opravdu jistý, že si na mě nevzpomínáš?”

Odpověď jsem znala ještě než otevřel pusu. Byl si jistý. Ty oči se nikdy dřív na mě nepodívaly. Pro něj jsem byla jen zvláštní, kolemjdoucí dívka a jinak nikdo.

“Promiň, ale nevzpomínám.” Mrkl na mě. “Ale teď už si tě budu

pamatovat.”

Nějak jsem o tom pochybovala. Odešla jsem a cítila, jak se mi srdce zlomilo. Vlastně se to dělo celou dobu, i když by jeden řekl, že srdce

se může zlomit jenom jednou. Tohle jsem přece chtěla, kvůli tomu

jsem souhlasila, že budu žít navěky. Kyriakos by šťastný, zachránila

jsem ho a proto bych taky měla být šťastná, ale byla jsem nešťastnější než kdy předtím za celou tu dobu, co jsem byla

sukubou. V té chvíli jsem se rozhodla, že už nikdy nepoužiju Lethino

tělo ani jméno a toužila jsem, aby zmizelo taky z mé mysli…

“S tebou je to tak snadné,” zasyčel Oneroi, myslím, že to byl Druhý.

Už zase jsem byla zpátky v bedně. “Slonovinovou bránu vůbec nepotřebujeme.”

Vzpomínka na Kyriaka a na to, jak doopravdy vypadá vymazání z něčího života mě zranila tak moc, že jsem s Druhým málem

souhlasila, ale pak něco kmitlo mou pamětí. Důkladně jsem si Oneroi

prohlížela.

“A co ten předchozí sen, před tím s mým manželem? Proč jste to nenechali až do konce?”

“Ten sen skončil,” řekl První. Ty modré oči zůstaly úplně stejné, nešlo z nich nic vyčíst.

“Ale neskončil,” hádala jsem se. “Ustřihli jste ho v polovině, protože

se to nevyvíjelo tak, jak jste čekali, že? Dante mým kamarádům něco

prozradil - něco, co jste si nepřáli, aby věděli.”

“Nezjistili nic,” odpověděl Druhý. “Ten sen nebyl skutečný. Dali jsme

ti jen falešnou naději, která se obrátí vniveč až si uvědomíš, že zbytek věčnosti prožiješ tady.”

“Kecáš,” vyjela jsem na něj. Ta jiskra hněvu v mém unaveném těle

se rozhořela ještě víc. “Ten sen byl skutečný.”

Ani První to nechtěl přiznat. “Skutečné je jedině to, že nedokážeš poznat rozdíl a že nemáš žádnou naději.”

“Jseš lhář,” obvinila jsem ho, ale když se na mě dívaly ty dva

studené páry očí, ta jiskřička se zachvěla a zaplavila mě nejistota. Už jsem tolikrát prošla takříkajíc mentálním znásilněním, až jsem se

musela ptát sama sebe, jestli si ještě pořád věřím. Vedla jsem

svalnaté řeči, ale už jsem si nebyla jistá, jestli to nejsou jen prázdná

slova.

Druhý se usmál, protože uměl nahlédnout do mé mysli. “Teď budeš snít.”

Kapitola 17

Zpočátku byl můj pobyt s Oneroi směsí pravdivých a falešných snů. Později - vážně jsem neměla ani zdání, kolik času doopravdy uběhlo

- to většinou byly pravdivé sny. Byly to návraty do mých

nepříjemných vzpomínek a taky záblesky mého současného života, které mě měly demoralizovat a způsobit stesk po domově.

Pořád jsem byla rozervaná a cítila se víc jako živočich než jako člověk nebo sukuba nebo… cokoliv, přesto ty prchavé záblesky

zdravého rozumu ve mně začaly přemítat, co má znamenat ten náhlý nedostatek falešných vizí. Jeden by si myslel, že když Oneroi

recyklují známý materiál, jsou jen líní, ale kdykoliv jsem viděla své kamarády, měla jsem pocit, že to ani tak není sen, jako spíš že mě Oneroi posadili před jakýsi druh televize a nechali mě dívat se pořád

na stejný kanál. Potřebovali se postarat, abych měla co na práci a

dala jim další potravu, ale málem to vypadalo, že mě chtějí jen něčím zaměstnat, protože se sami museli něčím zabývat. Ale proč by to

dělali? Co se stalo? Co řekl Dante Romanovi a ostatním? Stačilo to, aby si mě Oneroi přestali všímat? Nebo je to jen další hra s cílem

zmást mě ještě víc?

Doufala jsem, že uvidím, co následovalo po návštěvě u Danteho, ale Oneroi mi radši ukazovali jiné části života, který jsem za sebou zanechala. Vlastně ty části, které jsem vůbec nezanechala. Simone

se ještě pořád za mě vydávala a Oneroi chtěli, abych to věděla.

Nejen že mě to zraňovalo, ještě mě to i uráželo, protože Simone dál pomáhala Maddie a Sethovi se svatbou. Všichni tři si vyrazili poohlédnout se po svatebních dortech a na mou duši mě víc překvapilo, že tam byl Seth než přítomnost přestrojené Simone. Až dosud se od předsvatebnímu plánování vyhýbal jak jen to šlo a předstíral, že se neumí rozhodnout a taky že je spokojený, když

Maddie všechno zařídí podle svých představ.

O tom prvním jsem ani trochu nepochybovala, ale přemýšlela o tom druhém. V hloubi duše, v tom koutku, který věřil, že mě pořád ještě miluje, jsem tajně doufala, že všechno nechává na Maddie jen proto,

že je mu to úplně jedno. Tajně jsem doufala, že se nezajímá o plánování, protože mu je lhostejná celá svatba.

Nicméně bylo jasné, že já nejsem lhostejná ani co by se za nehet vešlo. Nebo aspoň Simone nebyla lhostejná. Když si vzpomenu, s jakou nechutí jsem kupovala šaty pro družičku, divila jsem se, že

Maddie nezarazilo to nečekané nadšení. Ale ani nápad. Maddie v její

bublině štěstí to vůbec nedošlo a prostě uvítala ´mou´ pomoc.

A tak se ti tři vypravili na dortové dobrodružství a prolezli všechny pekárny, které Maddie našla na internetě a sepsala z nich seznam.

“Chtělas je se šlehačkou,” poznamenala Simone v pekárně v

Belltownu a olízla si polevu z prstů. Vlastně to spíš vypadalo, jako by

si je vysávala. “Ale tohle je příliš sladké.” Trojice seděla u stolu a před nimi ležel tác s ochutnávkou.

“Tak to přece má být,” odpověděla Maddie. Právě jedla, mnohem

míň pornograficky, čokoládový dort nakrájený na malé kousky. “Je to

spousta energie.”

“To jo, ale když je tam moc cukru, je to zrnité.” Obrátila se k Sethovi. “Tobě se to nezdá?”

Seth si vzal kousek mramorovaného dortu. “Je to trochu zrnité.”

Simone na něj vrhla vědoucí pohled, který měl znamenat něco jako Vidíš? Znám tě líp než kdokoli jiný na světě. Seth jí ten pohled chvíli opětoval s nečitelným výrazem a pak se obrátil k Maddie. “Ale

rozhodni se sama.”

“Ne, to se týká nás obou. Musíme vybrat něco, co bude chutnat i tobě.” Vůbec to neznělo zklamaně.

Seth se na ni potutelně usmál. “A není to jedno? Stejně skončí tak,

že je lidi budou po sobě házet.”

Maddie vykulila oči. “Co to povídáš? Něco takovýho tě nesmí ani

napadnout!”

“Řek bych, že to zjistíš, až přijde ten správný čas, že?” Jeho úsměv

se ještě rozšířil.

Sledovat, jak s ní žertuje, mi moc nešlo pod nos, ale utěšil mě zlostný záblesk v Simoniných očích. Maddie uspěla tam, kde to Simone projela. Všechno bylo takové, jaké má být… nebo ne? Maddieino bezděčné vítězství znamenalo, že vyhrála taky nade mnou. Nebo ne? Simone vypadala jako já, ale nebyla jsem to já. Zatraceně. Byla jsem z toho jelen.

“Seth by nic takového neudělal,” řekla Simone a položila mu rádoby přátelsky ruku na rameno. Maddie to ze svého místa nemohla vidět,

ale Simone mu prsty lehce přejela po zátylku. “Pokud chce prožít pořádné líbánky.”

Mluvila zlehka, ale cítila jsem tam zlomyslný podtón. Když se o jejím sexuálním životě začalo mluvit tak neomaleně, Maddie zrudla. Seth

se neklidně ošil, ale důvod mi nebyl jasný. Simoniny prsty? Zmínka o sexu? Nejspíš obojí. Simone odtáhla ruku a vypadala jako neviňátko před každým, kromě Setha a mě.

Maddie dychtila odvést pozornost od líbánek. “Tak aspoň vyber příchutě. Já se pak postarám o to ostatní.”

“Mně je to jedno,” řekl Seth a pořád vypadal nesvůj. “Klidně je vyber

sama.”

“Ale ona chce, abys rozhodl ty,” otravovala Simone. “No tak, jen do

toho. Nemůžeš se seknout. Ať vybereš cokoliv, Maddie to zbaští.”

Hezky dvojsmyslný. Seth ani Maddie na sobě nedali znát, že by jim

to došlo, ale já měla pocit, že Simone narážela na Maddieinu víc než

kyprou postavu.

“Vážně, jakou příchuť máš nejradši?” vyptávala se Maddie. “Vsadím se, že to uhodnu,” kasala se Simone. “Čokoládovou.” “Jahodovou,” hádala Maddie.

Břídilové. Přece vanilkovou. “Vanilkovou,” řekl Seth.

Maddie se plácla do čela. “No jasně. No, aspoň jedno máme z krku.”

Zvedla se od stolu. “Ještě skočíme na pár míst a domluvíme se na tom ostatním. Už těch pekáren moc nezbývá.” Zamířili ke dveřím a cestou se Maddie podívala na Simone. “Hele, uděláš pro mě něco?

Šla bys se Sethem koupit smoking?”

“Cože?” vyjevil se Seth. Po neutráním výrazu nezůstalo ani památky.

Byl jasně v šoku.

Maddie se usmála. “Potřebuješ bachaře, hochu, jinak by ses v kostele klidně objevil v tričku s Billym Idolem a já tam s tebou nemůžu jít, protože to přináší smůlu.”

“Myslel jsem, že se ta pověra týká jen nevěsty,” bránil se Seth.

“Tak se aspoň chci nechat překvapit,” kontrovala Maddie.

“Ale jasně, že s ním půjdu,” slibovala Simone a zase objala Setha tím ´kamarádským´ způsobem.

Maddie se rozzářila a pekárna se rozplynula… a proměnila se v

Erikův obchod.

Erik seděl u stolku s Jeromem a Romanem a - jémináčku - pili spolu čaj. Dokonce i Jerome. Roman byl viditelný a mě napadlo, že se Jerome nejspíš rozhodl, že se dál nemusí bát kontroly vyšší moci,

která by se mohla divit, proč seattleský arcidémon s sebou pořád

tahá mého ´lidského´ spolubydlícího.

Erik zamyšleně poklepával na svůj šálek čaje. “Jestli je vaše teorie správná, hodně by se tím vysvětlilo.” Mluvil k Romanovi. “Ty vize, tak podobné snům a taky to, že ji pan Jerome nebyl schopný najít.”

Jediným Jeromovým projevem nelibosti nad svou ´neschopností´

bylo mírně pozvednuté obočí.

Erik pokračoval a jak přemýšlel, pohled upíral do šálku. “Taky s těmi bytostmi zřejmě budete mít pravdu. Nejpravděpodobněji vypadají Oneroi nebo démoni snů.”

A máte to! Pomyslela jsem si vítězně. Mí kamarádi vám jdou po krku.

Jak se vám to líbí, vy zkurvysyni? Nedostala jsem žádnou odpověď a

ani sen se nerozplynul, jak jsem čekala.

“Ale proč právě ona?” ptal se Roman podrážděně. Měla jsem dojem,

že si sám připsal zásluhy za ten nápad se sny, aby Danteho ochránil před Jeromovým hněvem. “Proč si vybrali sukubu? Myslel jsem si, že

je zajímají jen lidské sny.”

“Protože jsou to spojenci Nyx,” upozornil ho Erik. No jo, mí kamarádi byli otevřené hlavy. Chytřejší než Nancy Drew a bratři Hardyovi dohromady. Možná dokonce i s Matlockem.

“´Proč´, je nepodstatné,” promluvil konečně Jerome. “Stejně jako je nepodstatné, jestli jsou to Oneroi nebo démoni snů. Jestli ji něco uneslo do světa snů, je pro nás nedosažitelná.”

Roman se zamračil. “Proč? Teď, když už víš, kde je, měl bys tam skočit a vytáhnout ji odtud.”

Jerome poctil svého syna úsměvem, který málem vypadal upřímně pobavený. “Jseš napůl člověk a je to vidět. Vyšší nesmrtelní se tam nedostanou. Jen lidé mají sny, my ne. Pro nás je ta cesta neprůchodná.”

“Protože k tomu je nezbytná naděje a fantazie a vy nemáte ani jedno

z toho,” poznamenal Erik. Jeho tón jasně naznačoval, že to považuje

za nedostatek jak u andělů, tak u démonů. “Musíte mít duši, abyste mohli snít.”

“No tak když jsem napůl člověk, tak tam půjdu sám,” řekl Roman tvrdohlavě, čím ustřihl každou jedovatou poznámku, která by Jeroma mohla napadnout. “Mně se zdají sny, takže mě tam pustí, že?” Znělo

to tak odhodlaně, až jsem málem věřila, že by tady a teď klidně

sejmul celou armádu Oneroi.

“Jasně nemáš ani ponětí, o čem mluvíš,” usadil ho Jerome. “Máš vůbec představu, jak vypadá svět snů?”

“Ty snad jo?” zeptal se Roman suše. “Měl jsem za to, že ti tam zavřou vrata před nosem.”

“Sny jsou tím, co pohání lidskou existenci. Sny o moci, lásce, pomstě, vykoupení… těch snů je obrovské množství, bdělých i ve

spánku. Naděje a strach ženou lidi do rizika - pro sny hazardují se

svými životy a dušemi. Vejít do světa snů je jako octnout se ve

vánici. Každá sněhová vločka je kusem lidské fantazie a pohybuje se

tak rychle, že ji ani nemůžeš vidět. Vidíš jen mlhu, spleť touhy a

chaosu. Jestli tam Georgina je, je jen jednou z těch vloček. Nikdy její duši nenajdeš.”

Nastalo mrtvé ticho, které po chvíli prolomil Roman. “To bylo docela poetické, tati.”

“Nicméně má pravdu,” řekl mu Erik.

Zase bylo ticho.

Roman se nevěřícně díval z jednoho na druhého. “A to je všechno? Rozhodli jste se, že to je beznadějné a vzdáváte to dřív, než jste

vůbec zkusili ji najít?”

“Beznadějný je se o to snažit,” řekl Jerome. Démonům se sice na

rozdíl od lidí nic nezdá, protože nemají fantazii, ale tušila jsem, že dokonce i on si dokázal představit, co udělají jeho nadřízení až zjistí,

že zašantročil svou sukubu. “Lidská magie se dokáže spojit se

světem snů, ale stejně by to k ničemu nevedlo.” Podíval se na Erika

a on přikývl.

“Nelze přivolat zpátky někoho, kdo se v něm ztratil. To nezvládne ani

ten nejmocnější rituál. Její duši se nikdy nepovede uslyšet cokoliv, co bychom tady mohli dát dohromady.”

Na Romanovi bylo vidět celou směs pocitů. Zlost. Nevíra. A

rezignace… Vůbec mě to nepřekvapilo, na rozdíl od výrazu Jeromovy tváře. Zatímco Erik mluvil, jako by mu něco došlo, viděla jsem to v

těch studených hnědých očích.

“Ale ty znáš ten rituál, že?” zeptal se Erika. “Jsi člověk a jsi dost

mocný, abys otevřel tu bránu.”

Erik se na něj opatrně díval. “Ano, ale to na věci nic nemění. Vaše spojení s ní by teoreticky mělo být dost silné, aby ji přivolalo zpátky,

ale vy tam nemůžete vstoupit a zůstane nám jen brána, která nebude

k ničemu.”

Jerome rázně vstal a podíval se na Romana. “Musíš se domů dopravit sám.” Pak zmizel v okázalém obláčku kouře.

A já zmizela do vězení Oneroi. Stáli tam ve tmě a zářili energií,

kterou mi ukradli. I když mě některé sny trápily, necítila jsem děsivé účinky toho, co mi ti dva způsobili, dokud jsem se nevrátila zpátky.

Až pak mě přepadla agónie ze ztráty energie a cítila jsem se

zmatená, nicméně tentokrát jsem už zdaleka nebyla tak zoufalá.

“Sekli jste se,” promluvila jsem na ty dva. Snažila jsem se, aby znělo aspoň trochu samolibě, ale můj hlas byl ochraptělý vyčerpáním. Panebože, jak já byla utahaná. Nejspíš snění vůbec nemusí

znamenat spánek. “Mí kamarádi na to přišli a už zjistili, kde jsem.”

Prvního a Druhého bylo jako obvykle málem nemožné přečíst. “Co tě

vede k tomu, že to byl pravdivý sen?”

Tak to byla dobrá otázka. “Cítím to v kostech.”

“A ty si myslíš, že se na ně můžeš spolehnout?” zeptal se První. “Po

tak dlouhém čase? Po tolika snech? Jak bys mohla vědět, co je skutečné a co ne?”

No, nemohla. Věděla jsem, které vzpomínky jsou pravdivé - prozatím

- ale s těmi scénami ze ´skutečného´ života to bylo kapánek těžší. Možná to ani tak nebyly ty kosti jako spíš můj nekonečný

optimismus, který mě vytrvale přesvědčoval, že to, co jsem viděla,

bylo skutečné.

Druhý uhodl, na co myslím. “Jen doufáš a tvá naděje je pro nás potravou. Myslíš si, že máš šanci, a tak budeš čekat. A čekat. A čekat.”

“Bylo to skutečné,” řekla jsem pevně, jako by na to stačila jen víra.

“I kdyby, nic to neznamená,” pokračoval První. “Sama jsi to viděla. Neexistuje žádný způsob, jak by ses mohla vrátit.”

“Možná, že právě tohle je lež, a ten zbytek je pravda,” odpověděla

jsem. “Splácali jste to dohromady, Oni zjistili, kde jsem, ale vy jste mi neukázali tu část, kdy se dověděli, jak mě zachránit. Provedou ten rituál.”

“Nezdaří se jim. Nic nedokáže tvou duši odsud dostat.”

“Tak to se pleteš.” Pomaly jsem ani nevěděla, co říkám. Zdálo se mi, jako by se celá má podstata trhala na kusy a už jsem se nezmohla

na nic víc než se s nimi hádat.

“A ty jsi naivní. Vždycky jsi byla. Nižší nesmrtelní si tu slabost přinášejí s sebou ze svých smrtelných dnů a ty jsi přímo ztracený

případ. Naší matce se málem povedlo využít tvou slabost aby utekla andělům a teď na ni zase doplácíš.”

“Co myslíš tím, že ji málem využila?”

Oneroi si vyměnili pohledy - velice spokojené pohledy. “Tvůj sen,

výplod tvé fantazie,” vysvětlil Druhý. “Ten, který ti slíbila ukázat, jestli

ji vysvobodíš. Tak strašně jsi chtěla věřit, že by to bylo možné, až jsi

to málem udělala.”

Na chvíli jsem neviděla ani ty dva, ani nekonečnou tmu. Byla jsem ve snu, ale ten sen jsem si seslala já sama, ne oni. Byl to stejný sen,

který mi pořád a pořád sesílala Nyx a byl o mé budoucnosti, vlastním domově, dítěti - a o muži. Totožnost muže, kterého jsem milovala,

pro mě zůstávala tajemstvím. Nyx mi ten sen nikdy neukázala až do konce. Nikdy mi neukázala toho muže ve snu.

“Oba si serete do huby,” vyjela jsem na ně. “Pořád dokola tvrdíte, že

Nyx ukazuje pravdu, ale jak by ta vize mohla být pravdivá, kdybych

tady byla zavřená navždycky? Obojí nemůže být pravda.”

“Budoucnost se stále mění,” řekl První. “Když ti to ukazovala, byla to pravda, ale teď se tvůj osud změnil.”

“To jsou kraviny! Jaký smysl může mít vize budoucnosti, která se kdykoliv může změnit? To pak není ani pravda ani lež, jen odhad. Stejně jsem jí nikdy nevěřila. To, co mi ukazovala, bylo nemožné - dokonce i kdybych tady nebyla s takovýma dvěma kretény.”

“Nikdy se nedovíš, jestli to nebyla pravda,” poznamenal Druhý, ale pak si to líp promyslel. “Vlastně to bylo možné a teď budeš žít s vědomím, že to byla budoucnost, která ti byla odepřena.”

“Nemůžete mi vzít to, co jsem nikdy neměla,” zavrčela jsem. “Sukuby nemají děti. Nikdy bych nemohla mít takový život.” Nedodala jsem

ale, jak překvapivá věc z toho snu vzešla. V něm jsem měla dvě

kočky, ale v té době ve skutečném životě jen jednu - Aubrey. Krátce nato jsem našla Godivu, tu druhou kočku ze snu. Byla to jen

náhoda? Nebo jsem doopravdy měla namířeno do té budoucnosti, ze které teď zbyl jen prach a popel? Oneroi mi jako vždycky viděli až do žaludku a věděli, na co myslím.

“Chceš ho vidět? zeptal se První.

“Koho?”

“Toho muže,” přidal se Druhý. “Toho muže ze snu.”

Kapitola 18

Začalo to dřív než bys řek švec.

Stála jsem v kuchyni a byl to jeden z těch snů, kdy jsem se nejen

dívala, ale i cítila. Kuchyně byla jasná a moderní, mnohem větší, než

by kuchařské nemehlo jako já mohlo potřebovat. Mé snové já stálo u dřezu, ruce až po lokty ponořené do vody se saponátem, který voněl

po pomerančích. Myla jsem nádobí ručně a tak trochu flákala tu práci, ale byla jsem příliš šťastná, než abych si s tím dělala hlavu. Myčka stála na podlaze rozebraná na kusy, takže mi zbývala jen manuální práce.

Z jiného pokoje k mým uším doléhala písnička ´Sweet Home

Alabama´ a při mytí jsem si ji taky pobrukovala. Byla jsem spokojená, plná tak naprosto dokonalé radosti, až jsem to vůbec nedokázala pochopit po tom všem, čím jsem ve svém životě prošla - a zvlášť po uvěznění Oneroi. Položila jsem mokrou sklenici na pult a obrátila se, abych se podívala do obýváku za sebou.

Na dece tam seděla asi dvouletá holčička, všude kolem ní byla plyšová zvířátka a jiné hračky. V ručkách svírala plyšovou žirafu,

která zachřestila, když jí zatřepala. Vzhlédla ke mně, jako by zacítila můj pohled.

Měla baculaté tvářičky, ještě hodně dětské, jemné světle hnědé kudrny a velké oči oříškové barvy lemované tmavými řasami. Byla

rozkošná. Za ní na gauči ležela Aubrey stočená do klubíčka a Godiva vedle ní.

Tvář děvčátka se rozzářila šťastným úsměvem a na líčku se jí udělal dolíček. Zalila mě vlna lásky a štěstí, emocí, které mé utrápené a rozbolavělé skutečné já málem nedokázalo zvládnout. Stejně jako poprvé, když se mi zdál ten sen, jsem věděla s jistotou - s absolutní jistotou - že ta holčička je moje dcera.

Po chvíli jsem se vrátila k nádobí, i když jsem nejvíc ze všeho toužila

jít do obýváku. Zatracená myčka. Mé bdělé já ani mé snové já jsme

se nedokázaly nabažit pohledu na tu holčičku. Donekonečna bych se mohla dívat na ty oči s dlouhými řasami a měkké kudrny.

Prostě nešlo odolat - a taky mě to nádobí nudilo - takže jsem to nakonec vzdala a zase se ohlédla, ale děvčátko bylo pryč. Vytáhla jsem ruce z vody a právě v té chvíli uslyšela ránu, pád a pláč.

Vyběhla jsem z kuchyně. Aubrey a Godiva prudce zvedly hlavy, překvapilo je, kam se tak najednou řítím. Na protější straně pokoje

seděla na podlaze u stolu s ostrými rohy má dcerka a ručku si tiskla

na čelo. Usedavě naříkala a slzy jí tekly po tvářích.

V mžiku jsem byla u ní a popadla ji do náručí. I mně jako pozorovateli

se chtělo plakat, když jsem svírala to měkké teplé tělíčko. Houpala jsem holčičku, šeptala jí uklidňující, nesmyslná slůvka a líbala ji do hedvábných vlasů. Konečně přestala vzlykat a položila si hlavu na mou hruď, spokojená s tím, že ji miluji a houpám. Pár šťastných chvilek jsme tak spolu seděly a pak jsem uslyšela vzdálený zvuk motoru auta. Zvedla jsem hlavu.

“Slyšelas to? Tatínek se vrátil.”

Děvčátko vypadalo stejně vzrušeně jako já, když jsem s ní vstávala a snažila se udržet rovnováhu. Chtělo to celkem slušnou koordinaci, protože jsem byla malá.

Šly jsme ke dveřím a pak ven na verandu. Byla noc, všude bylo ticho

a tma až na malou svítilnu, která nám visela nad hlavami a ozařovala velký kus neporušeného bílého sněhu na trávníku a příjezdové cestě. Kolem nás se hustě sypal sníh. Neznala jsem to místo, ale určitě to nebylo Seattle. Tolik sněhu by ve městě vyvolalo zděšení, že se blíží konec světa, ale my dvě jsme byly naprosto v pohodě a sněhu si

sotva všimly. Ať jsme byly kdekoliv, takové počasí tam nebylo nic

mimořádného.

