Richelle Mead

Sukuba 6. Odhalená

Kapitola 1

Nebylo to poprvé, co jsem byla zabalená do fólie, nicméně poprvé se

to dělo na místě, kam směly i děti. “Liško!”

Santův hlas zazvonil nad hlavami davů v nákupním centru. Právě jsem rovnala do kruhu děcka oblečená od Berberryho, ale rychle jsem uháněla zpátky. Jasně, že ten, kdo na mě volal, nebyl opravdickej Santa. Muž, který seděl v altánku vyzdobeném žárovičkami a cesmínou se jmenoval Walter bůhvíjaký, ale žádal nás, co jsme tam pracovali jako jeho ´elfové´, abychom mu stále

říkali Santa. On nás zase na oplátku pokřtil jmény Santových sobů

nebo sedmi trpaslíků od Sněhurky. Bral svou práci velmi vážně a tvrdil, že mu ta jména pomáhají nevypadnout z role. Když jsme to

začali zpochybňovat, zasypal nás historkami o své úspěšné kariéře

shakespearovského herce, kterou prý skončil kvůli věku. My elfové

jsme si ovšem o tom, co zkrátilo jeho kariéru, mysleli něco úplně jiného.

“Santa chce další skleničku,” řekl mi divadelním šepotem jen co jsem

k němu přiběhla. “Bručoun mi ji nechce přinést.” Ukázal hlavou k další ženě, která byla taky oblečená v zelené fólii. Přidržovala vrtícího se kluka, zatímco my dva se Santou konverzovali. Všimla jsem si jejího utrápeného výrazu a pak se podívala na hodiny.

“Milej Santo, to bude nejspíš proto, že tu předchozí jsi měl před hodinou. Pamatuješ si, jak jsme se domluvili: každý tři hodiny jednoho panáka do kafe.”

“To bylo už před týdnem!” Zasyčel. “Než se sem začaly hrnout ty

davy. Nemáš tušení, co musí Santa snášet.” Nevěděla jsem, jestli je

to součástí jeho herecké manýry nebo osobní žert, ale hodně o sobě mluvil ve třetí osobě. “Jedna holka mě právě teď požádala o tak

dobré skóre na přijímačkách, aby se dostala na Yale. Bylo jí asi tak devět.”

Soucitně jsem si ho změřila. Nákupní centrum, kde jsme si vydělávali

na chleba (včetně příplatků za svátky), stálo v jednom z bohatších předměstí Seattle a požadavky někdy šly nad rámec fotbalových

míčů a poníků. Děti taky byly běžně oblečené líp než já (podotýkám,

že v době, kdy jsem na sobě neměla elfský stejnokroj), což vůbec

nebylo snadný.

“Promiň,” omlouvala jsem se mu. Tradice sem, tradice tam, občas mi přišlo celkem děsivý už to, že necháme děcka, aby si sedaly na klín starými chlapovi. “Dohoda trvá.”

“Santa už toho o moc víc nezvládne!”

“Santovi zbývají ještě čtyři hodiny do konce šichty,” podotkla jsem. “Kéž by tady pořád byla Kometa,” řekl nedůtklivě. “Měla pro pití

mnohem víc pochopení.”

“Ano. A jsem si jistá, že právě teď někde chlastá i ona, protože je nezaměstnaná.” Kometa, bývalá elfka, byla k Santově neřesti

shovívavá a sama se na ní vydatně podílela. Nicméně protože vážila

tak polovinu jeho váhy, přehnala to s pitím a vyrazili ji, když ji úředníci centra nachytali, jak se svlíká v dárkovém obchodě The Sharper Image. Krátce jsem kýva na Bručouna. “Pokračuj.”

Klouček se rozběhl dopředu a vydrápal se Santovi na klín. Musela jsem mu uznat, že se okamžitě přepnul do role a už mě dál neotravoval (ani toho kluka) kvůli pití. “Ho, ho, ho! Co by sis přál na tyhle nekonfesijní zimní svátky?” Dokonce se mu povedl i nepatrný

britský přízvuk, který pro tu roli sice nebyl nutný, ale určitě mu přidával na autoritě.

Chlapec se na Santu vážně díval. “Chtěl bych, aby se můj táta vrátil domů.”

“Je támhleten pán tvůj táta?” ptal se Santa a podíval se na dvojici stojící vedle Bručouna. Žena byla hezká blondýna něco po třícítce,

která si už preventivně nechala vstříknout Botox. Jestli ten cucák, na

kterýho se věšela, už skončil vysokou školu, tak já jsem Panna

Orleánská.

“Ne,” odpověděl chlapec. “To je má máma a její přítel Richard.”

Santa chvíli mlčel. “Přál by sis ještě něco jiného?”

Nechala jsem je být a vrátila jsem se na své místo, tam, kde se

fronta ještě jen začínala tvořit. Odpoledne se vleklo a rodin přibývalo čím dál víc. Má směna, na rozdíl od Santovy, měla končit už asi tak

za hodinu, takže si budu moct vyřídit nějaké nákupy a vyhnout se nejhorší dopravní špičce. Jako oficiální zaměstnanec nákupního centra jsem měla výraznou slevu, proto jsem namazaného Santu a

šaty z fólie snášela mnohem líp. Jednou z nejsenzačnějších věcí na nejšťastnějších svátcích v roku bylo to, že všechny obchodní domy měly ohromný výběr dárkových balení kosmetiky a parfémů, které

jsem ve své koupelně bezpodmínečně potřebovala.

“Georgino?”

Mé sny o kandovaných švestkách a Christianovi Diorovi přerušil

známý hlas. Obrátila jsem se a cítila, že se mi sevřel žaludek,

protože jsem hleděla do očí hezké ženy středního věku s krátkými

vlasy.

“Ahoj, Janice. Jak se máš?”

Má bývala kolegyně mi opětovala nucený úsměv nechápavým. “Jde

to. Nenapadlo by mě, že tě potkám tady.”

No jo, mě taky nenapadlo, že mě tady někdo potká. Jedním z důvodů, proč jsem si našla práci mimo město, bylo vyhnout se

některým lidem, hlavně těm z knihkupectví. “Nápodobně. Nebydlíš náhodou v Northgate?” Snažila jsem se, aby to neznělo jako

obvinění.

Přikývla a položila ruku na rameno tmavovlasé holčičky. “Já jo, ale bydlí tady má sestra a až si Alice popovídá se Santou, skočíme k ní

na návštěvu.”

“Aha.” Cítila jsem se trapně. No super. Až se Janice vrátí do Emerald Books and Café, určitě nikomu nezapomene říct, že mě tu viděla oblečenou jako elfku. I když to už sotva mohlo být horší, protože tam

si stejně nejspíš všichni mysleli, že jsem děvka babylonská. Kvůli

tomu jsem odtud před pár týdny odešla. Kostým elfky to určitě

netrumfne.

“Je tenhle Santa vůbec k něčemu?” Ptala se netrpělivá Alice. “Ten loňský mi nedal to, co jsem od něj chtěla.”

Hlučícím davem jsem zaslechla Santův hlas: “No, Jessico, s úrokovými sazbami toho Santa moc nesvede.” Obrátila jsem se k Alici.

“To tak trochu záleží na tom, o co jde.”

“Jak to, žes skončila právě tady?” vyzvídala Janice a mračila se. Znělo to starostlivě, což jsem rozhodně ocenila víc, než kdyby se

pošklebovala. Měla jsem pocit, že v knihkupectví byla hromada lidí, kterým by se líbilo, kdybych musela pykat - ne že by tahle práce byla zase tak moc špatná.

“Samozřejmě je to jen dočasné,” vysvětlovala jsem. “Chodím po pohovorech a mezitím aspoň mám co na práci. Taky mám slušnou slevu při nákupech. Tohle je jen jiný typ služeb pro zákazníky.”

Snažila jsem se, aby to neznělo obranně nebo zoufale, ale s každým

slovem jsem víc a víc cítila, jak mi chybí má předešlá práce.

“To je fajn.” Vypadala, že se jí trochu ulevilo. “Určitě si už brzy něco najdeš. Zdá se, že se fronta pohnula.”

“Janice, počkej.” Popadla jsem si za ruku, aby mi neodešla. “Jak se má… Doug?”

V Emerald City jsem nechala spoustu věcí: šéfovskou pozici,

příjemnou atmosféru, neomezené množství knih a kafe, ale třebaže

mi to všechno moc scházelo, zdaleka mi to nechybělo tak, jako jeden člověk - můj kamarád Doug Sato. Odešla jsem v podstatě kvůli

němu, protože jsem už dál nedokázala s ním pracovat. Nemohla

jsem přenést přes srdce, že se někdo, na kom mi záleželo, na mě

dívá tak zklamaně a s despektem. Musela jsem odejít, nešlo to jinak,

a třebaže jsem cítila, že to bylo správné rozhodnutí, těžce jsem se smiřovala s tím, že jsem ztratila kontakt s člověkem, který byl posledních pět let součástí mého života.

Janice se zase usmála. Doug takhle na lidi působil. “Vždyť víš, je to prostě Doug, pořád stejný potrhlý Doug. Jeho skupině se daří a

myslím, že dostane tvůj flek… é… chci říct tvé bývalé místo. Už s ním

o tom mluvili.” Úsměv zmizel, jako by jí najednou došlo, že by mi to mohlo vadit. Nevadilo mi to. Aspoň ne moc.

“To je skvělý. Přeju mu hodně štěstí.”

Přikývla, rozloučila se a chvátala dopředu. Čtyřčlenná rodina, která stála za ní, přestala se zběsilým esemeskováním aspoň na tak dlouhou dobu, aby se na mě jako jeden muž zaškaredila za to

zdržení. O chvíli později se zase shrbili nad svými hračkami nepochybně proto, aby všem svým kamarádům na Twitteru popsali každou podrobnost svého zážitku ve svátečním nákupném centru.

Nahodila jsem veselý úsměv, který ani trochu neodrážel mou

skutečnou náladu a pokračovala až dokud se neobjevil Kejchal, který

mě měl nahradit. Upozornila jsem ho, ať nemění Santův pitný režim a pak odešla dozadu ke kancelářím centra. V koupelně jsem si

okamžitě proměnila šaty z fólie v mnohem vkusnější svetr a džínový komplet. Dokonce i svetr jsem si udělala modrý, aby nedošlo k žádnému nedorozumění. S prací jsem pro dnešek skončila.

Ale když jsem kráčela nákupním centrem, uvědomila jsem si, že má hlavní práce nikdy nekončí. Sukubou jsem musela být čtyřiadvacet hodin denne, což znamenalo stejnou dobu prokazovat peklu

vynikající služby. Po staletích kažení a svádění duší se u mě vyvinul šestý smysl pro ty, na které nejvíc působilo mé kouzlo. Svátky, které zdánlivě měly být časem radosti a veselosti, taky vynášely na povrch

to nejhorší z lidských povah. Zoufalství a beznaděj jsem viděla všude

kolem sebe - jedni horečně hledali dárky, o kterých doufali, že budou

tak dokonalé, že ohromí jejich milované, jiní byli nespokojení, protože nedokážou přiměřeně zaopatřit své nejbližší, další byli bezmocně odvlečeni na nákupní vycházku, protože prý ´musí´ mít parádní

sváteční zážitek, o který vůbec nestáli… Ano, bylo to všude, jen jste

museli vědět, kam se dívat: mezi samou radostí a zábavou bylo hodně smutku a frustrace. Byly to přesně ty druhy duší, které byly zralé k utržení. Kdybych se právě teď chtěla postarat o splnění týdenní kvóty, mohla bych si vybrat z bezpočtu chlapů.

Nicméně jsem se po krátkém rozhovoru s Janice cítila dost divně a neměla jsem energii na navázání známosti s nějakým nespokojeným předměstským podnikatelem. Místo toho jsem se utěšila drobnými nákupy pro sebe a dokonce sehnala i nějaké dárky pro ostatní,

abych dokázala, že nejsem žádná sobecká mrcha. Když jsem

odcházela, už jsem si byla jistá, že provoz už nebude nic moc a snadno se vrátím do města. Když jsem procházela kolem Santy, slyšela jsem jeho příliš hlasité ho-ho-ho. Energicky při tom mával rukama a děsil tím malé dítě, které mu sedělo na klíně. Usoudila

jsem, že někoho zlomil, aby porušil suchý režim. Cestou domů jsem

si všimla, že mám tři hlasové zprávy, všechny od mého kamaráda

Petra. Než jsem stačila si je poslechnout, mobil zazvonil. “Haló.”

“Kde jseš?!” Petrův zuřivý hlas se ozýval po celém Passatu.

“V autě. A ty?”

“Přece doma. Kde jinde bych měl být? Všichni už jsou tady!”

“Jací všichni? O čem to mluvíš?”

“Copak jsi zapomněla? Zatraceně, Georgino, tohle mi nedělej. Když

jsi byla nešťastná a osamělá, chodilas většinou včas.”

Nevšímala jsem si to popíchnutí a listovala mentálním kalendářem. Petr byl jedním z mých nejlepších kamarádů, ale taky neurotický, obsedantně-kompulzivní upír, který nejradši ze všecho pořádal

večeře a párty. Obvykle se u něj něco dělo tak jednou za týden, ale

nikdy ze stejnýho důvodu, takže bylo snadný se v tom ztratit.

“Dneska bude na večeři fondue,” řekla jsem nakonec pyšná, že jsem

si vzpomněla.

“Ano! Sýr už stydne! Myslíš, že to udržím teplý jen silou vůle?” “Proč jste ještě nezačali jíst?”

“Protože jsme civilizovaní!”

“To je na delší diskusi.” Dumala jsem, jestli se mi tam vůbec chce jít. Jedna moje část netoužila po ničem jiným než jet domů a přitulit se k Sethovi, ale měla jsem pocit, že pracuje, takže tulení se odkládá na neurčito, zato Petra jsem mohla pacifikovat hned teď. “Dobrá.

Začněte beze mě a hned jsem tam. Právě sjíždím z mostu.” Vrhla

jsem toužebný pohled na výjezd k Sethovu bytu a jela dál k tomu, kterým se dostanu k Petrovi.

“Máš s sebou víno?” otravoval pořád Petr.

“Petře, ještě před minutou mě ani nenapadlo, že bych se měla u tebe stavit. Vážně potřebuješ víno?” Petrovu sbírku vín jsem dobře znala.

Pro každý boží den měl aspoň tucet lahví jak bílého, tak červeného domácího i z dovozu.

“Nechci přijít o všechny kvalitní druhy.”

“Opravdu si nemyslím, že bys-moment. Carter je tam taky?” “Ano.”

“Tak jo. Něco přinesu.”

O deset minut později jsem se objevila v jeho bytě. Dveře mi otevřel Cody, jeho spolubydlící a učedník a obdařil mě širokým úsměvem, ve kterém mu krásně byly vidět tesáky. Rázem mě zaplavila světla,

hudba a vůně fondue a potpourri. Při pohledu na jejich domov by

Santův altánek studem zalezl do kouta, protože nějaká výzdoba byla

na každém čtverečním centimetru volné plochy. A nejen ta vánoční.

“Odkdy tady máte menoru?” zeptala jsem se Codyho. “Žádnej z vás není Žid.”

“No, my nejsme ani křesťani,” podotkl a vedl mě do jídelny. “Petr se letos rozhodl být multikulturní. Pokoj pro hosty je ve znamení

afrických dožínek, to jen kdybys znala někoho, kdo by toužil po opravdu kýčovitým zážitku.”

“To není žádný kýč!” Petr vstal od stolu, u kterého seděl spolu s našimi dalšími nesmrtelnými kamarády kolem dvou pekáčů s roztaveným sýrem. “Nechce se mi věřit, že jsi tak necitlivý k víře jiných lidí. Ježíši Kriste! V té krabici je víno?”

“Řekls mi, že chceš víno,” připomněla jsem mu.

“Chtěl jsem dobré víno. Prosím, řekni mi, že není růžové.”

“Jasně, že je růžové. A o dobrém víně vůbec nebyla řeč. Stěžoval

sis, že ti Carter vypije všechno dobré víno, takže jsem ti místo něj přinesla tohle. Tvé víno je zachráněné.”

Při zmínce svého jména zvedlo hlavu jediné nebeské stvoření v místnosti. “To je milé,” pochválil mě a vzal mi z rukou krabici. “Přinesl

mi ho Santův malý pomocníček.” Otevřel krabici a s očekáváním se podíval na Petra: “Nemáš slámku?”

Sedla jsem si na volnou židli vedle Jeroma. Můj šéf spokojeně namáčel kousky chleba do roztaveného čedaru. Byl arcidémonem

celého Seattle a asi tak od roku 1990 se rozhodl chodit po světě jako

John Cusack, takže občas bylo snadný zapomenout na jeho

skutečnou podstatu. Naštěstí se jeho pravá přirozenost, páschnoucí

sírou, okamžitě projevila jen co otevřel pusu. “Georgie, jseš tady asi

tak minutu a už je tahle slezina o padesát procent míň exkluzivní.”

“Dlabete fondue v úterý večer,” odsekla jsem. “Co je na tom exkluzivního?”

Petr si zase sedl a snažil se vypadat klidně. “Fondue je rozhodně exkluzivní. Jde jen o to, jak se naservíruje. Hele, odkud to máš?”

Carter držel krabici s vínem na klíně a cucal ho obrovskou slámkou. Měla jsem podezření, že si ji doslova vykouzlil ze vzduchu.

“Aspoň že tohle nedělá s některou z tvých láhví Pinot Noir,”

utěšovala jsem Petra v dobrém rozmaru. Pomohla jsem si vidličkou

na fondue a napíchla kousek jablka. Hugh po Jeromově druhém boku něco pilně psal na klávesnici svého mobilu a hodně mi

připomínal tu rodinu v nákupním centru. “Oznamuješ světu, jakej je tady snobskej večírek?” žertovala jsem. Hugh byl rarach, druh pekelného administrativního asistenta, takže pokud mi bylo známo, klidně mohl právě teď po telefonu prodávat nebo kupovat duše.

“Jasně,” potvrdil Hugh aniž vzhlédl. “Právě aktualizuju Facebook.

Víš, proč Roman neodpověděl, když jsem ho požádal o přátelství?” “Nemám tušení. V poslední době jsem s ním skoro nemluvila.”

“Když jsem mu telefonoval, říkal, že večer bude v práci,” vysvětloval

Petr, “ale že máme začít bez něj.”

“A s čím?” ptala jse se neklidně. “Panebože. Prosím, uklidněte mě,

že dnes večer nechcete hrát Pictionary.”

Petr si unaveně povzdechl. “Jde o tajnýho Santu. Četlas vůbec ten e-mail, který jsem ti poslal?”

“Tajnej Santa? Zabývali jsme se tím jen před chvílí,” namítala jsem. “Jo. Přesně před rokem,” opravil mě Petr. “Jako o každých

Vánocích.”

Pohlédla jsem na Cartera, který tiše popíjel své víno. “Neztratils mou čepici? Vypadáš, jako bys právě teď nějakou snesl.” Andělovy vlasy

po bradu byly ještě zanedbanější než obvykle. “Řekni nám, co si

myslíš doopravdy, Georgino,” odpověděl. Prohrábl si vlasy, ale nějak

se to tím jen zhoršilo. “Šetřím si ji pro zvláštní příležitosti.”

“Jestli si zase vytáhnu tvý jméno, koupím ti dvě čepice, ať se můžeš rozšoupnout.”

“Kvůli mně si nemusíš dělat starosti.”

“Nebudu s tím mít žádný starosti. V obchoďáku mi dají slevu.”

Jerome si povzdechl a odložil vidličku. “Ještě pořád tam makáš, Georgie? Copak nemám dost trápení i bez toho, abych musel snášet ponížení, že má sukuba o vánocích melouchaří jako elf?”

“Vždycky jsi říkal, že bych se měla vykašlat na knihkupectví a dělat něco jinýho,” připomněla jsem mu.

“Ano, ale myslel jsem tím, že si najdeš něco úctyhodného. Třeba že

se staneš striptérkou nebo starostovou milenkou.”

“To zaměstnání je jen dočasné.” Podala jsem Carterovi elegantní křišťálovou sklenici, která stála u mého talíře, on do ní nalil víno z krabice a vrátil mi ji. Petr zasténal a zabručel něco o tom, že se Tiffany obrací v hrobě.

“Georgina teď už nepotřebuje prachy,” škádlil mě Cody. “Žije z lásky.”

Jerome mladého upíra probodl studeným pohledem. “Ať ti něco tak přeslazenýho už nikdy nevypadne z pusy.”

“Ozval se ten pravej,” řekla jsem Codymu a nedokázala skrýt úsměv. “Divím se, žes sem dneska Gabrielle nepřitáhl.” Při zmínce o své milované se okamžitě začal tvářit zasněně.

“Tak to jsme dva,” poznamenal Petr. Zahořkle zavrtěl hlavou. “Vy a vaše dokonalé milostné životy.”

“Sotva je dokonalý,” řekla jsem ve stejnou chvíli, kdy Cody prohlásil: “Jasně, že je dokonalý.”

Všichni se obrátili ke mně. Hugh dokonce vzhlédl od svého mobilu. “Trable v ráji?”

“Proč vás vždycky napadne právě tohle? Ne, samozřejmě že ne.” Ušklíbla jsem se a nejradši bych si ukousla jazyk za to přeřeknutí. “Se Sethem je nám fantasticky.”

Byla to stoprocentní pravda. Stačilo, abych vyslovila jeho jméno a zalila mě vlna štěstí. Se Sethem stálo za to žít. Právě můj vztah s ním způsobil tu roztržku mezi mnou a mými bývalými kolegy v

knihkupectví. Podle nich se kvůli mně rozešel s Dougovou sestrou a víceméně měli pravdu. Tu práci jsem dělala moc ráda, ale když jsem

se jí musela zříct, považovala jsem to za nízkou cenu, kterou jsem musela zaplatit, abych mohla být se Sethem. Klidně snesu hrát si na elfa. Zvládnu i sex na příděl, na kterém jsme se museli domluvit, aby

ho má sukubí moc nevysála do sucha. S ním vydržím cokoliv, dokonce i věčné zatracení.

Nicméně existovalo pár drobností, které mi kalily vztah se Sethem a jedna z nich mě už nějakou chvilku užírala, i když jsem se snažila si toho nevšímat. Teď, když se na mě dívali mí nesmrtelní kamarádi,

jsem najednou sebrala kuráž o tom mluvit.

“Je to jen… nikdo z vás Sethovi neřekl mé jméno, že ne?” Když jsem viděla, že vyjevený Petr otevírá pusu, rychle jsem dodala: “Myslím

tím mé skutečné jméno.”

“Proč bychom to vůbec dělali?” ohradil se Hugh a vrátil se ke klávesnici.

“Já tvý skutečný jméno dokonce ani neznám,” řekl Cody. “Má to znamenat, že se nejmenuješ Georgina?”

Už jsem začínala litovat, že jsem s tím přišla. Byla jsem pitomá, že jsem si s tím tolik lámala hlavu a jejich reakce to dokazovaly.

“Ty nechceš, aby znal tvý jméno?” ptal se Hugh.

“Ne, to je v pohodě. Jen mi to přijde divný. Asi tak před měsícem, když už skoro spal, mi řekl Letho.” Musela jsem to jméno vyslovit, aby i Cody věděl, o co kráčí a kupodivu se mi to povedlo bez zakoktání. Nebyla jsem tím nijak nadšená, protože jsem se ho

zbavila už před staletími a od té doby, co jsem ho zamítla, jsem měla nepřeberně jiných jmen. Když jsem se zbavila toho jména, udělala

jsem totéž i se svým předchozím životem. Tak strašně jsem si přála vymazat své jméno, že jsem prodala duši výměnou za to, že každý, koho jsem znala, na mě zapomene. Proto jsem byla z té debaty se Sethem jako přešlá mrazem. V žádném případě neměl odkud znát

mé jméno.

“Jsi celý můj svět, Letho…” řekl mi ospale.

Ani si nepamatoval, že mi to řekl a už vůbec ne, kde to slyšel. Když

jsem ho pak zpovídala, odpověděl, že neví. Nejspíš v řeckých mýtech. Řeka Lethe, která mrtvým duším vymaže vzpomínky, aby zapomněli na to, co prožili.

“Mělas hezký jméno,” poznamenal Cody.

Jen jsem pokrčila rameny. “Podstatné je, že jsem ho Sethovi nikdy neřekla, ale přesto ho znal. Nicméně si nic kolem toho nepamatuje, včetně toho, kde ho slyšel.”

“Jediný, od koho ho mohl slyšet, jseš ty.” Hugh byl vždycky praktický. “Ode mě ho nemá, to bych si pamatovala.”

“No, vždyť se kolem vás v jednom kuse motala horda nesmrtelných,

musel to zaslechnout od některého z nich.” Petr se zamračil. “Tys přece dostala to ocenění, na kterým bylo napsaný. Nemohl to vidět tam?”

“Vážně nenechávám diplom ´nejlepší sukuby´ jen tak někde válet,”

podotkla jsem.

“Ale to bys měla,” mínil Hugh.

Zaměřila jsem se na Cartera. “Jsi nějak podezřele potichu.”

Přestal cucat víno. “Teď nemám čas.”

“Byls to ty, kdo Sethovi prozradil mé jméno? Máš ve zvyku mi tak říkat.” Carter, přestože byl anděl, si zřejmě doopravdy oblíbil nás,

zatracené duše, ale někdy se choval jako fracek ze základní školy a svou náklonnost nám projevoval tím, že nás nasíral. Říkal mi Letho -

i když věděl, že to nesnáším - a taky jinými přezdívkami. Byla to taková jeho taktika.

Carter zavrtěl hlavou. “Promiň, že tě musím zklamat, dcero Lilith, ale

já mu to nikdy neřekl. Vždyť mě znáš - jsem vzorem diskrétnosti.” Bylo slyšet zasrkání, zřejmě už to víno dorazil.

“Odkud by to Seth jinak věděl?” otravovala jsem dál. “Někdo mu to jméno musel říct.”

Jerome si hlasitě povzdechl. “Georgie, tahle debata je ještě víc k smíchu než ta o tvým zaměstnání. Odpověď už přece znáš - buď tobě nebo někomu jinýmu ujela pusa a nepamatuje si na to. Proč

musíš ze všeho dělat takový drama? Snažíš se za každou cenu najít

něco, kvůli čemu bys mohla být nešťastná?”

Na tom něco bylo. Vážně nevím, proč mi to celou tu dobu nedalo

spát. Seth mý jméno někde zaslechl, tečka. Neměla jsem nejmenší důvod přehánět a očekávat jen to nejhorší - až na slaboučký

neodbytný hlas v mé hlavě, který mě nenechal na tu noc

zapomenout.

“Prostě mi to přišlo zvláštní,” řekla jsem nepřesvědčivě.

Jerome protočil oči. “Jestli nemůžeš vydržet bez toho, aby sis nedělala starosti, něco ti poskytnu.”

Všechny myšlenky na Setha a jméno mi rázem vylítly z hlavy.

Všichni u stolu (až na Cartera, který pořád srkal víno) strnuli a zírali

na Jeroma. Když můj šéf řekne, že má něco, s čím si budeme muset dělat starosti, s nejvyšší pravděpodobností tím mínil něco

nebezpečné a děsivé. Hugh tím prohlášením taky vypadal vyvedený

z míry, což bylo špatný znamení. O rozkazech z pekla věděl obvykle dřív než Jerome.

“Co se děje?” ozvala jsem se jako první.

“Včera večer jsem si odskočil na skleničku s Nanette.” Nanette byla portlandská arcidémonka. “Vůbec se mi nelíbí, že mi pořád

připomíná to uvěznění. Taky pořád mele nějaký ptákoviny o tom, že

její lidi jsou schopnější než mí.”

Vrhla jsem pohled na své kamarády. Ani jeden z nás nebyl zrovna vzorným zaměstnancem pekla, takže byla celkem slušná šance, že Nanette má pravdu, ovšem nikomu by ani nenapadlo Jeromovi tohle

vykládat. Pokračoval: “No a když jsem to popřel, žádala, ať se vytáhneme a dokážeme, jaké jsme pekelné hvězdy.”

“Jak?” zeptal se Hugh. Začínalo ho to zajímat. “Máme jí dát čestný

slovo?”

“Plácáš hovadiny,” usadil ho Jerome.

“Tak jak?” chtěla jsem pro změnu vědět já.

Jerome povytáhl koutky sevřených rtů. “Na bowlingu.”

Kapitola 2

Trvalo chvíli, než mi došlo, že se během třiceti vteřin tahle konverzace zvrtla od vážné záhady v mém milostném životě k bowlingu, který vyvolalo démonské naparování. Nicméně v mém životě něco takovýho bylo celkem pravidlem.

“A tím ´my´,” dodal Jerome, “myslím vás čtyři.” Postupně kývl směrem k Petrovi, Codymu, Hughovi a mně.

“Tak promiň,” řekla jsem. “Ráda bych si byla jistá, že tomu správně rozumím. Tys nás zaregistroval do něčeho jako bowlingová liga, přičemž ty osobně vůbec nemáš v plánu se na tom podílet. A tohle

má nějakým způsobem dokázat, že tví zaměstnanci nejsou ´horší´

než ti druzí.”

“Nebuď hloupá, já se přece na tom nemůžu zůčastnit. Bowlingové

týmy mají jen čtyři členy.” Tu část o dokazování zla jako by přeslechl. “No, já ti moc ráda předám svý místo. V bowlingu nejsem nic moc.”

“Radím ti, aby se to rychle změnilo.” Jeromův hlas znatelně ochladl.

“To se týče vás všech, jestli víte, co je pro vás dobré. Jestli to

projedete, Nannette bude ještě nesnesitelnější.”

“Páni, Jerome, já vážně miluju bowling,” vložil se do toho Carter. “Jak

to, žes se mi o tom nikdy nezmínil?”

Jerome vrhl tvrdý pohled na Cartera. “Protože dokud nebudeš připravený zapadnout do týmu, nemůžeš hrát za nás.”

Carter se pobaveně usmál a jeho šedé oči se zatřpytily. “Chápu.”

“Nejsem nadšená tím, jak pořád mluvíš o ´nás´, když nemáš ani nejmenší zájem být součástí týmu,” podotkla jsem podobně sarkastickým tónem, jaký předtím použil Jerome.

Petr si sklíčeně povzdechl. “Ksakru, kde seženu vkusný bowlingový

boty?”

“Jak se náš tým bude jmenovat?” napadlo Codyho. Tou otázkou se konverzace okamžitě zvrhla ve vymýšlení děsných nápadů. Padala

jména jako Seattleští bezduší nebo Vítězství na body. Po hodině

jsem toho měla akorát dost.

“Jdu domů,” prohlásila jsem a vstala. Sice jsem docela měla chuť na dezert, ale měla jsem vítr, že jestli brzo nevypadnu, přijde řeč ještě i

na plážový volejbal a kriket.

“Až tam budeš, řekni mýmu nevypočitatelnýmu potomkovi, že vás

bude trénovat a že mu to nařizuju,” zaúkoloval mě Jerome.

“Když říkám ´domů´, myslím tím k Sethovi,” vyvedla jsem ho z omylu. “Ale až se sejdu s Romanem, určitě mu dám vědět, jaké jsi našel

využití pro jeho impozantní schopnosti.” Roman, Jeromův syn a napůl člověk, byl taky mým spolubydlícím a v bowlingu byl vážně moc dobrý, ale nechtěla jsem stát na Jeromově straně.

“Počkej!” Petr vylítl od stolu. “Musíš si vytáhnout tajnýho Santu.”

“Ale no tak!”

“Přestaň fňukat,” peskoval mě. Běžel do kuchyně a vrátil se s keramickou dózou na cukroví ve tvaru sněhuláka. Strčil mi ji pod nos. “Tahej. Ať si vytáhneš kohokoliv, prostě ti zůstane, tak se nesnaž z

toho vyvlíknout.”

Vytáhla jsem si kousek papíru a rozevřela ho. Georgina. “To

nepůjde.”

Petr zvedl ruku, aby mě umlčel. “Vytáhla sis jméno a je tvý. Už

nechci slyšet ani slovo.” Jeho přísný pohled mi nedovolil, abych se hádala dál.

“No, nějakej nápad bych měla,” podotkla jsem pragmaticky.

Slouží Petrovi ke cti, že mi dal na cestu trochu čokoládové omáčky a misku s ovocem a pěnovými bonbóny. Hugh a Cody se zabývali bowlingovým týmem a snažili se dát dohromady tréninkový plán.

Jerome a Carter toho moc nenapovídali a jen se na sebe dívali tím

hloubavým, vědoucím pohledem, který byl pro ně typický. Bylo těžké číst v jejich tvářích, ale Jerome se projednou vzdal nutkání mít

navrch.

Odešla jsem z Capitol Hillu a jela do Univerzitní čtvrti, do Sethova bytu. Když jsem tam dorazila, ve všech oknech byla tma a já se neubránila úsměvu. Bylo málem jedenáct, Seth to už zřejmě před nějakou chvilkou zabalil, což bylo přesně to, k čemu jsem ho v

poslední době pořád nutila. Ale když jsem si připomněla důvody, bylo

po úsměvu. Sethově švagrové Andrei před pár měsíci diagnostikovali rakovinu vaječníků. Než se na to přišlo, nemoc už hodně pokročila a třebaže se okamžitě začala léčit, zatím to nevypadalo nijak slibně.

Což bylo ještě horší, léčba ji stála obrovské množství fyzických sil a

rodina tím hodně trpěla. Seth jim pravidelně pomáhal, zvlášť když byl

jeho bratr Terry v práci, protože Andrea teď nezvládala péči o jejich

pět dcer. Aby se Seth dokázal o ně postarat, musel obětovat jak spánek, tak svou kariéru spisovatele.

Věděla jsem, že není jiná možnost. Sethovu rodinu jsem milovala a i

já jim pomáhala, přesto jsem špatně snášela pohled na to, jak je vyčerpaný. Taky jsem věděla, jak mu jeho práce chybí, i když to nijak nedával najevo. On zase prohlašoval, že psaní je teď nejmenší z

jeho problémů a že si vůbec nemusí lámat hlavu s termíny hlavně

proto, že dvě jeho další knihy byly připravené k vydání na příští rok. Kvůli tomu jsem se s ním nehádala, ale když šlo o spánek, hučela

jsem do něj v jednom kuse. Byla jsem spokojená, že dnes konečně má slova nešla jedním uchem dovnitř a druhým ven.

Otevřela jsem si vlastním klíčem a proklouzla bytem tak tiše, jak jen

to šlo. V poslední době jsem tady prakticky bydlela a proto mi

nedělalo žádné potíže vyhnout se ve tmě nábytku. Když jsem došla

do ložnice, jen matně jsem rozeznávala jeho tělo zabalené v pokrývkách, slaboučce osvětlené čísly na budíku. Tiše jsem si

svlékla kabát a proměnila si krátkou noční košili. Byla sexy, ale ne až

tak moc vyzývavá. Dnes jsem s ním opravdu plánovala jen spát.

Šoupla jsem se do postele, přitiskla se k jeho zádům a zlehka ho

objala. Trochu se zavrtěl a já neodolala, abych ho nepolíbila na nahé

rameno. Když jsem se k němu přitulila, zaplavila mě vůně skořice a pižma. I když jsem samu sebe hubovala, že se musí vyspat, lehce jsem mu konečky prstů přejela po paži a přidala další polibek.

“Hmmm,” zabručel a převrátil se ke mně. “To je příjemný.”

Pak mi okamžitě došlo několik věcí, všechno najednou. Za prvé -

Seth nepoužíval kolínskou ani vodu po holení, která by voněla jako skořice. Za druhé - Sethův hlas zní jinak. Za třetí - a nejdůležitější -

ten chlap, se kterým jsem byla v posteli, není Seth. Neměla jsem v plánu zaječet tak moc nahlas, prostě se to tak nějak stalo.

V mžiku jsem vylítla z postele a šmátrala po vypínači na zdi, zatímco

se ten vetřelec snažil vstát. Dopadlo to tak, že se zamotal do dek a

svalil se na zem s hlasitým bum právě v té chvíli, když jsem konečně našla ten vypínač. Okamžitě jsem hledala nějakou zbraň, ale protože

to byla Sethova ložnice, měla jsem omezené možnosti. Nejtěžší a

nejnebezpečnější věc, která byla na dohled, byl Sethův slovník, v kůži vázaná obluda, kterou měl pořád po ruce, protože prý ´nevěří

internetu´.

Stála jsem tam napružená, připravená mrsknout tou knihou po vetřelci, který se mezitím pracně škrábal do stoje. Jen co se mu to povedlo a já se na něj pořádně podívala, všimla jsem si něčeho

úplně šílenýho. Byl mi nějaký povědomý a nejen to, dokonce byl tak trochu podobný Sethovi.

“Kdo jsi?” vyjela jsem na něj.

“A kdo jsi ty?” Nezůstal pozadu ani on. Nejvíc ze všeho vypadal vyjeveně, nejspíš se mu metr šedesát vysoká ženská se slovníkem v ruce nezdála nijak děsivá.

Než jsem se stačila vymáčknout, nějaká ruka se zezadu dotkla mého ramene. Lekla jsem se a instinktivně hodila slovníkem po tom

chlapovi. Vyhnul se mu a kniha neškodně narazila do zdi. Bleskově

jsem se otočila, abych viděla, kdo to na mě sahá a zjistila, že se dívám přímo do očí bělovlasé ženě se zlatými brýlemi ve tvaru

kočičích očí. Na sobě měla květované kalhoty od pyžama a růžovou

mikinu s potiskem křížovky. V ruce svírala baseballovou pálku. Docela mě to vyvedlo z míry - nejen proto, že to byla mnohem nebezpečnější zbraň než pouhý slovník, ale taky proto, že jsem netušila, že Seth nějakou vlastní.

“Co tady děláte?” zeptala se ostře. Podívala se na toho polonahého zaraženého chlapa. “Jsi v pořádku?”

Na chviličku jsem si vážně myslela, že jsem se nějak záhadně

vetřela do cizího bytu, třeba o jedny dveře dál. Tahle scéna byla tak absurdní, že se mi omyl zdál nejpravděpodobnější možností. Až na

to, že jsem měla pádné důkazy o opaku - můj klíč a Sethův

medvídek v tričku chicagské univerzity, který se zájmem shlížel na to divadlo, takže jsem byla přesně tam, kde jsem měla být.

Najednou jsem slyšela, jak se otevírají a zase zavírají dveře bytu. “Ahoj,” zavolal díkybohu známý hlas.

“Sethe!” vykřikli jsme všichni tři jednohlasně.

O chvíli později se ve dveřích objevil Seth a jako obvykle vypadal rozkošně. Rudohnědé vlasy měl v typickém nepořádku a na sobě měl tričko z filmu Hříšný tanec, které jsem na něm nikdy předtím neviděla. Přesto, že jsem byla zpanikařená a zmatená, neunikly mi známky únavy, tmavé kruhy pod očima a vrásky z vyčerpání. Bylo

mu šestatřicet a běžně vypadal mladší, ale dnes ani náhodou.

“Sethe,” pravila ta paní třímající baseballovou pálku. “Tahle dáma se vloupala do tvého bytu.”

Postupně si nás prohlédl všechny tři a pak jeho pohled utkvěl na ní. “Mami,” řekl tiše, “to je má přítelkyně. Buď tak hodná a neubližuj jí.”

“Odkdy máš přítelkyni?” ptal se ten chlap.

“Odkdy máš baseballovou pálku?” chtěla jsem vědět zase já.

Seth po mně vrhl ironický pohled a snažil se jemně vyprostit pálku z ruky té paní, ale nechtěla ji pustit. “Georgino, tohle je má máma,

Margaret Mortensenová a támhle ten zase můj bratr Ian. No a tohle

je Georgina.”

“Ahoj,” pozdravila jsem a pořád byla překvapená, ale teď už jinak. O Sethově matce a mladším bratrovi jsem toho hodně slyšela, ale

vůbec mě nenapadlo, že se s nimi seznámím tak brzy. Sethova

matka nerada létala a Ian… no, podle historek, které o něm Seth a

Terry vykládali, sehnat ho byla obecně práce pro vraha. Byl něco jako černá ovce rodiny.

Margaret nakonec pustila pálku a zdvořile, i když obezřele, se usmála. “Jsem velmi ráda, že vás poznávám.”

“Já taky,” přidal se Ian. Teď už jsem chápala, proč mi byl tak

povědomý. Kromě toho, že jsem určitě někde viděla jeho fotku, sdíleli

se Sethem a Terrym rodinnou podobu. Byl vysoký jako Seth, ale měl

Terryho užší tvář. Vlasy měl hnědé bez náznaku mědi, ale byly stejně rozcuchané jako Sethovy. Po bližším zkoumání jsem však měla pocit, že ty Ianovy jsou pečlivě upravené a vyžaduje si to spoustu času a kosmetiky.

Seth se z ničeho nic pořádně podíval na mě a na Iana. Nemusel ani otevřít pusu, abych věděla, co se mu právě honí hlavou. Má noční košile a polonahý Ian v něm určitě vyvolaly spoustu otázek.

Ian byl pohotový a sebejistý. “Vlezla ke mně do postele.”

“Myslela jsem si, žes to ty.”

Sethova matka ze sebe vydala zvláštní zvuk. “Měls spát na gauči,” vyčetl mu Seth.