Auto, které jsem předtím slyšela, už zaparkovalo na příjezdové cestě. Mé srdce přetékalo štěstím. Vedle auta stál muž, ale v tom

mizerném světle to byla jen nerozeznatelná tmavá postava. Vytáhl

zavazadlo na kolečkách a zabouchl kufr auta. Holčička vzrušením sepjala ručky a já mávla rukou na pozdrav. Muž už šel k domu a taky

mi zamával. Ještě jsem ho nemohla poznat, protože byla příliš velká

tma.

Prostě musím vidět jeho tvář. Už jsem byla tak blízko. Naposledy ten sen skončil právě tady a já se nedověděla, jak to dopadlo. Nějaká

moje část si byla jistá, že to je stejný trik - že mi Oneroi provedou to samé jako Nyx a skončí ten sen.

Ale neudělali to.

Muž šel dál směrem k nám až nakonec ho ozářilo světlo na verandě.

Byl to Seth.

Na rozcuchané vlasy mu napadaly vločky sněhu jako krajka a já si živě dokázala představit, že pod tím těžkým vlněným kabátem má některé z těch svých potrhlých triček. Nechal zavazadlo pod schody

a bral je po dvou, aby byl čím dřív u nás.

Objal nás a i s dcerkou jsme se k němu přitulily. Ať si venku klidně mrzne až praští, nás tři hřálo všechno teplo na světě.

“Holky moje,” zašeptal. Stáhl si rukavici a pohladil naši dceru po jemných vlasech. Políbil ji na čelo a sklonil se ke mně. Naše rty se setkaly a když se odtáhl, ve vzduchu se srážel obláček páry. Objal nás ještě pevněji.

Šťastně jsem si povzdechla. “Zůstaň už doma. Nejezdi nikam.”

Tiše se zasmál a políbil mě na tvář. “Uvidím, co se dá dělat. Kdyby bylo po mém, nevytáhl bych paty.”

Sen byl najednou pryč, rozpadl se na střepy jako sklo, které pak smetete koštětem. Předtím jsem často počítala vteřiny, kdy už sen konečně skončí, ale tenhle jsem si nechtěla nechat vzít ani zanic.

Kdybych mohla mít ještě pár okamžiků té dokonalé blaženosti, kterou cítilo mé snové já.

Ale všechno bylo v nenávratnu a mně už nezbylo vůbec nic.

Dlouho jsem se nedokázala přenést přes skutečnost, že jsem o ten sen přišla. Cítila jsem bolest, zlost, touhu a neúplnost, jen cítila, protože jsem nedokázala myslet. Když se mi začínal vracet zdravý

rozum, byla jsem zmatená ještě víc. Seth byl ten muž ve snu? Jasně,

jak jinak. Přece jsem to cítila málem od první chvíle, co jsme se seznámili. Taky jsem často říkala, že je částí mé duše a když jsme

se rozešli, chyběla mi její druhá polovina.

No a pak jsem začala čím dál víc pochybovat o tom, že Oneroi jsou takovými mistry světa v balamucení, jaké ze sebe dělali. To prostě nemohl být Seth. V žádném případe jsem nemohla žít se

smrtelníkem a už vůbec ne s ním mít dítě. Koneckonců si stejně

bude brát jinou ženu. Byla to jen finta, další lež. Všechno byla jen lež, kterou vymysleli Oneroi aby mě mučili, protože jsem si to podle nich zasloužila.

“To se nikdy nestane,” řekla jsem tvrdě. Neříkala jsem to už? Kruhy, samé kruhy. Můj život sám se opakuje v kruzích, znovu a znovu.

“Nikdy se to nemůže stát.”

“Ne,” souhlasil Druhý. “Teď už ne. Tvá budoucnost se změnila.”

“To nikdy nebyla má budoucnost. Jste lháři a Nyx taky. Žádná pravda

neexistuje.”

“Tohle je pravda,” tvrdil Druhý.

Další sen. Bude pravdivý? Ani nápad. Ta moje část, která to pomalu začínala vzdávat, přísahala horem dolem, že to nemůže být pravda. Žádná pravda neexistuje.

Zase jsem byla ve všedním lidském světě se Sethem a Simone alias Georginou. Byli v krámě se smokingy a vybírali, zatímco já si marně lámala hlavu, kam to časově zařadit. Maddie je požádala, aby spolu

šli nakupovat… ale nejspíš to nemělo být ve stejný den. Nebo jo?

Který to byl den, kolik času uplynulo? Nedokázala jsem poznat, jestli

ty sny trvaly vteřinu nebo celý život. Venku se začínalo stmívat, takže

to možná přece jen byl stejný den.

“Nemusíš mít motýlka,” řekla Simone a prohlížela si hezky ohozeného manekýna. I ona sama byla krásně oblečená v přiléhavých oranžových šatech, které připomínaly podzimní listí. Samozřejmě byly kratičké a zdůrazňovaly má prsa až na hranici

mravopočestnosti - možná i víc. Dojem korunovaly bronzové boty na

vysokých podpatcích. Na lítání za smokingem byly příliš luxusní, ale vypadaly na ní skvěle. Vlastně na mně. Na nás. To je fuk.

Seth přešel k ní a prohlížel si ten oblek. Měla jsem pocit, že kdyby prodavačka nerovnala něco ve výkladu hned vedle dveří, Seth by

vzal do zaječích. “Je tradičnější,” řekl. “Myslím, že Maddie si představuje něco podobného.”

Simone se ušklíbla. “Nepovídej. Kdy si už konečně vybereš to, co

bys chtěl ty?” Popošla o krok k němu. “Prostě nemůžeš jen tak sedět

a nechat ostatní, aby ti říkali, co máš dělat! Máš své vlastní potřeby a vlastní přání. Nesmíš být tak pasivní.”

V těch slovech byla vášeň a přesvědčení, až jsem ji bezděky

obdivovala. Byl to ten druh projevu, který nutí lidi, aby vás

následovali - ale stejně jako všechno ostatní, co jí v poslední době vypadlo z pusy, i tohle mělo sexuální podtext. Chvíli se na ni díval, protože to na něj udělalo stejný dojem jako na mě, ale nakonec odvrátil pohled. Taky o krok couvl.

“Možná, ale vůbec se mi nezdá, že je pro mě životně důležité, jestli si vezmu motýlka nebo kravatu. Myslím, že bych si ty hrdinské

okamžiky měl ušetřit pro něco aspoň trochu důležitějšího.” Odešel

prohlídnout si jiný oblek a na rozdíl ode mě si nevšiml, jak se zamračila. Ale brzy se zase začala sladce usmívat a vrátila se k

němu. Stála blízko - až příliš blízko - něj, když zkoumali střihy, barvy

a další spoustu detailů, kterými se zabýváte, když plánujete

celoživotní závazek. Prodavačka tomu samozřejmě taky nedokázala odolat a za chvíli se vnutila, že mu pomůže s výběrem.

“Tohle sako by velmi lichotilo vaší postavě,” navrhovala Sethovi. “Dodávají nám ho v černé a šedé, ale taky v několika dalších barvách - takže se určitě bude barevně hodit k vašim šatům.” Ta poslední část věty byla určená Simone a ona se vesele zasmála. Mně to znělo, jako by škrábala nehty po tabuli.

“Ach, my dva se nebudeme brát.” Plácla Setha po rameni. “Jsme jen dobří kamarádi a já mu pomáhám s výběrem.”

Seth se pohnul, setřásl její ruku a z ničeho nic měl velký zájem zkusit

si to sako. Prodavačka přinesla jeho velikost, vysekla mu ještě pár poklon a pak ty dva nechala, ať si to promyslí.

“Vypadá skvěle,” chválila Simone a stoupla si rovnou před něj. Nezdálo se mi, že by mezi nimi vůbec zůstal nějaký prostor.

Uvolněně narovnala klopy na saku, i když to vůbec nepotřebovaly.

“Padne ti jako rukavice.”

Seth ji popadl za ruce, odtáhl je od sebe a couvl. “Už s tím přestaň,”

řekl tiše, aby ho neslyšeli ostatní lidi kolem.

“S čím mám přestat?”

“Moc dobře víš, s čím! S těmi narážkami, doteky a se vším ostatním!

Už toho konečně nech.”

Simone se o krok přiblížila a dala si ruce v bok. Taky mluvila tiše, ale

u ní to bylo spíš předení a nejvíc ze všeho mi na tom lezlo na nervy,

že to byl fakticky můj hlas. “Proč? Nelíbí se ti to? Ale jdi. Jak dlouho ještě chceš sám sebe obelhávat? Dobře víš, že mě ještě pořád

chceš a ta bouda se svatbou na tom nic nezmění. To, co mezi námi bylo… a co pořád je, je až příliš silné. Nemohla jsem si nevšimnout,

jak se na mě díváš - docela jinak než na ni. Já prý mám přestat? Ne,

to ty musíš přestat plánovat tu svatbu, a skončit to s ní. Jestli si

netroufáš, tak aspoň ještě jednou buďme spolu. Naposledy - jen

jednu noc. Chci tě zase cítit v sobě a vím, že ty o to taky stojíš.”

Nevycházela jsem z úžasu nad takovou drzostí. Nevěřila jsem vlastním uším, když jsem slyšela, co ta mrcha plánuje. Už to, že se

za mě vydává, bylo hodně přes čáru a otevřený pokus dostat Setha

do postele byl přímo neomluvitelný. Čekala jsem, že to Setha taky pobouří, ale vypadal jako stělesněný klid. Svlékl si sako a položil ho

na pult. “Nevím, kdo jsi, ale pro příště se mi vyhýbej. Nesnaž se se

mnou mluvit - a ani s Maddie.” Mluvil přísně a zjevně to byla výstraha. Tak rozzlobený býval málokdy.

Projednou byla zaskočená Simone. “O čem to mluvíš?”

“Ty nejsi Georgina. Měl jsem poslouchat neteř, když mi to říkala.

Něco takového by Georgina nikdy neudělala a je jedno, co by cítila. Georgina by se nikdy otevřeně nesnažila zničit svatbu své

kamarádce. Nezradila by Maddie.”

Simone zaplály oči hněvem. “Vážně? A jak přesně bys nazval váš malý jarní flirt?” Nijak mě nepřekvapilo, že o tom ví. Když Sethova duše potemněla, přišel na to každý z našeho pekelného kroužku.

Jeho úsměv byl chladný a smutný. “Od Georginy to byla… řekněme nepředloženost. Byla si vědomá, co dělá, ale její motivace byla jiná.”

“Už nemůžu poslouchat, jak se snažíš omlouvat nevěru. A přestaň o

mě mluvit v třetí osobě!”

“Ty nejsi ona,” opakoval Seth. “Znám ji. Poznal bych ji snad v každé podobě. A i když vypadáš jako ona, je nad slunce jasnější, že ji

vůbec neznáš.”

Obrátil se, aby odešel - a vrazil rovnou do Jeroma. Neviděl ho vcházet ani se teleportovat do obchodu - a já taky ne. Ale i kdyby tam démon vešel otevřeně, Seth by byl stejně překvapený a rozrušený. Ten chladný postoj, který měl, když jednal se Simone, zmizel. “Promiňte,” omlouval se Seth a uhnul z cesty. Nejistě se

podíval na Simone, která byla stejně vyjevená. “Já… nechám vás o samotě.”

“Nejsem tady kvůli ní,” zavrčel Jerome. “Cože?” zvolala, zjevně hluboce uražená.

Jerome zavrtal tmavé oči do Sethových. “Ale kvůli tobě. Musíš jít se mnou, a to okamžitě.”

Když vám démon řekne, že máte něco udělat, je celkem těžké odmítnout. I když jsme si s kamarády dělali srandu z Jeroma pošetile

se vydávajícího za Johna Cusacka, pod vší tou maskou byl Jerome

zatraceně děsivý. A když svou démonskou zlost obrátil proti člověku, bylo to strašidelné jako peklo.

Přesto se s pozoruhodnou ukázkou statečnosti Seth zeptal: “Proč?”

Jeromovi se vůbec nelíbilo, že Seth neskákal, jak mu pískal. “Musíš

Georginu dostat zpátky.”

“Zpátky?” opakovala Simone jako ozvěna. “Ale jestli se vrátí-”

Jerome zvedl pohled ze Setha a zaškaredil se na ni. “Ano, já vím. Ale klidně to můžeš vzdát, protože jsi to podělala.”

“Ale můžu přece-”

“Je jasné, že nemůžeš.” Jerome přešel k ní a sklonil se nad ni. Mluvil tiše, ale přesto jsem to slyšela. “Takhle to nepůjde. Teď už vím, proč

jsi tady, ale řekni Niphonovi, že pokaždý, když se to snaží spravit, podělá to ještě víc. Už je pozdě. Vyřeším to sám a tebe se to netýká.”

“Ale-”

“Sklapni.” To slovo se rozlehlo po celém krámě. Prodavačka

překvapeně vzhlédla, ale nešla k nim. “Předtím jsem ti nechal volnou ruku, ale teď už abys šla.” Naoko to vypadalo, že jí dává své svolení

k odchodu, ale ona stejně jako já slyšela ten spodní tón: jestli nevypadne sama, ´pomůže´ jí s tím, takže se přestala vzpouzet.

Jerome se obrátil k Sethovi. “Georginu unesli a musíme ji dostat zpátky. Mám pro tebe úkol.”

Seth se chvíli nezmohl na slovo a když promluvil, zeptal se na to, co bylo nabíledni. “Jaký?”

“Pro začátek přestaneš tady zabíjet čas pitomými otázkami. Pojď se mnou a dovíš se to.” Jeromovi se pak povedl mistrovský kousek.

“Čím dýl budeš váhat, tím bude ve větším nebezpečí.”

Ničím jiným by se Seth nedal ukecat na takovou akci. Po Jeromových slovech sebou škubl a po tváři mu přelétl celý kaleidoskop emocí. “Dobrá. Jdeme.”

Kapitola 19

“To byla skutečnost,” vydechla jsem. “To bylo… doopravdy. Seth nepodlehl pokušení a zůstal s Maddie.”

“Možná,” řekl První.

Čím dál víc jsem toužila vyškrábat mu oči. Bylo to instinktivní a zbrklé

- a taky vyloučené, protože jsem tady neměla žádné tělo, ale to nutkání rostlo při každém dalším setkání s Oneroi.

“Je to skutečnost, žádné možná.” V jednom kuse jsme se hádali jako usmrkanci nebo jako bychom vyplňovali ano/ne testy u přijímaček na vejšku. Kruhy, samé kruhy. Celý můj život byl jeden velký kruh. Vzpomněla jsem si na konec snu, kdy můj šéf s sebou odvedl Setha. “Jerome si pro mě přijde. Má s sebou Setha a provedou ten rituál.

Erik to zařídí.”

“Ano. A nevyjde mu to.”

“Ale vyjde!” Sálalo ze mě zoufalství, z hlasu, z mysli, z duše. “Jerome

mě zachrání. Přijde si pro mě.”

“Nikdo si pro tebe nepřijde,” řekl Druhý. “Budou se snažit, ale

nevyjde jim to.”

Zase mě poslali do mého světa a i když jsem toužila vidět známé tváře, pochybnosti a nejistota, které do mě Oneroi zaseli, mě naplňovaly zoufalstvím a zmatkem.

Byla jsem u Erika a vypadalo to, že tam jsou i všichni ostatní.

K jeho obchodu patřilo i velké skladiště vzadu, kam jsem nahlédla jen jednou. Holou betonovou podlahou a sádrokartonovými deskami na zdech mi připomínalo garáž. Na malém stolku stála miska, pálilo se

v ní kadidlo, které kouřem zamlžovalo vzduch. Kolem zdí místnosti

byly naskládané krabice a bedny, aby uprostřed místnosti zůstal

volný prostor. Na stejném místě stál taky seattleský klub

nesmrtelných: Hugh, Cody, Petr, Carter a dokonce i Mei. Roman tam

byl nejspíš taky, i když se kvůli Mei musel maskovat. Uprostřed místnosti kreslil Erik křídou na podlahu nějaké vzory. Jerome stál poblíž a Seth neklidně postával mezi ním a mými kamarády u zdi. Myslím, že mu dalo hodně práce rozhodnout se, kde je to bezpečnější. Nebýt Mei, nejspíš by si vybral mé kamarády.

Mei se nesouhlasně dívala na Erika a Jeroma, přimhouřila skoro

černé oči a našpulila rty. Nakonec vykročila doprostřed místnosti, její jehlové podpatky na betónu hlasitě cvakaly. Seth jí rychle uskočil z

cesty a přidal se k mým kamarádům.

“To je k smíchu,” řekla Mei. “Jen tady zabíjíme čas. Dokonce ani s

nimi všemi-” ukázala na gang u zdi, “-to nebude stačit, abys ji dostal zpátky. Budeš to muset ohlásit a požádat o jinou sukubu.”

“Kdybych to ohlásil, pošlou sem nejen jinou sukubu, ale taky jiného arcidémona,” šlehl po ní Jerome pohledem. “Tak trochu mě udivuje,

žes to ještě neohlásila sama.”

Měl recht. Mei ho poslouchala, protože byla jeho podřízená, ale byla i ctižádostivá. Kdyby se Jerome dostal do průseru, protože o mě

přišel, mohla by z toho těžit.

“To nebylo nutný,” odpověděla rozhodně. “Sám jim to brzy řekneš. Proč tady musím být? Nemám s ní níc společnýho.”

“Protože jsem ti to nařídil a přestaň se už se mnou hádat!” Jerome se

na ni zamračil a oba démoni do sebe zaklesli pohledy. Nakonec Mei rázně přikývla, ale neměla jsem dojem, že se podřizuje jeho autoritě. Bylo to spíš jako by si něco sdělovali a ona to pochopila. Pak se zase

šla postavit ke zdi, tentokrát na protější straně než mí kamarádi.

Erik se skoro celou dobu, co kreslil, musel sklánět nebo klečet, což

pro jeho záda byla hotová pohroma. Nakonec se s povzdechem

postavil a zkoumal své dílo. Byly to dva soustředné kruhy obklopené řadou tajemných symbolů. Některé jsem znala, některé ne. Jerome si taky prohlížel ten vzor a můj šéf vůbec poprvé vypadal… nervózně.

“Už je to hotové?” naléhal.

Erik přikývl a rukou si nepřítomně třel záda. “Pokud jde o kouzlo samotné, pak ano.”

Jerome se podíval na Setha a on se lekl. “Ty,” řekl démon. “Pojď

sem.”

Seth si ten vzor prohlížel málem stejně neklidně jako Jerome. “Co

bude se mnou?”

“Nemusíš mít strach, nezabije tě to. Z kruhu můžeš vystoupit kdykoliv budeš chtít. A teď už přestaň plýtvat časem.”

Nelíbilo se mi, jak můj šéf Setha komanduje. To pak jen přikrmilo

vztek, který jsem v poslední době cítila. Dokonce mě rozčilovalo i to,

že Seth Jeroma poslouchá na slovo. Chtěla jsem, aby se mu vzepřel,

ale hned jsem se snažila takové myšlenky zahnat. Zuřila jsem na Oneroi, ne na tuhle partu. Jerome určitě nelže. Carter, který celou tu dobu neřekl ani slovo, by ho určitě prozradil. Teda aspoň jsem

doufala.

Seth přešel k Jeromovi a dával velký pozor, aby nešlápl na žádnou z těch nakreslených čar - jako pověrčiví lidé, kteří překračují trhliny na chodníku. Erik se na Setha lehce usmál. “Mluví pravdu, pane Mortensene. Nic se vám nestane, i když to bude… zvláštní.”

Mei z ničeho nic znovu ztuhla. “Jen on sám? Nikoho jiného nemáš? Jerome, jediný člověk nedokáže-”

“Tak už dost!” zařval Jerome. “Už mě nebaví poslouchat, jak mi každý odmlouvá. Můžeme konečně pokračovat?”

Erik přikývl a šel ke stolu s kadidlem. Stála na něm taky miska s

vodou a velký hrubě opracovaný kus kamene. Záhněda, pomyslela jsem si. Erik ji zvedl opatrně a s úctou, přitlačil špičku hůlky k doutnajícímu kadidlu a pak ji zvedl tak, aby kouř zahalil kámen. O

chvíli později špičku hůlky ponořil do vody a pak s ní vykročil ke

kruhu.

“Počkejte,” ozval se najednou Carter a narovnal se. Až dosud se krčil

u nějakých beden. “Jdu taky.” “Jseš cvok,” zabručela Mei.

“Něco na tom bude,” řekl Jerome. “Jestli budeš tady-”

“Jo, já vím,” odpověděl Carter a překročil čáry, aby se přidal k Jeromovi. “A taky vím, co odtud může vylézt.” Ti dva se ne sebe podívali, další zprávy si vyměnily majitele a pak už ani jeden z nich nepromluvil.

Erik se vrátil do prostředku kružnice s hůlkou vysoko zdviženou. Carter a Jerome se od lidí vzdálili jak nejvíc to šlo bez toho, aby překročili vnitřní kruh. Když Erik zvedl paže k nebi, najednou

nevypadal jako vetchý stařec. Jistě, jeho tělo bylo křehké a každým dnem hubenější, ale když tam stál a začal deklamovat zaklínadla,

zdálo se, že je mnohem víc než jen člověk. Když na to přijde, Dante

byl lepší kouzelník, ale Erik vládl svou vlastní mocí, i když ji používal

jen vzácně. Kdybych tam byla osobně, určitě bych cítila magii, kterou přivolával.

Dokončil zaklínadlo řečí, kterou jsem znala míň než zběžně a pak obešel kruh. Dotkl se hůlkou čtyř bodů, které od sebe dělila stejná vzdálenost. Ve chvíli, kdy se hůlkou dotkl posledního bodu, všichni nesmrtelní v místnosti sebou najednou trhli a vypadali zneklidněně - dokonce i ti vyšší. Seth byl většinou jen zmatený.

Jako nezainteresovaný pozorovatel jsem se na to všechno dívala podobně jako Seth - pro mě se tam nic zvláštního nedělo, ale došlo

mi, že kdybych tam byla, cítila bych to samé jako ostatní nesmrtelní. Erik to místo uzavřel a kolem kruhu vybudoval neviditelné zdi.

Magické kruhy bývaly různé a když Erik řekl Sethovi, že smí z kruhu kdykoliv vyjít ven, znamenalo to, že uvnitř udrží jen nesmrtelné. Nicméně to nebylo stejné jako uvěznění, protože to si vyžaduje

obrovské množství magie. Musí totiž zotročit nesmrtelného proti jeho

vůli. Tenhle kruh sice taky byl vězením svého druhu, ale vyžadoval mnohem míň magie, protože do něj nesmrtelní vstoupili dobrovolně. Jerome a Carter se vědomě nechali chytit do pasti.

Proto tam Jerome potřeboval Mei. Pro bezohledného kouzelníka - řekněme podobného, jako je Dante - by tohle byla ideální příležitost. Dva uvěznění vyšší nesmrtelní by takovému kouzelníkovi poskytli nekonečné možnosti. Ale ať už tady Erik dělal, co dělal, nemyslela

jsem si, že by téhle situace zneužil, ovšem Jerome byl ďábel a

nevěřil nikomu. Chtěl od Mei, aby se s Erikem vypořádala, kdyby je

nemínil pustit. Jasně, že do té doby, než by Erik opustil kruh, by nic nezmohla, ale to stejně bylo jen otázkou času.

Jestli se všichni snažili mě zachránit, Erik nejspíš ten kruh neudělal proto, aby v něm uvěznil právě Jeroma a Cartera. Vzpomněla jsem si

na andělova slova: Já taky vím, co odtud může vylézt.

Erik stál před Sethem, kterého neklid rostl každou vteřinou. Napětí v

Erikově tváři naznačovalo, jakou sílu drží na uzdě. Právě teď si nemohl hrát na laskavého dědečka, ale dělal, co mohl.

“Záleží vám na slečně Kincaidové?” ptal se Setha. “Chcete ji zachránit?”

“Ano,” odpověděl Seth okamžitě.

“Pak na ni musíte intenzívně myslet. Každým kouskem své bytosti se musíte soustředit na ni. Představujte si ji. Přivolávejte ji k sobě.

Nesmíte myslet vůbec na nic kromě ní.”

Seth se tvářil nechápavě, ale přikývl. Erik se pak obrátil k Jeromovi a Carterovi. “A vy musíte zabránit, aby tam nezmizel nadobro. Vy dva tam vejít nedokážete, ale svedete ho udržet tady. Vlastně to budete

muset udělat, jinak je ztratíme oba.”

Erik nečekal na reakce anděla ani démona. Zase zvedl hůlku a dotkl

se jí Setha na čele, obou tvářích a na bradě. Seth se zachvěl.

“Pamatujte si,” pokračoval Erik. “Až se brána otevře, myslete jen na

ni. Snažte se na ni dosáhnout. A až ji najdete, za žádnou cenu ji nepouštějte.”

“Brána?” zeptal se Seth. “Co-”

Ale Erik už začal znovu deklamovat. Z ničeho nic se zvedl vítr a čechral vlasy těm, co stáli v kruzích. Jeho hlas byl čím dál silnější a pak—

Jsem se vrátila k Oneroi.

“Co se stalo?” Zvolala jsem. Už aspoň po miliónté jsem si přála, abych dokázala roztřískat zdi svého vězení. Chtěla jsem jim vyškrábat oči, zakroutit jim krky. “Ukažte mi, co se děje!”

“Jen nezdařený pokus,” řekl První.

“Nepovede se jim to,” navázal Druhý. “Démonka měla pravdu. Ani

tucet lidí, kteří tě mají rádi, na tebe nedosáhne, natož jediný-” Přestal mluvit, s Prvním si vyměnili pohledy a pak se začali kolem sebe rozhlížet, jako by něco hledali. Snažila jsem se zjistit, co to vidí nebo slyší, ale nic z toho nebylo. Dál byla jen tma a ticho.

A pak jsem cítila, že mi sesílají další sen. Tma se začala rozplývat a oba Oneroi rychle obrátili hlavy směrem ke mně.

“Ne!” Vykřikl Druhý a natáhl ruku.

Všechno kolem mě bylo čím dál jasnější, ale nesnila jsem. Nehnula jsem se z místa.

Georgino.

Slyšela jsem své jméno. Poprvé po - no, vlastně jsem neměla ani

páru, po kolika dnech - jsem slyšela i někoho jiného než Oneroi. Bylo

to mé jméno. Přinejmenším aspoň jedno z nich. Nevěděla jsem, odkud to přichází, ale každá část mého já se snažila soustředit na směr.

Georgino.

“Ano!” řekla jsem nahlas. “Tady jsem!”

Svět se zase začal rozmazávat a už jsem neslyšela své jméno, ale

zase ten zpěv sirén. Hudbu bez zvuku a nepopsatelné barvy.

“Zastav to!” ječel První. Nikdy jsem neslyšela, že by Oneroi zvýšili hlas. Vždycky byli klidní a zlomyslní, ale teď byli pořádně vzteklí.

“Bojuj s tím!” křikl Druhý na Prvního. “Přidej se ke mně a nedovol, aby-”

Poslali mě do dalšího snu. Nebo spíš na jiné místo. Vlastně to ani

nebylo místo, vznášela jsem se jen tak v prostoru, v nějaké mlhovině. Ještě líp bych to popsala jako hurikán, protože všechno kolem mě kroužilo obrovskou rychlostí a odplývalo do minulosti. Obláčky kouře,

záblesky barev, jasné hvězdy. Některé se mě dotkly, některé rovnou prošly skrz mě a při každém tom doteku jsem cítila emoce, ale

věděla jsem, že nejsou mé vlastní - třeba štěstí nebo hrůzu. S

každou emocí se spojoval kratičký obrázek - zelená louka, letadlo, netvor. Byla to hotová vánice podnětů.

Unášelo mě to bůhvíkam a já se cítila ztracená, vyděšená málem víc než ve vězení u Oneroi. To aspoň bylo z něčeho pevného a bylo mi jedno, co to bylo. Ale co bylo tohle? Jednou za čas to kolem mě

začalo černat, jako bych se vracela do té bedny, pak se všechno zase vyjasnilo a já se zase zmítala v té smršti emocí.

Georgino.

Zase se ozvalo mé jméno, ale tentokrát jako by mě to někam táhlo a bylo mi to povědomé. I když jsem technicky vzato tady neměla žádné

tělo, hledala jsem ten hlas a to pouto, snažila se vidět skrz ty zářivé

barvy.

Georgino.

Pocit, že mě někdo přivolává, pořád rostl. Hořela jsem touhou dostat

se k němu. Byl částí mého já. Byl to můj domov. A pak jsem si v celém tom chaosu všimla, že jedno ze světel je zářivější než ty

ostatní. V tom kaleidoskopu, co na mě pršel, bylo jediné bílé, čisté a ryzí. Dívala jsem se na něj a natahovala se k němu jak jen jsem

dokázala. Svět zase začal černat, ale už to bylo naposledy. S tím světlem před sebou se už do té krabice nikdy nevrátím. Nevím, jestli

světlo bylo pořád jasnější nebo jestli jsem se já k němu blížila čím dál

víc, ale najednou bylo přede mnou, všude kolem mě, já byla tím světlem.

Stejně jako když jsem se otřela o ty ostatní sny jsem měla krátký záblesk vize, který mě na chvíli vytrhl z té vichřice. Byla jsem v

Sethově náručí. Nebo to nebyl on? Jak mě držel, jeho tvář se jako by pořád měnila v jinou. Ale ne, byl to on. Poznala bych ho kdekoliv. Byl

mi tak blízký a teď, když byl u mě, už ho nikam nepustím. On byl můj

domov.

Georgino. Zase se ozval ten hlas a patřil jemu. Georgino, nepouštěj

se mě.

Ne, nepustím. Už se ho nikdy nepustím…

Tu krátkou chvíli lidského kontaktu zase nahradilo hvězdnaté nebe

snů, ale tentokrát jsem měla kotvu. Byla jsem s tím světlem, já sama jsem byla tím světlem, cítila jsem, jak mě táhne, ale vůbec mě

nemuselo pobízet. Šla bych s ním kamkoliv. Měla jsem pocit, jako

bych plula a že mě to vleče někam dopředu. Zezadu mě cosi zatahalo, ale nebylo to dost silné. Hýbala jsem se pořád dopředu, dopředu, dopředu aMístností se rozlehl křik. To já řvala z plných plic, protože mě někdo roztrhal na kusy a zase složil dohromady. Neměla jsem ani špetku energie, byla jsem slabá jako moucha, jen kus syrového masa.

Kde to jsem? Blízko sebe jsem viděla tváře a další podél zdí

místnosti. Všichni se na mě dívali jako by mě znali. Vážně mě znali?

A já je taky znala? Kolena se mi podlomila jako novorozenému teleti. Jeden z mužů, co stáli vedle mě, se ke mně natáhl, ale couvala jsem

od něj a snažila se utéct. Byla jsem si jistá, že mu nesmím dovolit,

aby se mě dotkl. Mysl jsem měla rozcupovanou na kousky. Nechěla jsem dovolit, aby na mě kdokoliv sahal. Když jsem se hnala po

podlaze, cítila jsem, jak je studená a hladká, ale daleko jsem se nedostala, protože mě zastavila zeď. Nebo aspoň mi to jako zeď připadalo, i když jsem neviděla nic kromě modré čáry na zemi. Neviditelné zdi jsem už znala a hrozně mě to vyděsilo, protože jsem

si vzpomněla na tu bednu. Přitáhla jsem si kolena k sobě, třásla se jako sulc a snažila se být co nejmenší.

Ti muži vedle mě - byli čtyři - spolu mluvili řečí, kterou jsem neznala. Hádali se. Jeden z nich se pořád snažil jít ke mně, ale jiný mu v tom bránil. Vypadal děsivě. Nebylo na něm nic mimořádného - byl

vysoký, měl tmavě hnědé oči a vlasy - ale bylo v něm něco, z čeho

mě mrazilo od hlavy až k patě. Byl mocný, cítila a viděla jsem tu sílu všude kolem něj. Připomínala mi síru. S ostatními mluvil nevlídně a

když na mě padl jeho pohled, přikrčila jsem se ještě víc. Byla jsem si jistá, že ho znám, ale stejně jsem z něj měla hrůzu.

Najednou další z těch mužů něco vykřikl a dotkl se ramene toho bruneta. Tenhle muž byl světlovlasý, i kolem něj jsem cítila sílu, ale byla jiná - čistá a křišťálová. Všichni čtyři se obrátili dopředu a na

něco se dívali. Já viděla tak akorát jejich záda. Nejdřív se nedělo nic,

ale pak jsem to i já začala vidět a vnímat. Před těmi muži se objevila plamenná fialová koule a začala se zvětšovat. Jak to rostlo, začalo to vypadat spíš jako spirála. Ti dva muži, ze kterých nesálala síla,

ustoupili a kdyby mě tam nedržela ta neviditelná zeď, taky bych práskla do bot.

Z fialového světla se najednou zhmotnily dvě postavy a vykročili dopředu. Byly to dvě černé postavy, které současně jaksi dokázaly i světélkovat, a měly zářivě modré oči. Mé vlastní oči mi div nevylezly

z důlků. I když jsem nechápala všechno, co se kolem mě děje, ty dva jsem znala jako svý boty. A konečně je můžu zabít!

Nevím, jak jsem to chtěla provést, protože ve mně nezbyla ani

jiskřička života, ale nějak jsem sebrala sílu abych vyskočila a vyřítila

se na ně. Něco nesouvislého jsem na ně ječela, ale bylo to úplně

jedno. Nezáleželo na ničem jiném kromě toho, že je musím rozsekat

na mraky. Budou trpět stejně jako já-

Popadly mě silné ruce a zastavili úplně stejně jako ta zeď. Byl to ten blonďák a svíral mě, jako by měl paže ze železa.

“Pusť mě!” křičela jsem na něj. “Pusť mě! Zabiju je! Zabiju je oba!”

Brunet se ohlédl. “Nepouštěj ji,” pronesl klidně jazykem, kterému

jsem rozuměla. Ze všech sil jsem se snažila vyškubnout, ale nevedlo

to k ničemu.

Tmavovlasý muž se obrátil k Oneroi. “Tohle není váš svět.”

“Přišli jsme si pro, to, co je naše,” řekl jeden z nich. “Ukradli jste nám

ji.”

“Jen jsem si vzal zpátky to, co mi patří,” opáčil brunet.

“Získali jsme ji my. Přišla za námi ze svobodné vůle.”

Tmavovlasý muž si odfrkl. Je to Jerome, vzpomněla jsem si z ničeho nic. Jmenuje se Jerome. “Zjevně máme různé definice ´svobodné

vůle´.”

“Chceme ji zpátky,” vzpouzeli se Oneroi.

“Na to zapomeňte,” odsekl Jerome tvrdě. “A zmizte, než si to rozmyslím.”

Zatímco mluvili, nějak jsem zmalátněla, ale teď jsem se zase rozzuřila a dál se snažila tomu blonďákovi vyrvat. “Chci je zabít,” ječela jsem. “Jerome, já na to mám právo! Musím je zničit!”

Jerome se obrátil, možná ho překvapilo, že znám jeho jméno. “Nemyslím, že bys byla v takové formě, aby dokázala něco zabít.”

“Mám na to právo,” hádala jsem se tvrdohlavě. “Po tom všem, co

provedli - budou trpět jako jsem trpěla já! Roztrhám je na kusy, vyrvu

jim ty černé duše!”

“Oni nemají duše,” poučil mě suše. “Ale líbí se mi tvé zanícení.” Zase

se obrátil k Oneroi. “Takže vy jste mi ukradli mou sukubu a ještě ji i mučili.” Syčel jako had a mně z toho zvuku stydla krev. Atmosféra zhoustla. Oneroi se neklidně zavrtěli, protože ani jim to nebylo jedno.

“Kvůli ní zase uvěznili naši matku,” stěžoval si jeden z nich, ale už to neznělo tak sebejistě a pobouřeně jako před chvílí. “Máme právo se pomstít.”

“Takže vy si myslíte, že když způsobila škodu někomu jinému než vám, máte právo se mstít?” Ovzduší zhoustlo ještě víc.

“Ano,” odpověděli Oneroi jednohlasně. “Já taky,” souhlasil Jerome.

Ani se nehnul, ale cítila jsem, jak vzplanula vlna síly a začala se od

něj šířit jako když upustíte pochodeň do suchého troudu. Pak vybouchla - a Oneroi taky. No, spíš než exploze to byla imploze. Ta síla do nich narazila - a byli pryč. Jen tak, z ničeho nic.

“Jerome,” ozval se ten muž, který mě držel. “Víš vůbec, cos

provedl?”

Jerome se ohlédl a pokrčil rameny. “Nesnáším lidi, co mi berou mý věci.”

Ta vířící fialová brána tam zůstala celou dobu a teď začínala zářit jasněji a rotovat rychleji.

“Do prdele,” řekl Jerome. “Doufal jsem, že si toho nikdo nevšimne.”

Muž, který mě držel, si povzdechl. Podíval se na mě a stříbřitě šedýma očima se mi zavrtal až do duše. “Poslouchej mě. Nehýbej

se. Rozumíš mi? Zůstaň tady.” Když jsem neodpovídala, zase si povzdechl. “Znáš mě?”

Znala jsem ho? Ale ano. Ty oči jsem určitě znala. “Jmenuješ se

Carter.” To jméno se mému jazyku zdálo nějaké divné. “Vidím, že mě znáš. Důvěřuj mi a ani se nehni.”

Pustil mě, chvíli čekal, co budu dělat a pak se připojil k Jeromovi. Já zůstala na místě. Stejně by mě nic na světě nepřinutilo se pohnout, protože jsem viděla, co prochází bránou.

Bylo to nestvůrné, a to doslova. Mělo to žluté oči a bylo to šupinaté s šedými a fialovými fleky. mělo to něco jako prasečí rypák a na hlavě sedm rohů, takže to vypadalo jako hroty koruny. Vylezlo to z brány a tyčilo se to nad Jeromem a Carterem, ale ti stáli na místě a vyzývavě

si to prohlíželi.

“Zničil jsi mé poddané,” zavrčela ta obluda. Hlas vycházel z hloubi jejího hrdla a vibrovala z něj podlaha. “Porušil jsi zákony.”

“Tví poddaní nebyli na svém teritoriu,” odpověděl Jerome jako stělesněný klid. “Ukradli jednoho z mých lidí a týrali ho. To oni porušili pravidla.”

“To ti nedává právo dělat to, cos udělal,” zněla odpověď.

“Kdyby na to stačili, byli by zničili oni ji. Podruhé líp dohlížej na své zaměstnance, ať nepůsobí problémy tam, kde nemají co dělat.”

Netvor roztáhl nozdry. “Za to bych tě mohl zničit.”

“Jen to zkus. Uvidíme, jak si poradíš s náma oběma.”

Žluté oči se obrátily k Carterovi. Obludě vylezlo z pusy pár zubů a mě napadlo, že se nejspíš usmívá. “Anděl a ďábel, kteří bojují společně. Skoro by mi stálo za to, abych to mohl vidět.”

Měřili se navzájem a nastalo mrtvé ticho. Neměla jsem tušení, jak je

ta obluda silná. Fyzická velikost není přímo úměrná síle, nicméně Jerome i Carter zářili jako dvě malá slunce a každou chvíli to mohlo bouchnout.

Nakonec netvor pokrčil rameny, nebo spíš udělal něco, co mělo vypadat jako ekvivalent pokrčení ramen. “Ale nemám až tak moc velký zájem dívat se, jak každý z vás brání čest toho druhého. Nezničím tě… prozatím, ale nechci vidět žádné další útoky na své

lidi, jinak příště nebudu tak shovívavý.”

“A jestli tví lidé nedají pokoj těm mým,” odpověděl Jerome hedvábným hlasem, “já taky ne.”

Obluda zavrčela a chvíli se mi zdálo, že si to rozmyslí. Ale nic takového se nestalo, jen couvla do fialového světla, ponořila se do něj, ztratila se v ní a pak zmizela i samotná brána.

“Takovej zasranej lhář,” ulevil si Jerome. “´Shovívavý´, no, to jistě. Dobře věděl, že bychom odsud vykopli tu jeho šupinatou prdel.”

“No jo, já jen doufám, že nikdy nebudeme muset zjišťovat, jestli máš pravdu nebo ne,” poznamenal Carter. “Rvačka s démonem snů by způsobila hodně papírování dokonce i na naší straně.”

Jeromovi cuklo koutky. “Tak tohle by vážně stálo za to vidět.”

Těkala jsem pohledem mezi nima a můj strach z toho, co se málem

stalo soubojem, pomalu mizel. S posledním zbytkem sil jsem se vrhla

na Jeroma a tloukla ho pěstmi do hrudi. Chytil mě za ruce a zastavil

tak snadno jako předtím Carter. “Chtěla jsem to udělat sama! Měls mě nechat, abych je zničila! Měla jsem na to právo!”

“Proto jseš tak nasraná? Georgie, nejsem si jistý, jestli se vůbec udržíš na nohou.”

“Měla jsem na to právo,” opakovala jsem. “Ani netušíš, co mi

provedli.”

“Docela dobře si to dokážu představit.”

Přestala jsem s ním zápasit, protože na mě konečně dopadla celá váha toho, co se stalo a sesypala jsem se vyčerpáním, ale on mě nepustil. Ještě pořád mě trochu mátlo to prostředí a lidi kolem mě,

ale pomalu se všchno začínalo lepšit.

“Měl ses postarat, abych byla v bezpečí,” řekla jsem tiše a cítila, jak

mi vlhnou oči. “Neměls dovolit, aby se to stalo - aby mě unesli. Měls mě chránit.”

Jerome vážně vypadal překvapeně a chvíli neříkal nic. Bála jsem se,

že se rozčílí, ale místo toho odpověděl stejně tiše: “Já vím. Ke konci jsem se už snažil - ale nestihl jsem to.”

“To je opravdu parádní omluva,” ozval se Carter.

Až teď se Jerome naštval. “Nemám se za co omlouvat!” Obrátil se zpátky ke mně a zase byl klidný a trpělivý, málem něžný. Věděla jsem, že to mu ani trochu není podobné. “Přivedl jsem tě zpátky a

teď už budeš v bezpečí. Už ti nikdy neublíží. Rozumíš mi?” Přikývla jsem.

“Dobře. No a teď už je nejvyšší čas s tím vším skončit.”

Jerome se obrátil k lidem. Jeden z nich byl starý, hodně starý, měl tmavě hnědou kůži, šedivé vlasy a soucitně se na mě díval. Druhý

byl mladší, rozcuchaný, s hnědýma očima, které se zdály medově-

jantarové, když na ně dopadlo světlo. Hleděl na mě, jako by mě znal, což mě vůbec nepřekvapilo, protože i já znala jeho. Sice jsem

nevěděla, jak je to možné, ale bylo to tak. Začínalo mi docházet, že vlastně znám všechny v té místnosti. Taky jsem si pomalu

vybavovala jejich jména, nicméně na jméno toho muže jsem si pořád nedokázala vzpomenout, hlavně proto, že mě najednou napadala

různá jména. Ten muž se na mě upřeně díval, jako by se snažil něco

pochopit a já zjistila, že se propadám do těch zlatě hnědých očí.

Jerome něco řekl tomu šedovlasému muži v cizím jazyce, kterému jsem sice nerozuměla, ale ty zvuky se mi zdály nějak povědomé.

Stařec hned nepromluvil, ani nic nepodnikl. Napětí v místnosti začalo

být málem hmatatelné. Nakonec ten starý pán vzal hůlku, postupně

se dotkl několika bodů na kruhu namalovaném na podlaze a něco si

při tom šeptal. Když se kruhu dotkl počtvrté, cítila jsem, jak silný tlak, který nás tížil - a který jsem si dosud vůbec neuvědomovala -

najednou povolil.

Jerome si s tím mužem vyměnil pár slov a pak se obrátil ke mně.

“Jak jsem řekl, nejde mi na rozum, že jsi pořád při vědomí, ale když zvážím ty ostatní šílenosti, co máš ve zvyku vyvádět, asi by mě to nemělo překvapovat.”

Přešel ke mně a přitiskl mi prsty na čelo. Až jsem se zajíkla, když do

mě narazilo… něco… a prohnalo se to skrz mě. Nejdřív to bylo ostré

a píchalo mě to, pak se to zjemnilo a ten pocit byl mnohem

příjemnější. Vlastně to byla ta nejkrásnější věc na světě. Naplnilo mě

to energií od hlavy až k patě. Jak jsem až dosud mohla myslet, že jsem naživu?

Všechno kolem mě se mi teď zdálo skutečnější. Zapotácela jsem se, tenktokrát ne slabostí, ale čirou blažeností z energie, kterou mě

Jerome obdařil. Řekl mi něco tím druhým jazykem a já se zamračila, protože jsem mu nerozuměla.

Pak promluvil srozumitelně. “Proměň se zpátky, Georgino. Je čas jít.”

“V co se mám proměnit?”

“V cokoliv chceš. Řek bych, že do té podoby, ve které sis

momentálně libovala. Rozhodně to není tahle.” Ukázal na mé tělo.

Poprvé jsem si prohlédla samu sebe. Nebyla jsem tak vysoká jako

on, chybělo mi k tomu pár centimetrů. Měla jsem dlouhé a štíhlé ruce

a nohy, pleť opálenou sluncem, na sobě jednoduché šaty slonovinové barvy a taky jsem viděla konečky černých vlasů spadajících mi na hruď. Zase jsem se zamračila. Byla jsem to já a přece jsem to nebyla já.

“Proměň se zpátky, Georgino,” pobízel mě znovu.

“Tak se nejmenuju.”

“Zapomeň na to, co ti provedli,” řekl už jasně netrpělivě. “Je po všem. Zmátli ti mysl, ale ty si s tím poradíš. Proměň se zpátky, Georgino.

Vrať se do současnosti.” Poslední slova byla v té druhé řeči a já zuřivě potřásla hlavou.

“Nerozumím ti. Neměla bych tady být. Tohle je mé tělo, ale čas není správný.”

Zase mi něco přikázal, co jsem opět nepochopila a odpověděla mu stejně jako předtím. Ještě třikrát se to celé opakovalo a když

promluvil počtvrté, konečně jsem mu rozuměla a věděla, co říká. V

hlavě se mi z ničeho nic objevila angličtina a s ní i další poznání.

Zvedla jsem před sebe ruce a zírala na ně dlouho a upřeně, jako bych je viděla poprvé. “Tohle je má současnost,” zabručela jsem anglicky. Podívala jsem se na své dlouhé nohy a projel mnou

zvláštní pocit znechucení. “Ale to není mé tělo.” Ale bylo to mé tělo. Vlastně bylo i nebylo. Vrátila jsem se k němu, protože jsem neměla energii.

“Jak se jmenuješ?” naléhal.

Letha. Jmenuju se Letha.

“Georgina,” odpověděla jsem a přivolala svou sílu, aby mi proměnila tělo - v drobné a štíhlé, se světle hnědými vlasy a zlatě-zelenýma

očima. Z nebílené podomácku tkané látky byly modré bavlněné šaty.

O chvíli později jsem si to rozmyslela a proměnila to ještě jednou v džíny a modrou košili.

Jerome pohlédl na Cartera. “Vidíš to? Nic se jí nestalo.”

Ale Carter jako by ho nebral na vědomí a zeptal se: “Co teď?”

“Co teď?” Jeromův pohled zase utkvěl na mně. “Teď bude Georgina spát.”

“Cože?!” zařvala jsem. “Ne! Po tom všem… Ne! Už nikdy nebudu spát!”

Jerome se usmál a zase se dotkl mého čela.

Usnula jsem.

Kapitola 20

Probrala jsem se ve své vlastní posteli a zjistila, že vedle ní sedí Mei.

Dokonce ani sestra Ratchedová by mě nepřekvapila víc.

Mei vzhlédla od časopisu, ve kterém si listovala. Zjevně se k smrti nudila. “Aha. Už jsi vzhůru. Konečně.” Vstala.

“Co se stalo?” ptala jsem se a mžourala do světla proudícího oknem dovnitř. Trochu mě překvapilo, že nezatáhla závěsy, protože mi

vážně nepřipadala jako osoba, co miluje sluníčko.

“Ty si na to nepamatuješ?” Přitvrdila a po lhostejnosti nezbylo ani památky. “Jerome řekl, že si na všechno vzpomeneš. Jestli se to nestalo…”

Sedla jsem si a přitáhla kolena k hrudi. “Ne, nic takovýho. Pamatuju

si, co se stalo u Erika i na… Oneroi.” Při tom jménu jsem se otřásla.

“Ale co bylo pak? Jak dlouho jsem spala?”

“Tři dny,” řekla nevzrušeně.

“Cože?!” civěla jsem na ni s otevřenou hubou. Kdyby Mei měla smysl

pro humor, právě by přišla s pointou. “To nemůže být pravda. Uteklo

to strašně rychle. Taky se mi nic nezdálo.”

Prohnula rty v úsměvu. “Málem bych řekla, že se ti po tom stýská. Hluboký spánek tě vyléčí rychleji.” Ušklíbla se. “Ne že by mi třídenní posezení u tvý postele uběhlo stejně rychle. Jerome mi nařídil, že

mám vyhodit všechny tvý kamarády. To teda byla sranda.”

“Vážně jsem slyšela sarkasmus nebo mě šálí sluch?”

“Odcházím,” najednou zase byla vtělená serióznost. “Udělala jsem,

oč mě Jerome žádal.”

“Počkej! Co je se Sethem a Erikem? Jsou v pořádku?”

“Jasně.” Čekala jsem, že se vypaří, ale nestalo se. Zvědavě na mě koukala. “Abys věděla, vůbec to nemělo fungovat.”

“Jako co?”

“Ten rituál. Ten člověk tě mezi tolika dušemi v žádném případě neměl najít.”

Oneroi mi říkali to samý a když jsem si vzpomněla na tu bouři barev

a zmatek, věděla jsem, jak to mysleli. “My dva… milujeme se.” Nevěděla jsem, jestli mám právo tohle říct, ale vyklouzlo mi to tak nějak samo od sebe.

Mei zvedla oči k nebi. “To nic neznamená. Lidská láska - a je jedno,

co se zpívá v slaďácích nebo vidí ve filmech pro hloupé nanynky - na

to nestačí. Prostě to nemělo fungovat.”

Nevěděla jsem, co jí na to říct. “Ale přesto to fungovalo.”

“Jerome taky věděl, že se to povede,” přemýšlela nahlas a bezděčně nakrčila obočí. Upřela na mě pronikavý pohled. “A co ty? Víš, jak je možné, že se to stalo?”

“Co?” zapištěla jsem. “Ne! Vůbec nic z toho nechápu.”

Čekala jsem, že mi nebude věřit a zažiju výslech třetího stupně, ale místo toho se zamračila ještě víc a mně došlo, že teď už jsem jí při řešení toho hlavolamu platná jako hadovi boty. Zmizela.