Ian pokrčil rameny. “Je nepohodlný. Nebyls doma, takže jsem si myslel, že o nic nejde. Nemohlo mě napadnout, že se sem přihrne nějaká ženská a bude mě obtěžovat.”

“Já tě neobtěžovala!” zařvala jsem na něj.

Seth si promnul oči a mně to znovu připomnělo, jak je unavený. “Koukejte, co se stalo, stalo se. Nejlepší bude, když si všichni půjdeme lehnout - což jsme měli udělat už dávno - a pořádně se seznámíte až ráno. Platí?”

Margaret si mě změřila pohledem. “Ona bude spát tady? S tebou?”

“Ano, mami,” odpověděl trpělivě. “Bude spát tady a se mnou. Jsem

už dospělý a tohle je můj byt. Je mi šestatřicet, takže to určitě není první žena, která se mnou v noci zůstala.”

Jeho matka vypadala na mrtvici a tak jsem rychle hledala nějaké neutrální téma. “Máte skvělé tričko.” Teď, když už mi nehrozilo, že

mě majzne tou pálkou, jsem viděla, že tu křížovku tvoří jména jejích pěti vnuček. “Ty holčičky mám moc ráda.”

“Děkuji. Každá z nich je darem od Boha, protože se narodily v posvátném svazku manželském.”

Než jsem se zmohla na odpověď, Ian zasténal. “Panebože, mami. Není to tričko z toho webu, o kterém jsem ti říkal, abys u nich nic

neobjednávala? Ty věci se vyrábějí v Číně. Znám jednu ženu, která

by ti ho udělala z trvale udržitelného ekologického materiálu.” “Konopí je droga, ne tkanina,” ohradila se.

“Dobrou noc, lidi,” přerušil je Seth a pokynul bratrovi ke dveřím. “Promluvíme si zítra.”

Margaret a Ian něco zabručeli na dobrou noc a ona se ještě

zastavila, aby Setha políbila na tvář - což mi vážně přišlo roztomilé. Jen co byli pryč a zavřeli za sebou dveře, Seth si sedl na postel a zabořil obličej do dlaní.

“Tak jak je to? Kolik přesně žen s tebou za těch šestatřicet let zůstalo

na noc?” Sedla jsem si vedle něj.

Vzhlédl. “Žádná, kterou by má matka načapala tak spoře oblečenou.” Škubla jsem za sukýnku noční košile. “Myslíš tohle? Mohlo to být

horší.”

“Promiň mi to.” Mávl směrem ke dveřím. “Měl jsem ti zavolat a

upozornit tě. Ti dva se prostě objevili ve městě - bez ohlášení, jak

jinak. Ian zásadně nedělá to, co se od něj čeká, protože by mu to zničilo pověst. Přijeli k Terrymu, ale tam pro ně není místo, tak jsem

je sem poslal napřed, protože byli unavení. Neměl jsem tušení, že to

dopadne tak, že se budeš chtít vyspat s mým bratrem.”

“Sethe!”

“Jen žertuju.” Vzal mě za ruku a políbil ji. “A co ty? Jaký jsi měla

den?”

“No, snažila jsem se ze všech sil, abych Santu udržela střízlivýho co nejdýl a pak jsem zjistila, že nás Jerome přihlásil na pekelnou bowlingovou ligu.”

“Jak tak koukám, je to jako vždycky.” “Víceméně. A co ty?”

Lehký úsměv zmizel z jeho rtů. “Kromě rodinného přepadení? Taky jako vždycky. Terry pracoval dlouho do noci, takže jsem hlídal holky,

zatímco Andrea odpočívala. Kendall si chtěla z papíroviny vyrobit sluneční soustavu a zapřáhla do práce nás všechny.” Zvedl ruce a zahýbal prsty pokryté bílým práškem.

“Budu hádat. Nenapsals ani čárku.” Pokrčil rameny. “To není důležitý.”

“Měls mi zavolat. Byla bych je pohlídala a ty bys mohl psát.”

“Tys taky byla v práci a pak… byl přece večer fondue, ne?” Vstal,

svlékl si tričko a džíny a zůstal jen v zelených flanelových boxerkách. “Jak to, že o tom víš? Já na to málem zapomněla.”

“Jsem na Petrově mailing listu.”

“Tak nebo tak je to úplně jedno. A ta práce v centru pro mě nic neznamená. Mohla jsem tam být za chvilku.”

Vešel do koupelny a za chvíli se vrátil s kartáčkem v puse. “Ta práse vášně nis nesnamená. Fyšel ti některý s těch talších pohovorů?”

“Ne,” řekla jsem stručně a nedodala, že jsem na žádný z nich nešla.

Nic se nevyrovnalo Emerald City.

Než si vyčistil zuby, mlčeli jsme. Pak řekl: “Měla by sis najít něco lepšího.”

“Je to dobrý tak, jak to je. Mně to nevadí. Ale ty už dál nemůžeš pokračovat jako dosud. Nevyspíš se a ani nepracuješ.”

“Nelam si s tím hlavu.” Zhasnul světlo a vlezl do postele. V šeru jsme viděla, že poplácal místo vedle sebe. “Pojď sem. Vážně jsem to já,

klidně tomu můžeš věřit.”

Usmála jsem se a schoulila se vedle něj. “Víš, Ian nevoněl správně. Myslím tím, že voněl dobře, ale ne jako ty.”

“Jsem si jistej, že na to, aby dobře voněl, utrácí šílený prachy,”

zabručel Seth a zívl. “Čím si vydělává?”

“Těžko říct. Má pořád nějakou novou práci nebo taky žádnou. Všechny peníze, které vydělá, utrácí na svůj pečlivě udržovaný a těžce vybojovaný bezstarostný životní styl. Vidělas jeho kabát?”

“Ne. Jediné, co jsem z jeho oblečení viděla, byly boxerky.”

“Aha. No, ten kabát je nejspíš v obýváku. Vypadá, jako by ho koupil v charitě, ale řek bych, že stál tak čtyři stovky.” Povzdechl si. “Asi bych

na něj neměl být tak tvrdý. Jo, určitě mě pumpne o peníze, zatímco bude tady, ale nemůžu ani jemu ani mámě mít za zlý, že přijeli

pomoct. Přinejmenším pomůžou hlídat děcka.”

Objala jsem ho a vdechovala jeho vůni. Byla to ta správná vůně a bylo to omamné. “A ty aspoň doženeš nějaký psaní.”

“Možná. Uvidíme, jak se to vyvrbí. Jen doufám, že nebudu muset dělat chůvu ještě i mámě a Ianovi.”

“Udělala jsem na ni moc špatnej dojem?”

“Ani bych neřek. Stejnej dojem by na ni nejspíš udělala kterákoliv žena - ať už polonahá nebo ne - která se mnou stráví noc.” Políbil

mě na čelo. “Ona není tak špatná. Nenech se zmást jejím chováním

konzervativní babičky ze Středozápadu. Myslím, že vy dvě spolu

vyjdete.”

Ráda bych se zeptala, jestli Margaret znala Maddie a když ano, jestli

si rozuměly, ale radši jsem si kousla do jazyka. Teď už to přece bylo úplně jedno. Je to minulost a my dva se Sethem žijeme v

přítomnosti. Trávila jsem tady hodně času a občas jsem se cítila trochu divně při představě, že Maddie tu s ním taky žila. Tu a tam jsem pořád nacházela stopy jejího vlivu. Například Margaret pravděpodobně spala v Sethově pracovně, ve které měl futon -

důkaz Maddieiny vynalézavosti. Byla to ona, kdo mu navrhnul, ať se pracovna zařídí tak, aby se mohla používat taky jako pokoj pro hosty. Maddie odešla, ale futon zůstal.

Snažila jsem se na takový věci nemyslet příliš často, protože když se

to vezme kolem a kolem, bylo to jedno. Seth a já jsme toho prožili až příliš, než abych si teď kazila náladu takovými maličkostmi. Vyřešili

jsme problém našeho vztahu. Já se smířila s tím, že je smrtelný a i s

jeho rozhodnutím riskovat svůj život jen aby mohl být se mnou i

fyzicky. Jistě, sex jsme museli mít na příděl, ale už to, že jsem s tím

souhlasila, byl ode mě velký ústupek. On se zase smířil s tím, že

musím spát s jinými chlapy, abych přežila. Bylo to těžké pro nás oba,

ale překousli jsme to, jen abychom mohli být spolu. Všechno, co jsme museli snést, za to stálo.

“Miluju tě,” řekla jsem mu.

Lehce mě políbil na rty a přitáhl si mě blíž. “Já taky miluju.” Pak, jako

by mi uměl číst myšlenky, dodal: “Vedle tebe má všechno cenu. Všechno to, s čím se musím potýkat, zvládám jen proto, že jsi se mnou, Thetis.”

Thetis byla má stará přezdívka, kterou si pro mě vymyslel. Byl to

odkaz na řeckou bohyni, která se uměla proměňovat a kterou získal tvrdošíjný smrtelník. Říkal mi tak pořád - a Letho jenom jednou. Zase jsem přemýšlela o té noci. Ustaranost, kterou to ve mně tenkrát

vyvolalo, zřejmě nikdy nezmizí, ale snažila jsem se nedělat z komára

velblouda. Byla to jen další drobnost a já se snažila, aby mi to moc nekazilo náladu. Ve srovnání s tím, jak velká byla naše láska, to byla

jen prkotina. Zřejmě to bude tak, jak si myslí mí kamarádi - že Seth to jméno někde zaslechl.

Spokojeně jsem usnula, ale za svítání mě něco prudce probudilo. Otevřela jsem oči a sedla si. Seth se zavrtěl a převrátil, ale můj nečekaný pohyb ho nevzbudil. Srdce se mi rozbušilo a rozhlížela jsem se po místnosti. Ze spánku mě vytrhla přítomnost někoho nesmrtelného, sice jsem ho neznala, ale patřil peklu.

Teď už tady nebyl nikdo, ani viditelný ani neviditelný, ale stoprocentně jsem věděla, že v tom pokoji byl před chvílí nějaký

služebník pekla. Nebylo to poprvé, co mě ve spánku navštívili

nezvaní hosti, a nejednou i s nekalými záměry, ale tohohle démona jsem cítila. Démoni jako vyšší nesmrtelní - na rozdíl od nižších nesmrtelných, kteří předtím byli lidmi jako já - uměli svou auru zamaskovat, takže kdyby on nebo ona sem proklouzli a chtěli mi

ublížit, neměli by s tím žádný problém a já žadnou šanci se bránit. Ať tady byl kdokoliv, s diskrétností si nedělal hlavu.

Vyklouzla jsem z postele a prohledávala pokoj. Hledala jsem nějaké znamení nebo důvod, proč se tady ten démon zastavil. Támhle to je. Koutkem oka jsem zahlédla, jak z mé kabelky trčí něco červeného.

Byla to firemní obálka. Zvedla jsem ji, byla příjemně teplá na dotek,

ale když jsem ji tiše otevřela, dala se do mě zima. Začalo to být ještě horší, když jsem z ní vytáhla oficiální pekelný dokument vytištěný na hlavičkovém papíře. Z toho nevzejde nic dobrýho.

Vycházející slunce mi poskytlo dostatek světla, abych si to mohla přečíst. Dopis byl z pekelného personálního a adresa zněla na Lethu (alias Georginu Kincaidovou):

Tohle je oznámení o přeložení s třicetidenním předstihem. Na novém působišti začnete 15. ledna. Buďte tak laskavá a zařiďte si své

záležitosti v souvislosti s odjezdem ze Seattle tak, abyste se včas

hlásila na novém místě.

Kapitola 3

Tenhle složený papír z laserové tiskárny se hodně lišil od rukopisu

na pergamenu, ale poznám oficiální dopis o přeložení, když ho vidím.

Za poslední tisíciletí jsem jich dostala hromadu. Vypadaly různě, ale vždycky mě posílaly na jiná místa. Poslední jsem dostala před

patnácti lety, když jsem byla v Londýně. Odtud jsem se přestěhovala

do Seattle.

A tenhle mi teď sděluje, že se zase jednou musím stěhovat.

Že musím odejít ze Seattle.

“Ne,” vydechla jsem příliš tiše než aby to Seth mohl uslyšet. “Ne.” Bylo mi jasné, že ten dopis je oficiální, žádný padělek ani žádný

kanadský žertík na pobavení kancelářského poskoka. Mohla jsem se

jen modlit, aby se ukázalo, že mi ten rozkaz o přeložení poslali omylem. Nebyla tam žádná informace a mém novém místě pobytu,

protože podle protokolu o něm arcidémon informoval své podřízené ještě před přeložením. Až pak následoval dopis, který oznamoval

černé na bílém kdy končí staré zaměstnání a začíná nové.

Svého arcidémona jsem viděla před dvanácti hodinama. Jistě, docela jistě by o tom Jerome začal mluvit sám nebo se o tom aspoň zmínil. Přeložení jeho sukuby by mu docela dalo zabrat, protože by si musel poradit s důsledky mého odchodu a příchodu někoho jiného, ale

Jerome se nechoval, jako by měla nastat velká personální změna.

Nikde žádný náznak i když jeden by si myslel, že něco takového by

trumflo jeho bowlingovou ligu.

Uvědomila jsem si, že zadržuju dech a přinutila se zase dýchat. Musí

to být nějaký omyl. Ten, kdo to poslal, se určitě spletl. Zvedla jsem

oči od papíru a zadívala se na spícího Setha. Ležel roztažený jako obvykle, ruce a nohy po celé posteli. Světlo a stín se mu přelévaly po tváři a já cítila, jak se mi derou slzy do očí.

Musím odejít ze Seattle. Musím opustit Setha.

Ne, nic takového. Nebudu plakat, protože není proč. Je to omyl, protože není možný, aby byl všehomír ke mně tak krutý. Tolik jsem toho musela vydržet, ale teď jsem šťastná, protože jsme si se

Sethem vybojovali, abychom mohli být spolu. Konečně máme to, o

čem jsme snili. Nikdo mi to teď nesmí vzít.

Vážně ne? Nepříjemný hlas v mé hlavě mi zase jednou připomněl to,

co bylo zřejmé. Prodalas svou duši a teď jsi zatracená. Proč by ti

všehomír měl něco dlužit? Nezasloužíš si štěstí a to, které máš, ti nepatří.

Musím si promluvit s Jeromem. On to vyřeší.

Složila jsem dopis na čtyřikrát a nacpala ho do kabelky. Popadla jsem mobil, zamířila ke dveřím a cestou si proměnila župan. Z místnosti jsem vyklouzla úplně tiše, ale mé vítězství mělo krátké

trvání. Doufala jsem, že nenápadně projdu kolem Iana v obýváku,

vytratím se ven a Jeromovi zavolám v soukromí, ale bohužel jsem se

až tak daleko nedostala. Ian a Margaret už byli na nohou a já musela přerušit vytáčení.

Oba byli v kuchyni, Margaret něco klohnila na sporáku a Ian seděl u stolu. “Mami,” slyšela jsem ho říkat, “je úplně jedno, jaký je poměr

mezi vodou a kávou. Nejde udělat kávu Americano z překapávané kávy a zvlášť ne z toho póvlu od Starbuckse, co Seth kupuje.”

“Náhodou,” vložila jsem se do toho a mobil lítostivě vsunula do kapsy županu, “jsem to kafe kupovala já a vůbec není špatné. Abys věděl, v Seattle je to pojem.”

Ian vypadal, že se ještě nesprchoval, ale aspoň byl oblečený. Kriticky

si mě změřil. “Mluvíš o Starbucksovi? Než přišli do módy, mohli být v pohodě, ale teď je to už jen přebujelá obludnost, kde se slézají samý ovce.” Kroužil hrnkem s kávou. “V Chicagu chodívám do jedný

zastrčený kavárny, kterou vede chlápek, co býval baskytaristou u jedný indie rockový kapely, o který jsi nejspíš nikdy neslyšela.

Espresso u něj je autentické a ohromující. Samozřejmě o tom většina

lidí nemá ani páru, protože to není jedno z těch míst, kam takový lidi mají ve zvyku chodit.”

Uvažovala jsem, že by stálo za to uzavírat sázky na to, kolikrát Ian ohrne nos nad běžnými lidmi. “Z toho vyplývá, že ve Starbucksu aspoň pro mě bude víc místa.”

Margaret krátce kývla směrem k Sethovu kávovaru. “Dejte si s námi šálek.” Pak se obrátila a dál se věnovala vaření.

Mobil mě pálil v kapse. Chtělo se mi rozběhnout se rovnou ke dveřím

a musela jsem se nutit, abych se před Sethovou rodinou chovala normálně. Nalila jsem si hrnek lahodné kávy od přebujelé obludnosti

a snažila se nedávat najevo, že mě zdržují od hovoru, který může

změnit zbytek mého života. Už brzy, uklidňovala jsem se. Už brzy budu mít odpovědi. Jerome nejspíš ještě ani nevstal. Ze zdvořilosti jsem mohla ten telefonát na chvíli odložit a pak se konečně dočkám

odpovědi.

“Jste vzhůru nějak brzo.” Vzala jsem si kafe do kouta, odkud jsem měla dobrý výhled na oba Mortensenovy. A taky na dveře.

“Ani ne,” pravila Margaret. “Je už málem osm a u nás doma deset.”

“Asi jo,” zabručela jsem a upíjela z hrnku. Od té doby, co jsem se upsala týmu Severního pólu, jsem tuhle polovinu poledne nevídala

moc často. Děti se obvykle na Santu nevrhají se svými požadavkami

příliš brzy, dokonce ani v tom nákupním centru, kde jsem pracovala.

“Vy jste taky spisovatelka?” zajímala se Margaret a šikovně něco obrátila. “I vy pracujete v těch nejnemožnějších hodinách?”

“É… ne, i když obvykle pracuju odpoledne. Dělám v… é… maloobchodě, takže se musím držet otevíracích hodin v nákupním centru.”

“Nákupní centrum,” ušklíbl se Ian.

Margaret se otočila od sporáku a zaškaredila se na svého syna. “Chováš se, jako bys tam nikdy ani nepáchl. Polovina tvého šatníku

je z nákupního centra Fox Valley.”

Ian kupodivu zrudnul. “To není pravda!”

“Copak tvůj kabát není od Abernathyho & Finche?” popíchla ho. “Je to Abercrombie & Fitch! A samozřejmě, že není!”

Margaretin výraz mluvil za všechno. Vzala dva talíře ze skříňky, vysoko je naložila palačinkami a podala jeden Ianovi a jeden mně. Chtěla jsem jí ho vrátit. “To je přece vaše snídaně, nemůžu vám ji sníst.”

Provrtala mě ocelovým pohledem a pak si mě změřila od hlavy až k patě. Aspoň jsem si mohla prohlídnout vyšívaného medvídka na její mikině. “Ale? To jste jedna z těch holek, co nejedí pořádné jídlo a snídají kávu a grapefruit?” Úmyslně se na chvíli odmlčela. “Nebo si myslíte, že neumím vařit?”

“Cože? Ne!” Rychle jsem položila talíř na stůl a sedla si naproti

Ianovi. “Vypadá to skvěle.”

“Obvykle jsem vegan,” poznamenal Ian a nalil si na palačinky sirup. Vážně jsem jsem to měla nechat plavat, ale nedalo mi to. ” Slova

´obvykle´ a ´vegan´ moc nejdou dohromady. Buď jseš vegan nebo nejseš a jestli občas děláš výjimky, pak si myslím, že si tak nemůžeš říkat.”

Znechuceně si povzdechl. “Já to myslel v uvozovkách.”

Vrátila jsem se k palačinkám. Margaret vařila dál, teď nejspíš snídani

pro sebe, ale pokračovala v rozhovoru. “Jak dlouho se vídáte se

Sethem?”

“No…” Přežvykovala jsem, abych měla chvíli na zformulování odpovědi. “Těžko říct. Poslední rok jsme se… é… scházeli a rozcházeli.”

Ian se zamračil. “Nebyl Seth část roku zasnoubený?”

Jen tak tak jsem mu neřekla, že byl zasnoubený v uvozovkách, když

se výše zmiňovaný vynořil z ložnice. Byla jsem vděčná, že mě ušetřil

od vysvětlování našeho vztahu, ale nijak nadšená, že už je vzhůru.

“Hele, mazej zpátky do postele!” vyjela jsem na něj. “Musíš se pořádně vyspat.”

“Já ti taky přeju dobré ráno.” Líbnul matku na tvář a sedl si k nám ke

stolu.

“Myslím to vážně! Konečně máš možnost se trochu dospat.” “Mně to stačilo,” opáčil a potlačil zívnutí. “Kromě toho jsem

dvojčatům slíbil, že jim upeču koláčky. Jejich třída má dnes sváteční večírek.”

“´Sváteční´,” brblala Margaret. “Kam se poděly staré dobré Vánoce?”