Roman vrazil do mého pokoje v tu samou vteřinu. “Je pryč?” ujišťoval

se. Kdyby byl poblíž, cítil by, že zmizela i její aura. “Snad jsi tady celou tu dobu nezacláněl?”

Sedl si na židli, ze které před chvílí vstala Mei. “Jerome jí nařídil, ať

se postará, aby k tobě nikdo ani nepáchl.”

“Copak bys ji nepřepral?” snažila jsem se žertovat.

“Ne bez pořádnýho průseru.” Zamračil se a na očích jsem mu poznala, že ho něco trápí. “I když… kdyby se ta… věc, co vylezla z

brány, snažila sejmout Jeroma a Cartera, odhalil bych, co jsem zač.”

Při té vzpomínce jsem se otřásla. “Vůbec by mě nenapadlo, že

existují takový potvory - no moment. Jak bys jim mohl pomoct? Snad

jsi nebyl uvnitř kruhu?” Předpokládala jsem, že se díval z povzdálí.

“Jasně, že byl.” Dál nepokračoval, ale tón, jakým to řekl, mi měl dát najevo, že si mám hloupé otázky nechat od cesty.

“Ruplo ti v bedně?” zaječela jsem. “Pro tebe by to znamenalo

mnohem víc než se jen nechat chytit do pasti! Kdyby to Mei zjistila -

nemluvě o těch obludách ze snů - jseš v prdeli. Všichni by po tobě skočili.”

“Neměl jsem na výběr. Musel jsem tam být pro případ, že bys mě potřebovala.”

“Bylo to příliš velké riziko,” hádala jsem se dál, i když nejistě. “Kdyby

z toho nakonec byla rvačka, ani Jerome ani Carter by neměli žádnej důvod tě bránit. Ten démon snů se možná bál pustit s nimi do křížku,

ale vůči tobě by takové skrupule neměl.”

“Řekl jsem ti, že to bylo úplně jedno. Kvůli tobě jsem tam musel být.”

Ty oči, barvou tak podobné moři, u kterého jsem vyrůstala, na mě hleděly tak vážně a s láskou, až jsem musela odvrátit pohled. Nedokázala jsem pochopit, že pro mne riskoval všechno, co měl.

Proč to všechno dělal? Po tom, co jsem mu provedla, neměl žádný

důvod se o mě zajímat, přesto bylo nad slunce jasnější, že mě pořád chce. Zdálo se mi, že od té noci, co mě zajali, uplynula už celá

věčnost, ale všechno, co tomu předcházelo, se mi najednou vrátilo

křišťálově jasné: jeho rty, jeho ruce…

“Byla bych radši, kdybys mě pořád chtěl zabít,” zabručela jsem. “Bylo

to snazší.”

Položil ruku na mou. Byla horká a hřála mě. “Nic ve tvým životě není snadný.”

Vzhlédla jsem. “Tak to máš sakra pravdu. Ale nevím, jestli dokážu… vždyť víš.”

“Nemusíš nic lámat přes koleno. Prostě budeme dál pokračovat jako dosud, jako spolubydlící, a uvidíme, kam to povede. Jestli se věci změní, tak se změní. Jestli ne…” Pokrčil rameny. “I to se stává.”

“Už jsem ti řekla, že to bylo mnohem snazší, když ses mě snažil zabít? Když jsi tak zmoudřel, najednou nevím, co si mám o tobě myslet.”

“No jo, možná jsem se jen nechal unést a hned po tom, co se to stalo, mi tě bylo trochu líto, ale to mě určitě brzy přejde.” Stiskl mi ruku. “Bylo to… hodně hnusné?”

Zase jsem odvrátila pohled. “Ano. Nemáš ponětí, jak hnusné. Těžko

se to vysvětluje. Ukázali mi každou myslitelnou noční můru, každá

má obava se najednou zhmotnila. Některé z těch snů se doopravdy

staly - a bylo to skoro tak strašné jako ty noční můry. Už jsem

pomalu nepoznávala, co je skutečné a co ne. Viděla jsem i vás… ale

ne pokaždý to byla pravda. O všem jsem pochybovala - kdo jsem, co

cítím…” Spolkla jsem slzy a byla ráda, že se mu nedívám do očí.

“Koukej,” řekl tiše, zvedl mi bradu a přinutil mě podívat se na něj. “Už

je po všem. Jsi v bezpečí. Pomůžeme ti, aby ses sebrala - sám se o

to postarám. Nedovolím, aby se ti něco stalo.”

Zase jednou jsem byla z jeho citů neklidná a zmatená. Bylo to tím, že jsem se ještě nezbavila vlivu Oneroi? Nic takového, zjistila jsem o

chvíli později. Byla to situace, ze které by byl každý zmatený. Mé

srdce pořád toužilo po Sethovi, o kterém jsem věděla, že mu musím

dát pokoj, ale který mě přesto našel za úplně nemožných podmínek.

A pak tady byl Roman, s nímž by to bylo snazší - aspoň trochu - a který kvůli mně riskoval život. Mohli bychom později být spolu my dva? Nevěděla jsem, ale aspoň to zkusím.

Vzala jsem ho za ruku a stiskla ji. “Děkuju.”

Sklonil se ke mně a byli bychom se políbili, jenže zazvonil můj mobil

a po romantickém kouzlu bylo veta. Pustila jsem mu ruku a sáhla po telefonu na nočním stolku. “Haló.”

“Slečno Kincaidová,” ozval se laskavý známý hlas. “Je mi potěšením

s vámi zase mluvit.”

“Eriku! Jsem tak ráda, že jste to právě vy. Chci vám moc poděkovat…”

“Nemáte mi za co děkovat. Kdykoliv to rád udělám znovu.”

“Ale stejně jsem vám velmi vděčná.” Když Romanovi došlo, že s ním

to nemá nic společného, zvedl se a odešel - ale ještě předtím mi věnoval další zamilovaný pohled.

“Jak si přejete. Už se cítíte líp?”

“Víceméně. Tělesně docela určitě a to ostatní se taky brzy spraví.” Moc bych si přála, abych spolu se zotavujícím se tělem postupně zapomněla na ty příšerné věci, co jsem viděla, ale to se nikdy nestane. Nicméně jsem vůbec nestála o to, abych ho otravovala svými patáliemi.

“To mám radost. Velkou radost.”

Chvíli bylo ticho a já začínala mít čím dál větší podezření, že mi volá nejen kvůli tomu, aby zjistil, jak mi je, ale taky kvůli něčemu jinému.

“Slečno Kincaidová,” řekl nakonec. “Vím, že se nechcete vracet k

tomu, co se stalo…”

“No…” zaváhala jsem. Znala jsem Erika a věděla, že by s tím

nezačínal, kdyby neměl vážný důvod. “Myslíte na něco konkrétního,

o čem bychom si měli promluvit?”

Teď váhal pro změnu on. “Děkovala jste mi… ale abych řekl pravdu, nemělo se to podařit. Rozhodně jsem nečekal, že se to podaří.”

Vzpomněla jsem si na Meinu poznámku stejně jako ty ostatní řeči, které jsem poslouchala ve snech. “Zdá se, že to nečekal nikdo.”

“Kromě pana Jeroma.” “Co tím myslíte?”

“Nevím, jak je možné, že to fungovalo. Panu Mortensenovi se

nemělo povést najít vaši duši.”

Erika jsem měla moc ráda a vadilo mi, že mluvím tak zlostně. “Tohle poslouchám pořád dokola, ale je nad slunce jasnější, že uspěl. I

kdyby to mělo třeba stokrát být nemožné, po tom, čím jsem prošla, je

mi úplně jedno, jak se to stalo.”

“To si umím představit, přesto se tomu nedokážu přestat divit.

Nevadilo by vám příliš, kdybyste mi vyprávěla, jaké to bylo, když vás našel?”

To byla jediná část toho očistce, o kterém jsem mluvila bez problémů, nejspíš proto, že to mělo šťastný konec. Jasně, že

logistika toho povídání nebyla bez úskalí, ale dělala jsem, co jsem

mohla, abych mu co nejlíp popsala, jaké to bylo, když jsem byla vydaná na pospas světu snů a taky jak se mi zdálo, že na mě Seth

volá. Erik trpělivě poslouchal a pak se ptal na mou smlouvu s peklem

a taky jak došlo k tomu, že jsem prodala svou duši.

Tohle bylo trochu těžší vyprávění, o prapodivných otázkách nemluvě. Oneroi mi ukázali spoustu verzí toho, co se stalo s Kyriakem a se

mnou a i když některé byly pravdivé a některé ne, děsivé byly

všechny. Ale přemohla jsem se, protože jsem cítila, že jde o něco důležitého a třeba to ze mě lezlo, jak z chlupatý deky, popsala jsem,

jak jsem podvedla Kyriaka s jeho nejlepším kamarádem. Jak se pak

na tu nevěru přišlo, jak byl Kyriakos zoufalý tak moc, až si chtěl

sáhnout na život. Já kvůli tomu podepsala smouvu s peklem, prodala svou duši a stala se sukubou výměnou za to, že každý, kdo mě znal - včetně Kyriaka - zapomene na mě a na ty strašné věci, které jsem provedla.

“Ještě jednou mi popište podmínky té smlouvy,” požádal mě Erik.

“Každý, kdo mě tenkrát znal, měl zapomenout na mě a na to, co se

stalo - rodina, přátelé a zvlášť můj manžel.” Nemohla jsem mluvit, jako by mi docházel vzduch. “A fungovalo to. Když jsem se tam později vrátila, nikdo mě neznal. Ani záblesk toho, že by si na mě někdo pamatoval.”

“V té smlouvě už nebylo nic jiného?”

“Ne. Jeden známý rarach se na to nedávno podíval a potvrdil to.” “Ale?” Tohle vzbudilo Erikův zájem. “Proč to udělal?”

“Vlastně to byla ona a udělala to z vděčnosti. Rarach, který zprostředkoval koupi mé duše je ten samý, který pracoval s Nyx a pořád se navážel do Setha. Hugh říkal, že když nějaký rarach do

něčeho pořád takhle vrtá, něco se smlouvou není v pořádku. A tak se

Kristin - ten druhý rarach - na to podívala.” Vůbec tím nebyla nadšená. Kdyby ji načapali, že čenichá v pekelných záznamech, měla by z toho pořádnej průser, ale byla mi tak vděčná, že jsem ji

dala dohromady s jejím šéfem, že přemohla svůj strach. “Říkala, že

ta smlouva je neprůstřelná a všechno je tak, jak má být. Nenašla žádné chyby.”

Zase bylo ticho. Tenhle rozhovor mi byl čím dál nepříjemnější.

“Udělal nakonec ten rarach - Niphon? - něco panu Mortensenovi?”

“Ani ne… Jedině snad že to bylo součástí toho, co nakonec skončilo

naším rozchodem…” Zmlkla jsem, snažila jsem se sebrat. “Ale byla tam spousta dalších faktorů, které na to taky měly vliv.”

“Vrátil se Niphon ještě i později?”

“Ne, ale byla tady jeho sukuba.” Na Simone jsem se snažila zapomenout stejně jako na všechno ostatní. “Vydávala se za mě a

ze všech sil se snažila Setha svést… ale nepovedlo se jí to. Myslím,

že ji Jerome vyhodil, ale nejsem si jistá.”

Zase jsem dlouho čekala na Erikovu odpověď. Nakonec si

povzdechl. “Děkuju vám, slečno Kincaidová. Budu mít hodně o čem přemýšlet. Omlouvám se, jestli jsem vyvolal bolestné vzpomínky a

jsem moc rád, že už se cítíte líp.”

“Díky. Ještě jednou vám děkuji, že jste mi pomohl.”

Položili jsme a já se vydala do obýváku. Roman byl v kuchyni a právě dával na talíře grilované sýrové sendviče. “Máš hlad?”

“Hlady nevidím.” Podal mi talíř a hrnek kafe. Usmála jsem se. “Díky,

ale nejsem si jistá, čím jsem si to zasloužila.”

“Ničím. Stejně jsem toho udělal jako pro regiment. Než půjdu do práce, musím se pořádně nadlábnout.”

“Kam že to půjdeš?”

Úsměv, kterým mě obdařil, byl jasným znamením, že už se nemohl dočkat, kdy to vyklopí. “Našel jsem si práci.”

“Nepovídej.”

“Ale jo. Vrátil jsem se do stejné školy, kde jsem předtím učil. Otevírají další ročník a tak jsem dostal několik tříd.”

Úplně mě to vyvedlo z míry. Co jsem se Romana naotravovala, aby

si našel nějaké placené zaměstnání - a vážně to udělal. Specializoval

se na lingvistiku - i teď ji učil. “Znamená to, že mi konečně budeš platit nájem?”

“Příliš mnoho optimismu škodí, lásko.” Popadl další talíř a najedli jsme se v obýváku. Kočky s nadějí čekaly, jestli jim něco nezbyde.

Podívala jsem se na Godivu a cítila, že se začínám mračit. Ten sen a muž ze snu. Oneroi tvrdili, že to je Seth, ale to bylo vyloučené.

Zvedla jsem oči k Romanovi a uvažovala, jestli bych ještě dokázala

přivolat tu lásku, kterou jsem k němu kdysi cítila. Kdyby vůbec existoval jakýkoliv muž a jakémkoliv snu, byl by vhodnějším kandidátem.

“S Erikem jste si povídali docela dlouho,” řekl Roman, protože si všiml, jak se na něj zkoumavě dívám.

“Divil se, že mě Seth zachránil a myslí si, že to nemělo vyjít.” “Jo, já to taky takhle slyšel.”

Krmila jsem se dál a průběžně mu líčila, o čem jsme si povídali

včetně Erikova zájmu o Setha a mou smlouvu. “Ale pořád nechápu, proč se z toho dělá taková věda,” uzavřela jsem to. “Se Sethem k

sobě pořád něco cítíme, i když se to snažíme překonat.” I když v té chvíli, kdy se naše duše setkaly, rozchod s ním bylo to poslední, o co jsem stála. “Možná to stačilo a problém je jen v tom, že lidi nevěří v

sílu lásky.”

“Možná,” odpověděl Roman, ale tvářil se zamyšleně.

Zaklepání na dveře naši konverzaci přerušilo. Necítila jsem žádnou nesmrtelnou auru a jen doufala, že to není můj soused loudící další sex. Díkybohu se mi aspoň prozatím nevnucoval. Jenže to nebyl

Gavin ale Maddie. Usedavě plakala.

Na nic jsem se jí neptala, protože když mají kamarádi potíže, ze

všeho nejdřív se o ně musíte postarat. Vtáhla jsem ji dovnitř, odvedla

ke gauči a objala. Vyptávat jsem se začala až pak. “Co se stalo?”

Nemohla mi hned odpovědět, protože plakala až příliš, zalykala se slzami. Cítila jsem dotek na ruce. Byl to Roman, podával mi krabici papírových kapesníků. Šlehla jsem po něm vděčným pohledem a pár

jich podala Maddie.

Když konečně dokázala promluvit, vydechla jen: “Seth.”

Zastavilo se mi srdce. V první chvíli mi hlavou prolétla dobrá stovka scénářů, co se mu mohlo stát, jeden horší jako druhý. Srazilo ho

auto. Dostal nějakou smrtelnou nemoc. Tak silně jsem jí svírala

rameno, že jsem jí do něj zatínala nehty. Uvolnila jsem stisk jak jen

to nejvíc šlo. “Co se mu stalo? Je v pořádku?” Naléhala jsem.

“Skončil to.” Zase se rozplakala. “Zrušil zasnoubení a řekl mi, že je

po všem.” Zabořila mi tvář do ramene a já ji nepřítomně hladila po

zádech, zatímco jsem se ze všech sil snažila dobrat významu jejích slov. Určitě jsem se přeslechla.

“To by přece neudělal.” Pomalu se mi hlas lámal stejně jako jí. “Miluje tě.”

Zvedla hlavu a pohlédla na mě smutnýma očima, které se leskly slzama. “Řekl, že mě nemiluje tak, jak by měl - a jak si zasloužím, aby mě někdo miloval. Řekl, že od něho nebylo správné, aby mě

nutil ke svatbě a že nám nebylo souzeno, abychom život prožili

spolu.” Vzala kapesník a utřela si nos a pak se jí zoufalstvím rozšířily

oči. “Co to má znamenat, Georgino? Proč říkal, že mě nutil, abych si

ho vzala? Já po tom přece sama toužila. Vůbec tomu nerozumím.”

Vzhlédla jsem a s Romanem jsme si vyměnili pohledy. Neuměli jsme

si povídat bez slov, jak to dělají vyšší nesmrtelní, ale stejně jsme se dokázali domluvit. Seth ji sice k zásnubám nenutil, ale zasnoubil se s

ní, protože se cítil provinile, že ji podvedl. Neustále ho to ke mně táhlo, i když si myslel, že pro nás bude lepší, když se rozejdeme.

“Řekl, že mě miluje,” pokračovala Maddie, “ale že potřebuju někoho, kdo mě bude milovat víc - pro koho budu jeho celý svět. Řekl, že kdybychom v tom pokračovali, ublížil by mi ještě víc. Jak by mi mohl

ublížit ještě víc?” Rozplakala se ještě usedavěji, odtáhla se ode mě a

zabořila si tvář do dlaní. “Nic nemůže být horší než tohle. Nejradši bych umřela.”

“Ne!” Zvolala jsem a přitáhla si ji zase k sobě. “To neříkej! To už nikdy neříkej!”

“Georgino!” upozornil mě Roman tiše, protože mi vůbec nedocházelo, že s ní třesu. Okamžitě jsem s tím přestala.

“Poslyš.” Obrátila jsem jí tvář k sobě. “Jsi skvělý člověk, jedna z nejlepších, které znám. Přeneseš se přes to… přísahám. Nebudeš na

to sama, to mi věř. Zasloužíš si jen to nejlepší, a jestli to není on,

bude to někdo dokonalejší.” Ta poslední slova pro mě byla hodně těžká. Vlastně bych z té zprávy měla mít radost, protože se už na ty dvě hrdličky nebudu muset dívat. Taky jsem měla pocit, že s tím

vším nějak souvisím. Co to povídala? Že prý si podle Setha zaslouží, aby pro někoho byla celým světem? Mně říkával, že já jsem pro něj celým světem. V jednom z těch snů to řekl i jí, ale teď už jsem

věděla, že to byl falešný sen. Přesto jsem si nemohla pomoct a řekla

jí: “Možná, že… když si vy dva spolu ještě promluvíte, pochopíš.”

Zmateně se na mě podívala a na chvíli přestala vzlykat. “To je právě

to. Nejde to.”

“Možná ti to teď tak připadá, ale on je přece docela rozumnej chlap.” Zatraceně, proč si tady hraju na ďáblova advokáta? Protože Maddie

byla má kamarádka a nesnesla jsem, že trpí - a protože i mně až příliš často někdo zlomil srdce. “Počkej pár dní, pak za ním zajdi a uvidíš, jestli se zmůžete na, řekněme, produktivní dialog. Možná se

to pak spraví.” Fuj, to radši ne. “Možná nakonec pochopíš, proč se

tak rozhodl.”

Zavrtěla hlavou. “Ale já za ním nemůžu zajít a ani nikdo jiný.

Georgino, on zmizel.”

Kapitola 21

Maddie prohlašovala, že ani Sethova rodina nemá tušení, kam se poděl a podle ní to vážně vypadalo, jako by se vypařil. Nezvedal telefon, neobjevil se v knihkupectví. Když lidé zmizeli, okamžitě mě napadaly nadpřirozené souvislosti, ale Maddie pak přes slzy dodala,

že si vlastním klíčem odemkla Sethův byt, aby si z něj odnesla své věci a zjistila, že je pryč i zavazadlo a nějaké oblečení. Pak se cítila

provinile, že ten klíč ještě pořád má a tak mi ho strčila do ruky a řekla, abych ho vrátila nebo vyhodila.

Dělala jsem, co jsem mohla, abych ji utěšila a pak jí nabídla, že ji odvezu k Dougovi. Už jsme byly na odchodu, když po mně Roman střelil varovným pohledem.

“Ne že provedeš nějakou kravinu,” pověděl mi tak, aby to Maddie neslyšela.

“Já věděla, že ti ty laskavý způsoby dlouho nevydrží,” vrátila jsem mu

to.

Navzdory Dougovu ulejváckému rockerskému způsobu života jsem věděla, že u něj bude Maddie v dobrých rukou. Vysadila jsem ji u něj

a zjistila, že Doug je složitý člověk. Byl k Maddie až neuvěřitelně milý

a laskavý - najednou z něj byl ohleduplný bratr na rozdíl od srandisty, který si z ní pořád střílel. Jen co ji uložil v jiném pokoji, do posledního detailu mi popsal, co si o Sethovi myslí. Neměla jsem, co bych

dodala, kromě toho, ať mi zavolá, kdyby cokoliv potřeboval, a pak

jsem odešla.

Navzdory Maddieiným slovům jsem stejně jela k Terrymu a Andrei. Pořád mi nešlo do hlavy, že to Seth s Maddie skončil tak najednou - byla to málem větší šílenost, než když ji požádal o ruku (i když tohle zatím stejně vedlo), ale neuměla jsem si představit, že odjede a své rodině nic neřekne. To by přece neudělal, protože byl až příliš zodpovědný. Nejspíš je jen navedl, aby to Maddie neprozradili.

Když jsem tam přijela, otevřela mi Kendall a rozzářila se jako o

Štědrém večeru u stromečku. “Georgina je tady!”

Morgan a McKenna se předtím dívaly na kreslené pohádky, ale teď

se ke mně obě přiřítily a každá mi objala jednu nohu. “Já vás taky ráda vidím, holky,” zasmála jsem se.

Terry seděl na gauči s dvojčaty a přišel mě přivítat s trochu menším

nadšením. “Ahoj, Georgino,” pozdravil mě s obvyklým přátelským výrazem ve tváři. Byl nižší než Seth a o pár let starší, ale celkově si

byli až pozoruhodně podobní. “Promiň to přepadení.”

“To je v pohodě.” Odmontovala jsem Morgan, ale McKenna se nechtěla dát jen tak snadno. Vzhlédla jsem k Terrymu a váhavě mu řekla: “Ráda bych věděla, jestli bychom si mohli promluvit.”

Terry nebyl žádný hlupák. Nikdo z Mortensenů nebyl. “Jistě.

Děvčata, pusťtě už Georginu a jděte se koukat na pohádky. Budeme

v kuchyni.”

“Ale my se chceme koukat s ní!” “Můžeme jít s vámi?”

Terry uplatnil přísnou, i když kamarádskou otcovskou autoritu a holky

se s velkým brbláním vrátily na gauč. Nevycházela jsem z údivu. Já bych jim nedokázala odmítnout vůbec nic. Pak mě Terry odvedl do

kuchyně, ale než kdokoliv z nás stačil něco říct, přišla Andrea, a když

mě uviděla, překvapeně se usmála. Já jí věnovala stejně překvapený úsměv, ale víc než co jiného mě udivilo to, jak vypadá. Byl bílý den,

ale ona na sobě měla pyžamo a župan. Podle rozcuchaných světlých vlasů a temných kruhů pod očima jsem uhodla, že právě spala.

Terry se opíral o pult, ale když ji uviděl, vyskočil. “Zlato, neměla bys vstávat.”

Jen pokrčila rameny. “Chtěla jsem vědět, kdo přišel. Jak se máš?” “Fajn.” Nedokázala jsem udržet jazyk za zuby. “Není ti něco?”

“Cítím se dost pod psa. Naštěstí za mě Terry dneska zaskočil. Umí si

s holkama poradit skoro stejně dobře jako já.”

Nad tím vtipem jsem se zasmála jen ze zdvořilosti a i to mě brzy

přešlo. Chvíli jsme tam trapně postávali, každý věděl, proč jsem tam,

ale nikdo se s tím nesnažil nic udělat. Nakonec jsem se zhluboka nadechla a začala. “Přišla jsem se vás zeptat, kde je Seth.”

“No tak to je celkem sranda,” řekla Andrea, “protože my se tě

chceme ptát na to samý.”

Zaskočilo mě to. “Odkud bych to měla vědět?” Beze slov se na mě dívali.

“Nic o něm nevím!”

“Když se to před pár dny stalo… myslím to s Maddie…” Terry se stísněně podíval na svou ženu a pokračoval: “Jsme se domnívali, že

je to kvůli tobě.”

“Proč by to mělo být kvůli mně? Já se o tom dověděla až dnes.” “Všechno vždy bylo kvůli tobě,” řekla Andrea tiše. “Nikdy žádná jiná

neexistovala. Máme Maddie rádi. I on má Maddie rád, ale v tom je

právě ten problém. Celou dobu je nám jasné, že tys pro něj ta jediná. Nebudeme strkat nos do toho, proč a jak se to mezi vámi pokazilo,

ale nemůžeme říct, že by nás ty novinky překvapily.”

“Nicméně bychom rádi věděli, kde je,” prohlásil Terry pragmatičtěji. “Ale já to nevím,” odpověděla jsem bezmocně pořád ještě trochu

strnulá Andreiným proslovem. “Maddie povídala, že si sbalil věci a

tak mě napadlo, že si místo jeho pobytu máte nechat pro sebe a nic

jí neříkat.” Podezíravě jsem se na ně podívala. “Mně taky ne?”

“Nic takového,” odmítl to Terry. “Vážně to nevíme.” Neměla jsem andělské nadání, ale řekla bych, že mluví pravdu.

Andrea souhlasně přikývla. “Před pár dny nám prostě zavolal a řekl,

že to skončil. Nijak to nerozváděl, ale vždyť ho znáš. Nikdy toho moc nevysvětluje. Pak, když ho nedokázala sehnat ani Maddie ani nikdo

jiný, začali jsme si dělat starosti.”