“Pomůžu ti s tím,” nabídla jsem Sethovi. “Jen co… si zařídím nějaké věci.”

“Udělám je sama.” Margaret už prohledávala skříňky a sháněla přísady. “Já pekla koláčky, když jste vy dva ještě byli na houbách.”

Vyměnili jsme si se Sethem pohledy.

“Když na to přijde,” poznamenal, “já umím upéct koláčky. Mami, mnohem víc by pomohlo, kdybys mohla jít pro Kaylu do školky. Bude tam jen půl dne a Andrea potřebuje, aby ji někdo pohlídal.” Kývl

směrem ke mně. “Ty večer pracuješ, že? Pomoz mi na tom večírku, vím, že by se jim hodilo víc dobrovolníků. Elfí kostým může být, ale

taky nemusí. A ty…” obrátil se k Ianovi a zrozpačitěl, protože ho

nejspíš nenapadalo vůbec nic, čím by mohl být Ian užitečný.

Ian se důležitě narovnal. “Já půjdu najít biopekárnu a koupím něco pro ty děti, co chtějí jíst pečivo vyrobené způsobem, který neznásilňuje přírodu a neobsahuje živočišné produkty.”

“To myslíš něco jako volně se pasoucí mouku?” vyjevila jsem se.

“Iane, je jim sedm,” podotkl Seth.

“Co pořád máš?” ježil se Ian. “To je můj způsob, jak pomoct.”

Seth rezignoval. “Tak jo. Dej se do toho.”

“Super,” zaradoval se Ian a pak se výmluvně odmlčel. “Můžeš mi půjčit nějaký prachy?”

Margaret zavelela, že než se Seth do něčeho pustí, musí se nasnídat

a já využila, že se pro změnu on stal středobodem pozornosti. Rychle jsem se oblékla a zdvořile vypadla, jí jsem poděkovala za

snídani a jemu slíbila, že se s ním sejdu ve škole dvojčat a pomůžu

mu s koláčky. Jen co jsem za sebou zavřela dveře bytu, začala jsem vytáčet Jeroma.

Nijak mě nepřekvapilo, že jsem spadla jen do hlasové schránky.

Nechala jsem mu vzkaz a ani se nesnažila skrývat, že je to naléhavé

a že mám pořádnej vztek. Takovým přístupem si sice jeho přízeň nezískám, ale byla jsem tak nasraná, že mi to bylo srdečně jedno. To přeložení byla vážná věc. Jestli je to pravda, měl mi o tom říct a ne

se zabývat hovadinama.

Když jsem dorazila domů, Aubrey i Godiva byly moc rády, že mě vidí,

ale spíš bych řekla, že by uvítaly kohokoliv, kdo by je nakrmil. Ležely před zavřenými dveřmi Romanovy ložnice a když jsem vešla,

okamžitě vyskočily. Poskakovaly kolem mě, ovíjely se mi kolem

kotníků a bombardovaly mě žalostným mňoukáním - dokud jsem jim

nenasypala žrádlo do misky. Pak už mě přehlížely jak krajinu.

Pohrávala jsem si s myšlenkou, že vzbudím Romana, protože jsem

si o tom přeložení vážně potřebovala s někým popovídat a se Sethem to dneska ráno nešlo. Roman ovšem, bohužel, podědil otcovu ´vášeň´ k brzkému vstávání a nebylo jasné, jestli by s ním

vůbec byla nějaká řeč, kdybych ho probudila proti jeho vůli. Takže

jsem si místo toho dala načas, osprchovala se a připravila na další

den. Doufala jsem, že se do té doby Roman vzbudí sám od sebe, ale takový štěstí jsem neměla. Když odbila desátá, nechala jsem

Jeromovi další vzkaz a s Romanem to nakonec vzdala, protože jsem

dostala jiný nápad. Šla jsem ven to prověřit a zapřisáhla se, že jestli

Roman nevstane, dokud se nevrátím, prostě ho vytáhnu z postele.

Sklep byl oblíbený bar nesmrtelných, zvlášť Jeroma a Cartera. Byla

to putyka v suterénu v historické části Pioneer Square. Bary běžně v tuhle denní dobu nemají žádné závratné tržby, ale andělé a ďábli

kašlou na slušný způsoby. Jerome mi sice nezvedá telefon, ale měla jsem šanci, že už byl svěží jako rybička a zapadl do Sklepa na ranní skleničku.

Taky když jsem scházela po schodech do Sklepa, zaplavila mě aura nesmrtelného, až na to, že nebyla Jeromova. Dokonce nepatřila ani žádnému démonovi. U baru seděl samotný Carter a cucal whisky, zatímco barman pouštěl na musicboxu desky ze sedmdesátých let. Carter mě nejspíš taky cítil, takže jsem neměla žádnou šanci se mu vyhnout. Sedla jsem si vedle něj.

“Dcero Lilith,” mávl na barmana, aby se k nám vrátil, “nečekal bych,

že tě tady tak brzy uvidím.”

“Bylo to tak trochu prapodivný ráno. Kávu, prosím.” Barman přikývl a nalil mi hrnek z konvice, která tam nejspíš byla už odvčera. Ušklíbla jsem se a vzpomněla si na kavárničku, kterou jsem míjela cestou

sem. Ian by nejspíš takový slivky ocenil, protože pro něj by byly

´autentický´.

“Máš nějakou představu, kde by teď mohl být Jerome?” Jen co jsme zase měli relativní soukromí, šla jsem rovnou na věc.

“Asi v posteli.” Carterovy šedé oči byly soustředěné na sklenici, pozorně zkoumal hru světla v jantarové tekutině.

“Radši ať nepočítám s tím, že mě tam vezmeš, že?” Carter mě tam jednou teleportoval v době krize, ale jinak jsem neměla tušení, kde je

ta nemovitost, co mu říká pane.

Carter se lehce usmál. “Sice jsem nesmrtelný, ale to neznamená, že

mi nic nenažene strach. Objevit se u něj tak brzo ráno s tebou v patách k tomu patří. Co je tak důležitý? Vymyslelas jméno pro bowlingový tým?”

Podala jsem mu tu obálku, co mi doručili. Carter se přestal usmívat ještě než se na to pořádně podíval. Bylo mi jasné, že něco

pekelného, co jsem svými smysly nedokázala poznat, na té obálce ulpělo. Když si ten papír nevzal, jednoduše jsem ho položila před něj

na stůl, aby si to mohl přečíst.

“Překládají tě, co?” Ten tón byl zvláštní, jako by to čekal.

“Údajně. Ale předpokládám, že někde nastala chyba, protože sám dobře víš, že by si se mnou o tom měl Jerome promluvit jako první. Včera večer jsi ho taky viděl. Nic nenasvědčovalo tomu, že se děje

něco divného. Vlastně divnějšího než obvykle.” Rozčileně jsem poklepala na papír. “Někdo na osobním něco podělal a omylem to poslal mně.”

“Myslíš?” zeptal se smutně Carter.

“No, já si vážně nemyslím, že peklo je neomylný, ale nevidím žádnej důvod, proč by mě měli přeložit.” Carter mlčel a já si ho soustředěně prohlížela. “Co je? Ty snad znáš nějaký důvod?”

Carter pořád mlčel. Pak dopil skleničku a řekl: “Znám peklo dost

dobře na to, abych věděl, že pro svá rozhodnutí nepotřebují žádný důvody.”

Ztrácela jsem půdu pod nohama. “Ale ty o nějakém víš, že? Nezdá

se mi, že by tě to nějak vyvedlo z míry.”

“Nic, co provede peklo, mě už nemůže překvapit.”

“Sakra, Cartere!” křikla jsem na něj. “Neodpovídáš mi na otázky! Pořád mě jen krmíš těma pitomejma polopravdama, jako typickej anděl.”

“My nesmíme lhát, Georgino, ale taky ti vždycky nemůžeme říct všechno. Vyšší moc má pravidla, která ani my nesmíme porušit. Ještě skleničku,” zavolal na barmana. “Tentokrát dvojitou.”

Barman se přiloudal a nad Carterovou požadavkou jen zvedl obočí. “Na to je snad trochu brzy, nemyslíte si?”

“Začíná to být jeden z těch dnů,” řekl Carter.

Barman rozvážně přikývl, štědře mu naplnil sklenici a nechal nás zase samotné.

“Cartere,” zasyčela jsem, “vyklop, co víš! Je to opravdu přeložení? Proč jsem ho dostala?”

Carter zase předstíral, že je zaujatý jiskřením světla ve své whisky,

ale když se na mě z ničeho nic upřeně podíval, zalapala jsem po

dechu. Tohle mi někdy dělával, jako by mi chtěl vidět až do duše, až

na to, že tentokrát šlo o víc. Na kratičkou chvilku jako bych v těch očích viděla všechen smutek na světě.

“Nevím, jestli je to chyba, možná že je. Tví lidé si často dělají naschvály. Jestli je ten papír pravý… ne, nepřekvapuje mě to.

Napadá mě milión důvodů, některé lepší než ty druhé, proč by někdo mohl mít zájem přeložit tě ze Seattle. Ale nesmím ti prozradit ani

jeden z nich!” Dodal ostře, protože viděl, že se ho právě chystám vyslýchat. “Jak už jsem řekl, tahle hra má svá pravidla a já je musím dodržovat.”

“To není žádná hra!” zvolala jsem. “To je můj život!”

Na rtech se mu objevil lístostivý úsměv. “Pro peklo v tom není žádnej rozdíl.”

Začínala jsem cítit ozvěnu toho strašného smutku, který jsem krátce zahlédla v jeho očích. “Co mám dělat?” zeptala jsem se tiše.

Zdálo se, že to Cartera zaskočilo. V jednom kuse jsem z něj tahala odpovědi, náznaky řešení všech těch hádanek, které mě, jak se

zdálo, pořád pronásledovaly. Nicméně jsem si byla úplně jistá, že

tohle bylo poprvé, když jsem ho otevřeně požádala, aby mi poradil. “Budu hádat,” pokračovala jsem, když jsem viděla, že jsem mu vybila baterky. “Nesmíš mi to říct.”

Změkl. “Žádný podrobnosti, ty určitě ne. Nejdřív musíš zjistit, jestli to není omyl. Kdyby byl, všichni bychom měli snazší život.”

“Ale na to potřebuju Jeroma. Možná, že to bude vědět i Hugh nebo

Mei.”

“Možná,” odpověděl Carter, i když jsem měla dojem, že o tom pochybuje. “Jerome ti nakonec přece jen zvedne telefon a dovíš se

to.”

“Jestli je to pravda, pak co?”

“Pak bys měla začít balit.”

“A to je všechno, co s tím můžu dělat?” Ještě než jsem domluvila, jsem věděla, že nemám na vybranou. Je vyloučené něco takového odmítnout. Důkazem byly desítky přeložení, které jsem zažila.

“Ano,” potvrdil to Carter. “Oba víme, že nemáš žádnou jinou možnost. Otázkou ale je, jestli dovolíš, aby to ovlivnilo tvou budoucnost.”

Zamračila jsem se, protože jsem se v andělově logice začínala ztrácet. “Co tím myslíš?”

Zaváhal, jako by si musel pořádně zvážit, co mi řekne. Nakonec se rozhodl, že kápne božskou a naklonil se ke mně: “Můžu ti říct jen

tohle. Jestli tě doopravdy překládají, docela určitě na to mají důvod.

Není to žádná náhodná reorganizace. Rozhodli se tak proto, že děláš něco, co se peklu nelíbí. Takže vyvstává otázka - Georgino, budeš

dál dělat to, co peklo nechce, abys dělala?”

Kapitola 4

“Ale já nemám ani ponětí, o co by mohlo jít!” bránila jsem se zoufale. “Ty to víš?”

“Prozatím jsem ti řekl všechno, co smím,” odpověděl Carter a zase jsem na něm viděla ten smutek. “Kromě toho tě nanejvýš můžu

pozvat na panáka.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Myslím, že na tohle by mi nestačila ani všechna whisky světa.”

“To nestačila,” souhlasil nevesele. “To nestačila.”

I přes Carterův pesimismus jsem se snažila sehnat Hugha, jestli

něco neví. Nejenže nevěděl, ale byl z toho vyjevený stejně jako já. Aspoň nějaká útěcha.

“Cože? Ale to je nesmysl. Je to omyl. Určitě je to omyl.”

“Nezkusil bys kvůli tomu zavolat Jeromovi?” požádala jsem ho. “Já

mu samozřejmě budu volat dál, ale když ho budeme oba pořád otravovat, snad ten telefon nakonec zvedne.” Jistě, na démona bylo ještě pořád brzo, ale stejně jsem cítila v kostech, že jestli se

skutečně něco chystá, snaží se mi vyhnout. Hugh uměl proklouznout

i tam, kam se mně nepovedlo.

Čas, kdy jsem se měla sejít se Sethem u školy dvojčat, se kvapem blížil. Nejradší bych se rozběhla domů a o tom svém potenciálním přeložení si promluvila s Romanem, ale lepší bude počkat, až mi to Jerome potvrdí nebo vyvrátí. A tak jsem si vyřídila nějaké pochůzky,

ve srovnání s nadpřirozenými záměry všehomíru beznadějně všední

a do školy v Lake Forest Parku dojela zároveň se Sethem.

Z auta vystoupil i Ian a Seth po mně vrhl pohled, ze kterého bylo jasné, že společností svého bratra není právě nadšený. Ian měl na sobě ten kabát, o němž se zmínil Seth - byl to vlněný hnědý kabát,

jaké nosí námořníci a který mu tak dobře seděl, že musel být šitý na míru. Strategicky rozmístěné záplaty měly naznačovat, že je starý a z druhé ruky. Dojem doplňovala pečlivě uvázaná pruhovaná šálá a klobouk. Navíc mu na nose seděly brýle, po kterých u Setha nebylo

ani památky.

“Nevěděla jsem, že nosíš brýle,” řekla jsem mu. Povzdechl si. “Hodí se k tomu šálu.”

Seth nesl dvě obrovské krabice koláčků s bílou polevou, hojně a ledabyle posypané zelenými a červenými třpytkami. Vzala jsem od

něj jednu tu krabici a vešla dvonitř s bratry. Podepsali jsme se a dostali pokyny, jak najdeme tu správnou třídu.

“Koukám, že ses činil,” pochválila jsem ho s úsměvem.

“Ani ne, protože máma mi v jednom kuse překážela. Trvalo jí věčnost, než za sebou zavřela dveře zvenčí. Pořád mi nabízela

pomoc, kontrolovala, jestli je teplota v troubě správně nastavená a

takový věci. Koupil jsem tu směs už hotovou v krabici, takže zkazit

nebylo co.”

Ian zabručel něco o konzervačních látkách a vysokém obsahu fruktózového sirupu.

Ve třídě byl příjemný, organizovaný chaos. Byli tady i jiní rodiče a rodinní přátelé, aby pomáhali s večírkem, starali se o jídlo a hry.

Dvojčata se k nám přiřítila, rychle nás objala a pak zase zmizela hrát

si se svými kamarády. Morgan a McKennu jsem byla zvyklá vídat jen

u nich doma, takže bylo hezké se dívat, jak se svými kamarády

dobře vycházejí. Okouzlovaly je stejně jako mě a brzy mi bylo jasné,

že ty dvě holky mají vůdcovské povahy. Byly to drobné, roztomilé blonďaté vůdkyně. Nesnáze, které mě tížily od té doby, co jsem

dostala ten vzkaz z personálního, trochu ustoupily a já si při pohledu

na ně dovolila aspoň trochu radosti.

Se Sethem jsme měli službu u stolu s jídlem. Objal mě kolem pasu a kývl směrem k Ianovi, který se snažil udat své vlastní koláčky - ekologické, vegetariánské, bezlepkové výtvory místní pekárny.

Abych byla spravedlivá, ty koláčky byly krásné. Byly vanilkové, přelité

umně vykrouženou čokoládovou polevou a na ní seděly dokonalé

květiny z bílé polevy. Sethovy koláčky vedle nich vypadaly jako chudí příbuzní, ale já se nenechala zmást. Jestli upečete koláčky, ve

kterých chybí většina tradičních přísad, které by pečivo mělo

obsahovat, na rozdíl přijdete hned jak je ochutnáte. Třebaže byly tak hezké, Ian s nimi žádný velký úspěch neměl.

“Jsou pro tebe mnohem lepší než všechno to nezdravé jídlo,”

vykládal Ian chlapci s vykulenýma očima jménem Kayden. Navzdory tomu, že Ian byl ve vytopené třídě už málem hodinu, pořád byl kompletně oblečený včetně kabátu a šály. “Udělali je z mouky z

hnědé rýže a cizrnových bobů a osladili javorovým sirupem - není v

tom žádný svinstvo jako rafinovaný bílý cukr.” Kayden vykulil oči ještě víc. “Je to z rýže?”

Ian váhal. “No ano… vlastně ne, jde o to, že všechny ingredience

vyrobili bez vykořisťování a že je to hodně výživné. Navíc jsem se rozhodl pro hnědou a bílou, nejenom proto, abych vás ochránil před umělými barvivy, ale taky proto, abych ukázal respekt pro svátky a tradice. Je to vhodnější než přizpůsobovat se nadvládě hlavního

proudu židovsko-křesťanské mašinerie.”

Kayden bez dalšího slova popadl ze stolu sušenku ve tvaru sněhuláka s červenou polevou a pelášil pryč. Ian na nás vrhl

trpitelský pohled. “Mám obavy o dnešní mládež. To, co zbyde, pak

vezmeme k Terrymu.”

“Dobrej nápad,” řekl Seth. “Stály mě malé jmění.”

“Chceš říct, že mě stály malé jmění,” ohradil se Ian. “Já jsem je dětem přinesl.”

“Ale já za ně zaplatil!”

“Byla to jen půjčka,” pronesl Ian majestátně. “Všechno ti vrátím.” Večírek netrval příliš dlouho - sedmiletí nemají ve zvyku házet do

sebe štamrplata jako to dělají mí kamarádi - ale kdykoliv se Seth

nedíval, kontrolovala jsem mobil. Měla jsem ho v kapse a nastavila

na vibrace, ale stejně jsem se bála, že prošvihnu Jeromův telefonát.

Ale bylo jedno, kolikrát jsem se na displej podívala, ani jednou tam

nebyl žádný hovor nebo vzkaz.

Když večírek končil, McKenna se vypravila zpátky ke mně a obejmula mě kolem nohy. “Georgino, přijdeš dnes večer k nám? Babička vaří a budeme mít lasagne.”

“A koláčky,” ozval se Ian, který pečlivě balil své zboží. Podle mého odhadu se mu povedlo někomu vnutit přesně jeden kus cukroví, a to klukovi, který se vsadil se svými kamarády, že se to odváží sníst.

Zvedla jsem McKennu překvapená, jak je těžká. Mí nesmrtelní

kamarádi ani já jsme se s přibývajícími lety neměnili, ale u smrtelníků

se to dělo mílovými kroky a v krátkém čase. Objala mě a já ji políbila

do světlých vlásků.

“Moc ráda bych šla, zlatíčko, ale večer musím pracovat.” “Pořád pomáháš Santovi?”

“Ano,” odpověděla jsem vážně. “Je to velmi důležitá práce. Nesmím

ji zmeškat.” Jestli bych tam nebyla, vůbec se nedalo odhadnout, jak dlouho zůstane Santa střízlivý.

McKenna si povzdechla a opřela si hlavu o mé rameno. “Možná bys mohla přijít, až budeš hotová.”

“To už budeš v postýlce. Uvidím, jestli to půjde zítra.”

To mi vydělalo pevnější objetí a já cítila, jak mě bolí srdce. U těchhle holek jsem cítila vždycky to samé - směs emocí složených z lásky k

nim a lítosti, že já sama děti nikdy nebudu mít.

Děti jsem chtěla už jako smrtelnice, ale ani tenkrát jsem se jich nedočkala. Uvědomila jsem si, jak moc mě to trápí až když mi Nyx, prvotní bytost chaosu, začala v spánku krást energii a abych si toho nevšimla, sesílala mi působivé sny. V tom, který jsem vídávala nejčastěji, jsem viděla samu sebe s holčičkou - svou vlastní dcerou -

vyjít do zasněžené noci pozdravit jejího otce. Ten muž byl ze začátku

jen stínem, až později se ukázalo, že je to Seth. Když se Nyx později zoufale snažila, abych jí pomohla, přísahala, že ten sen je skutečný,

že je předpovědí toho, co se doopravdy stane. Ale stejně to byla lež, protože není možné, aby se mi tohle mohlo stát.

“Možná bys po práci mohla přijít ke mně,” nabídl mi Seth tiše, jen co

McKenna odběhla.

“To záleží na tom, kdo bude v tvý posteli.”

“Bavili jsme se o tom a on ví, že se mýmu pokoji má vyhýbat na sto honů.”