Před pár dny. Seth to skončil před pár dny - kdy se odehrála ta záležitost s hledáním ztracené duše.

“Vlastně jsme se ti snažili dovolat,” dodal Terry, “ale nezvedalas to.”

“No jo, já taky byla tenhle týden marod.” Upřela jsem pohled na

Andreu - vypadala přepadle - a najednou mi přišlo líto, že je tolik zdržuju. “Koukejte, já už musím jít. Díky za informace. Mohli byste…

mi dát vědět, jestli o něm něco uslyšíte?”

Andrea se zase usmála. “Něco mi říká, to budeš spíš ty než my.” Tím jsem si vážně nebyla příliš jistá. Odejít od nich vůbec nebylo

snadný, protože mi to ostatní děvčata nechtěla dovolit, ale nakonec jsem se jim přece jen vyrvala z těch roztomilých drápků. Právě jsem

šla k autu, když na mě někdo promluvil.

“Víš, ona je nemocná.”

Lekla jsem se, obrátila se a uviděla Brandy stát u branky, co vedla na zadní dvorek. Dívala se stejně mrzutě jako v poslední době pořád.

“Ahoj. Kdes byla?”

“Jen tady kolem. Slyšela jsem, jak si povídáš s mámou a tátou.” Přehrála jsem si Brandyina předchozí slova. “Říkalas, že tvá máma

je nemocná, že? Taky si to myslím.”

“Ale ona je opravdu nemocná. Je vážně nemocná, ale oni o tom nemluví.” Brandy kývla směrem k předním dveřím. “Nikdo jiný o tom neví, dokonce ani strejda Seth nemá ponětí, jak vážně je nemocná.”

Chladný vánek rozvířil listí u mých nohou, ale to nebylo nic ve

srovnání s tím, jaký mráz mi přešel po zádech. “O jak vážné nemoci

to mluvíme, Brandy?”

Brandy se sklopenýma očima šoupala nohama po příjezdové cestě. “Má rakovinu vaječníků. Je to zlé… ale lékaři se ještě pořád snaží

přijít na to, jak moc.”

“Ten den, kdy jsem tady byla, šla k doktorovi,” přemýšlela jsem

nahlas. Andrea byla tak rozzářená a veselá, že jsem předpokládala,

že je to jen nějaká banalita. Pak mi došlo, že technicky vzato jsem

tady nebyla, jen ve snu. Naštěstí byla Brandy příliš roztržitá než aby

si všimla, že mi ujela pusa.

“Teď pořád chodí po doktorech. Táta už šíleně pozdí s prací. Strejda

Seth nám občas pomohl a já v jednom kuse dělám chůvu.”

Najednou jsem se cítila neuvěřitelně sobecká. Myslela jsem si, že

Brandy je tak načuřená, protože jsme se se Sethem rozešli, ale byl to

jen náznak mnohem většího průseru. Její matka byla těžce nemocná

a jí se rozsypal celý svět. Nejspíš se vzdala vlastního života, aby dohlížela na své sestry a v takové situaci ji mohl vyvést z míry i

milostný život jejího strýce, protože jeho vztah považovala za stabilní. V jejím světě už neexistoval žádný pevný bod.

“Brandy, já-”

“Už musím jít,” přerušila mě a s kamennou tváří zamířila k brance. “Kayla se už brzy vzbudí a já na ni dneska dávám pozor.

Než jsem stačila otevřít pusu, Brandy už zmizela za rohem. Stála

jsem tam jako přešlá mrazem a nevěděla, koho mi je víc líto - Brandy

a Terryho, kteří věděli, co se děje nebo holčiček, které netušily vůbec

nic. Dokonce jsem litovala i samu sebe, protože jsem s tím nemohla dělat naprosto nic. Nikdy jsem nedokázala nic udělat. Měla jsem schopnosti, které zdaleka přesahovaly lidské představy, ale nic z

toho nakonec lidem nedokázalo pomoct.

Z těžkým srdcem jsem se vracela do města a ze všech sil se snažila nepřehánět, ale vůbec mi to nešlo. Sama Brandy říkala, že to není dobré, ale že se ještě pořád zjišťuje, do jaké míry. Určitě dělají další testy a doufejme, že budou nadějnější. Tu nemoc taky půjde léčit.

Lidé se o sebe postarají sami.

Jerome byl přesně tam, kde jsem doufala, že bude. Jak jsem zjistila, Sklep bylo místo, které by jeden klidně mohl považovat za jeho kancelář. Když jsem vešla, seděli spolu s Carterem vzadu u stolu a házeli do sebe panáky Myslivecké. Co se týče pití, ti dva byli velice

liberální. Nebylo mi jasné, jestli zapíjejí útrapy onoho dne nebo oslavují svůj úspěch.

Zřejmě to bylo to druhé, protože když mě Jerome uviděl, málem se usmál. “Georgie, zase zpátky mezi živými a ve své úhledné podobě. Přesto bez nálady. Pochmurná jako obvykle.”

Jasně, byli namazaní. Andělé a démoni bez problémů vystřízliví, stačí se pro to rozhodnout, ale on si zřejmě užíval salónní špičku.

“Mám špatné zprávy.” Sedla jsem si naproti němu. “Copak, přišlas o Mortensena?”

“Jak to, že o tom víš?”

“Mluvil jsem s Romanem a on mi popsal, cos celej den dělala - jak tě

ten stařík kontroloval po telefonu, jak jsi uklidňovala svou sokyni v lásce… bylo to docela dojemný.”

Zachmuřila jsem se. “No super. Nasadils na mě Romana, aby mě šmíroval.”

“On tě nešmíruje, já mu prostě nařídil, aby mi všechno řekl. Jestli tě

to utěší, nikdy není moc nadšený, když mi musí referovat.” “Jak často tohle děláš?” zeptala jsem se nevěřícně.

“Nijak často.” Číšník položil na stůl novou láhev. “Chtěl jsem hlavně vědět, jak se ti vede po těch snech.”

“Fajn. Jsem v pohodě.” Podívala jsem se na Cartera. “Ty dnes míníš mlčet?”

“Mě z toho vynech. Přišel jsem se jen napít.” Klidně si může říkat, co

ho napadne, ale sledoval a poslouchal velmi pozorně. On se

nenechal ovlivnit alkoholem.

Obrátila jsem se zpátky k Jeromovi. “Přišla jsem si pro odměnu.” Jeho pobavený pohled se změnil v podezíravý. “Jakou odměnu?”

“Tu, kterou jsi mi slíbil za to, že jsem ti pomohla s Grace. Už si to

nepamatuješ?”

Ano, po pobavení už nezbylo ani památky. “Právě jsem tě zachránil z paralelní existence a před bytostmi, které týraly tvou mysl.”

Trhla jsem sebou, ale stejně dál tlačila na pilu. “Slíbils mi odměnu a

já o ni zatím nepožádala. Kromě toho jsi mě musel zachránit tak jako tak, jinak jseš v maléru.”

“Tu odměnu jsem slíbil pod tlakem okolností. Nejspíš jsem se nechal unést a napovídal spoustu nesmyslů.”

“Tys mi to slíbil,” trvala jsem na svém.

“Slyším tě docela dobře. Nemusíš zvyšovat hlas, Georgie!” Štěkl na mě.

“Ale tys jí to vážně slíbil,” upozornil ho Carter. Démoni můžou lhát - a

taky to dělají - ale některé sliby mají povahu smlouvy. Jerome řekl na

té pláži, že mi dluží laskavost a byl to skutečný slib.

“Fajn,” vzdal to podrážděně a nalil si dalšího panáka. “Co chceš? A

ať to není žádná ptákovina, jinak na to zapomeň.” “Chci vědět-”

“Opatrně,” přerušil mě Carter.

Sklapla jsem a Jerome se na anděla zaškaredil. Carter se už do toho

dál nepletl, ale ty šedé oči byly pořád opatrné a ostražité a přesně taková jsem musela být i já. Jerome mi slíbil odměnu a jako všichni démoni se bude vykrucovat jak jen to půjde. Původně jsem se ho chtěla zeptat, kde je Seth, ale to by mi vlastně k ničemu nebylo, protože takhle bych se k Sethovi nedostala.

“Chci, abys mě poslal k Sethovi a abych s ním mohla ztrávit pár dní.”

Jerome mě pozoroval s mazaným výrazem. “Vidím tu dva problémy. Jednak jsi požádala o dvě věci najednou a jednak já nejsem vševědoucí. Nevím, kde je.”

“Ale můžeš to zjistit. Jestli někam odletěl, nemělo by to být nijak těžký.”

Seth si sbalil věci, takže to vypadalo na delší výlet. Maddie se zmínila, že auto má před domem, což znamenalo, že musel odjet něčím jiným. Ještě štěstí, protože vypátrat auto by nejspíš bylo o

hodně těžší, nicméně na letištích záznamy mají a peklo si takových věcí vždycky všímá. Jerome snadno mohl pověřit nějakého raracha nebo nižšího démona, aby na letišti Sea-Tac zkontroloval záznamy z tohoto týdne a bude jasné, kam se Seth odklidil. Nejspíš bych sama

o to mohla požádat Hugha, ale to by mi samo o sobě neposkytlo čas, abych za Sethem mohla odjet, proto jsem to musela zaonačit jinak.

“Oba víme, že by byla pěkná pitomost, kdybys mě poslal tam a hned zase zpátky. Až volno na pár dní z toho udělá skutečnou odměnu,

jinak by to byla laskavost na hovno.”

“To je diskutabilní,” nedal se Jerome.

“Mohlo to dopadnout hůř,” ozval se Carter. “Nepožádala tě o světový mír nebo něco podobnýho.”

“Nestrkej do toho nos,” vyjel na něj démon. “Vím, co máš za lubem.” Carter pokrčil rameny a objednal si další skleničku.

“Tak dobrá,” řekl Jerome nakonec. “Hugh prověří palubní záznamy,

ale měla bys vědět, že ne všechno je v papírech.” “To vím. Co bude, až ho najde?”

“Pak za ním můžeš odjet. Teď padej domů, protože mi kazíš dobrou náladu. Až se něco dovím, najdu si tě.”

Nemusel mi to říkat dvakrát. “Ať je to brzy,” naléhala jsem. “Musíš ho najít čím dřív.”

Jerome se samolibě usmál. “O to jsi nežádala.”

Carter ho loktem dloubl do žeber a mně už nezbylo jen doufat, že sebou Jerome mrskne. Má slova naznačovala, že chci být tam, kde

je Seth teď. Dalo by se tvrdit, že čekání by mohlo znamenat, že se

Seth přemístil někam jinam a já bych tím pádem nedostala to, o co jsem žádala. Mohla jsem jen doufat, že se Carter trefil do černého s poznámkou, že z Jeromovy strany jde o celkem snadno splnitelnou laskavost. Mohla jsem se dožadovat něčeho mnohem obtížnějšího.

Ať už to bylo snadné nebo ne, to čekání bylo k zbláznění. Když jsem přijela domů, Roman byl pryč a já neměla na práci nic jinýho než

pořád dokola přežvykovat to samý. V práci jsem si zařídila dovolenou

a nelitovala toho, ale zůstat sama se svými myšlenkami nikdy nebyl

dobrý nápad. Bylo až příliš mnoho věcí, které mě obíraly o klid:

Oneroi, Seth, Andrea… “Tak jo, Georgie.”

Se slyšitelnými zvukovými efekty se Jerome o čtyři hodiny později objevil v mým pokoji.

Vydechla jsem si úlevou. “Našels ho?”

“Jo.”

“Pošleš mě za ním - na nějakou rozumnou dobu?”

“Máš tři dny.” Znělo to navztekaně a netrpělivě. Uvažovala jsem, jestli celou tu dobu nechlastal a namíchlo ho, že ho vyrušili. “Za

dvaasedmdesát hodin budeš zpátky a je jen na tobě, jak si to zařídíš.

Rozumíš?”

“Ano,” řekla jsem nedočkavě. “Stačí, když mě pošleš jen tam.”

Musela jsem s ním mluvit a zjistit, co přesně se stalo. Musela jsem vědět, jestli je v pořádku.

“A tím je celá tá věc s odměnou vyřízená. Souhlasíš?”

“Souhlasím.” Můj souhlas měl stejnou váhu jako předtím Jeromův slib. Už jsem nesměla žádat o nic jiného.

“Tak běž.”

Zmizela jsem ze svého obýváku a objevila se na rušném chodníku. Kolem mě se rojili lidé a zdálo se, že si nikdo nevšiml, že jsem se

tam objevila jen tak, z ničeho nic. Slunce už pomalu zapadalo, ale

nebe bylo jasné a bez mráčku. A bylo tam horko, děsný horko. Davy kolem mě byly oblečené v plážových šatech a lidi vypadali jako

turisti. Ustoupila jsem jim z cesty a zjistila, že stojím před velkým

hotelem.

Náhlá změna místa - a nevolnost z teleportace - způsobily, že jsem byla mírně dezorientovaná a musela zjistit, kam jsem se to dostala.

Zaposlouchala jsem se do zvuků a slyšela, že se kolem mě mluví jak anglicky, tak španělsky. Obrátila jsem se k člověku, který stál nejblíž.

Byl to malý, hodně opálený muž v hotelové uniformě a navigoval

taxíky po příjezdové cestě.

Málem ze mě vypadla otázka, kde to vlastně jsem, ale pak mi došlo,

že bych vypadala jako trouba. Místo toho jsem radši ukázala na hotel

a zeptala se, jak se jmenuje. Dokonale jsem znala spoustu řečí a španělština mi plynula zde rtů úplně přirozeně.

“El Grande Mazatlán, se?orita.”

Mazatlán? Neměla jsem na výběr a musela ze sebe toho troubu

udělat. “?Estoy in México?”

Přikývl a obdařil mě pohledem typu copak-máš-o-kolečko-míň,

přesně jak jsem čekala. Ještě jsem si to všechno zhoršila, protože mi

spadla brada.

No, řekla bych, že jestli se rozhodnete zdrhnout, nejlepší je zmizet někam, kde je teplo.

Kapitola 22

Rychle jsem se usmála na muže, který mě uvedl do obrazu a vešla

do hotelu, ještě pořád trochu vyvedená z míry situací, ve které jsem

se octla. Seth byl v Mexiku. Samozřejmě za předpokladu, že mě Jerome nepodfoukl. Musela jsem jen věřit, že ne, ale teď bylo důležitý, jestli mě vážně poslal přesně tam, kde je Seth. Můj

požadavek si klidně mohl překroutit po svém. Rozhlížela jsem se po hotelu a držela si palce, aby Jeromovi poskoci nehledali jen letenku,

ale taky jméno místního hotelu, kde Seth bydlí.

Na místě, kde pečují o tolik turistů, většina zaměstnanců mluví anglicky, i když mně to bylo srdečně jedno. Šla jsem na recepci a zeptala se na hosta jménem Seth Mortensen. Žena za pultem ho našla v počítači a já zatajila dech. Byl tady. Vážně jsem ho našla.

No, vlastně jen tak trochu. Když jsem se ptala na číslo jeho pokoje, oznámila mi, že jejich hotel takové informace neprozrazuje, ale může

mu zavolat. Zaváhala jsem. Jestli Seth měl opravdu v plánu zmizet z

povrchu zemského, až zjistí, že jsem ho objevila, klidně by se mohl přestěhovat do jiného hotelu nebo dokonce jiného města, nicméně jsem neměla na výběr. Neměla jsem žádnou jinou možnost, jak se s

ním spojit a tak jsem souhlasila, ať mu zatelefonuje, ale nic z toho

nebylo, protože to nezvedl.

Poděkovala jsem jí a zamířila za hotel do jeho areálu. Doufala jsem,

že rozchodím svou frustraci a promyslím si, co budu dál dělat. Bazén

a pláž rozkládající se za budovou byly přístupné jen pro hotelové

hosty, ale nebyl žádný problém proklouznout kolem ochranky. Když jsem na chvilku zůstala sama na chodbě, využila jsem příležitost a proměnila si vhodnější oblečení: červené bikiny a sarong.

Venku se do mě zase dalo vedro a já se na chvíli zastavila a nechala

se vyhřívat. Časové pásmo bylo podobné jako v Seattle, ale i když už

byl podvečer, horko bylo jako v peci. Jak já to milovala. Za bazénem

a bary jsem viděla obloukovitý pás jemného zlatého písku kolem

modré vody. Neměla tak intenzívní barvu jako moře, u kterého jsem vyrůstala, ale přesto bylo krásné. Lehátka a plážové boudičky byly ledabyle roztroušené po pláži a milovníci slunce se snažili využít poslední paprsky dnešního dne.

Vypravila jsem se tam s cílem najít si vlastní lehátko a možná si i dát koktejl Mai Tai. Jestli Setha nenajdu hned teď, mohla bych—

Támhle je.

Vrostla jsem do země a málem zavinila, že mladý hihňající se párek vrazil rovnou do mě a rozlil si pití. Nechtělo se mi tomu věřit. Cesty Boží jsou prý nevyzpytatelný, zato peklo funguje mnohem efektivněji.

Omluvila jsem se té dvojici, vyrazila k Sethovi, ale po pár krocích jsem se zase zastavila. Co budu dělat? Co mu řeknu? Seth zrušil zasnoubení, utekl od každého, koho znal a teď se tady objevím já

jako vetřelec. V duchu jsem si prošla pár scénářů, ale nedokázala se

rozhodnout pro žádný z nich. Nakonec jsem se zhluboka nadechla a pokračovala v cestě. Ono to už nějak dopadne.

Zastavila jsem se za jeho lehátkem a jak jsem se přiblížila, padl na

něj můj stín. Povaloval se na lehátku jen v kraťasech a tričku s lízátky Tootsie Pops, vedle sebe měl něco, co vypadalo až podezřele alkoholicky a četl knihu, jejíž obálku jsem z místa, kde jsem stála, nemohla vidět. Znovu jsem se zastavila a nějak se nedokázala

vyznat v tom, co cítím.

“Parfém,” ozval se z ničeho nic. “Cítím ho. Podle něj bych tě poznal

kdekoliv. Tuberózy a kadidlo.”

Obešla jsem ho, zastavila se na jeho pravé straně a dala si ruce v bok. “Ani nejsi překvapený, že mě vidíš.”

Sundal si sluneční brýle a prohlížel si mě s jedním z těch svých pobavených lehkých úsměvů. “Jsem a nejsem. Myslím, že se mi docela úspěšně povedlo zmizet, ale věděl jsem, že jestli se vůbec někomu povede mě najít, budeš to ty.”

“Protože mám dobré styky?” “Protože jsi to ty.”

Našla jsem si volné místo na písku a už jsem si sedala, když se Seth

na lehátku posunul a ukázal, že si mám sednout vedle něj. Chvíli

jsem váhala a pak jsem se poskládala vedle něj. Když se naše nohy dotkly, vzhlédla jsem k němu. Natáhl se pro sklenici - byla to

broskvově zbarvená příšernost s takovým množstvím nakrájeného ovoce, že by to klidně stačilo na salát - a napil se.

“Co to je?” zeptala jsem se. “Říkají tomu el Chupacabra.” “Ale jdi.”

“Vážně. Řek bych, že je tam asi tak padesát druhů vodky. Chutnalo

by ti to.”

“Divím se, že to chutná tobě.”

“Když se z tebe stane lump, klidně to můžeš brát se vším všudy.” Mávl na číšníka, aby nám přinesl další sklenici.

“Ty nejsi žádný lump,” řekla jsem tiše. “Jo? Doma si to taky myslí?”

Odvrátila jsem pohled a sledovala, jak vlnky narážejí na břeh.

“Vlastně jsem nemluvila s příliš mnoha lidmi. Tvá rodina si o tebe

dělá starosti.”

“Elegantně ses vyhnula odpovědi.”

“Chceš si o tom promluvit?” Zase jsem se obrátila k němu.

Pohodil ramenem. “O čem chceš mluvit? Zlomil jsem jí srdce. I tobě jsem zlomil srdce. Nemyslím, že někdo jako já by měl navazovat nějaké vztahy.”

“Ale to je k smíchu. Ty přece nevysáváš lidem duši.” “Přijde na to, jak doslova budeš brát tu metaforu.”

“Sethe, už toho nech. Přestaň si z toho dělat srandu. Proč jsi to udělal?”

“Ještě se ptáš?” Pití dorazilo rekordní rychlostí a on mi podal sklenici. Měl pravdu, opravdu to chutnalo, jako by v tom bylo padesát druhů vodky. “Necítil jsem to, co bych měl a ty to víš.”

Věděla jsem a byla jsem překvapená, jak upřímně a otevřeně si povídáme. Nic takového se nestalo od té doby, co jsme se rozešli. Pak už to byl samý trapas a oba jsme si dávali pozor, co říkáme a děláme.

“Ale proč právě teď?”

Teď byla řada na něm, aby odvrátil pohled a díval se na ten výjev jako z pohlednice aniž ho vnímal. Slunce ještě pořád nebylo oranžové, ale stejně měl z jeho paprsků vlasy barvy mědi a oči

jantarové. Vpíjela jsem se do něj pohledem a málem si nevšimla, jak dlouho trvá čekání na odpověď.

“Georgino,” řekl nakonec, ale oči mu pořád bloudily bůhvíkde. “Když jsem se o Vánocích s tebou rozešel, udělal jsem to proto, abych ti někdy v budoucnu neublížil a taky abys ty neublížila mně. S Maddie jsem pak začal chodit z nesprávných důvodů, ale nezdálo se to tak hrozně, protože mi na ní opravdu záleželo - až na to, že tys to měla rovnou před očima a musela s tím žít den co den. To jsem vážně nechtěl.”

“To nic,” odpověděla jsem automaticky. Trápilo mě, jak smutný má hlas. “Já ne-”

“Psst.” Zvedl ruku, abych ho nepřerušovala. “Projednou jsem se rozhodl o tom mluvit, tak mě radši nech, než ztratím nervy.”

Usmála jsem se - i když to co říkal, nebyla žádná sranda - a přikývla.

“Každopádně jsem si přál, abych si byl vybral nějakou, kterou bych neměl rád a nevážil si jí. Všechno by se tím usnadnilo. Ale jak šel čas, zjistil jsem, že je mi čím dál bližší - ale ty ses mi nevzdalovala. Můj plán nefungoval a já jen víc a víc zraňoval nás dva. Možná jsem

měl zmizet už tenkrát.”

Kousla jsem se do jazyka, abych to nekomentovala.

“Jediný, kdo netrpěl, byla Maddie - ale jen proto, že o ničem nevěděla. A poté, co ty a já… vždyť víš. Poté, co jsme byli spolu,

jsem se cítil hrozně… tížila mě vina… nenáviděl jsem sám sebe za to,

co jsem jí udělal a zoufale si přál, aby se z toho všeho aspoň jeden člověk dostal spokojený, aby zůstala v blažené nevědomosti. Chtěl jsem jí to vynahradit.”

To už mi taky došlo. O té vině jsem rovněž věděla… o vině za spáchaný hřích, který poznamenal jeho duši. Seth o tom nevěděl a nejlepší bude, když se to ani nikdy nedoví.

“Ale jakékoliv štěstí, které bych jí mohl poskytnout, nebylo skutečné,” pokračoval. “Uvědomil jsem si to ten den u Erika a… Zatraceně, Georgino, já vážně nevím, co se stalo a co jsem vlastně viděl, ale

dvěma věcma jsem si jistý. Jednou z nich je, že když Jerome přišel a

řekl, že musím jít s ním, protože potřebuješ pomoct, šel jsem. Kdyby

mě vedl do samotného pekla, nebránil bych se.” Zavřela jsem oči. “Sethe-”

“Když už jsme byli na místě a Erik mě poslal bůhvíkam, připadal jsem si… vymyká se to všemu, co jsem zažil. Zpočátku jsem byl hrozně zmatený a dezorientovaný a vůbec jsem nerozuměl tomu, co říkali,

jak tě mám najít. Přišlo mi to úplně neskutečné, ale najednou to byla

ta nejjednodušší věc na světě. Prostě jsem se po tobě poohlédl a bylas tam. Ve všem tom prostoru a chaosu jít k tobě bylo jako jít k sobě samému. Byli jsme tak úzce spojení, až to popíralo nejen fyzikální, ale všechny přírodní zákony, které znám. Nikdy se mi

nezdálo možné, že bych si s někým mohl být tak blízký. Když bylo po

všem, neměl jsem ani ponětí, čeho jsem právě byl součástí, ale

jedno jsem věděl - takové pouto jsem nezažil s žádnou jinou ženou. Možná jsi jediná, možná někde žije i nějaká další, ale bez ohledu na

to jsem si jistý, že s Maddie jsme nic takového neměli. Je skvělá a

miluju ji, ale ve stejné situaci bych neměl nejmenší šanci ji najít. Věděl jsem, že by nebylo správné, abych ji nutil do vztahu bez takového spojení. Ty a já… nechápu, co je to mezi námi, ale radši prožiju zbytek života sám než s někým, kdo nejsi ty.”

Domluvil a byla to jedna z těch vzácných chvil, kdy jsem se

nezmohla na žádnou odpověď. Místo toho jsem ho vzala za ruku a natáhla se vedle něj na lehátko, na místo, které mi předtím udělal a položila mu hlavu na prsa. Dal mi ruku na rameno a pevně ho stiskl, aby se ujistil, že zůstanu. Slyšela jsem, jak mu bije srdce.

“Jak to všechno dopadne?” zeptala jsem se nevesele.

“Nevím to o nic víc než to, jak dopadne Cadyová s O´Neillem.” Povzdechl si. “Mám pocit, že zůstanu sám. Navzdory všemu, co se mezi náma změnilo, se vlastně doopravdy nezměnilo nic.”

“Já… já nevím.”

Zase mě můj důvtip nechal na holičkách, ale měl pravdu. Zdálo se,

že od té doby, co jsme se rozešli uplynul celý život, ale my měli pořád stejné problémy. Mohla bych plácat něco poetickýho o dokonalém souznění našich duší, ale fyzicky to ani náhodou

neplatilo, aspoň do té doby, dokud mu to budu odpírat. A byla tady i

jeho smrtelnost - ta na nás taky bude vždycky doléhat. Seth nebude

žít věčně a to vědomí mě zabíjelo - i když jen obrazně, nicméně mi to něco připomnělo. Zvedla jsem hlavu a opřela se o něj, abych mu

viděla do tváře. Mé vlasy nás oba zahalily jako závoj. “Kdy se vrátíš domů?”

Odhrnul mi pramen vlasů a strčil mi je za ucho. Uvolnily se a spadly

na původní místo. “Řekl jsem snad, že se vrátím?” “Nedělej si srandu. Musíš se vrátit.”

“Nedělám si srandu. Myslíš, že se mi tam chce? Nedokážu se na

Maddie ani podívat. Nesnesl bych to po tom, co jsem jí provedl.”

“Nemusíš se s ní sejít. Prostě přestaneš chodit do knihkupectví. Lidi

se rozcházejí v jednom kuse a nemají ve zvyku se pak stěhovat někam jinam.”

Seth zavrtěl hlavou. “To jo, ale já jsem takový smolař, že určitě na

sebe každou chvíli narazíme. Třeba v kině, v restauraci, nebo jinde. Jsem zbabělec, Georgino. Nechci ji potkat, ne po tom… tys neviděla

její tvář, když jsem jí to řekl.”

“Viděla jsem ji brzy po tom a nejspíš to bylo hodně podobné. Nechce

se mi věřit, že se nevrátíš do Seattle jen proto, aby ses jí vyhnul.”

“Není jediná, komu se chci vyhnout.” Zase se snažil zastrčit mi ten pramen za ucho a zase se mu to nepovedlo. Nechal toho, jeho ruka sklouzla po mé paži a konečky prstů hladila její křivky. “Řekl bych, že nezvládám ani setkání s tebou. Dokonce i když jsem teď tady s tebou

- je to ta nejlepší věc na světě a zároveň ta nejhorší. Kdybych tě měl pořád na očích, nemyslel bych na nic jiného než na to, že nemůžeme

být spolu - a dobře víš, že bych tě vážně měl pořád na očích. Jestli jsem se vůbec něco naučil, tak to, že se osud postará, abychom

jeden bez druhého dlouho nezůstali.”

V Sethových slovech byl takový zvláštní rozpor. Na jedné straně byly plné lásky a romantické citovosti, říkal mi, jak krušný je pro něj život beze mě. Ale současně to znělo poraženecky a to byl přístup, který

jsem u něj nikdy předtím neviděla. Někde uprostřed toho všeho Seth

zahořkl a mě napadla zneklidňující myšlenka - kdybych mohla vidět duše tak jako Hugh, ta jeho by nejspíš byla ještě temnější než

předtím. Zkusila jsem to ještě jednou.

“Vynech mě z těch svých úvah. Musíš se vrátit domů, protože tě potřebuje tvá rodina. Andrea je nemocná.”

“Každý občas onemocní. Tím mě nezvikláš.”

“Nerozumíme si. Ona nemá chřipku, ale rakovinu. Jen ti to zatím neřekli.”

Tohle zabralo. Strnul. “Nemá.” “Ale ano. Vím to od Brandy.”

“Musela se splést,” odmítal to tvrdohlavě. “Byli by mi to pověděli.”

“Nemyslím, že by si rýmu spletla s rakovinou vaječníků. Chceš snad říct, že by si něco takového vymyslela?”

Chvíli o tom uvažoval. “Ne, to ne. Ale proč mi nic neřekli?”

“Zdá se, že si to nechávají pro sebe, dokud nebudou vědět víc. Copak to nechápeš?” Sklonila jsem se níž a doufala, že ho mé prosby přesvědčí. “Oni tě potřebují. Musíš se vrátit kvůli nim.”

Chvíli jsem si myslela, že už je ruka v rukávu, ale pak pomalu zavrtěl hlavou. “I beze mě jim bude fajn. Sama říkáš, že pořád čekají na

další informace. Možná to vůbec nebude tak zlý.”

“Sethe, mluvíme tady o rakovině! To je vždycky zlý. Jak je možný, že

se na ně chceš vykašlat?”

“Zatraceně.” Byl naštvanější než jsem ho kdy viděla - běžně se to projevovalo jen velmi mírně. “Nepotřebuju, aby mi někdo kázal morálku. Projednou chci být sobecký, vyhnout se tomu všemu a zdrhnout před svými problémy místo toho, abych pořád byl ten zodpovědný. Jestli jsi přišla jen proto, abys mě umravňovala, co

mám nebo nemám dělat, tak se klidně seber a můžeš jít. Nech mě,

ať si někam zalezu a budu volný, abych mohl začít psát tu novou sérii a zapomněl na všechno ostatní.”

Byl to málem přesný obrázek toho, co jsem já provedla před

dlouhými staletími až na to, že místo toho, abych se sama snažila zapomenout na své problémy, jsem se postarala, aby každý

zapomněl na mě. Někdy jsem si přála, abych do smlouvy zapsala i to

první. V důsledku toho jsem ovšem chápala, o co mu jde. Rozuměla jsem jeho přání, aby všechny špatné věci prostě zmizely. Já to chtěla taky a dokonce jsem to i zařídila. Potíž ale byla v tom, že od něj jsem čekala víc než od sebe. Když viděl jak váhám, vzal mi tvář do dlaní,

stáhl ji níž a lehce mě políbil na rty. Vymanila jsem se a užasle na něj

zírala. “Co to bylo?”

“Nejspíš se až do nekonečna budu muset snažit vyhýbat se ti, ale

teď tě mám tady a tak si tu chvilku klidně můžu vychutnat.” Oči se mu

zatřpytily a nekoukalo z nich nic dobrého. Musela jsem se usmát, třebaže mě sužovaly pochybnosti a nejistota.

“Jseš takový pokrytec,” sjela jsem ho.

“Spíš oportunista,” upřesnil. “Co tady doopravdy děláš, Georgino?

Co chceš ty?”

Sklopila jsem pohled. Nevěděla jsem, proč jsem sem přišla. Ano, ujistit se, že je v pořádku… a pak co? Cítila jsem se jako na houpačce. Nahorů a dolů. Miluji ho. Musím na něj zapomenout. Nahoru a dolů.

“Nevím,” připustila jsem. “To je ta nejlepší odpověď, jakou můžeš

dostat.”

Pak jsem ho bez dalších úvah políbila. Byl to mnohem delší polibek a překvapilo mě, jak snadno jsme zapadli do starých kolejí - běžně

jsme se líbali jen do té doby, dokud jsem mu nezačala krást energii.

Zdálo se mi, že by rád šel ještě dál, ale musela jsem ho zastavit. Pak

jsem zase ležela vedle něj a oba jsme se dívali na zapadající slunce

a zářivé barvy na obloze. Nevzpouzel se a vypadalo to, že mu stačí

už to, že mě má vedle sebe.

Navečeřeli jsme se v hotelové restauraci a se schopností proměňování jsem neměla žádný problém s tím, že jsem přijela nalehko. Proměnila jsem si sexy večerní šaty s výstřihem do V, jejichž fialový odstín mi připomněl den, kdy jsme se seznámili. Po

večeři jsme popíjeli a povídali si a postupně náš rozhovor začal být

stejně zábavný a příjemný, jako kdysi býval. Když pomineme

Maddie, bylo to přesně tak, jak řekl - hodně se toho změnilo a přesto

se nic nezměnilo. Náš vztah, naše spojení - všechno to bylo pořád žhavé, stejně jako sexuální napětí, se kterým jsme se během konverzace upřeně dívali jeden na druhého. Zdál se mi plný života, úplně jiný, než jsem ho poslední dobou vídala, ale nebylo mi jasné, jestli to je pitím nebo svobodou.

I když jsem málem byla štěstím bez sebe, že jsem zase s ním, pořád

mě sžíraly pochybnosti. Řekl mi sice, abych se na to vykašlala, ale

nešlo to. Maddie. Pesimismus, který podbarvoval jeho slova. Jeho touha po úniku. Jeho rodina. Mé vlastní sobectví.

Ale když jsme dovečeřeli, bylo po starostech. Jen co jsme se octli v

jeho pokoji - byl to rozlehlý a prostorný apartmán, ze kterého byl

výhled na teď už temnou vodu - vrhli jsme se na sebe. Touha, která mezi náma rostla, nakonec explodovala. Stáhl zip na mých šatech a svlékl mě z nich. Padli jsme na postel a svlékala ho taky, rozum a zodpovědnost vzal čert. Hladil mě po celém těle a jeho rty sjely po

klíční kosti na prsa a ztvrdlé bradavky.

Právě jsem z něj tahala kalhoty, když jsem zacítila, jak do mě začíná téct jeho životní energie a na chvíli si toho dokázala nevšímat.

Strašně jsem ho chtěla. Chtěla jsem cítit to, co jsem cítila před

měsíci, když byl ve mně a já vnímala tu dokonalou harmonii. Životní energie byla jako afrodisiakum a ještě zvyšovala touhu, kterou cítilo

mé tělo.

Možná to bylo něco jako Pavlovův reflex z dob, kdy jsme spolu chodili, ale zase jsem já byla ta, kdo to zastavil. Pokusila jsem se mezi námi udělat aspoň trochu trochu prostoru, i když jsme pořád

byli zapletení jeden do druhého.

“Klídek,” řekla jsem a srdce mi prudce bušilo. “Právě překračujeme

linii.”

V Sethových očích byla touha a láska a stejná spalující potřeba po dovršení, jakou jsem cítila i já. “Už jsme ji trochu překročili, ne?”

zeptal se bez dechu. “Cítil jsem to.”

“Jo,” přiznala jsem. “Ale ne moc.” I troška je příliš mnoho.

Maličko se zamračil a pořád mě hladil po noze. Bylo to příliš nebezpečné. Moc nechybělo a zase ztratíme rozum.

“Všiml jsem si toho, myslím tím, že jsem si všiml, kdy jsi mi začala

brát energii. Byl to jen neurčitý pocit, ale věděl jsem o něm a nějak mi

to tentokrát nepřišlo tak hrozné.”

Měl pravdu. Bylo to tím, že mu ztemněla duše. Jasně, že to nebylo

ani zdaleka takové, jako u hodně lidí připoutaných k peklu, ale už i

ten nepatrný stín znamenal rozdíl. Já to cítila taky. Předtím byl nezkažený a ryzí, čisté jiskřivé stříbro. I teď to bylo skoro stejné s výjimkou lehkého stínu, ale bála jsem se, že čím víc se bude obracet obracet zády k lidem, kteří ho potřebovali, tím ten stín bude temnější.

No a čím byla duše temnější, tím míň energie jsem jí mohla vzít.

“Trefil ses.” Technickými detaily jsem ho nezatěžovala. “Ale i to je

zlý.”

“Tak moc, že to neriskneš ani jednou?”

Už jsme se zase hádali jako za starých časů. “A co tvé rozhodnutí vyhýbat se mi?”

“Jestli budu muset, udělám to. Počítal jsem s tím, ale to bylo ještě

dřív, než jsi sem přijela. Ještě pořád jsi mi neřekla, proč jsi tady a co

bys chtěla ty. Já bych to rád zkusil znovu, ale jen pod podmínkou, že mezi náma už nebudou žádné fyzické hranice.” Uťal mé námitky. “Všechno vím a znám rizika. Vím i to - a ty taky - že mezi náma jde o mnohem víc než o sex, ale stejně nám bude ztrpčovat život, bez

ohledu na to, jak moc se to budeme snažit přehlížet. Nechci, aby se

opakovalo to, co bylo předtím. Budu riskovat. Je to mé poslední

slovo.”

“Já… já nevím… já prostě…”

“´Nevím´ je trochu nadějnější než ´nemůžu´.” Zasmál se, přisunul se blíž a lehce mě políbil. “Jestli se rozhodneš, že to nepřijmeš, tak to prostě nepřijmeš. Ale snad… aspoň tentokrát… aspoň projednou…

bys měla souhlasit.”

Podruhé mě políbil naléhavěji a já zavřela oči. Přitiskli jsme se k

sobě. I tentokrát měl pravdu a já to vážně málem vzdala. Tolik jsem toho v poslední době prožila, co otřáslo mými city i duší a být s ním

mi právě teď přišlo jako ta nejpřirozenější věc na světě… Ale poplašné zařízení v mé hlavě si pořád dělalo dobře svou práci.

Kdybych ho obrala o část života, když měl stín na duši, byl by peklu mnohem blíž.

“Ne,” odmítla jsem nakonec. Bylo čím dál těžší se od něj odtáhnout. “Pořád nemůžu. Ještě ne. Neříkám, že se to nikdy nestane… já jen… nevyznám se v sobě. Promiň.”

Vypadal zklamaně, ale k mé úlevě už na mě dál netlačil. Kdo ví, jestli bych i pak dokázala odolat. “Zůstaneš tady se mnou? Aspoň na

jednu noc?”

Přikývla jsem. “Smím tady být tři dny.”

“Tři dny. To je skvělý. Budeme mít tři dny na to, abychom si to pořádně promysleli. Jestli se nakonec shodneme, že můžeme být spolu, tak budeme. Jestli ne, budu sám, dokud nenajdu jinou

Georginu.” Podle té sarkastické poznámky mi bylo jasné, jak moc o

tom pochybuje. “Prozatím mi tohle stačí.”

Pak jsme si nazí hověli jeden druhému v náručí a jako zázrakem se nám to povedlo udržet pod kontrolou. V té dovednosti jsme byli

hotoví mistři. Zdokonalovali jsem se v ní celou dobu, co jsme spolu chodili a teď jsme přirozeně - i když neochotně - vpluli do starých

kolejí. Povídali jsme si hrozně dlouho, jako bychom se už neviděli už léta a museli dohánět celý život. Vlastně to vážně nebylo tak daleko

od pravdy.

On nakonec usnul, ale já byla neklidná. Ve tmě jsem sledovala jeho klidný dech, těch pár skleniček při večeři mu pomohlo, aby spal jako dřevo. Zahřívala mě jeho horká kůže a cítila jsem se tak bezpečně

jako už dávno ne.

Tři dny. Máme tři dny, takže ještě chvíli budu moct předstírat, že je

zase můj, stejně jako kdysi a kdybych se pro to rozhodla, může to tak

být napořád. Řekla jsem mu, že o tom budu přemýšlet. Problém ale

byl v tom, že už to nebylo jako kdysi. V hlavě se mi přehrál sen, který klidně nemusel být pravdivý. Seth byl tím mužem ve snu, mužem, se kterým jsem měla žít, ovšem za předpokladu, že mi Oneroi ukázali pravdu. Ale byl ten Seth, který mi teď odpočíval v náručí, opravdu tím mužem ze snu? Seth ve snu byl nekonečně laskavý a hodný - byl to

ten Seth, do kterého jsem se zamilovala. Skutečný Seth se změnil -

postupně, to ano - ale určitě se změnil.

Neměla jsem právo ho soudit, zvlášť když část té změny vyplynula z toho, že jsem mu loni zkřížila cestu a zamíchala se mu do života. Zamilovala jsem se do Setha, protože měl charakter, byl poctivý a čestný. Tyhle vlastnosti mě u mužů vždycky přitahovaly, což je pro služebníka pekla pořádná ironie a možná i pokrytectví. Pořád jsem Setha milovala, pořád jsem cítila to spojení mezi námi, ale důvody,

proč jsem se do něj zamilovala, už byly pryč. Tu zahořklost a přístup

k životu, který ho přiměl prásknout za sebou dveřma a zmizet s tak

lehkým srdcem a sobecky, jsem od něj nečekala. Od něj jsem čekala mnohem víc.

Nechtěla jsem o něho přijít. Chtěla jsem s ním být těch pár

posledních dní, chtěla jsem s ním být navždycky, ale jestli zůstanu,

jen prohloubím ty jeho postoje, které jsem nesnášela, jen podpořím

tu temnotu, která se v něm rozrůstala. O to jsem vůbec nestála.

Došlo mi, že i když jsem ho velmi milovala a toužila s ním být ještě aspoň pár chvil, zůstat s tímhle Sethem, který mě tolik zklamal, by

byl moc špatný nápad. Seth řekl, že bude radši sám než s

nesprávnou ženou. Já se ho radši zřeknu, než bych se měla dívat na muže, který se z něj stal. Chtěla jsem si vzpomínky na něj uchovat nezkalené.

A tak, i když mi to lámalo srdce, vyprostila jsem se z jeho náručí.

Spal tak tvrdě, že se ani nehnul. Co jsem to za pokrytce, že se na něj dívám spatra, protože se namazal, aby otupil bolest. Jako bych ho já sama tolikrát nepřemlouvala, aby si dal skleničku. Napadlo mě, že s

jeho poskvrněnou duší by pro nás bylo snazší konečně být spolu -

ale pro mé srdce to bylo nepřijatelné.

Proměnila jsem si džíny a lehké tílko, poohlédla se po hotelových psacích potřebách a napsala:

Sethe,

promiň mi to, ale musím odejít. Řekla jsem ti, že to všechno zvážím,

ale mýlila jsem se. Příliš tě miluji než abych zůstala.

Nebude to příliš záhadné? Bylo to až moc stručné, než aby to vyjádřilo všechny ty pocity, ale nějak jsem tušila, že to pochopí,

protože mě znal. Nechala jsem vzkaz na nočním stolku a pak jsem

se na něj ještě chvíli dívala, obdivovala jsem muže, kterého jsem milovala a kterého budu navždycky milovat. Pak jsem s vlhkýma očima odešla z pokoje chytit taxík, co mě odveze na letiště.

Kapitola 23

“Kdes byla?” vyzvídal Roman.

V Seattle jsme přistáli až odpoledne další den. Ukázalo se, že sehnat letenky z Mexika na pacifický středozápad trvá o něco dýl než teleportace nesmrtelných, zvlášť když se o to snažite v šibeničním termínu.

“Na konci světa a zase zpátky.” Svalila jsem se na gauč. Obě kočky

se ke mně hned přihrnuly, což jsem brala pěkně nafoukaně, protože

se obvykle lísaly k Romanovi. “Myslíš Jižní Dakotu?”

Udělala jsem obličej a zastínila si rukou oči. Můj výlet za Sethem

trval jen čtyřiadvacet hodin, ale za tak krátkou dobu jsem toho vážně musela hodně vydržet. “Našla jsem Setha.”

“Aha.” Romanovo nadšení dramaticky kleslo. “Řek bych, že se nepropadl do země, jak to vypadalo podle Maddieina podání.”

“No, abych ho sehnala, musela jsem - doslova - požádat o pomoc

samo peklo.”

“A dál? Copak teď, když už je volný, nepoběžíte vy dva ruku v ruce

do slunce západu?”

Při zmínce o západu slunce jsem nadskočila, protože jsem si vzpomněla, jak jsme se se Sethem objímali na pláži. “Ani ne… já ho opustila.”

“Co to přesně znamená?”

Snažila jsem mu vysvětlit, jak se Seth změnil k horšímu, ale vůbec to nebylo snadný. Ještě ani já sama jsem se tím pořádně neprokousala, takže vykládat to někomu jinému byla práce pro vraha a když jsem skončila, byla jsem ještě utahanější než předtím.

“A tím to končí? Už se nikdy neuvidíte?” Romanův hlas byl skeptický. “On řekl, že se nevrátí a já se mu nebudu lepit na paty. Takže jo.”

“No tak tomu se mi nechce věřit. Chce snad pořád žít v tom hotelu? Dokonce ani on si nemohl nahrabat tolik prachů.”

“Ne, při večeři se zmínil, že se usadí někde jinde, jen se zatím ještě

nerozhodl, kde to bude.”

Pak jsme chvíli mlčeli. Jedinými zvuky byl provoz venku a Aubrey, která mi předla do ucha. Nakonec se Roman zeptal: “Jseš v pohodě?”

Překvapeně jsem se na něj podívala. “Co tím myslíš?”

“Přesně to, co jsem řekl. Pro tebe to vůbec nemůže být snadný. Od

Oneroi jsi ještě neměla ani chvíli klidu.”

Nemám ani zdání, proč mě jeho slova tak zaskočila. Nejspíš proto,

že uprostřed všech těch malérů, co mě v jednom kuse v životě

stíhaly, se jen pár lidí obtěžovalo zeptat, jak se mi vede. Nebo možná

se radši ani neptali, protože deprese byla pro mě běžná. Napadlo mě, jak je divné, že Roman se změnil ze sociopata v soucitného, zatímco Seth se vydal opačným směrem. Nicméně jsem neměla žádný důkaz, jestli se z Romana nestal jen soucitný sociopat.

“Jsem v pořádku - nebo spíš nakonec budu. Díky.”

V mém úsměvu zřejmě bylo něco, co ho naplnilo nadějí, nebo možná jsem ho jen inspirovala, protože se zeširoka usmál. Už jsem

zapomněla, jaký měl krásný úsměv a jak mu rozzářil tvář. Pak jsme

se už nezabývali žádnými vážnými tématy a strávili zbytek večera spolu. V žádném případě bych neřekla, že jsem v pohodě, ale bylo příjemné se pro změnu věnovat obyčejným věcem a neřešit žádný drama. Přemýšlela jsem, jestli od teď bude takový celý můj život a jakou roli v něm bude hrát Roman.

Přesto pro mne příštích pár dnů nebylo snadné přizpůsobit se životu bez Setha. Dokonce i když byl s Maddie a každý pohled na něj byl

pro mě utrpením, pořád byl tady a já věděla, že tady je. Teď mi vědomí, že je pryč a že se nevrátí, způsobovalo v srdci zvláštní prázdnotu, navzdory tomu, že se můj život postupně začínal stabilizovat.

Vrátila jsem se do práce, na co už byl nevyšší čas, protože Maddie si musela vzít volno. Dostávala jsem o ní zprávy přes Douga a nabídla

se, že jestli bude třeba, skočím za ní, i když jsem nebyla nijak

nadšená tím, že bych měla poslouchat nářky kvůli Sethovi. Nejspíš bych vůči ní neměla být taková potvora, protože já v souvislosti se Sethem dělala to samý.

“Teď chce jen být sama,” řekl Doug a opřel se o dveře. Dnes se

vůbec nechoval jako potrhlej srandista. “Pořád zuří, ale vy dvě jste přece kámošky. Dám ti vědět, až bude stát o společnost.”

Bylo mi jí líto. “Dobře. Počkám si.”

Už jsme málem zavírali a já šla mezi ostatní pomoct s večerními povinnostmi. Někteří z personálu už mířili domů. Jedním z těch lidí byla Gabrielle - a odcházela s Codym.

“Co se děje?” zašeptala jsem mu, zatímco si ona odskočila pro kabelku. Cody dokonce ani nebyl v černým.

“Párkrát jsme spolu byli venku, když ses ty… zabývala něčím jiným.” Znělo to, jako by se omlouval za to, že je šťastný.

“Ale to je fantastické!” Přece jen se lásce nějak povede přežít v tomhle světě. “Co změnilo její názor? Ten koncert?”

“Tak trochu. Myslím, že mi pootevřel dveře. Je vážně na větvi z toho,

že chodím ven jen v noci. A taky že jsem jí ukázal opravdový upíry.”

“Cože? Tobě se povedlo přesvědčit ji, že Petr je upír?” Pro průměrnýho člověka Petr vypadal ještě míň jako upír než Cody.

“Ne, jasně, že ne.” Jeho výraz láskyplného roztoužení maličko ztvrdl. “Ukázal jsem jí Miltona - znáš přece toho upíra z Eugene - který byl tenhle týden ve městě. Tvrdil, že je na návštěvě u kamarádů.” Upíři si

na svůj revír mimořádně potrpěli, dokonce i takoví, jako Petr a Cody,

kteří jen vzácně sejmuli nějakou oběť a ani tu nezabili. “Nebyl z toho

žádnej průser, ale tu povídačku o dovolený mu nežeru. Je to stejná hovadina jako to, že i Simone tady byla jen na návštěvě.”

“Ale ona už je pryč, ne?” Aspoň tak se to povídalo a protože nevznikaly žádný šílený záměny dvou Georgin, mohla jsem jen

doufat, že je to pravda. Nikdy jsem nezjistila, proč sem vlastně přišla.

“Jo, aspoň pokud vím. Ještě k Miltonovi. On vážně vypadá jako upír.

Už jsi ho někdy viděla? Vypadá jako Nosferatu jednadvacátýho století. Když jsem ho sledoval, vzal jsem Gabrielle s sebou do

tanečního klubu a byla nadšením bez sebe. Myslí si, že mám nějaký zvláštní nadání nacházet upíry - vlastně rádoby upíry.”

“Uff. To je zároveň psina, divný i roztomilý najednou. Možná i trochu zneklidňující.” Nad tím se zazubil až mu bylo vidět tesáky. “Co si

myslí o tvých zubech? Nepovede se ti je schovat, až si budete blízko

a začne to být hodně osobní.”

“Řek jsem jí, že jsem byl na operaci a tam mi je zasadili.” Vypadal sám se sebou velice spokojeně. “Myslí si, že jsou sexy.”

Jeho nový románek mě na konec dne dobře naladil. Když jsem

vyrazila, vyšla jsem do mrazivé noci a překvapilo mě, že mi to až tak moc nevadí. Čistý, ostrý vzduch mě osvěžoval a poprvé po dlouhé

době jsem litovala, že jsem se odstěhovala z Queen Anne. Bylo by

příjemné v tom zimním večeru šlapat domů po svých místo toho, abych lezla do plastů a železa mýho auta.