Usmála jsem se a chytila Setha za ruku. “Ráda bych, ale později si

budu muset ještě něco zařídit. Musím sehnat Jeroma kvůli… nějakým našim věcem.”

“Nevymlouváš se? Jseš si vážně jistá, že tě mí příbuzní nevyděsili na

smrt?”

Musím přiznat, že jsem při představě nesouhlasného pohledu

Margaret Mortensenové neskákala radostí, ale dokud se nedovím,

jak je to s tím přeložením, nebudu pro Setha moc příjemná

společnost. Čím dřív to rozlousknu, tím líp. Přeložení. Dívala jsem se

do jeho laskavých, vroucných očí a cítila, jak se mi svírá žaludek.

Možná bych se přece jen měla chopit každé šance být s ním - kdo ví, kolik nám jich ještě zbývá? Okamžitě jsem si pořádně vynadala.

Takhle nesmíš přemýšlet. Večer si promluvíš s Jeromem a ten binec

se dá do pořádku. Pak se Sethem zase budete šťastní.

“Tvé rodiny se to netýká,” ujistila jsem Setha. “Kromě toho teď, když přijeli další pomocníci, můžeš volný čas využít na psaní.”

Zvedl oči k nebi. “A já si až dosud myslel, že samostatně výdělečná činnosť už z principu znamená nemít šéfa.”

Zazubila jsem se a políbila ho na tvář. “Přijdu zítra večer.”

Kayden, který si přišel pro poslední kousek cukroví, si toho polibku všiml a nesouhlasně se zamračil. “Fuj.”

Rozloučila jsem se s Mortensenovými a zamířila do nákupního

centra. Smrtelníci bývali často překvapení, že mnozí nesmrtelní, jako třeba já, měli normální zaměstnání. Když jste fungovali pár staletí a s penězi zacházeli aspoň trochu rozumně, nebyl žádný problém

vybudovat si pohodlné živobytí a celou dobu se flákat, protože jste nemuseli pracovat, abyste měli z čeho žít, přesto většina nesmrtelných, které jsem znala, stejně pracovala. Vlastně spíš

většina nižších nesmrtelných. Vyšší nesmrtelní, jako třeba Jerome

nebo Carter, to dělali jen vzácně, možná proto, že jedno konkrétní zaměstnání už měli, a to zabývat se svými podřízenými. Nebo si

nižší nesmrtelní nutkání užitečně trávit čas přinesli z doby, kdy byli

lidmi.

Bez ohledu na to byly dny jako dnešní typickým důkazem toho, že je moudré mít něco na práci. Kdybych byla pánem svého času, celý

den bych jen přežvykovala svůj osud a přeložení. Když jsem musela

asistovat Walterovi alias Santovi - i když to jako zaměstnání bylo pod úroveň - aspoň mě to rozptýlilo, dokud jsem čekala na Jeroma.

Povolání taky kromě jiného dávalo životu aspoň nějaký smysl, protože nesmrtelnost je dlouhá. Znala jsem nižší nesmrtelné, co zešíleli. Většina z nich svůj dlouhý život prožívala úplně bezcílně.

Dnes naše řady posílila nová elfka, kterou Walter neprodleně pokřtil jako Štístko. Ta mi docela určitě pomůže zkrátit čas čekání, když už

pro nic jinýho, tak proto, že mi děsně lezla na nervy.

“Myslím, že by vůbec neměl pít,” řekla možná už posté. “Nechápu, proč jste se vůbec domluvili na nějakém rozvrhu.”

Vyměnili jsme si pohledy se Skákalem, elfským veteránem. “Nikdo z nás neříká, že je to správný,” řekl Štístku. “Jen abys věděla, jak to ve skutečnosti běží. On se k chlastu dostane, ať už tak nebo onak. Jestli

mu nepřineseme panáka my, schová si flašku na hajzlíku. Už to

předtím udělal.”

“Jestli mu pití přineseme my,” převzala jsem štafetu, “budeme mít

pod kontrolou, kolik a kdy toho vypije a tohle,” ukázala jsem na papír,

kam jsme rozepsali přísun, “není nijak moc, zvlášť pro takovýho hormotluka. Nestačí to ani na to, aby měl špičku.”

“Ale tady jsou přece děti!” hysterčila Štístko. Očima přejela dlouhou frontu rodin táhnoucí se celým centrem. “Sladké, nevinné, radující se děti!”

Se Skákalem jsme si zase vyměnili pohledy. “Něco ti navrhnu,”

vyřešila jsem to nakonec. “Když ti nejvíc ze všeho záleží na dětech, vyměň si místo se Stydlínem na začátku řady. Ona stejně nerada pracuje s lidmi. Zapomeň na všechny rozvrhy, my to tady

zvládneme.” Když byla Štístko z doslechu, prohodila jsem: “V

nejbližší době nás někdo práskne na osobním.”

“Nebylo by to poprvé,” oznámil mi Skákal a uhlazoval si zelené

kalhoty ze spandexu. “S Walterem pracuju už tři roky a Štístko není první elf, který má morální problém s tím, že Santa chlastá jako

duha. Už ho nabonzovali víckrát.”

To byla pro mě novinka. “A to ho nevyrazili?”

“Ani nápad. Na tuhle práci je mnohem těžší někoho sehnat než by

sis myslela. Jestli Santa nebude něco nevhodnýho žvanit nebo nedejbůh na někoho sahat, šéfstvo centra to má na háku.”

“Uff. To je dobrý vědět.”

“Georgino!”

Za bránou, která vedla do Santova pavilónu, jsem na kraji davu někoho zahlédla, jak na mě mává. Byl to Hugh. Srdce se mi rozbušilo. Obchoďák byl od jeho ordinace jen na skok, takže už předtím sem chodíval na oběd. Ve světle posledních události - a

podle výrazu jeho tváře - se mi nezdálo, že by se sem dneska přišel

jen nadlábnout.

“Hele, můžu teď jít na přestávku?” ptala jsem se Skákala. “Jasně, jen jdi.”

Prodrala jsem se davem k Hughovi a snažila se necítit trapně za to,

že mám na sobě ty šaty z fólie. Hugh přišel rovnou z ordinace bezvadně oblečený, přesvědčivě hrál roli úspěšného plastického chirurga. Cítila jsem se vedle něj jako chudá příbuzná, zvlášť když jsme tím předvánočním chaosem mířili k dražším obchodům.

“Jdu z práce a tak mě napadlo, že se tady zastavím. Řek bych, že dokud jseš v práci, mockrát jsi asi nevolala.”

“Máš pravdu,” souhlasila jsem a ukázala na přiléhavé šaty bez

kapes. Popadla jsem ho za ruku. “Prosím, pověz mi, že už ses něco dověděl. To přeložení je jen omyl, viď?”

“No, já si to taky pořád myslím, ale zatím nevím nic - ani od

pekelného personálního ani od Jeroma.” Nepatrně se zamračil, ten nedostatek zpráv mu zjevně vadil, ale cítila jsem taky něco jinýho - a

to nervozitu.

“Něco pro tebe mám. Můžeme si někde promluvit - myslím aspoň trochu v soukromí? Není tady nějaká restaurace - jako třeba Sbarro nebo Orange Julius?”

Ušklíbla jsem se. “V tomhle nákupním centru? Je tady bageterie, můžeme jít tam.”

Nebyla to jen bageterie, prodávali taky gurmánské polévky a saláty, všechno bylo čerstvé a tak přecpané nutričně hodnotnými složkami,

že by z nich Ian měl velkou radost. Našli jsme si s Hughem stůl a můj

ohoz vzbudil zájem několika dětí a jejich rodičů. Zasklila jsem je a

naklonila se k Hughovi.

“Takže jestli nejde o to přeložení, co máš na srdci?”

Neklidně se díval na ty zvědavce a chvíli mu trvalo, než se vymáčknul. “Celý den jsem kdekomu volal, abych ti sehnal nějaké

informace, ale jak už jsem řekl, k ničemu to nevedlo. Nicméně jsem

si aspoň vyslechl hromadu dalších klepů.”

Trochu mě udivilo, že se chce bavil o pekelných drbech a ještě víc,

že se kvůli tomu obtěžoval přijít osobně. Běžně když něco zaslechl o našem společném kamarádovi, pokecal si o tom v telefonu a bylo vymalováno, ještě častěji poslal e-mail nebo textovku.

“Pamatuješ se na Miltona?”

“Jaký Milton?” Jen jsem tupě zírala. To jméno mi nic neříkalo.

“Nosferatu.”

Pořád nic. Ale najednou-

“Ahá, no jo, ty myslíš toho upíra.” Asi tak před měsícem byl Milton k největšímu Codyho a Petrově zděšení v Seattle na dovolené. Upíři

jsou na svá teritoria obzvlášť citliví a nemají rádi přivandrovalce, i

když Cody aspoň využil Miltonovu přítomnost, aby zapůsobil na svou přítelkyni Gabrielle, milovnici hororů. Nebo aspoň tak mi to Cody vykládal. “Na vlastní oči jsem ho nikdy neviděla, jen jsem slyšela, že

je ve městě.”

“Jo a vyšlo najevo, že minulý týden byl v Boulderu.”

“No a?”

“No a je v první řadě divný, že za tak krátký čas dostal dvakrát

´dovolenou´. Víš přece, jak to s upíry chodí, vlastně jak to chodí s náma se všema.”

Věděla jsem, jak jinak. Peklu se vůbec nelíbí, jesti od něj loudíme dovolenou příliš často. Když vašemu zaměstnavateli patří vaše duše, nemusí se namáhat, aby vám zpříjemnil život. To neznamená, že

jsme čas od času nedostali volno, ale pro peklo to nebylo žádnou

prioritou, protože obchod s dušemi nemá žádné otevírací hodiny. Pro upíry výše uvedené platilo dvojnásob, protože jen neradi opouštějí

svá území. Taky mají s cestováním různá další trable, jako třeba

sluneční světlo.

“Dobře, vážně je to divný. Co to má s námi společnýho?”

Hugh ztlumil hlas. “Právě když byl Milton v Boulderu, za záhadných okolností tam zemřel místní černý kouzelník.”

Cítila jsem, jak mi obočí vylézá navrch hlavy. “Ty si myslíš, že s tím má Milton něco společnýho?”

“No, řekl jsem ti přece, že jsem dnes kdekomu volal a vyptával se. Vyšlo najevo, že třebaže Milton oficiálně žije v Raleighu, na upíra až nechutně moc cestuje - a všude, kam přijde, nějakého smrtelníka z komunity, co se zabývá nadpřirozenem, najdou mrtvého.”

“Jinými slovy říkáš, že je vrah.” Zaujalo mě to, ale pořád jsem nechápala, kam s tím míří. Součástí té ´velké hry´, kterou jsme všichni hráli bylo to, že andělé ani ďábli nesmí přímo ovlivňovat

životy smrtelníků. Proto existujeme my, nižší nesmrtelní, a nabízíme

jim hřích a pokušení. Podle pravidel té hry jsme ani my nesměli nikoho zabít a už v žádném případě v zastoupení nebo na rozkaz

vyššího nesmrtelného. Nicméně jsme všichni věděli, že se to stává a

Milton nebyl první vrah, o kterém jsem slyšela, že ho najmuli, aby odstranil nepohodlné smrtelníky.

“Přesně tak.” Hugh se zamračil. “Někam přijde a člověk je pryč.” “Co to má s námi společnýho?”

Hugh si povzdechl. “Georgino, on byl přece i tady.”

“To jo, ale nikdo-” zajíkla jsem se a na chvíli ztuhla v šoku. “Erik…” Celý svět se se mnou zatočil a na chvíli jsem neseděla v elitním

stravovacím podniku obchodního centra. Místo toho jsem se dívala

na zraněné krvácející tělo jednoho z nejlaskavějších mužů, jaké jsem znala. Erik byl v Seattle mým dlouholetým přítelem a používal své nepřeberné znalosti o nadpřirozenu na to, aby mi radil při mých problémech. Právě zkoumal mou smlouvu s peklem, když se nějaký šílenec rozhodl vyloupit jeho obchod. Při tom ho postřelili a na

následky zranění zemřel.

“Chceš snad říct…” šeptala jsem sotva slyšitelně, “že to byl Milton,

kdo zabil Erika?”

Hugh smutně zavrtěl hlavou. “Nic takovýho. Jen jsem ti předložil důkazy. Jsou přesvědčivé - ale zase ne natolik, aby Miltona přímo usvědčovaly.”

“Tak proč mi to vůbec vykládáš? Ty přece nerad slyšíš o čemkoliv,

co by mohlo narušit status quo.” Byla to nejen pravda, ale taky jedna

z mála věcí, kvůli kterým jsem se s Hughem hádala.

“To je fakt. Takový věci si mi vážně zajídají.” Teď jsem konečně chápala, proč byl tak stísněný. “Ale záleží mi na tobě, miláčku a vím,

že tobě zase záleželo na Erikovi a chtěla bys vědět, jak to bylo s jeho smrtí.”

“Klíčové slovo je chtěla. Myslela jsem si, že už to vím.” Erik mi pořád moc chyběl, ale už se to začínalo lepšit, žila jsem dál, jako musí žít každý, kdo ztratil někoho blízkého. Vědomí - nebo radši předpoklad -

že ho zabili při loupeži, mi sice nepřineslo klid, ale aspoň to bylo

logické vysvětlení. Ovšem jestli na Hughově nebezpečné teorii je

aspoň zrnko pravdy, jestli je pravda to, že Milton - jako možný vrah -

má na svědomí Erikovu smrt, celý můj svět se octne vzhůru nohama.

V takovém případě nebyl největší problém, že to udělal Milton, ale

proč to udělal. Jestli byl jedním z těch pekelných vrahů číhajících ve stínech, musel dostat rozkaz od někoho výše postaveného, což zase znamená, že Erik byl peklu nepohodlný a přálo si, aby zemřel.

“Jseš v pořádku?” Když mi Hugh přikryl ruku svou, leknutím jsem nadskočila. “Ježíší, Georgino, máš ruce jako led.”

“Jsem otřesená. Hughu, tohle je vážná věc, přímo obrovská.”

“Já vím.” Vůbec to neznělo spokojeně. “Slib mi, že neprovedeš žádnou vylomeninu. Pořád si nejsem jistý, jestli jsem ti to měl říct.”

“Rozhodně jsi udělal dobře.” Stiskla jsem mu ruku, ale ohledně těch vylomenin nic neslibovala. “Děkuju ti.”

Pak jsem už musela odejít, abych pomohla Štístkovi. Do té doby už

její vášeň k čisté, kouzelné dětské povaze trochu vzala zasvé. Řekla bych, že ji nalomilo, když se jí nějaký šestiletý pochlubil, že by chtěl

být práskačem. Já mezitím vnímala svět jako v mlze, pořád celá přešlá mrazem z toho, co mi řekl Hugh. Erik byl zavražděný. Jeho poslední slova před smrtí mi měla naznačit, že se něco děje, ale

nebylo nic, co by to dokazovalo. Nebo přece jenom? Matně jsem si vybavila rozbitá okna a podezření, že je někdo rozbil zevnitř. Ale co

si s tou teorií počnu? Jak se dostanu k odpovědím, které jsem

potřebovala?

Nevycházela jsem z úžasu, že se Hugh rozhodl mi o tom všem říct. Vážil si své práce a věděl, že je to teplé místečko. Neměl vůbec

žádný zájem rozčilovat peklo nebo strkat nos do věcí, do kterých mu

nic není, přesto když začal něco kolem Miltona tušit, vyptával se dál

a pak mi všechno řekl, protože jsem jeho kamarádka. Peklo ze svých zaměstnanců udělalo zoufalé bytosti bez duše - a podle něj to

nejspíš přesně tak mělo být - ale pochybuju, že by si někdo z těch

nahoře dokázal představit, jak intenzívně jsme pořád schopni se přátelit.

Jasně, že jediná věc, která dokázala odpoutat mou pozornost od Hughových novinek, byla Jeromova přítomnost v mém bytě později večer. Jen co jsem po návratu z práce strčila klíč do dveří, hned jsem ucítila jeho auru. Své obavy a teorie kolem Miltona a Erika jsem

odsunula do úzadí a zase se začala zabývat starými spekulacemi o tom tajemném přeložení.

Když jsem vešla, zjistila jsem, že Jerome i s Romanem sedí v obýváku v nejlepší náladě. Mé přítomnosti si sotva všimli. Jerome právě říkal: “Proto to musíš udělat jen co to bude možné. Nanettini

lidi to dělají už dlouho, takže máte co dohánět. Sestav rozvrh - je mi jedno, jestli bude zabijácký - a přinuť ty lenochy, aby svůj čas začali trávit tréninkem.”

Nevěřícně jsem na ně zírala. “Ty jseš tady kvůli bowlingu?”

Oba se na mě podívali a Jerome vypadal podrážděně, že jsem je přerušila. “Samozřejmě. Čím dřív začnete trénovat, tím líp.”

“Víš, co dalšího by ještě bylo čím dřív, tím líp?” Rázně jsem vytáhla z

kabelky ošoupaný dopis. “Kdybys mi řekl, jestli mě doopravdy překládají nebo ne. Vsadila bych se, že ne, protože jsem si úplně jistá, že bys mě o tom bez prodlení informoval. Že je to tak?”

Chvilku bylo v místnosti ticho. Jerome mě propichoval těma temnýma

očima a odmítal odvrátit pohled. Nakonec se vymáčkl. “Ne. Je to pravda, překládají tě.”

Brada mi málem spadla až na podlahu. “Tak proč o tom slyším až teď?”

S netrpělivým gestem si povzdechl. “Protože i já to zjistil až teď. Nějakej snaživec ti poslal ten vzkaz aniž mi o tom řekl.” Zaleskly se

mu oči. “Bez obav, já nad tím taky neskáču radostí a postarám se,

aby se dověděli, co si o tom myslím.”

Polkla jsem. “Ale já si byla úplně jistá, že jde o nějaký omyl…”

“To jo,” souhlasil, “jen ne toho druhu, na jaký teď myslíš.”

Nejradši bych sebou mrskla o zem a řvala z plných plic, ale nemohla jsem si to dovolit. Musela jsem se zeptat na druhou nejdůležitější

věc, od které záviselo, jak prožiju další fázi svého života. “Kam půjdu?”

Jerome si mě zase chvíli prohlížel, ale tentokrát proto, aby protahoval mé útrapy. Parchant jeden. Po další chvíli promluvil:

“Jedeš do Las Vegas, Georgie.”

Kapitola 5

Duševně jsem se připravila na Cleveland nebo Guam. Byla jsem příliš velkým pesimistou než abych doufala, že mě pošlou někam,

kde je to aspoň trochu zajímavý. Už teď mě traumatizoval odchod ze

Seattle, takže se k tomu nejspíš přidá něco srovnatelně hnusnýho.

“Říkáš Las Vegas?” Sesula jsem se na gauč a rozebírala tu

odpověď. “Aha. To nebude Las Vegas v Nevadě, že? Jde o jiný Las Vegas. Třeba v Novým Mexiku?” Nebo to je dokonce na jiným světadílu?

“Promiň, že tě musím zklamat a vyvrátit ti ty tvý mučednický fantazie.” Jerome si zapálil cigaretu a zhluboka vdechl. “Je to Las Vegas v Nevadě. Myslím, že dokonce znáš tamního arcidémona, Luise. Není to snad tvůj kamarád?”

Zamrkala jsem. “Luis? Jo, je to kamarád, teda tak moc, jak nějakej arcidémon vůbec může být.” Nad tím se Jerome lehce usmál, ale já

si ho moc nevšímala. Kdysi dávno jsem opravdu pro Luise pracovala

a abych byla upřímná, nejspíš to byl můj nejoblíbenější šéf všech dob. To neznamená, že byl Jerome byl nějaký kruťas, ale Luis -

třebaže byl přísný - měl tak nenucené způsoby, až jste někdy málem zapomněli, že jste navždy zatraceni. “Takže mám příkaz jet do Las Vegas a pracovat pro Luise.”

“Ano,” potvrdil to Jerome.

Přestala jsem nepřítomně civět z okna a obrátila jsem se zpátky k

Jeromovi. “Je nějaká možnost, jak to změnit? Šlo by to zastavit?

Mohla bych něco udělat pro to, abych tady směla zůstat? Jsi si vážně jistý, že to není omyl - když zvážím, jaká je to motanice?”

Jeromovo obočí vystoupalo až neuvěřitelně vysoko. Byla to jedna z těch vzácných chvil, kdy ho někdo nachytal tak nepřipraveného, že

na sobě nechal znát údiv. “Ty tam nechceš jít? Rozhodně mi

polichotilo, že bys radši zůstala pod mým vedením, ale myslel jsem

si, že tě to nadchne. Las Vegas je až příliš ideální pro sukubu, kterej

se v práci nepřetrhne.”