Ale stejně jsem s tím nic nemohla dělat. Nastartovala jsem a než

jsem vyjela z parkoviště, zkontrolovala jsem si mobil. Když jsem byla

v práci, často jsem vypínala zvonění a teď jsem tam měla tři vzkazy. První přišel už před pár hodinama a byl od Erika. Mluvil svým

běžným zdvořilým tónem, ale cítila jsem tam i naléhavost. Řekl mi,

že má nějakou teorii, která souvisí s mou smlouvou a že by si rád se mnou promluvil co nejdřív.

Další zpráva byla od Romana. Dokonale znal můj rozvrh, proto volal

asi tak před hodinou. Chtěl vědět, co má nechat přinést k večeři a jestli prý mu zavolám, až budu vyjíždět, nejspíš bude jídlo na stole právě když vejdu do dveří. Usmála jsem se - ale po úsměvu bylo

okamžitě veta, když jsem uslyšela třetí vzkaz. Zase to byl Erik a volal

asi před pěti minutama.

“Georgino-”

Nic víc, jen mé jméno, namáhavě a přiškrceně. Pak už jsem slyšela

jen praskání statické elektřiny, jako by mu telefon vypadl a hlasová zpráva skončila. Civěla jsem na svůj mobil jako bych ho viděla prvně

v životě.

Erik mě ještě nikdy nenazval křestním jménem.

Když jsem mu volala zpátky, už jsem jela k jeho obchodu. Už sice

bylo příliš pozdě, aby tam byl, ale podle displeje mého mobilu hovor přišel z telefonu, který měl v obchodě. Nezvedal to. Zkusila jsem

číslo k němu domů, jen pro jistotu, ale ani tam to nikdo nebral. Měla jsem čím dál větší strach a sešlápla plyn až nadoraz. Provoz nebyl nijak valný, ale přesto jsem měla pocit, jako by byl ode mě stovky kilometrů daleko.

Zmákla jsem to za patnáct minut, což byl docela rekord. V obchodě

se svítilo, i když v oknech ostatních obchodů a na parkovišti byla

tma. Zaparkovala jsem rovnou před Erikovými dveřmi na místě pro postižené a vylítla z auta, ale nad tím, co jsem tam viděla, jsem se na fleku zasekla.

Výloha a dveře byly rozbité a lesknoucí se střepy zasypaly celý chodník. Dveře byly zamčené, ale prostrčila jsem ruku dírou a otevřela si. Protáhla jsem se dovnitř a vešla do obrazu zkázy.

Fontány pořád cinkaly, i hudba ještě hrála, ale všechno ostatní bylo

na kusy. Převrácené police, rozmlácené sošky, kazety na šperky rozlámané - a prázdné.

“Eriku!” zvolala jsem a běžela dál. Nic jsem neslyšela. Oběhla jsem pult, všimla si otevřené zásuvky a začala mít podezření, že bude stejně prázdná jako ty kazety.

Uháněla jsem do skladu za obchodem, když jsem uslyšela tichý zvuk. Zastavila jsem se a divoce se rozhlížela kolem sebe, dokud

jsem za pokladnou nezahlédla ruku. Na podlaze tam ležel Erik, bledý

navzdory rmavé pleti. Držel se za břicho a kolem něj bylo tratoliště

krve. Měl skelné oči a chvíli jsem si myslela, že už nežije. Pak sebou jeho rty škubly a podíval se na mě.

“Slečno Kincaidová…”

Volala jsem 911 a zároveň se ze sebe snažila strhnout kabát. Zařvala jsem na ně, ať okamžitě pošlou ambulanci a přitiskla mu kabát na břicho, ale nebylo to k ničemu. Byla to jen tenká látka a okamžitě skrz ni začala prosakovat krev.

“Prosím vás, nemluvte,” žadonila jsem, když jsem viděla, že

pohybuje rty. Měly modrou barvu. “Už sem jedou. Budete v pořádku.”

Ráda bych se zeptala na spoustu věcí - co se stalo, kdo to udělal -

ale nic nebylo důležité, kromě jeho záchrany. Stejně to vypadalo nad slunce jasnější - někdo se tam vloupal a Erik ho vyrušil. Bylo jasné i

to, co má s břichem - dvě díry po kulkách byly ve zdech a třetí ho zasáhla.

“Slečno Kincaidová…” mluvil tiše, málem to bylo jen zaskřehotání. “Psst. Promluvíme si později, až přijdou záchranáři. Šetřete silama.”

“Žádné později už nebude,” vydechl. Přísahám, že se pokusil o úsměv. “Pro… mě… už ne…”

“Budou tady nanejvýš za pár minut,” namítala jsem.

“Na tom nezaléží. Jsem příliš slabý… ztratil jsem příliš mnoho krve.” “Ne,” řekla jsem zoufale. “Ne!” I když jsem prosila a byla čím dál víc

hysterická, věděla jsem, že má pravdu. Skutečně ztratil příliš mnoho krve a byl naživu jedině proto, že na jeho zranění se umíralo

pomaleji. Dokonce i kdyby záchranáři přijeli hned teď, už by to nestačilo na to, aby ho zachránili. Ještě se pořádně nezotavil z nedávné nemoci a když k tomu přičtu jeho věk, pro něj už nebyla cesta zpátky. Ale nedokázala jsem se s tím vyrovnat. “Budete v pořádku. Poslouchjte-”

“Vy poslouchejte.” Neměl dost sil, aby to znělo jako příkaz, ale stejně jsem okamžitě sklapla. Chytil mě za ruku. “Nejde… o vaši smlouvu.”

Zmátl mě, pořád jsem se v duchu zabývala jeho stavem a zničeným obchodem, ale pak mi to došlo. “Zapomeňte na smlouvy. S tím si budeme dělat starosti později.”

Jeho sevření zesílilo. “Musí existovat další smlouva. Dvě smlouvy.”

“Že musí… cože? Ne, tak to nefunguje, to vím jistě. Každá duše má

jen jednu smlouvu a já podepisovala jen jedinou. Teď už, prosím,

nemluvte.”

“Najděte ji,” zalykal se. Na rtech se mu objevila krev. “Najděte… ji.” “Najdu, to víte, že najdu.” Byla bych mu slíbila i modrý z nebe, i když

to, co říkal, nedávalo žádný smysl. Má slova ho zřejmě uklidnila, protože se trochu uvolnil, i když bylo naprosto jasné, že musí mít hrozné bolesti. Vzhlédla jsem ke dveřím do obchodu a

přesvědčovala samu sebe, že už slyším sirénu. “Za chvíli jsou tady.”

“Příliš… pozdě. Vy tu bolest… můžete zastavit.”

Už ho málem nebylo slyšet, musela jsem se sklonit níž, ale i tak jsem pochopila až po chvíli. “Snažím se.” Posunula jsem kabát trochu dál,

ale valný výsledek to nemělo. “Polibek… jediný polibek…”

“Co…? Vykulila jsem oči. “Ne. Ne! To by vás zabilo!” Ještě mi ta

slova pořádně nevypadla z pusy a už jsem věděla, co za nesmysly

mu to vykládám. Zabil ho ten výstřel a právě umírá. Jediný polibek. Chtěl, abych ho políbila a tak urychlila jeho smrt, stejně jako to bylo s Lukem. Nikdy jsem to neudělala znovu a ani jsem o to nestála.

Možná to byl skutek milosrdenství, ale já se cítila jako vrah. Přesto teď, stejně jako tenkrát, jsem věděla, že mu to zkrátí umírání…

Zavrtěla jsem hlavou. “Ne.”

“Nyx… mi to ukázala. Kdo způsobí mou smrt: vy.”

Zakašlal a už nebyl schopen mluvit, přesto žil dál s tváří strhanou bolestí a prosbou v očích.

Nyx že mu ukázala jeho smrt?

Vzpomněla jsem si, jak jsem kdysi za ním přišla hned poté, čo ho navštívila Nyx a seslala mu vizi. Nejdřív byl ze mne vyděšený, ale pak to ze sebe se smíchem setřásl, prý je to jen doznívající noční

můra. Až teď jsem tomu začínala rozumět. V té vizi viděl svou smrt -

a způsobila jsem ji já, proto měl ze mě strach. Muž v mém snu mohl

být vymyšlený, ale všechny další vize, které Nyx lidem ukazovala,

byly pravdivé. Má role při Erikově smrti byla předurčená, až na to, že

já nebyla tím zločincem. Ty vize často fungovaly na stejném principu

- nikdy se nestalo přesně to, co jste čekali.

A tak jsem se, už podruhé, stala andělem milosrdenství… nebo andělem smrti… to je fuk. Sklonila jsem se ještě víc a políbila ho, nevšímaje si krve na jeho rtech. Bylo to přesně jako s Lukem, zbývala mu už jen jiskřička života. Stačilo pět minut a Erik by byl

zemřel i bez mé pomoci. Ta poslední kapka života byla tak čistá a dobrá, jak jsem čekala. Erikovi se dostane odměny v posmrtném životě.

Když jsem zvedla hlavu a viděla, že se mu na tváři usadil mír,

prolétly mnou slabé pocity, jak se občas stávalo, když jsem někomu brala energii. Byla to láska ke mně, ale ne milenecká, spíš otcovská, přátelství a laskavost. A pod tím vším byla ostražitost vůči mně,

kterou mi ale nikdy nedával najevo. Byla jsem tak zaujatá těmi

posledními záchvěvy života, až jsem si málem nevšimla, že dorazila

ambulance s majáky a sirénou.

Někdo mě zvedl a odnesl z cesty a viděla jsem, jak se kolem něj

shlukli lidé - ale bylo už příliš pozdě. Dívala jsem se na rozruch, který následoval - na záchranáře a policii, ale nevnímala je. Odpovídala

jsem na otázky a vůbec si nepamatuju, co jsem jim říkala. Policajt s vlídnýma očima si to všechno zapisoval, mluvil se mnou jemně a

často se opakoval. Netuším, jak dlouho to trvalo, možná hodinu,

možná dýl, vzpomínám si jen, že jsem je pořád dokola ujišťovala, že

budu v pořádku, že pak pojedu domů a že jim odpovím na všechno,

na co se budou ptát.

Ale když jsem odjížděla, ještě pořád v šoku a neschopná si

doopravdy uvědomit, co se stalo, nejela jsem do západního Seattle,

ale na Pioneer Square. Měla jsem štěstí a našla místo na parkování

na ulici a kličkovala jsem bavícími se davy. Když jsem vešla do

Sklepa, pár štamgastů se na mě zvědavě podívalo. Kašlala jsem na

ně a prodírala se k Jeromovu stolu. Tentokrát nasával sám a jak jsem se blížila, pozorně si mě prohlížel tmavýma očima.

“Georgie,” řekl, když jsem se zastavila před ním. “Jaký smysl má proměňování, když máš šaty celý od krve?”

Podívala jsem se na sebe a až pak si všimla fleků na blůze. Vzhlédla jsem a jeho poznámce o proměňování nevěnovala žádnou

pozornost.

“Erik je mrtvý,” oznámila jsem mu bezbarvým hlasem. Jerome nereagoval nijak. “Jak zemřel?”

“Vloupali se k němu a někdo ho zastřelil.”

Jerome popíjel bourbon a zůstal zticha. “No? Nic na to neřekneš?”

Zamračil se. “A co bych měl podle tebe říct? Měl bych naříkat,

natáhnout si žíněnou košili a sypat si popel na hlavu? Lidi pořád

umírají, Georgie. To ty je v jednom kuse oplakáváš - já ne. Dobře víš,

že mi nezáleží ani na jednom z nich a už vůbec ne na něm.”

Vážně jsem to věděla. Když zabili Duana - jednoho z Jeromeho

bývalých zaměstnanců - jediným jeho projevem byl vztek.

“Ale je divné…” Snažila jsem se vyjádřit slovy to, co mi celou dobu podvědomě vrtalo v hlavě. “Je divné, že se vůbec někdo vloupal do New Age obchodu. Pro loupež to není nejvýnosnější místo.”

“Každý místo, kde jsou prachy, je vhodný na loupež. Pokud je to tam opuštěné a patří to nějakýmu dědkovi, je to ještě vhodnější. Cenné

věci zmizely?”

“Ano,” připustila jsem.

“Tak proč s tebou teď tady ztrácím čas?” “Kvůli sklu.”

“Jakýmu sklu?”

“Které bylo rozbité zevnitř. Střepy byly rozsypané po chodníku. Ať to udělal kdokoliv, rozbil dveře a výlohu až když byl uvnitř, aby to

vypadalo jako vloupání.”

Jerome si podrážděně povzdechl. “Po tom všem, cos už viděla, ještě vážně čekáš, že lidské chování bude mít nějakou logiku?”

“Jen mi přijde zvláštní, že někdo jako Erik - který se zabýval nadpřirozenými věcmi a který-” zasekla jsem se, protože málem jsem

mu prozradila, že se zabýval mou smlouvou a pak místo toho řekla:

“-a který byl jen před pár dny součástí velké akce nesmrtelných, se může jen tak stát náhodnou obětí.”

“Náhody se stávají.”

“Já už teď nevěřím na náhody.”

“Pak si vzpomeň na svá vlastní slova. ´Velká akce nesmrtelných´

může být tou odpovědí. Sice nežijí v našem světě, ale nezapomínej,

že bytosti snů mají své styky i tady.” Zamračila jsem se. “Co tím chceš říct?”

“Myslím si, že by to pro šéfa Oneroi byla celkem pohodlný způsob,

jak si zchladit žáhu. On ví, že se nesmí dotknout ani mě ani

kteréhokoliv jiného nesmrtelného, ale člověk, co se aktivně zapojil do

akce, která mu zkřížila plány?” Jerome pokrčil rameny. “Je to pomsta

a on si to klidně mohl nechat zařídit někým jiným. Laskavě vezmi na vědomí, že to nemůžeme dokázat a ani s tím nemůžeme nic dělat. Nepůjdu mstít tvýho přítele, jestli jsi mě přišla požádat o tohle.”

Ani jsem to od něj nechtěla a vlastně jsem sama nevěděla, co jsem

od něj čekala. Proč jsem sem vůbec přišla? Protože jsem byla v

šoku, protože to, co se stalo Erikovi, nedávalo žádný smysl a protože

Jerome měl často informace, které mi pomohly.

Tentokrát to sice taky udělal, ale nebyla jsem si jistá, jestli mu mám

věřit. Vzpomněla jsem si na staré úsloví: Jak poznáte, že démon lže? Hýbou se mu rty.

“Dobrá,” řekla jsem a malinko kývla. Mírně přimhouřil oči, nejspíš ho překvapilo, že jsem na něj dál netlačila. Zase jsem se podívala na

sebe a proměnila si krvavé skvrny na oblečení. “Půjdu domů a… sama nevím. Vůbec nevím, co budu dělat.”

Můj zmatek nebyl předstíraný a doufala jsem, že to bude stačit, abych rozptýlila jakékoliv podezření. Vážně, z čeho by mě měl podezírat? Vždyť jsem to ani sama nevěděla. Dvě smlouvy.

Jerome se mě ani nesnažil zastavit. Mechanicky jsem jela domů a vůbec nevnímala, co dělám až dokud jsem nezastavila na parkovišti před naším domem. Jen co jsem otevřela dveře bytu, zavonělo mi čínské jídlo. Sice pořád vonělo lahodně, ale stejně jsem měla pocit,

že už je nějakou chvíli na stole. Roman se rozvaloval na gauči a

jestli se nemýlím, zíral jen tak do blba. Televize byla vypnutá a ani kočky nikdo nehladil.

“Promiň, že jsem nezavolala. Nebudeš věřit, co-”

“Něco pro tebe mám. Vlastně dvakrát něco.”

Ten zvláštní tón jeho hlasu bylo snad jediné, co mi mohlo zabránit, abych na něj hned za tepla nevychrlila, co se večer stalo u Erika. Ještě i teď mi ty události v obchodě přišly tak absurdní, až se mi nechtělo věřit, že se to stalo právě mně. Určitě jsem to jen viděla v nějakým filmu. Sedla jsem si do křesla vedle Romana a při

představě, co dalšího se dneska ještě mohlo podělat, mi začínalo být

nanic.

“Co je to?”

Podal mi kus papíru. “Když jsem se vrátil s večeří, tohle leželo za

dveřmi. Neměl jsem v plánu to číst, ale… no, nebylo to v obálce nebo

tak něco.”

Bez slova jsem si od něj vzala ten papír a okamžitě poznala tu čmáranici. Psal to Seth. Hodně lidí by si s tím neporadilo, ale já měla hodně praxe v luštění jeho lajdáckého rukopisu.

Georgino,

když jsem se v Mazatlánu probudil a bylas pryč, strašně jsem zuřil. Cítil jsem se zrazený a opuštěný a říkal jsem si, žes to na mě celou dobu jen hrála. Pak, čím víc jsem nad tvým vzkazem přemýšlel, tím

jasněji jsem začínal vidět svůj život. Ještě pořád se mi nechce

potýkat se s těmi zádrhely v Seattle, nechci se Maddie dívat do tváře

a nechci se dívat do tváře ani sám sobě. Ale došlo mi, že moc stojím

o to, abys na mě mohla být hrdá.

Možná ´hrdost´ není to správné slovo. Úcta? Sympatie? Láska?

Nejsem si jistý, ale to, co se stalo u Erika, na mě ještě pořád působí, stejně jako to, že jsem směl ležet v tvém náručí. Když jsem říkal, že jestli nemůžu být s tebou, budu radši sám, myslel jsem to vážně,

nicméně ani když nejsme spolu, nemůžu snést pomyšlení, že jsem tě

zklamal. Riskoval bych málem cokoliv, jen aby sis mě zase vážila, dokonce i to, že se sem vrátím a budu čelit svým démonům.

A tak jsem se vrátil, přestože jsem si nejvíc ze všeho přál hodit to za hlavu, ale jak dobře vím, útěkem nevymažu všechno to zlo, které

jsem nadělal. Snad jsi byla jistým způsobem poslem, hybnou sílou

osudu, protože nebýt tebe, skoro jistě bych se nevrátil. Pak se ale ukázalo, jak nutné to bylo. Terry s Andreou včera dostali výsledky a ona má před sebou jen několik měsíců života. Býval bych se vsadil,

že si z nich lékaři dělají legraci, protože před pouhými pár týdny

vypadala naprosto v pořádku. Nechci se tím zabývat o nic víc, než

bych se chtěl zabývat čímkoliv z toho ostatního, ale oni mě potřebují

víc než kdy jindy a já je miluju. Tak moc mi na nich záleží, že mi

došlo, že můj život a touhy jsou druhořadé. Jen co dokončím knihu, kterou právě píšu, na čas se vzdám všeho - dokonce i té nové série,

na které jsem chtěl začít pracovat. Je to vedlejší, důležití jsou jen oni. Příštích pár měsíců mě budou potřebovat a pak ještě víc.

Nevím, kdy se znovu uvidíme - určitě sis všimla, že říkám ´kdy´, ne

´jestli´, protože jak už jsem se v Mexiku zmínil, všehomír se postará, aby naše odloučení nikdy netrvalo dlouho. Bez ohledu na to ti přeju, abys byla šťastná, kamkoliv tě život povede a doufám, že jednoho

dne si zase zasloužím tvou úctu. Chci také, abys věděla, že po

návratu od tebe nic nečekám. Chtěl jsem si jen být jistý, žes

pochopila, co jsem udělal… a jak jsi na mě zapůsobila.

- Seth

Vzhlédla jsem k Romanovi, který ze mě nespustil oči, zatímco jsem četla. Ani nevím co mě víc vyvedlo z míry: to, že Seth vrátil - kvůli

mně - nebo ty děsivé zprávy o Andrei. Obě byly monumentální svým vlastním způsobem, ale jen jedna z nich byla tragédií s

dalekosáhlými důsledky.

Polkla jsem a dostala strach, že až si to plně uvědomím, rozpláču se. “Netuším, kolik toho dneska ještě dokážu zvládnout,” řekla jsem tiše.

Romanova tvář byla směsí soucitu a cynismu. “No, máš tady ještě něco.” Podal mi časopis. Byl to bezcenný plátek s drby o celebritách

a celé knihkupectví si z něj dělalo srandu. Ve světle všeho toho, co

se událo, mi nešlo do hlavy, proč mi dává něco tak primitivního. Jedna stránka byla označená záložkou, tak jsem ji nalistovala.

Byly tam fotky nejrůznějších celebrit, takový typ, který milujou paparazziové: herci se svými dětmi, popové hvězdy, které si všimli v nočních klubech Las Vegas. Prohlížela jsem si ty dvě stránky a

mračila se čím dál víc, jak jsem se snažila přijít na to, proč bych se proboha měla právě o tohle zajímat.

A pak jsem to našla. Byl to jen malý obrázek, zastrčený v koutě, protože na těch větších a zajímavějších byly byly víc než spoře oblečené herečky. Titulek zněl: Autor bestsellerů Seth Mortensen si užívá přírodních krás Mazatlánu.

A byli jsme na něm my dva se Sethem, jak se líbáme na pláži.

Kapitola 24

“To snad není možný,” ulevila jsem si.

“No nevím,” odtušil Roman suše, “mně se to zdá docela klidně možný.”

“Ale vždyť Seth je jen spisovatel. Tyhle druhy časopisů kašlou na lidi,

jako je on.”

“Pro tebe je tak samozřejmý, že ti vůbec nedochází, jak je slavný. No

a když mají mizernej týden, nejspíš tam dají, co mají. Sex prodává -

a tohle je hodně sexy.”

Zase jsem se podívala na tu fotku. To vážně bylo hodně sexy. Cvakli

to, když jsem ležela na Sethovi a sarong se mi rozevřel tak, že ukazoval strašně moc kůže. Zvedl se mi žaludek. “Možná si toho

nikdo nevšimne.” Ale ještě než jsem domluvila mi bylo jasné, že z mé

strany je to jen zbožné přání. Jak jsem se už zmínila, tenhle časopis

v knihkupectví letěl, hlavně pro své až neuvěřitelně komické články. Jednou někdo někde tu fotku uvidí a třebaže články klidně mohly být vycucané z prstu, takovou fotografii - jasně ukazující tváře nás obou -

jen těžko můžeme zapřít.

Nechala jsem časopis spadnout na podlahu. “Tohle už dneska po tom všem ostatním nemám sílu řešit.”

Roman se zamračil a na tváři jsem mu viděla, že začíná mít obavy. Řekla bych, že neskákal nadšením ani z té fotky ani ze Sethova dopisu, ale už mu muselo být jasné, že mě tíží něco vážnějšího než tahle překvapení.

“Georgino, co dalšího se dneska-”

Zvedla jsem ruku. “Teď ne, až zítra. Promluvíme si zítra. Dnes večer

se toho stalo až příliš.” Myslí mi probleskly Erikovy mrtvé oči. “Ve srovnání s tamtím se tohle zdá jako nic.”

Chvíli váhal, pak přikývl. “Najdeš si pro mě zítra večer čas? Nemyslím rande, jen třeba půjdeme na večeři a popovídáme si o

tom, jinak tě to sežere zaživa. Opravdu o tebe začínám mít strach.”

Měla jsem na jazyku, ať se na to vykašle, že budu v pohodě, ale rozmyslela jsem si to. Vážně jsem si nebyla jistá, jestli budu v pohodě. “To je dobrý nápad,” odpověděla jsem upřímně. “Jestli to nebude kolidovat s mými pokusy o nápravu škod, pak přijímám.

Všechno ti pak vyklopím.” Unaveně jsem se zvedla. “Ale teď na mě

čeká postel.”

Nechal mě odejít do mého pokoje, ale v očích měl celé své srdce. Bylo mi z toho ještě hůř hlavně proto, jak nízkou prioritu teď pro mě

měly jeho city. Samozřejmě, že pro něj byly důležité, já si toho cenila

a hodně to pro mě znamenalo. Jeho nabídka jen tak si vydechnout a promluvit si, byla příjemná a uklidňující, ale ve světle všeho, co se

právě teď dělo, jsem si nemohla dovolit hlouběji se zabývat naším

vztahem.

Zvlášť když jsem dalšího dne v knihkupectví musela přijmout

hozenou rukavici. V minulosti se mi párkrát stalo, že jsem se hned při

příchodu setkala se zvědavými a postranními pohledy. Nejčastěji to bylo něco komického a já až později přišla na to, co se děje. Ale dneska jsem přesně věděla, o co jde. Neměla jsem nejmenší pochybnost o tom, že na ten zatracený časopis někdo narazil.

Tentokrát ty pohledy nebyly ani zvídavé ani škodolibé. Byly obviňující

a pohrdavé a já se jim nedokázala postavit. Aspoň zatím ne. Uháněla jsem obchodem nejrychleji, jak to šlo, zapadla do své kanceláře - a slibovala si, že z ní až do konce šichty nevytáhnu paty. Když zvážím,

jak jsem na Setha shlížela spatra, protože se snažil vyhnout svým potížím, bylo to ode mě parádně pokrytecké. Až na to, že já neměla šanci se těm potížím vyhnout.

U mého stolu seděla Maddie.

Týden jsem ji neviděla, od chvíle, když přišla ke mně domů. Řekla jsem jí, že sí může vzít v práci volno na neurčito a nijak brzy jsem ji nečekala. Jako by do mě uhodil blesk.

Zdála se klidnější než bych byla čekala. Ne, byla víc než klidná, byla nehybná. Dokonale, děsivě nehybná, jako socha. Když se na mě podívala, bylo to, jako bych se dívala do očí mrtvého, studených a

bez emocí. Nicméně jsem za sebou zavřela dveře a bála se toho, co

přijde.

“Víš, měla jsem spoustu teorií.” Její hlas byl stejně bezvýrazný jako

její tvář. “Ale tohle by mě v životě nenapadlo. Chci říct, že jsem samozřejmě uvažovala, jestli za tím není jiná žena, ale na tebe jsem nepomyslela ani jednou.”

Trvalo neskutečně dlouho než jsem se zmohla na slovo. “Ne, tak to nebylo. Vůbec to tak nebylo. Kvůli tomu to neudělal…”

Nepokračovala jsem a znovu zkoumala svá slova. Nebylo snad ´to´ -

čím myslím sebe - přesně tím důvodem, proč ji nechal? Ta epizodka

na pláži s tím sice nesouvisela, ale i bez ní jsem byla katalyzátorem

jejich rozchodu.

Časopis ležel na mém stole otevřený na inkriminující stránce. Zvedla

ho a prohlížela si ho s chladnou úvahou. “Tak co tedy? Snažila ses

ho po našem rozchodu utěšit?”

“Vlastně… vlastně jo. Fotili to až po něm.” Znělo to nepřesvědčivě a obě jsme to věděly. Práskla časopisem o stůl a konečně začala projevovat nějaké emoce. “A to je podle tebe v pořádku?” zaječela

na mě. “Ty - jedna z mých nejlepších kamarádek - utečeš za mým

snoubencem hned další den poté, co mi dal kopačky?”

“Tak to nebylo,” opakovala jsem se. “Šla jsem ho najít… zjistit, jestli mu nic není…”

“Takže ses pak postarala, aby se cítil dobře?” vyjela na mě. Kapal z

ní sarkasmus, ale v očích se jí leskly slzy.

“Ne… nečekala jsem, že se stane něco takovýho a vážně se toho

moc nestalo. Věci se mají tak…” Zhluboka jsem se nadechla. “Kdysi jsme spolu chodili, ještě předtím, než jste se vy dva dali dohromady. Nikdo o tom nevěděl. Skončilo to… no, dost těsně před tím, než začal

chodit s tebou.” Asi tak o den dřív.

Vyvedlo ji to z míry a vykulila oči. “Cože? Vy dva jste spolu něco

měli… tys chodila s mým přítelem a nic mi o tom neřekla? A ani on mi

o tom nikdy nic neřekl?”

“Mysleli jsme si, že to tak bude snazší.”

“Snazší? Vážně?” Zase ukázala na ten nešťastný časopis. “Myslíš,

že koukat se na vás dva, jak si zase spolu užíváte, je pro mě snazší?”

“My spolu nic nemáme,” ujištovala jsem ji rychle. “Nezrušil zasnoubení proto, že by tě podváděl-” Zase jsem musela přiznat pravdu aspoň sama sobě. Nepodvedl ji v době, kdy zrušil zasnoubení, ale vyspali jsme se spolu, když s ní ještě chodil. “Překvapilo mě to stejně jako tebe a začala jsem mít obavy. Řekla jsem ti, že jsem ho chtěla jen najít, nespali jsme spolu. Pak jsem odešla. To je všechno.”

Slzy jí už teď tekly po tvářích. “Je úplně jedno, jestli jste se spolu

vyspali nebo ne. Zatajili jste přede mnou svou minulost - a ještě horší

je, že jste mi lhali. Já ti věřila! Věříla jsem vám oběma! Jak jsi mi to mohla udělat? Co je to za člověka, který provede své kamarádce

něco takového?

Zatracená duše, pomyslela jsem si, ale neřekla to nahlas. Neříkala jsem vůbec nic.

Maddie vyskočila od stolu a marně se snažila setřít si slzy, protože

tekly pořád dál. “Víš, Doug mě jednou varoval. Řekl, že vy dva se na sebe vždycky tak díváte, až nevychází z úžasu. Sjela jsem ho, že je blázen, že má bujnou fantazii - protože to absolutně není možné. Že

vy dva byste mi něco takového nikdy neudělali.” “Maddie, je mi to líto-”

Protáhla se kolem mě a chvátala ke dveřím. “Určitě ti to není tak líto

jako mně, že jsem ti důvěřovala. Že jsem věřila vám oběma. Tady končím, a to okamžitě. Nepočítej s tím, že se ještě někdy uvidíme.” Rozrazila dveře dokořán. “Nevím, jak sama se sebou dokážeš žít. Vy dva si zasloužíte jeden druhého!”

Práskla za sebou dveřmi až mi zazvonilo v uších. Zůstala jsem na místě a neschopná pohybu jsem se nepřítomně dívala na stůl.

Nedokázala jsem se nejen hnout, ale ani nějak reagovat nebo dělat

něco užitečného. Nevím, jak sama se sebou dokážeš žít. Já taky ne.

“Holka, parádně se ti to všechno podělalo.” Vedle mě se zhmotnil

Carter a jeho andělská aura naplnila celou místnost. Oblečený byl

jako obvykle - jako hastroš - nedbale nakráčel ke stolu a vzal do ruky

ten časopis. “Ale na tom snímku vypadáš dobře.”

“Sklapni!” Vyběhla jsem na něj. Ta bolest, kterou jsem před Maddie

na sobě nechtěla nechat znát, mě právě převálcovala. “Prostě drž hubu! Ani trochu teď nemám náladu poslouchat ty tvý komentáře! Určitě ne po tom všem, po tom, co…” Svezla jsem se na podlahu, opřela se o dveře a zajela si rukama do vlasů. Když jsem pak vzhlédla k Carterovi, čekala jsem jeden z těch jeho lakonických úsměvů, ale místo toho byl vtělená vážnost.

“To nebyl sarkasmus. Vážně se to podělalo.”

Najednou jsem zatoužila po cigaretě. “Jo, to jo. Víš, že Erik zemřel?” “Vím.”

Zavřela jsem oči a na chvíli si dovolila cítit smutek nad tím v plné

síle. Tolik se toho dělo a já neměla šanci nad ničím truchlit tak, jak by

si to zasluhovalo. Napadlo mě, že někdo by se měl postarat o

Erikovy věci. Měl někde nějaké příbuzné? Nejspíš to bude vědět

Dante. Jestli byl Erik sám, ochotně se postarám o pohřeb - a je jedno, kolik to dá práce nebo co to bude stát. Tolik jsem Erikovi dlužila. Vlastně jsem mu dlužila ještě mnohem víc.

“To nebyla náhoda,” řekla jsem tiše. “Prostě nemohla být. Jerome povídal něco o tom, že to byla pomsta šéfa Oneroi… ale já si to nemyslím. Erik se zabýval mou smlouvou. Před svou smrtí… dříve než…” Hrdlo se mi sevřelo při vzpomínce, že jsem to byla já, komu patřil jeho poslední výdech. “Řekl mi, že existují dvě smlouvy a že problém není v té mojí. Nemám tušení, co to znamená.”

Carter mlčel dál, ale zavrtával do mě tak upřený pohled, až jsem se cítila jako motýl připíchnutý ke zdi.

“Ale ty o tom víš, že jo?” Obvinila jsem ho. “Vždycky jsi o tom věděl.

A Simone…” Zamračila jsem se. “Než ji Jerome poslal do háje, vykládal něco o tom, že ona zná Niphona a že on ´všechno podělá ještě víc´. To s tím vším taky souvisí, ne?”

Carter pořád mlčel. Pronikavě jsem se zasmála. “Ty mi samozřejmě nesmíš nic říct, jak jinak. A nesmíš ani nic udělat. Peklo v jednom

kuse strká nos do lidských záležitostí - dokonce i do věcí nižších

nesmrtelných - ale vy? Jak můžete být na tomhle světě sílami dobra? Vůbec se nestaráte o šíření dobra. Prostě jen čekáte a doufáte, že

se stane samo od sebe.”

“Většina dobra na světě se stane bez jakékoliv naší pomoci,”

odpověděl vyhýbavě.

“Bože dobrý! To je přímo dokonalá odpověď. Abys věděl, vůbec nevěřím, že na tomhle světě existuje nějaké dobro. Celou dobu - dokonce i poté, co jsem prodala svou duši - jsem lpěla na myšlence,

že ctnosti a mravnost existují. Že i když sama jsem ztracený případ, přece jen můžu doufat, že na světě existuje štěstí a dobro. Ale nic takovýho není. Kdyby bylo, Seth by tak neklesl, Erik by nezemřel a Andrea Mortensenová by neumírala.”

“Když se stávají zlé věci, ještě to neznamená, že dobro neexistuje. Zlo přece taky přetrvává, třebaže se stanou dobré věci.”

“Jestli Andrea zemře, jaké dobro z toho povstane? Co je dobrého na tom, že bude muset opustit pět holčiček a ony zůstanou bez matky?” Zalykala jsem se slzami. “Jestli bys ty - nebo kterýkoliv z vás - měl na

svět skutečný vliv, nenechal bys to jen tak.”

“Nedokážu změnit ničí osud. Nejsem bůh.” Pořád byl tak zatraceně klidnej, že jsem měla sto chutí dát mu přes hubu. Co mě to vůbec napadlo? Jeroma lidi vůbec nezajímali a koneckonců andělé a

démoni se od sebe příliš nelišili.

Zabořila jsem si tvář do dlaní. “Nejsi schopný změnit vůbec nic.

Nikdo z nás nedokáže nic změnit. Musíme se smířit se svými osudy, jaké nám ukazuje Nyx.”

“Lidé neustále mění své osudy, dokonce i nižší nesmrtelní to dělávají. Začíná to po troškách, ale děje se to.”

Najednou jsem se cítila unavená, příšerně unavená. Vůbec jsem

sem dneska neměla chodit. Nejlíp bych udělala, kdybych zůstala v posteli. Už jsem neměla energii hádat se s ním nebo mu nadávat za jeho rozčilující postoje, které mi nebyly k ničemu.

“Může se Seth změnit?” Zeptala jsem se nakonec. “Stačí dobrý úmysl na to, aby si vykoupil duši?”

“Všechno je možné a neber to teď jako klišé,” dodal druhou část

věty, protože viděl, jak jsem se ušklíbla. “Je to pravda. Smrtelníci a nesmrtelní, kteří kdysi byli smrtelníky, tomu vždycky nevěří - proto se peklo ve světě tak zakořenilo. Nemyslím to tak, že když budeš věřit v dobro, že se taky nevyhnutelně stane. Všechno vždycky nedopadne

tak dobře, jak by mělo, ale zázraky se dějí, Georgino. Ale na to, abys udělala zázrak, by ses musela zvednout z bláta. Musela bys

riskovat.”

Jo, po tomhle určitě potřebuju cigaretu a Carter nejspíš nějaké měl. Věnovala jsem mu nejlepší úsměv, na jaký jsem se zmohla. “To se ti snadno řekne. Ty dokážeš dělat zázraky?”

“Snažím se. Vážně se snažím. A co ty?” Pak zmizel ještě než jsem si stačila vyžebrat cigaretu.

Zatracení andělé.

Když jsem večer jela domů, jeho slova mi ještě pořád vrtala v hlavě, možná proto, že i když byly všechno možný jen ne povzbuzující,

pořád byly veselejší než má směna. Byla jsem manažérkou, proto

mě museli poslouchat, ale jinak jsem v očích svých kolegů viděla jen nesouhlas a odsouzení. Až překvapivě mi to připomínalo reakci naší vesnice, když všichni zjistili, že jsem Kyriaka podvedla. Tentokrát

jsem však neměla nic, čím bych to vymazala z mysli těchhle lidí. Neměla jsem nic, o čem bych mohla vyjednávat s peklem.

V bytě jsem našla vzkaz od Romana, že večer musí zůstat ve škole o trochu dýl, aby dokončil nějaký projekt, ale jestli chci, moc rád mě

vezme na večeři, jak slíbil. Tím jsem získala čas, abych se mohla natáhnout na gauč, protože jsem z těch citových malérů, kterými jsem se prokousávala celý týden, byla vymačkaná jako citrón. Neusnula jsem, jen jsem zírala na strop, deprimovaná a malátní.

Zřejmě to bylo jen dobře, protože jen Bůh ví, jaký by se mi zdál sen.

Sen.

Povzdechla jsem si. Toho muže ze snu jsem nedokázala vyhnat z hlavy, pořád někde strašil v mém podvědomí a Carter mi ho znovu připomněl, aniž si to uvědomil. Oneroi tvrdili, že tím mužem ve snu

byl Seth. Už postý jsem si říkala, že to je jen bláznivá fantazie,

protože se smrtelníkem nemůžu mít žádný skutečný vztah. Přestala jsem si Setha vážit a odmítla jsem ho. Tudy už cesta nevedla.

Všechno je možné.

Erik s Mei svorně tvrdili, že v tak rozlehlém světě snů Seth nemá žádnou šanci mě najít - přesto se mu to povedlo.

Kristin mi řekla, že má smlouva je neprůstřelná - přesto Erik přísahal,

že někde je chyba. Byla jsem si jistá, že kvůli té informaci musel zemřít.

Seth prohlašoval, že ho nikdo nepřesvědčí, aby se vrátil do Seattle,

ale mně se to přesto povedlo.

Každý, kdo pracoval pro peklo, mi řekl, že se temné duše skoro nikdy nevzpamatují - přesto Seth tvrdě pracoval na tom, abych si o něm zlepšila mínění. Je připravený obětovat i to, co má nejraději - své

psaní - aby pomohl své rodině, protože tu miloval ještě víc. Bude to stačit? Zachrání se?

Všechno je možné.

Sedla jsem si a pohled mi padl na místo, kde vedle sebe spaly

Aubrey a Godiva. Godivu jsem našla až poté, co se mi o ní zdálo ve snu, který jsem stále považovala za nesplnitelný.

Zázraky se dějí, Georgino. Ale na to, abys udělala zázrak, by ses

musela zvednout z bláta. Musela bys riskovat.

Mohla bych? Měla bych? Byl vůbec možný nějaký zázrak v téhle propasti zoufalství, zármutku, smrti a zrady? Neviděla jsem žádnou šanci, dokonce jsem ani nevěděla, kde bych mohla začít. Carter řekl,

že ke změně dochází postupně, po malých krůčcích. Musela jsem

jen jedno - něco si vybrat, ať to bude cokoliv, a riskovat.

Zase jsem se podívala na Godivu. Ten muž ve snu možná byl Seth a možná ne. Možná bych mu mohla pomoct, aby se tím mužem stal.

Jeho láska byla tak velká, že mě zachránil a teď se snaží zachránit

sám sebe. V té chvíli mi došlo, co mi tak moc vadí. On tohle všechno dokázal - jak bych já mohla zůstat pozadu? Celý svůj život jsem se vyhýbala těžkým rozhodnutím. Vždycky jsem hledala nějaký

kompromis, abych se vyhnula nepříjemným věcem, ale výsledek

obvykle nebyl žádná sláva a často se tím jen všechno zhoršilo. Nemilovala jsem Setha o nic míň než on mě, ale odmítala jsem dělat

to, co by mu mohlo ublížit.

Řekl mi, že všehomír zařídí, abychom byli spolu. Měl pravdu - a

tentokrát to budu já, kdo se o to postará. Já se ho nevzdám.

Mířila jsem ke dveřím s kabátem a kabelkou v ruce, když se vrátil Roman a nesl mi květiny. Stačil mu jediný pohled na mě, aby se drsně zasmál. V tom zvuku jsem slyšela všechen smutek a odevzdanost na světě. Ruka s kyticí mu klesla.

“Jdeš za Sethem.”

“Jak to můžeš vědět?”

“Protože celá záříš a vypadáš, jako bys našla odpověď na všechny otázky světa.”

“O tom nic nevím, ale nějakou odpověď jsem přece jen našla. Tolik kvůli mně riskoval… našli jsme jeden druhého i přes to obrovské množství duší ve světě snů…” Zmlkla jsem a cítila se hrozně. Mé rozhodnutí ve mně hořelo jasným plamenem, ale pohled na

Romanovu tvář… zdá se, že neexistuje žádné řešení, ze kterého by někdo nebyl nešťastný. “Nesmím ho opustit, zvlášť teď ne.”

“Řek bych, že nejlíp uděláš, když půjdeš za ním.”

“Romane-”

Zavrtěl hlavou. “Jdi.” A já šla.

V Sethově bytě jsem nebyla už dávno, aspoň ne z masa a kostí.

Když jsem šla ke dveřím, zaplavil mě příval vzpomínek, zvlášť na tu první noc, kdy jsem u něj zůstala a on se o mě staral…

Nebylo moc pozdě, ale vypadal roztržitě a zanedbaně, takže jsem si myslela, že jsem ho nejspíš vytáhla z postele. Nebo ho možná jen

příliš pohltilo psaní, než aby se obtěžoval víc o sebe dbát. Občas se

to stávalo, když ho uchvátil svět v jeho hlavě.

Ale podle výrazu jeho tváře bylo jasné, že myslí je ve skutečném světě. Nejspíš počítal s tím, že mě ještě hodně dlouho neuvidí.

Napadlo mě, jestli pořád tak zářím, jak to tvrdil Roman, protože Seth

se na mě díval nejen překvapeně, ale i s obdivem a respektem.

Přejela jsem pouze město, hnaná impulzívním rozhodnutím jít sem,

ale bylo to, jako bychom k sobě putovali prostorem a časem.

“Georgino,” vydechl. “Co tady-”

Nenechala jsem ho domluvit. Vrhla jsem se mu do náruče a políbila ho, ale tentokrát jsem nás nezastavila.

Kapitola 25

Nepřestala jsem, ani když do mě začala přitékat jeho energie. Vtáhl

mě dovnitř a obratně kopl do dveří, aby se zavřely. Pevně mě svíral a nepřestávali jsme se líbat, ani když jsme se potáceli přes obývák do ložnice. Padli jsme na postel a navzájem ze sebe stahovali oblečení

s nacvičenou lehkostí, jako kdyby Mexiko bylo jen zahřívacím kolem. Hladila jsem ho po hladkých svalech na hrudníku a z jeho vůně se mi točila hlava. Zahodit všechny zábrany bylo opojné - stejně jako jeho duše, která se kolem mě ovíjela.

Zdálo se mi to, nebo opravdu byla čistší než v Mexiku? Mohlo jediné rozhodnutí vrátit se sem a vzepřít se svým obavám aspoň trochu rozjasnit tu temnotu? Nebyla jsem si jistá, ale ani když to nebylo dokonalé, přesto byla jeho energie úžasná.

“Proč?” Zeptal se nakonec. Jeho myšlenky a pocity jsem přijímala spolu s energií a uvažovala, kdy se mě na to zeptá, protože jeho zvědavost válčila s touhou. Celou dobu se mě dotýkal, jedna jeho ruka se posouvala nahoru mezi mými stehny. “Proč teď?”

Když jeho prsty vklouzly do mě, prohnula jsem se a tiše vykřikla. Pevně přitiskl své rty na moje a já chvilku neměla čím mluvit.

“Protože už mě nebaví s tím bojovat. Máš pravdu - pořád se budeme

k sobě vracet, znovu a znovu.” Má výřečnost zase vzala zasvé, protože jeho rty se přesunuly na má prsa a jazykem mi dráždil

bradavku. “Předtím jsi řekl, že přijmeš riziko, že kvůli mně přijdeš o část svého života… Já zase se smířím s tím, že jsi smrtelný. Smířila bych se s čímkoliv, jen abych mohla být s tebou, abych ti pomohla.

Jestli ještě pořád o to stojíš…”

“Ano,” vydechl do mé pokožky. “Ano.”

Byla to má poslední souvislá slova. Jemně se převalil na mě, vzal mě

za ruce a přitiskl mi zápěstí k posteli. Roztáhla jsem nohy a přivítala jeho tělo ve svém. Stejně jako poprvé, když jsme se milovali, to byla dokonalá chvíle - chvíle úžasného, absolutního spojení. Jako

bychom našli něco, co jsme ztratili a báli se, že jestli se pohneme,

zase o to přijdeme.

Ale pak byl metafyzický sentiment pryč, nahradila ho rostoucí touha našich těl. Vešel do mě, nejdřív jemně, pak s neustále vzrůstající intenzitou. Zírala jsem na něj rozšířenýma očima, vpíjela se do jeho tváře a těla, protože jsem nechtěla přijít ani o jediný okamžik tohohle zážitku. Kromě extáze z našich těl pohybujících se společně ke mně

přicházely taky jeho pocity. Vědět, na co myslí, když jsme se milovali,

tomu všemu dávalo úplně nový rozměr. Někdy ke mně od mužů

přitékaly souvislé myšlenky, ale s ním to byly jen čisté emoce - láska, důvěra a touha. Ty city byly tak silné, že by pro ně riskoval cokoliv. Riskoval by všechno, jen aby mohl být se mnou, dokonce i svůj život.

Byla jsem čím dál rozvášněnější z výrazu extáze a lásky na jeho tváři, které byly v přímém protikladu s tím, jak pevně mě držel a

vytrvale do mě bušil. Intenzita toho všeho - jak fyzicky, tak duševně -

pořád narůstala a mé tělo nakonec dosáhlo kritický bod. Vyvrcholila jsem s hlasitým výkřikem a prala se s ním, aby mi pustil ruce, ať ho můžu objemout. Nepustil mě až dokud se sám nedostal na vrchol,

což netrvalo příliš dlouho. S jeho orgasmem mě zaplavil výbuch

energie a slyšela jsem se, jak sténám blažeností z toho přílivu. Když

se jeho tělo uvolnilo, začal zpomalovat, pak mi uvolnil ruce, převrátil

se na záda a mě vzal s sebou. Přitiskla jsem se na jeho hruď a vnímala prudce bijící srdce a pot na kůži.

Mé srdce bilo stejně rychle a tělo si užívalo pocit nasycení. Ještě

pořád jsem se chvěla od hlavy až k patě a i když neexistoval vůbec žádný způsob, jak bychom si mohli být blíž, přece jen jsem se o to snažila. Přála jsem si, abych se ho mohla dotýkat po celém těle najednou, aby se stal mou součástí. Odhrnul mi vlasy a lehkými polibky mi pokryl tvář.

“Takže takhle vypadá sukubí efekt se vším všudy, že?”

“Jo.”

“Stálo to zato,” zašeptal, ale už jsem na něm viděla, že začíná cítit ztrátu energie. “Stálo to zato, ať to stojí co to to stojí.”

Zakázala jsem si myslet na to, kolik ho to doopravdy stálo. Milování

při plném nasazení sukubích schopností mohlo znamenat silnější zážitek, ale nepochybně ho připravilo o léta jeho života. Ale nebylo

na mně, abych o tom rozhodovala, byla to jeho volba.

Výše zmíněná volba ho vyčerpala a já věděla, že brzy usne a bude dlouho spát, aby si jeho tělo a duše vynahradily, o co přišly.

Posunula jsem se, změnila naše pozice a položila si jeho hlavu na

prsa.

“Odpočiň si,” řekla jsem mu a objala ho.

Zvedl hlavu a podíval se na mě hřejivýma, ospalýma očima. “Ještě nechci spát… chci zůstat s tebou. Tentokrát tady zůstaneš až do rána?”

“Ano,” odpověděla jsem a políbila ho na čelo. “Slibuji. Už od tebe

neodejdu.”

Na rtech mu zahrál lehký úsměv a víčka mu klesla. Uvolněně se ke mně přitulil. “Celý svět…” pronesl málem neslyšně, protože ho

začínal unášet spánek. “Jsi celý můj svět, Letho…”

Strnula jsem. “Cos to řekl?”

Promluvila jsem až příliš nahlas. Ten nepříjemný zvuk ho vytrhl z dřímoty, po které teď jeho tělo toužilo.

“Hmmm? Řekl jsem, že jsi celý můj svět, Georgino.” Zívl si. “Nazvals mě jiným jménem.” Snažila jsem se být klidná.

“A jak? Thetis?” Bodejť by to tak bylo. Kéž by to byla ta přezdívka,

kterou mi dal.

“Řekls mi… Letho.”

Vší silou se snažil udržet oči otevřené a zase si zívl. “Proč bych to dělal?”

“Nemám zdání. Kdes to jméno slyšel?”

Vážně - kde by on mohl slyšet mé jméno? Znal ho málokdo, jen vyšší nesmrtelní a skoro nikdo další. Z nižších nesmrtelných ho znali jen Niphon a Kristin, kteří zároveň znali mou smlouvu a byla jsem si

docela jistá, že by to ani jeden z nich nikdy neřekl někomu z mých nesmrtelných kamarádů. S ještě větší jistotou jsem věděla, že by to nikdy neřekli ani Sethovi.

Seth trochu svraštil čelo, ale pak se uvolnil a zase zavřel oči. “Nevím. Nejspíš v řeckých mýtech. Řeka Lethe, která mrtvým duším vymaže vzpomínky, aby zapomněli na to, co prožili. Že je to tak?”

“Ano,” odpověděla jsem a nemohla popadnout dech. Odkud vzal to

jméno?

“Letha, Lethe…” Už ho opravdu skoro nebylo slyšet. “Je to skoro stejné.”

“Skoro,” souhlasila jsem. Můj hlas byl skoro tak tichý jako jeho.

Neměl odkud znát mé jméno. Převálcovala mě panika, kterou jsem si vůbec nedokázala vysvětlit.

Mé pocity k němu musely nějak proniknout, protože se trochu

pohnul, i když oči měl pořád zavřené. Promluvil ospale, ale v jeho slovech jsem cítila ustaranost. “Co se stalo?”

“Nic. Klidně spi.” Kde jen mohl slyšet mé jméno? Ještě před minutou jsem byla celá rozpálená, ale teď se do mě dala zima.

“Určitě?” Zašeptal. “Vážně je všechno v pořádku?” Zhluboka vydechl

a cítila jsem, že usnul s těmi slovy na rtech.

“V dokonalým,” pronesla jsem a civěla do noci. “V lepším ani nemůže být.”