To rýpnutí jsem si nevšímala - i když něco na tom bylo. Las Vegas bylo takovou živnou půdou pro hřích a spasení, že bylo až na prasknutí narvaný služebníky jak nebes, tak pekla. Byla tam

pravděpodobně nejvyšší koncentrace sukub na světě a plán se plnil

levou zadní. Tady jsem byla jedinou sukubou, takže počet mnou zkažených duší se zkoumal pod drobnohledem. V Las Vegas by ta spousta kariéristek snadno pokryla i mý kvóty.

“Tohle celé není kvůli tobě,” řekla jsem pomalu, “ale kvůli Sethovi.”

Jerome si hlasitě povzdechl a zamáčkl cigaretu na mém

konferenčním stolku. Nejspíš bych ještě měla být ráda, že to nebyl

gauč nebo koberec. “Ale samozřejmě, jak jinak. Protože ve velkém

plánu všehomíru je tvůj přítel tak důležitý, že oddělení lidských zdrojů

v pekle přinutí, aby změnili svůj názor. No tak, Georgie. Vážně jseš

tak naivní? Kolikrát tě za ty roky přeložili? Nebo spíš bych se měl zeptat, kolik přemístění, o kterých víš, bylo zrušeno jen proto, že se

to tomu dotyčnému nelíbilo?”

“Žádné,” musela jsem přiznat. Peklo nanejvýš mohlo vzít v úvahu, že

to lidé někde nesnášejí a přeložit je z místa, kde podávali mizerné výkony. V minulosti jsem i já sama párkrát zažádala o přesun a nejednou mi i vyhověli. Ale když se peklo rozhodne samo, můžu jen držet hubu a krok. Až teď mi začínala docházet celá pravda, že mě vážně překládají a že s tím nemůžu dělat lautr nic. A tak jsem se snažila dobrat smyslu toho celého z jiné strany. “Ale co je k tomu rozhodnutí vedlo? Byla jsem dobrý zaměstnanec…” Začala jsem se

cítit nejistě ještě než jsem domluvila.

Jerome jako by mi viděl až do žaludku. “Vážně?”

“Nebyla jsem špatný zaměstnanec,” poopravila jsem se. “Teda ne

moc.”

“Tohle není žádná hra. Nepotřebujeme průměrný zaměstnance, co udržují status quo. Chceme víc duší. Chceme zvítězit. Celou dobu,

co jsi tady, ses nijak moc nesnažila a přestaň se na mě škaredit. Dobře víš, že mám pravdu. Tvá produktivita byla jen nárazová a

nejlíp jsi makala, když jsi byla pod tlakem, i když ani to nebyla žádná výhra.” Před rokem jsem s Jeromem udělala dohodu a chvíli se

chovala jako vzorná sukuba. Poté, co jsem ho pomohla zachránit,

když ho uvěznili, jsem od něj víceméně získala nevyslovený souhlas

s tím, že se můžu flákat dál a on mě kvůli tomu nebude buzerovat. “Pochybuju, že bys musela odejít, kdyby se ti tady dařilo a převedla bys na naši stranu značné množství duší, takže jestli toužíš někoho obviňovat, laskavě se podívej do zrcadla.”

“Říkáš to nějak příliš blazeovaně,” podotkla jsem podrážděně. “Jako

by ses už nemohl dočkat.”

“Já že se nemůžu dočkat? A čeho - že dostanu bůhvíjakýho zaměstnance nebo že Tawny budu muset mít na krku natrvalo?

Tomu nevěř. Ale já na rozdíl od tebe uznávám, že mí nadřízení na mou spokojenost kašlou a jediný, na čem jim záleží, je to, aby se

plnili jejich rozkazy.” Jeho výraz a tón jeho hlasu mi jasně dával najevo, že totéž platí i pro mě.

Málokdy jsem se zřekla možnosti pustit se s Jeromem do křížku, ale tentokrát jsem to vzdala. Nebylo by to k ničemu, neměla jsem, co

bych řekla a ani nic, s čím bych mohla vyjednávat. Za ta léta jsem si

od něj vyhandlovala kvanta ústupků a úlev, které se týkaly mého života v Seattle. Tady to šlo, protože on tu byl šéfem, ale zbytek světa byl mimo jeho kontrolu. Ani kdyby chtěl, nemohl by s tím převelením nic udělat a já taky ne. Proti některým věcem zkrátka

nešlo bojovat a peklo bylo jednou z nich. Když jsem podepsala, že se vzdávám své duše, současně jsem na ně navždycky převedla

kontrolu nad sebou.

“To není fér.” Čekala jsem, že mi Jerome něco rázně odsekne, proto jsem rychle dodala: “Vím, vím, nemusíš mi to říkat. Vím, že život není

fér, to jsem pochopila. Ale je to příliš kruté. Se Sethem máme konečně fungující vztah a teď od něj budu muset odejít.”

Jerome zavrtěl hlavou a podle toho, jak se vrtěl, bylo jasné, že by už nejradši zmizel. Jeho trpělivost s tímhle rozhovorem se rapidně

krátila.

“Víš, až budeš pryč, budou mi chybět tvý bonmoty, ale jedno mi rozhodně chybět nebude, a to tvůj ohromující smysl pro melodrama a zoufalství. To je moc i na mě.”

Smutek a sebelítost se změnily v zuřivost. “No promiň, ale tohle je

pro mě vážná věc! Čekal jsi snad, že se nenaštvu? Miluju Setha a

nechci ho opustit.”

“Tak ho neopouštěj a vem ho s sebou, nebo randěte na dálku. Upřímně seru na to, co uděláš, jen když přestaneš skučet. Copak jseš líná najít nějaký řešení? Zjevně jste se rozhodli, že tvá

nesmrtelnost vás dva neodradí a dvouhodinový let najednou ano?”

Připadala jsem si jako pitomec. Normálně mi Jerome lezl na nervy, protože si ze mě dělal srandu, když jsem se vztekala, a obviňovala jsem ho z nedostatku empatie. Nicméně tentokrát jsem mu musela uznat, že mě právem seřval, že příliš dramatizuju. Proč bych Setha nemohla vzít s sebou? Jestli mě opravdu miluje, přestěhuje se bez řečí. Jeho práce patřila k těm nemnoha na světě, které šlo dělat

kdekoliv si zamanul. Bohužel to ale bylo trochu složitější. Povzdechla

jsem si.

“Nevím, jestli to půjde. Jeho rodina žije tady a jeho švagrová je nemocná. V dohledné době od nich nebude moct odejít…”

Jerome pokrčil rameny. “A jsme zpátky u tý části, co je mi u prdele.

Ale rozhodně mi záleží na tom, aby ses tam jela podívat, a to čím dřív, tím líp. Luis mě požádal, abych tě k němu poslal na pár dní předem, ať zjistíš, jak to tam vypadá. Bowlingový trénink nezačne

dřív než v pondělí, takže tenhle víkend budeš mít výbornou příležitost tam zajet. Rád bych mu vyhověl - ovšem ne za cenu toho, že to

naruší práci mýho týmu.”

Ušklíbla jsem se. “To vážně čekáš, že se teď budu zajímat o

bowling?”

Výhružně se pousmál. “Samozřejmě, protože ještě čtyři týdny jseš

můj zaměstnanec. Dokonce očekávám, že se o něj budeš zajímat se vším nasazením.” Vrhl pohled na Romana, který až dosud tohle

všechno mlčky sledoval. “A od tebe pro změnu očekávám, že pro ně vypracuješ dokonalej tréninkovej plán. Pak se všichni tři zase

uvidíme.” Pak zmizel v obláčku kouře, dalším důkazem toho, jak je sám se sebou spokojený. Možná mu moc nešlo pod nos, že o mě

přijde, ale ďáblovu přirozenost vždycky potěší, když se někdo něčím

užírá.

Zakryla jsem si oči a plácla sebou na gauč. “Ach, Bože. Co budu dělat? To snad ani není pravda.”

Loňský rozchod se Sethem mi zlomil srdce. Tenkrát bych byla

nejradši umřela. Když jsme se pak znovu dali dohromady, byla jsem jako znovuzrozená, začala jsem milovat život, dokonce i ten můj zatracený. Teď jsem zase začala pociťovat tu strašnou, zoufalou

beznaděj. Zdálo se mi nemožné, aby někdo mohl mít takovou smůlu, aby v tak krátkém čase pořád lítal od mantinelu k mantinelu. Vítej ve světě zamilovaných, pomyslela jsem si.

Cítila jsem, jak si Roman sedl na gauč u mých nohou a o chvíli později se k nám přidaly i obě kočky. Odtáhla jsem ruku z očí a

zjistila, že ty jeho modrozelené shlížejí na mě. “Nebyl zrovna taktní,

ale musím mu nechat, že měl pravdu. Proč by Seth nemohl odjet s

tebou?”

“Za normálních okolností…” Musela jsem zmlknout, jinak bych se rozesmála. Mezi náma nikdy nic nebylo normální. “Za normálních okolností by v tom nebyl žádnej problém, ale jak jsem řekla - Andrea

je nemocná, takže mě ani nenapadlo, že by se mohl odstěhovat. A

po pravdě bych ani nechtěla, aby to udělal.” Neuvědomila jsem si, jak vážně to myslím, dokud jsem to neřekla nahlas. Kdyby Seth všechno hodil za hlavu a utekl se mnou, kvůli mně by ublížil nejen své rodině,

ale taky sobě a to bych nikdy nepřipustila. Bylo mi mizerně. “Nemůžu tomu uvěřit. Jak je možný, že se to všechno semlelo tak najednou?

Byla jsem tak šťastná.”

Roman poškrábal Audrey po hlavě a opřel se. “Tak to je výborná otázka. Tohle bylo vážně trochu překotný. Jak to vypadá normálně - stejně nebo ne?”

“No, řekla bych, že předem nijak zvlášť nevarují. Někdy prostě víš,

že se blíží reorganizace, někdy zase požádáš o přeložení a oni tě vyslyší. Většinou se však někdo s někým sejde, naplánuje ti osud a

ty se o tom dovíš až později. Jediný, co je na tomhle divný, je to, že o

tom Jerome zjevně věděl míň než já.”

Roman až dosud zíral na strop, ale teď sebou prudce trhl, aby se na

mě podíval. Pod tím upřeným pohledem jsem až nadskočila. “Vysvětli mi to ještě jednou. Co přesně se stalo a co na tom bylo neobvyklé.”

Už jsem měla na jazyku, že jsem mu to právě teď vykládala, ale spolkla jsem všechny sžíravé poznámky, protože on za nic nemoh.

Ne kvůli němu jsem byla tak dopálená. “Běžně si s tebou tvůj arcidémon sedne, aby ti řekl podrobnosti a pak dostaneš dopis, kde

je datum odjezdu. Tohle bylo tak rychlé, že mi ta obálka přišla ještě

dřív, než měl Jerome šanci si se mnou promluvit.”

“Peklo nic nedělá jen tak.” Promyslel si to ještě jednou. “Snad až na bowlingové turnaje. Ale jsou to staří byrokrati, co mají rádi v pořádku všechny papíry a každý detail. Dokonce i kdyby se pro přeložení

rozhodli nečekaně, pořád by se drželi těch svých potrhlých postupů. Takže když jsi dostala ten dopis ještě dřív, než Jerome své pokyny, musela to být pořádná rychlovka. A otázka teď zní: proč? Proč se div nepřetrhnou, aby tě vypakovali ze Seattle?”

Nechtě jsem se usmála. “Nehledej v tom žádný spiknutí. Nic ve zlým,

chci jen říct, že je to děsný a vážně na hovno, ale myslím, že je to tak, jak řekl Jerome - že mě překládají, protože flákám svou práci a

že jsem si to zavinila sama.”

“Ano, ale peklo se zabývá lajdáky v jednom kuse a ti musí projít hromadou procedur, aby se zjistilo, jak se s nimi co nejlíp vypořádat. Taťka má možná pravdu s tím, že peklo netoleruje nemakačenky, ale není to nic takovýho, s čím by museli tak bezhlavě chvátat. Stalo se ti něco zvláštního, podle čeho by se někdo rozhodl, že tě musí přeložit,

a to tak, že už předevčírem bylo pozdě?”

Ocenila jsem, že mi Roman chce pomoct, ale vůbec jsem netoužila, aby začal posedle pátrat po příčinách. Nefilim jsou zaujatí jak vůči

nebi tak vůči peklu a pořád hledají způsoby, jak se jim dostat pod

kůži a zkřížit jim plány a Roman sám se dokonce jednou vypravil hromadně zabíjet nesmrtelné. Bylo v jeho povaze, že za tím vším

hledal i něco jiného než smůlu, ale já si nebyla jistá, jestli s ním mám

souhlasit.

V hlavě se mi pořád ozvývala Carterova slova a bylo jedno, jak moc jsem se je snažila zahnat. Jestli tě doopravdy překládají, docela

určitě na to mají důvod. Rozhodli se tak proto, že děláš něco, co se peklu nelíbí.

“Měl by sis promluvit s Carterem,” zabručela jsem. “On si je taky jistej, že na to mají nějaký důvod.” Když jsem viděla, jak se na mě

Roman s očekáváním dívá, snažila jsem se ho pobavit. “Ale nemám

ani páru, co by to mohlo být. Co když je to proto, že mě polapili

Oneroi a teď mají strach, že jsem trhlá nebo tak. Nebo že tohle není pro mě bezpečný místo.”

Jak jsem mluvila, Roman přikyvoval. “Tím se skutečně od ostatních lišíš, nicméně kdybych si já dělal vrásky, že přijdu o zaměstnance,

nechal bych ho tam, kde je zvyklej a cítí se dobře. Jsem si jistej, že je peklu známo, že se ti tady líbí a kdyby nic jinýho, mohlo by je

napadnout, že tě ta zkušenost k Jeromovi připoutá blíž. Mohli by mít zájem na tom, aby podpořili tvou věrnost.”

“Peklo nepotřebuje věrnost. Zajímá je jedině to, že jsem mu upsala

svou duši. To je mnohem důležitější než věrnost.”

Viděla jsem, jak ho to zarazilo. “Nic jinýho je nezajímá. Georgino, kdy přesně se to stalo?”

“Myslíš kdy mi přišel ten dopis?”

No nazdar, podle toho fanatického pohledu mi bylo jasný, že už je tím posedlý. “Ano.”

“Dnes ráno mi ho někdo přinesl k Sethovi. Cítila jsem toho posla a probudilo mě to.”

“Bylas u Setha. Co jste v té době dělali a co bylo předtím?” Přestal hladit Aubrey a ona se uraženě přesunula ke mně, nejspíš hledala všímavější společnost. “Popiš mi to pozpátku od doručení obálky.”

“No, jak už jsem řekla, spala jsem. Předtím…” zarazila jsem se, protože jsem si vzpomněla, jak jsem vlezla k Ianovi do postele.

“Předtím jsem se seznámila se Sethovou mámou a mladším bratrem. Ještě předtím jsem byla u Petra na večírku s fondue a tam jsem

přijela z nákupního centra, kde teď makám-”

“Pověz mi, co bylo u Petra. Stalo se ti tam něco zvláštního?”

Sjela jsem ho pohledem. “Byla to fondue párty u upírů. Chceš snad říct, že něco takovýho je normální?”

“Snažím se ti pomoct!” Skláněl se ke mně, byl napjatý a nervózní.

“Tak si ty srandičky laskavě nech od cesty, jo? Přemýšlej. Co se tam

stalo - konkrétně tobě? O čem jste si povídali? Co ti řekli?”

Ta jeho horlivost mi začínala být čím dál nepříjemnější. “Dělali si

legraci z mýho zaměstnání.”

“Jerome taky?”

“Jasně. Prý ho ztrapňuje, že dělám elfa a že bych si měla najít něco jinýho.” Napadla mě šokující myšlenka. “Romane, viď že si nemyslíš,

že to Jerome požádal, aby mě přeložili? Vážně jsem ho tak vytočila?

Že by se cítil až tak moc trapně?”

“Nemám zdáni,” přiznal Roman. Nepřítomně si prohrábl tmavé

kudrnaté vlasy. “Vyloučený to není. Část celý týhle historie by se dala vysvětlit tím, že se Jerome snažil utajit, že právě on to přeložení navrhnul. Ale musíš uznat, že žádnej z tvých kamarádů není právě normální a kdyby něco takovýho Jeromovi až tak moc vadilo, že by

se chtěl svýho zaměstnance zbavit, už před tebou na to měl kvanta

příležitostí. Co se dělo kromě toho?”

“Ptala jsem se jich na-” zaváhala jsem. Tohle téma bylo pro mě ještě pořád citlivé. Bylo těžký to teď všechno Romanovi vyklopit a vůbec

mi nešlo do hlavy, že jsem ten večer měla koule s tím začít. Roman

si všiml, jak bruslím po tenkým ledě a vrhl se na mě. “Co? Co bylo dál? Na co ses jich ptala?”

Ještě chvíli jsem to zvažovala a pak se rozhodla, že mu to povím. Ztratit jsem nemohla nic a Roman byl jedním z lidí, kteří mý jméno znali a mohli ho Sethovi říct.

“Asi tak před měsícem jsme byli v posteli a když Seth už usínal,

oslovil mě Letho. Pak jsem se ho ptala, odkud zná to jméno, ale on si

na to nepamatoval, dokonce si ani nevzpomněl, že mi tak řekl. Takže jsem od nich ten večer chtěla vědět, jestli to jméno Sethovi

neprozradil někdo z nich.”

“A?”

“A všichno to popřeli. Cody ho dokonce ani neznal. Zase jednou jsem

dostala vynadáno, že se chovám melodramaticky a zavládla všeobecná shoda, že ho Seth slyšel ode mě nebo někoho jinýho a pak na to zapomněl.”

Roman mlčel, což mě znervózňovalo ještě víc, než když na mě předtím používal třetí stupeň. Narovnala jsem se a dloubla do něj. “Hele, Seth to nemá od tebe, že ne?”

“Cože? Ne.” Zamračil se, ponořený do vlastních myšlenek. “Co si o tom myslel Jerome? Taky se přiklonil k tý teorii?”

“Ano. Podle něj dělám z komára velblouda a dal mi to najevo hezky nevybíravě. Až tak moc jsem ho otrávila, že začal mluvit o tom bowlingu.”

“Tenkrát s váma poprvé mluvil o bowlingovém týmu? Jen tak, z ničeho nic?”

“Jo…” Teď jsem se zamračila zase já. Bylo jasný, že Romanovy myšlenky se toulaly po takových místech, která jsem si nedokázala

ani představit. “Proč? Na co myslíš? Zdá se ti, že to má nějakou

souvislost?”

“Nevím,” řekl nakonec. Vstal a začal rázovat po pokoji. “Musím si to promyslet a taky položit pár otázek. Co chceš teď dělat?”

Taky jsem vstala a protáhla se. Najednou na mě padla únava. “Budu

si muset promluvit se Sethem, říct mu, co se stalo. A nejspíš…”

Udělala jsem obličej. “Jestli mám vážně do Vegas jet, tenhle víkend

to bude nejlepší.”

“Nechceš si nechat ujít tréning v bowlingu?” Střílel si ze mě Roman. “Jak jinak, ale hlavně mám tenhle víkend v práci volno. Seth tady

bude kvůli rodině přivázaný jako pes u boudy, takže i z toho důvodu

to bude vhodné. I když bych byla radši, kdyby mohl jet se mnou,

protože jestli by měl začít uvažovat o stěhování, bylo by dobré, kdyby

se tam taky mohl podívat.” Přesto mi to dělalo starosti - nemůže přece opustit Terryho a Andreu.

“Když tak o tom mluvíme,” řekl Roman a po humoru už nezbylo ani památky, “myslím, že nejlepší by bylo, kdyby se nikam nestěhoval.”

“Proč?”

“Protože ať už jsou ty důvody jakékoliv, něco v tom celým pořádně smrdí. Netuším, co tě v Las Vegas čeká, možná, že nic zvláštního, přesto cítím, že někdo z povzdálí tahá za provázky a pro Setha by nemuselo být právě nejbezpečnější, kdybys ho zatáhla do nějakýho dramatu nesmrtelných.” Romanova tvář zněžněla. “Vážně nejsem

nijak nadšenej, že se tomu budeš muset postavit sama, ale kdybych rovnýma nohama nakráčel doprostřed horečnatých aktivit nesmrtelných, nejspíš bych tomu moc nepomoh.”

“Budu v pohodě,” řekla jsem mu a snažila se nenechat se ovlivnit jeho zlověstnými předpověďmi. “Bez ohledu na to, jak je mi to

přeložení proti srsti, musím přiznat, že tohle je celkem šťastná volba. Myslím tím ne, že bych nějakýmu démonovi věřila, ale kdybych přece

jen musela, Luis se k tomu přibližuje nejvíc. Je vážně skvělej a

Vegas je zkrátka Vegas. Jak říkám, měla jsem štěstí v neštěstí.” Roman zase vypadal zamyšleně. “Ano, tos měla.”

Příštího dne jsem šla za Sethem k Terrymu. Andrea byla předtím na

procedurách a teď spala. Seth s Margaret se starali o domácnost jak nejlíp uměli, vařili pozdní večeři a hlídali děvčata. Přijela jsem asi ve stejnou dobu, kdy se Terry vrátil z práce a příchod nás obou vítaly výkřiky a objetí. Zvedla jsem Kaylu do náručí a políbila ji, zatímco

Terry se ptal na něco, na co jsem byla sama zvědavá.

“Kde je Ian?”

Seth a Margaret si vyměnili pohledy. “Musel si něco zařídit,” řekla neutrálně.

“Ano,” souhlasil Seth. “Přesněji řečeno si šel v uvozovkách prohlídnout Seattle.”

Tolik k tomu, že by Ian mohl jít do sebe a pomoct rodině. Nejspíš si v nějaký kavárně našel stejně praštěný multi-kulti kamarády a teď se s nimi někde fláká, chlastá trendy pivo Pabst Blue Ribbon a zasypává

je historkami o všech pokoutních kapelách, který znal.

Terry se dobromyslně usmál. “No, ani neví, o co přichází, protože večeře voní skvěle. Aspoň nám víc zbyde.” Zatočil s Kendall, políbil ostatní dcerky a pak šel nahoru podívat se na Andreu. Dívala jsem

se za ním a cítila, jak mi v krku roste knedlík. Před holkama se tvářil

jako by nic, ale věděla jsem, že mu to rve srdce. Mé obavy byly ve srovnání s jeho malé a bezvýznamné.

Nicméně mě to přeřazení tížilo i při večeři. Chtěla jsem s tím počkat, než se Sethem budeme sami u něj doma, ale musel mi to poznat na tváři.

“Hej,” řekl tiše a objal mě. Celá rodina už byla v obýváku, protože začínal film, jen my dva jsme stáli ve dveřích kuchyně. “Děje se

něco?” Zaváhala jsem, nebyla jsem si jistá, jestli s tím mám právě teď začínat. Vycítil to a odtáhl mě do kuchyně, kde jsme měli soukromí. “Thetis, mluv se mnou.”

“Mám špatný zprávy,” začala jsem. Snažila jsem se vymyslet nějaký chytrý a zábavný způsob, jak s tím ven, ale nic mě nenapadlo a tak jsem to prostě na něj vychrlila, vysvětlila, jak to s přeložením chodí a

jaké konkrétně bude to mé.

“Las Vegas,” řekl bezbarvě. Vypadal, jako by dostal facku. “Stěhuješ

se do Las Vegas.”

“Až za měsíc,” utěšovala jsem ho a vzala jeho ruce do svých. “Věř

mi, ani trochu se mi tam nechce. Bože, pořád se mi tomu nechce věřit. Promiň mi to, je mi to strašně líto.”

“Hele, za tohle se neomlouvej.” Přítáhl si mě blíž a z laskavosti a soucitu, které jsem viděla na jeho tváři, jsem se málem rozbrečela.

“To není tvá vina. Nemáš se za co omlouvat.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Já vím, ale… prostě si připadám jako v blázinci. Myslela jsem si, že konečně máme šanci být spolu a teď nevím, co mám dělat. Asi bych tě neměla žádat…”

“O co?”

Opřela jsem si hlavu o jeho hruď. “Abys šel se mnou.”

Chvíli mlčel. “A oni by mě nechali? Vždycky jsem si myslel… chci říct,

že kdykoliv jsi mluvila o své minulosti, znělo to, že pokaždé ze sebe uděláš jinou osobu, že máš jiné jméno a jiný vzhled, že se svým předešlým životem už nesmíš mít nic společného.”

“Dělávala jsem to tak, ale vždycky to bylo mé rozhodnutí. Kvůli

tobě… vlastně ne, není to povinné. Zůstanu Georginou Kincaidovou, stejnou, jakou jsi znal. Ale ty od nich nesmíš odejít.” Ukázala jsem k obýváku. “Nestojí to zato.”

Seth mě vzal za bradu a zvedl mi hlavu, abych se mu dívala do očí. Tiše řekl: “Gerogino, miluji tě. Stojíš mi zato. Jsi pro mě vším, kvůli

tobě bych šel i na kraj světa a pak třeba ještě dál.”

Smutně jsem se usmála. “Plácáš nesmysly. Nejsem pro tebe vším, miluješ i svou rodinu. Kdybys od nich utekl, když tě tolik potřebují, začal bys nenávidět sama sebe.”

“Podívejme se, už ses rozhodla i za mě?” Navzdory smrtelně vážnému tématu byl jeho tón hravý. “Rozcházíme se?”

“Ne! V žádném případě! Já jen chci, abys věděl, že od tebe

nečekám, že půjdeš se mnou. Samozřejmě, že chci být s tebou, ale

já taky miluju tvou rodinu. Všechny je mám moc ráda. Mé štěstí…” Bylo zvláštní to vyslovit: Mé štěstí. Tak dlouho jsem byla nešťastná,

že celé věky jsem si štěstí nepředstavovala ani jako vzdálenou budoucnost. “Mé štěstí v srovnání s jejich za to nestojí.”

Sklonil se a políbil mě na rty. “A co mé štěstí?”

V úžasu jsem na něj zírala. “Chceš snad říct, že je necháš být a odejdeš se mnou do Las Vegas?”

“Ne,” řekl pevně. “Nikdy bych je neopustil. Musíme najít nějakou střední cestu, takovou, které nepadnou za oběť ani oni ani my. Náš vztah je příliš důležitý. Ještě to s náma nevzdávej, jo?”

Objala jsem ho a ztratila se v hřejivosti a vůni jeho těla. Jeho slova

mi trochu ulevila, ale pořád jsem se bála příliš doufat. V sázce bylo příliš mnoho a příliš mnoho se taky mohlo pokazit.

“Miluji tě,” řekla jsem mu.

“Já tebe taky.” Sevřel mě pevněji a než se odtáhl, ještě jednou mě políbil. “Tak a teď se pojď koukat na ten film. Musíme předstírat, jak nejsme společenští, abychom mohli čím dřív vypadnout.”

“Proč?”

“Protože jestli se tenhle víkend chystáš do Las Vegas, dnes večer tě chci mít doma a trochu si s tebou užít.”

Zazubila jsem se na něj a objala ho. “Když mluvíš o ´užívání´, znamená to to, co si myslím, že to znamená?”

“Ano,” souhlasil cestou do obýváku. “Ano, znamená.” “No tak bys měl vědět, že to je proti pravidlům.”

“Proti pravidlům, která jsi vymyslela ty,” stěžoval si.

“Ta pravidla jsou pro tvé vlastní dobro,” objasnila jsem asi posté. “Ještě na to není čas. Nezapomínej, že sex můžeme mít jen na příděl.”

Bylo to součástí podmínek, za kterých jsme se zase dali dohromady.

Přísně platonický vztah mezi námi vytvářel nesnesitelné napětí,

takže tentokrát jsem souhlasila, že trocha sexu může být… přesto mě děsilo pomyšlení, že pokaždé přijde o kousek svého života, ale Seth tvrdil, že je mu to jedno a že podstoupí jakékoliv riziko jen aby mohl

být se mnou. Chodila jsem kolem toho jako kolem horký kaše a tak to

vzdal a nechal mě, abych sestavila harmonogram našeho sexuálního života. Pořád jsem si nebyla jistá, jestli jsem to správně odhadla, ale něco mi říkalo, že bychom se měli milovat jen jednou za několik

měsíců, nicméně jsem to Sethovi neřekla a nechala si to pro sebe.

Od posledního - a zatím jediného - milování nás dvou jako sukuby a člověka přešel jen měsíc a viděla jsem, jak začíná být neklidný.

Zvlášť pro něj to bylo těžké, protože třebaže mě respektoval, nesouhlasil s tím, že musíme být tak moc opatrní, když to byl jen on, kdo šel do rizika - a přísahal, že mu na tom nezáleží.

“Dnes ne,” pokračovala jsem.

Dál se mě snažil zviklat. “Ale je to zvláštní příležitost. Velkolepé rozloučení.”

“Hele, neříkám, že nebude vůbec nic, jen ne tolik, kolik bys rád.” Po našich společných dnech nucené cudnosti jsme zdědili pár tvůrčích řešení našeho problému. Ve většině případů šlo o to, dělat sám sobě

to, co jsme si nemohli dělat navzájem. “Otázkou je, jestli nebudou

potíže s tvými hosty.”

“Jestli budeme zticha, tak ne.” Pak pokrčil rameny. “Vykašli se na to. Nezajímá mě to. Ať si klidně poslouchají.”

Ušklíbla jsem se. “No jo a dopadne to tak, že tvá máma rozrazí dveře

s baseballovou pálkou v ruce.”

“Neboj,” chlácholil mě a políbil na tvář. “Proti tobě a slovníku nemá šanci.”

Kapitola 6

Naštěstí nedošlo ani na slovníky ani na pálky a se Sethem jsme strávili příjemnou noc. Na víkendovou cestu mě vypravil v dobré

náladě a když jsem byla s ním, bylo snadné uvěřit, že všechno dobře

dopadne, ale jen co jsem vyrazila na tu nudnou cestu, zase mě začaly přepadat pochybnosti.

Jízda na letiště, bezpečnostní kontrola, všemožné pokyny… samy o sobě to byly jenom maličkosti, ale každá z nich na mě dopadala jako závaží. Prostě jsem nepředpokládala, že by se Seth stěhoval do Las Vegas - minimálně v nejbližší době. Takže nám zbývalo jen randit na dálku a bylo těžké si představit, jak podnikáme takový výlet jednou

za… sakra, vlastně ani nevím, jak často. A pak tady byl další problém

- co přesně obnáší rande na dálku? Uvidíme se jednou za týden? Jednou za měsíc? Příliš časté schůzky by znamenalo spoustu otravného lítaní sem a tam, ale jestli se uvidíme jen zřídka, dopadne

to jako v tom přísloví sejde z očí sejde z mysli.

Takže když jsme přistáli v Las Vegas, už zase jsem byla celá

ustaraná, ale kupodivu mě nejvíc ze všeho uklidňovala vzpomínka na Jeromova slova. Se Sethem jsme zvládli ten obrovský problém se vztahem smrtelníka a nesmrtelné a ve srovnání s tím byl

dvouhodinový let jen prkotina.

Bude to fungovat. Musí to fungovat.

“Tady ji máme!”

Čekala jsem na zavazadla, když mě vyděsil povědomý dunivý hlas. Obrátila jsem se a spatřila opáleného krasavce Luise, lasvegaského

arcidémona. Popadl mě do náručí a když zvážím, že ten chlap byl jako medvěd, to objetí bylo pozoruhodně něžné.

“Co tady děláš?” vyzvídala jsem, jen co mě pustily ty svalnaté paže. Pak mi to došlo. “Snad tady nejseš jen proto, abys mě vyzvednul?

Chci říct, nemáš náhodou lidi, co mají lidi, kteří mají takový věci v popisu práce?”

Luis se na mě zazubil a v jeho tmavých očích to zajiskřilo. “Jasně,

ale copak bych mohl věřit nějakýmu poskokovi, že se pořádně postará o mou oblíbenou sukubu?”

“Ach, přestaň s tím,” zasténala jsem. Právě se objevilo mé

zavazadlo, ale když jsem si pro něj šla, Luis mě odsunul a zvedl ho jako pírko. Cestou na parkoviště jsem se snažila představit si

Jeroma, jak dělá něco podobného, ale selhala jsem ještě než jsem začala.

“Děláš si ze mě srandu, ale většina sukub tady mě nudí až k pláči. Sakra, většina zdejšího personálu je nudná k zbláznění. Ty jsi složitá osobnost s nadáním na různý věci. Každý je buď obyčejný nebo výjimečný a ty, má drahá, jsi výjimečná.”

“Nemusíš mě sladkýma řečičkama lákat do práce,” poznamenala jsem. “Dobře víš, že nemám na vybranou.”

“To je fakt. Nicméně bych byl rád, kdybys tady byla spokojená. Líbí

se mi, když ti, co pro mě dělají, všude vykládají historky, jak jsem úžasný. Na výroční konferenci společnosti mi to pořádně zvyšuje kredit.”

“Jerome se o totéž snaží tím, že porazíme Nanettiny lidi v bowlingu.”

Luis se zasmál a vedl mě k nablýskanému černému jaguáru, který parkoval přes dvě místa v zóně pro postižené. Nacpal zavazadlo do kufru a dokonce zašel až tak daleko, že mi otevřel dveře auta. Než nastartoval, spiklenecky se ke mně naklonil a zašeptal divadelním šepotem: “Jestli si chceš proměnit něco jinýho, máš poslední šanci.”

“A co by to tak mělo být?”

Pokrčil rameny. “Jseš přece v Las Vegas, tak by ses měla

přizpůsobit zdejšímu životnímu stylu. Nemusíš se smiřovat s džíny a praktickýma botama. Proměň si koktailové šaty s flitry a korzetem. Koukni se na mě.” Vznosně ukázal na sebe, to jen pro případ, že by bylo možné přehlédnout nádherný, nepochybně na zakázku šitý

italský oblek, který měl na sobě.

“Ještě není ani poledne,” podotkla jsem.

“To je jedno. Já se takhle oblékám jen co se ráno vyhrabu z postele.”

Rozpačitě jsem se kolem sebe rozhlédla a rychle si proměnila cestovní oblečení v minišaty s ramínkem jen přes jedno rameno, které kolem mě splývaly jako řecká tunika. Když na látku dopadlo

světlo, stříbrně se třpytila tak akorát. Mé dlouhé, světle hnědé vlasy

se leskly podobně. Luis souhlasně přikývl.

“Takže když už jsi hotová, jedeme do Bellagia.”

“Myslíš to Bellagio?” zeptala jsem se ohromeně. “Myslela jsem, že

mě strčí do nějakýho mizernýho motelu patnáct kiláků od Stripu.” Ještě jsem si přiměřeně k těm šatům předělala mejkap.

“No,” řekl couvaje s autem ven, “když přijde nový zaměstnanec na návštěvu, běžný rozpočet vlastně nic jinýho neumožňuje. Já z nich

ale vytáhl nějaké prachy navíc - a taky sáhl do vlastní kapsy - abys to

tady měla trochu snesitelnější.”

“Tos neměl dělat!” zvolala jsem. “Ten pokoj jsem si klidně mohla zaplatit i sama.” I když jsem řekla to, co jsem řekla, moc dobře jsem věděla, že když pro někoho jako já není problém v průběhu staletí kumulovat finanční prostředky, Luis, jehož délka života je s tou mou nesrovnatelná, to zvládne levou zadní. Ve srovnání s jeho příjmy

stálo to auto a oblek jen pakatel. Nad mým brbláním jen mávl rukou.

“Pusť to z hlavy. Stejně by mi to auto nejspíš ukradli, kdybych ho zaparkoval na neplaceném parkovišti před nějakou štěničárnou.”

Palubní deska auta mi oznámila, že venkovní teplota je podobná,

jaká v prosinci bývá i v Seattle, ale na rozdíl od něj tady slunce svítilo jako zjednané.

“Panebože,” vydechla jsem a mžourala oknem. “Už dva měsíce jsem neviděla slunce.”

Luis se zachechtal. “Aha. Tak to si počkej na vrcholící léto, kdy

teplota přeleze i čtyřicítku. Většina lidí má pocit, že se upeče zaživa,

ale vsadil bych se, že ty tím budeš nadšená. Je tady horko a sucho a teplota ani v noci neklesne pod pětadvacet stupňů.”

Dokonce i před Sethem jsem Seattle milovala a dokázala bych tam spokojeně žít ještě spoustu dalších let, nicméně ta oblast pro mě

měla jednu slabou stránku, a tou bylo počasí. Ve srovnání s výkyvy

na východním pobřeží bylo v Seattle velmi mírné klima, což

znamená, že ničeho nebylo příliš. Ani příliš zima a už vůbec ne příliš teplo. Horko uprostřed léta nikdy netrvalo dlouho a mírná zima zase znamenala déšť a mraky a v únoru jsem už pojídala vitamin D jako lentilky. Vyrostla jsem na plážích Středozemního moře a pořád mi to scházelo.

“Máš pravdu, je to paráda. Škoda, že jsem sem nepřijela na návštěvu, když je tepleji.”

“Tak na to určitě nebudeš muset dlouho čekat. Ještě další měsíc

bude jako tenhle a pak se teplota začne postupně zvedat. Tady se bikiny ze skříně vytahují už v březnu.” Zdálo se mi, že to už trochu přehání, ale stejně jsem se na něj usmála.

Blížili jsme se ke Stripu v celé jeho kráse. Budovy vypadaly čím dál exkluzivněji a nákladněji, na ulicích a chodnících bylo čím dál víc lidí. Billboardy nabízely každý druh zábavy, jaký si lze představit.

Vypadalo to tady jako zábavný park orientovaný na dospělé.

“Řekla bych, že jsi tady docela spokojenej,” ozvala jsem se.

“Jo. Měl jsem kliku. Nejenom, že je tohle místo skvělé, ale taky řídím největší skupinu služebníků pekla na světě. Když jsem viděl na seznamu přeložených tvý jméno, řekl jsem si, že tě sem musím zlanařit.”

Jako by mi něco rozbilo ty růžové brýle, kterými jsem se dívala na

ten úžasný výhled kolem sebe. “Když jsem se já octla na seznamu

přeložených?”

“Jasně. V jednom kuse nám chodí e-maily o přemístění, o pracovních příležitostech a tak dál. Když jsem viděl, že se budeš stěhovat ze Seattle, hned jsem po tobě skočil.”

Otočila jsem se k oknu, aby mi neviděl do tváře. “Odkdy jsem byla na

tom seznamu?”

“To ti přesně neřeknu. Už nějakou chvíli. Víš přece, jak dlouho jim všechno trvá.” Zachechtal se.

“Ano, to vím.” Snažila jsem se, aby to znělo vyrovnaně.

Přesně o tom jsme s Romanem mluvili - jak nekonečně dlouho trvá peklu, než se rozhoupe. Roman byl přesvědčený, že okolnosti tohoto přemístění jsou podezřelé a že někdo musel hodně pospíchat, přesto

se Luis choval, jako by se všechno dělo podle všech běžných

procedur. Bylo by vůbec možné, že by Jeroma v souvislosti s mým přeložením prostě jen přehlédli?

Nicméně jsem taky považovala za možné, že Luis lže. Moc se mi tomu nechtělo věřit, ale navzdory tomu, jak byl příjemný a sympatický, to byl koneckonců pořád jen démon. Nemohla jsem si

dovolit nechat se ukolébat kouzlem jeho osobnosti. S kamarády jsme měli oblíbené rčení: Jak poznáte, že démon lže? Hýbou se mu rty.

“Mě zase vyvedlo z míry, že mě vůbec překládají. Ve Seattle jsem spokojená, ale Jerome řekl, že mě překládají, protože jsem líná a nechovám se, jak bych měla.”

Luis si odfrkl a odbočil na příjezdovou cestu k Bellagiu. “Vážně?

Nelam si s tím hlavu, zlato. Řek bych spíš, že když tě odtud vytáhli, spíš to má co dělat s tím, že se Jerome nechal uvěznit a dovolil, aby

se Nefilim a bytosti ze snů vrhli na jeho sukubu.”

Nevěděla jsem, co na to říct, ale naštěstí jsme už dojeli ke vchodu do hotelu, vystoupili a auto předali parkovací službě. Chlápek vypadal,

že si pamatuje nejen na Luise, ale i na jeho velkorysá dýška. V

Bellagiu mě okamžitě zaplavily podněty - barvy, zvuk a cvrkot. Lidi proudili sem a tam, hodně z nich bylo oblečených podobně sexy jako my, ale hodně mělo na sobě jen běžné věci. Byla to směs všech společenských vrstev a kultur, ale všichni měli společné to, že se

chtěli bavit.

Stejně omračující byla ta vlna lidských emocí. Neměla jsem žádnou kouzelnou moc, která by mi dovolila ´vidět´ emoce, ale moc dobře

jsem se vyznala v čtení výrazů a řeči těla. Bylo to totéž nadání, které

mi v nákupním centru umožnilo najít zoufalství a beznaděj. Tady to bylo stejné, jenže stokrát silnější. Lidmi mávaly naděje a vzrušení, někteří byli nadšení a dychtiví, jiní se opájeli vítězstvím a byli

připravení všechno riskovat pro příští vítězství. Jiní se o to evidentně snažili, ale neuspěli. V jejich tvářích jsem viděla beznaděj,

nechápavost, jak se mohli octnout v takové situaci a smutek, že to nedokážou dát do pořádku.

Stejně zřejmé byly i známky opaku. Někteří chlapi tak nestydatě sháněli někoho do postele, že bych jim na místě mohla dělat nemravné návrhy. Jiní byli ideální vějičkou pro sukubu, takoví, co

sem přišli s předsevzetím, že si udrží chladnou hlavu, ale pokušení

bylo silné a při troše šikovnosti by mi spadli do klína jako zralé ovoce.

I když mé srdce patřilo Sethovi, přece jen jsem si užívala obdivné pohledy, kterými mě obdařovali. Najednou jsem Luisův návrh s proměňováním viděla jako dobrý nápad.

“Je to tak snadný,” zabručela jsem, když jsme čekali na výtah. “Jsou

jako…”

“Dobytek v ohradě?” navrhl Luis.

Udělala jsem obličej. “Hledala jsem jiné slovo.” “Není v tom velký rozdíl.”

Přijel výtah a roztomilý kluk něco přes dvacet mi pokynul, abych

vstoupila. Podmanivě jsem se na něj usmála, protože se mi vždycky

líbil ten efekt, který vyvolával. Jen co jsme se pohnuli, Luis na mě

mrkl a sklonil se, aby mi mohl zašeptat do ucha: “Na to všechno tady

se snadno zvyká, že?”

Když výtah dorazil na naše podlaží a dveře se otevřely, Luis ukázal,

že půjdeme vpravo. Přešli jsme jen pár kroků, když mě něco napadlo

a vyjeveně jsem se zeptala: “Já mám apartmá? Vím, že se snažíš dělat dobrý dojem, ale trochu jsi to přehnal.”

“Aha. No, zatím jsem ještě neměl šanci ti to říct. Máš apartmá, protože je v něm víc pokojů. Budeš se o něj muset dělit s dalším novým zaměstnancem.”

Málem jsem vrostla do země. No a je to tady. Divila bych se, kdyby v téhle polívce nebyla moucha. Představila jsem si samu sebe

pohromadě s další sukubou a hned věděla, že si budu hledat jiný bydlení. Když byli dvě sukuby nuceny bydlet spolu, bývalo z toho takové tyjátro, že se každá telenovela mohla schovat.

“Nerada bych narušila něčí soukromí,” řekla jsem zdvořile a uvažovala, jak se z toho vyvlíknu.

Došli jsme ke dveřím a Luis vytáhl elektromagnetický klíč. “Neměj péči, to apartmá je velký jako tělocvična. Má dvě ložnice, obývák a kuchyni a ani v jednom pomalu nedohlédneš na druhou stranu.” Odemkl a otevřel dveře. “Jestli o to budeš stát, celý víkend o sebe

ani nezakopnete, ale něco mi říká, že to bude jinak.”

Měla jsem na jazyku, co ho vede k takovým úvahám, ale najednou jsem se už nepotřebovala vyptávat. Vešli jsme do tak obrovského obývacího pokoje, jaký Luis sliboval. Nábytek byl moderní a

elegantní v odstínech zlaté a zelené a pokoj měl tmavé dřevěné

ostění. Velké okno nabízelo panoramatický výhled na město a stál u

něj muž, který ten výhled obdivoval.

Neviděla jsem mu do tváře, ale ani kdyby to šlo, nejspíš bych ji nepoznala, ale na tom vůbec nezáleželo. Poznala jsem ho podle jeho aury nesmrtelného, která byla jedinečná a pro něj typická. Pořád

jsem tomu nedokázala uvěřit, ani když se obrátil a usmál se na mě.

“Bastiene!” zvolala jsem.

Kapitola 7

Bylo jedno, jakou měl Bastien právě podobu, úsměv měl vždycky stejný - vroucný a nakažlivý. Skočila jsem mu do náručí a usmívala

se od ucha k uchu, příliš vyvedená z míry, než abych se starala o to,

že jsem ho ani nepozdravila a už vůbec se nezačala vyptávat, proč je

tady.

Bastiena jsem naposledy viděla v Seattle loni na podzim. Přišel do města, aby zdiskreditoval konzervativní moderátorku jednoho rozhlasového pořadu a (díky mně) uspěl, což mu vyneslo pochvalu

od jeho nadřízených. Krátce poté jsme jeden druhého ztratili z očí a

měla jsem za to, že je někde v Evropě nebo na východním pobřeží.

Možná i byl, ale teď je tady. Až když jsem Bastiena pustila, došlo mi,

o čem to Luis mluvil. “No moment - to ty jseš ten novej zaměstnanec?”

Bastien se taky začal usmívat od ucha k uchu. Moc se mu líbilo, když

mě dokázal vyvést z míry a šokovat mě. “Bohužel ano, Fleur. Přestěhoval jsem se sem asi před týdnem a náš šéf byl tak laskavý,

že mě tady nechal, dokud si nenajdu vlastní byt.” Vysekl Luisovi

galantní poklonu.

Luis jen kývl, zjevně byl spokojený se scénářem, který vymyslel. “Jen doufám, že to bude co nevidět. Účetní mi nedovolí tohle místo platit donekonečna.”

Bastien vážně přikývl. “Už jsem si prohlédl několik možných lokalit.”

Nedalo mi, abych ho nepoškádlila. “Bastien absolutně nepotřebuje vlastní byt. Večer vyrazí ven, usměje se na ty správný lidi a na

každým prstu hned bude mít deset bohatých ženských, které budou bez sebe nadšením, že se k nim chce nakvartýrovat.” Jeho aktuální tělo vypadalo na něco před třicítkou, některé prameny hnědých vlasů měl vybělené sluncem a oříškově hnědé oči. Byl vážně k sežrání, ale

i kdyby byl ošklivější než noc, stejně by dokázal vymámit i z jalový

krávy tele, protože byl vážně dobrý.

“Mám to brát jako pozvání? Na dnes večer nemám žádný plány.”

“No tak je nejvyšší čas, abys si nějaký vymyslel,” pobídl ho Luis. “Řek bych, že vy dva s Georginou budete chtít dohnat, co jste zmeškali a můžeš jí povykládat, jaký máš zatím z města dojem - samozřejmě očekávám, že jen ten nejlepší.”

“Samozřejmě,” odtušili jsme s Bastienem jednohlasně.

“Taky bych byl rád, kdyby ses seznámila s Phoebe a možná i některými dalšími sukuby,” pokračoval Luis.

“Ach, slečna Phoebe,” Bastien souhlasně pokýval hlavou. “Je to dokonalá bytost. Bude se ti moc líbit.”

“Tobě už nejspíš pořádně zamotala hlavu,” popichovala jsem ho. Sukuby a inkubové spolu občas mívali pletky, ale obecně se skoro vždycky zaměřovali na lidi. Bastien však měl pro můj druh nějakou zvláštní slabost.

Udělal obličej. “Zdá se, že na ni mý kouzlo vůbec nezabírá. Říká, že nikdy nebudu do nikoho jinýho tak zamilovanej jako sám do sebe,

proto pro ni nemá smysl, aby se angažovala.”

Zasmála jsem se. “Už teď se mi moc líbí.”

“Takže domluveno.” Luis zamířil ke dveřím. “Ještě mám něco na

práci, ale než odjedeš, ještě se uvidíme. Věřím, že do té doby se o tebe Bastien postará. Jestli budeš něco potřebovat, klidně se ozvi.”

Luis luskl prsty a v ruce se mu objevila vizitka. Když mi ji podával, byla ještě teplá.

“Díky.” Objala jsem ho. “Moc si vážím všeho, co pro mě děláš.”

Luis vážně přikývl. “Vím, že tím přeložením nejsi nadšená, ale

opravdu bych byl moc rád, kdybys tady byla spokojená.”

Odešel a my dva tam chvíli tiše stáli. “Víš,” svěřila jsem se, “nepamatuju se, že by za ta léta, co jsem byla v Seattle, mi Jerome vůbec někdy řekl, abych mu zavolala, kdybych něco potřebovala.”

Bastien se zachechtal a zamířil k malému, ale dobře zásobenému baru. “Taky podle mě se Luis vymyká všemu, co jsem až doteď poznal. Mám štěstí, že dělám pro něj, a ty taky.”

“Jo. Oba máme štěstí, že?” Zkřížila jsem si ruce a opřela se o zeď.

“Jak ses sem dostal?”

“Stejně jak se kdokoliv z nás může dostat kdekoliv. Žil jsem v

Newarku a pak před pár dny jsem dostal oznámení o přeložení. No a

tak jsem teď tady.”

Zamračila jsem se. “Zdálo se mi, že tu jsi už týden.”

“Týden, pár dní, nepočítám to. Musím se ti přiznat, že co jsem přijel, jsem naloženej v lihu, takže jsem si jistej jedině tím, že to bylo

nedávno. A taky že mě to překvapilo.”

“To mě taky,” zabručela jsem. “A to ještě je slabý slovo. A pak tady narazím na tebe. Přijde mi to trochu divný.”

“Vážně?” Rozlil šejkr s martini do dvou skleniček. “Přece už jsme spolu dělali, takže tohle bude něco jako pokračovaní.”

Nabídl mi skleničku a já ji přijala. “Taky si myslím. Ale stejně je neuvěřitelný, jak často jsme se octli na jednom místě, takže tohle

musí být další nečekaná náhoda.” Usrkla jsem si a pochvalně kývla,

protože použil vodku Grey Goose.

“Možná to není náhoda. Určitě si všimli našich záznamů a zjistili, že nám to spolu klape.”

To mě nenapadlo. “Myslíš, že nás kvůli tomu schválně dali

dohromady a že spolu máme lepší výsledky? Chci říct jen to, že se zatím pořád snažím přijít na to, proč mě vůbec překládali.”

“Víš přece, že na to nepotřebují žádnej důvod.”

“Jasně, ale jedna z věcí, co mě kolem toho napadly, je ta, že jako sukuba nejsem žádná výhra.”

“Jestli je to tak, tak tě sem poslali, protože mám na tebe dobrý vliv.” “Chtěls říct špatnej vliv.”

V očích mu zajiskřilo. “Už vidím, že až budeš tady, bude kopec srandy. Ještě jsem si ani nevsadil a už mám pocit, že jsem vyhrál

jackpot.” Kopl do sebe pití. “Hoď to do sebe a vyrazíme za zábavou. Znám skvělej podnik, kam se můžeme jít najíst a pak se vrhneme na hazard.”

Cítila jsem se divně, že bych se měla jít tak brzy bavit, ale pak mě napadlo, že v Seattle žiju až příliš všední život. Tak dokonale jsem předstírala, že jsem člověkem, až jsem zapomněla myslet jako

sukuba. Proč bych si nemohla užívat i za dne? Tohle sice technicky

byla služební cesta, ale jejím důvodem bylo poznat místo svého budoucího zaměstnání. Už jsem tady byla mnohokrát, ale poprvé si budu město prohlížet jako příští obyvatel. Zase mě zalil ten dřívější omamný pocit - je to tak snadné, tak neskutečně snadné.

Chytili jsme taxík a Bastien nařídil jet do Sparkles (Jiskra). V duchu jsem si probírala seznam nejatraktivnějších níst v Las Vegas, ale nepřišla jsem na nic. “Nikdy jsem o tom neslyšela, ale zní mi to jako striptýzovej klub.”

“Ne, je to zbrusu novej hotel a kasíno. Fakt je, že i když ještě pořád svítí novotou, protože ho otevřeli jen před pár týdny, už je v hodně v kursu.”

“Proč tomu říkají Sparkles?”

Usmál se. “Uvidíš.”

Jen co jsme vešli, bylo mi to jasný. Všechno tam jiskřilo. Fasáda byla hotovou třpytivou orgií a řekla bych, že by někde poblíž mělo být varování pro epileptiky. Všichni, co pracovali pro hotel nebo kasíno,

měli stejnokroje bohatě pošité flitry a všechna výzdoba byla

provedena v zářivě barevných a třpytivých plochách. Když to sečtu

se záplavou blikajících světel v kasínu, ze začátku mi to namáhalo

oči. Přesto i když se to celé mohlo snadno zvrhnout v nechutný kýč, zvdládli to tak, že místo kýče to celé spíš vyzařovalo luxus. Jiskření

byl až nad hlavu, to jo, ale v dobrém slova smyslu.

“Tudy.” Bastien mě vedl bludištěm kasína. “Tam kam jdeme, nebudeš mít až tak moc přetížené smysly.”

Protější straně dominoval velký nápis DIAMANTOVÝ SALÓNEK. K

takovému jménu bych čekala striptýz a ještě víc třpytu, ale místo

toho jsme se octli v klidném a mnohem vkusnějším zařízení. Jediné,

co tady jiskřilo, byly křišťákové lustry a sklenice na víno. Všechno v

té restauraci bylo příjemně zbarvené - dřevo medové barvy a červený samet. Když jsme se usadili u stolu, Bastien řekl číšnici: “Mohla byste říct Phoebe, že je tady Bastien?”

Jen co jsme osaměli, sjela jsem ho ironickým pohledem. “Hezky jsi to navlékl. Vypadalo to, že děláš, co můžeš, jen abys mě vzal někam,

kde je hezky a teď vidím, žes mě sem odvlekl jen proto, abys měl záminku vidět svou lásku.”

“To je jen třešnička na dortu, protože tady vaří opravdu fantasticky. A

pamatuj si, že Luis chtěl, aby ses s Phoebe seznámila. Neboj, bude

se ti líbit.”

Ani jsem se nesnažila skrýt svou skepsi. “Bastiene, já ti nevím. Za všechny ty roky bych sukuby, co se mi líbili, spočítala na prstech jedný ruky. V nejlepším případě jsou tolerovatelný a snad i trochu

legrační, jako třeba Tawny.” V nejhorším - a nejčastěji - jsou sukuby

trhlý krávy. Sebe do toho samozřejmě nepočítám. “Jen počkej a uvidíš.”

Nemuseli jsme čekat dlouho, protože už za pár minut jsem cítila, jak

mě zaplavuje sukubí aura. Připomínala mi pomerančové květy a med. Objevila se vysoká štíhlá žena v černé uniformě a nesla

podnos s koktaily. Zdejší zaměstnanci neměli ten třpytivý vzhled jako jejich hoteloví bratři. Před každého z nás dvou postavila kleničky tak plynule a elegantně, že jí pro tonhle podnik byla škoda. Připomínalo

mi to dávnou minulost a hodování v královských sálech - a

podezírala jsem ji, že ona sama to taky velmi dobře zná.

“Ach, Phoebe,” povzdechl si Bastien zasněně. “Jsi nádherná jako vždycky. Seznam se s naší nejnovější kolegyní.”

Věnovala mu pohled, jakým se obvykle díváme na nezvedené dítko a sedla si na prázdnou židli u našeho stolu. Tmavé blond vlasy měla stažené do úhledného ohonu, který odhaloval vysoké lícní kosti a

zelené oči s dlouhými řasami. “Bastiene, nezačínej zase s těmi

poklonami. Ještě je na to příliš brzy.” Zdvořile ke mně natáhla ruku. “Ahoj, já jsem Phoebe.”

“Georgina.” Potřásla jsem jí pravicí.

“Ať už ti Bastien navykládal cokoliv, pravda je z toho sotva polovina.” Pak se zamyslela a důkladně si ho prohlídla. “Spíš tak třetina.”

“Hele,” zvolal Bastien s předstíranou nevírou, “jak můžeš něco takovýho říct? V životě bych neobelhal takový dva poklady jako jste

vy dvě!”

“Bastiene,” odtušila Phoebe suše, “komukoliv ženského rodu bys lhal

až by se hory zelenaly, kdyby ti to zajistilo, že se jí dostaneš rychleji

do kalhotek.”

Nechtě jsem se musela zasmát, co mi vydělalo další Bastienův ublížený pohled. “Fleur, dobře víš, že to není pravda. Znáš mě dýl než kdokoliv jinej.”

“Přesně proto vím docela jistě, že to pravda je,” odpověděla jsem s kamennou tváří.

Bastien zabručel francouzsky něco nelichotivého, ale před dalším rozčilováním ho zachránil příchod Phoebiny kolegyně, která se přišla zeptat, co si dáme. Nechali jsme to na Phoebe a ta nám objednala nějakou specialitu, která nebyla na jídelním lístku.

“Tys tady kuchařka?”

“Barmanka.” Sepjala ruce a opřela si o ně bradu. “Aspoň mám co dělat, než začne ta show.”

Bastienova dřívější nelibost zmizela jako mávnutím kouzelného proutku a nahradil ji ten nejsamolibější výraz. “Vidíš, Fleur, že jsem měl dobrý důvod vypravit se sem. Dáma mého srdce Phoebe je…” Delikátně se odmlčel. “Ještě pořád se smí říkat ´showgirl´? Čím dál

víc ztrácím přehled, jak se ty názvy mění. Trvalo mi věky, než jsem přišel na to, proč se v jednom kuse dostávám do průseru, když

ženám, které si vybudovaly kariéru, říkám ´pracující dívky´.”

Phoebe se zasmála. “Ano, ´showgirl´ je v pohodě.”

Podvědomě jsem se narovnala. “Ty jsi tanečnice? Kde vystupuješ?” “Tady. Vlastně to tady bude až za pár měsíců. Ještě to neotevřeli.”

“Co je to zač? Myslím tím, jestli to bude něco tématického.”

“Bude to velkolepé hudebně-taneční představení typické pro Las

Vegas, přesně takové, jaké bys čekala v podniku, který se jmenuje

Sparkles. Hromada falešných klenotů všude kam se podíváš,

oblečení skoro žádné, ale není to nahoře bez.” Naklonila hlavu a se

zájmem se na mě dívala. “Tys taky tanečnice?”

“Tancuju,” řekla jsem skromně, “ale na jevišti jsem nevystupovala už strašně dávno. Vyšla jsem z cviku.”

Bastien se ušklíbl. “Plácáš nesmysly. Fleur zvládne cokoliv. Tančírny

v Paříži jí ležely u nohou.”

“Jo, už si ani nepamatuju, kdy to bylo.”

“Chtěla by ses k nám přidat?” Phoebe byla vtělená vážnost. “Pořád

ještě hledají nové lidi. Mohla bych tě dostat na konkurs. I když… radši

se udělej vyšší.”

“Já… nevím.” Začínalo mě to zmáhat. ““Přeložení platí až od příštího měsíce.”

S Phoebe to ani nehnulo. “Nemyslím, že by to Matthiasovi vadilo a

on je manažer společnosti. Vlastně…” Podívala se na hodinky. “Asi

tak za hodinu tady bude. Můžu tě za ním vzít.” “Bude nadšená,” řekl Bastien.

“Vážený pane, jsem si jistá, že ona umí mluvit,” zpražila ho Phoebe.

Zachichotala jsem se, když jsem viděla, jak Bastienovi zase vzala vítr

z plachet. “Jasně, to by bylo skvělý.”

Jen co nám začali nosit jídlo, Phoebe nás opustila a slíbila, že až se najíme, zase se vrátí. Všechno, co nám objednala, bylo úžasné a já začala vyšilovat, jestli se příliš nenacpu pro případ, že by se

seznámení s manažerem společnosti změnilo ve skutečný konkurs.

“Je báječná, že?”

“Měls pravdu, je báječná,” souhlasila jsem. Ještě úžasnější než tancovat v Las Vegas mi přišlo to, že Phoebe je ochotná to pro mě zorganizovat - a že to nejspíš dělá doopravdy ráda. Podle mých zkušeností si sukuby tyhle druhy pozic žárlivě střežili, aby měly čím míň konkurentek.

“Nepochybuju o tom, že se protančíš rovnou do Matthiasova srdce.”

Bastien si truchlivě povzdechl. “Kéž bych já tak snadno vtančil do

toho Phoebina.”

“Je na tebe příliš chytrá a tvý triky dobře zná.”

“Jasně, že zná. Kdyby ne, nebyla by to taková výzva.” Dopil koktail. “Když už jsme nakousli ty netypický objekty přitažlivosti… mám jen beznadějně zastaralý zprávy o tom, co se děje na severozápadě.

Ještě pořád žiješ s tím introvertním smrtelníkem?”

“Doslova i obrazně.” Pomyšlení na Setha mi trochu zakalilo

předchozí dobrou náladu. “Tohle přeložení byl pro mě tak trochu šok. Nevím, jaký to bude mít vliv na náš vztah.”

Bastien pokrčil rameny. “Tak ho vem s sebou.” “Je to trochu složitější než jen se přestěhovat.”

“Jestli mu na tobě dost záleží, nebude to žádnej problém. Koukej,”

Bastien mávl na servírku, “dej si se mnou ještě skleničku. Je to hotovej všelék.”

“Ani nápad, za chvíli budu tancovat!”

Ale přesto jsem další drink přijala a za chvíli se mi pohoda vrátila. S Bastienem to tak bylo vždycky. Znala jsem ho už dlouho a jeho přítomnost mě vždycky uklidnila a zvedla mi náladu. Vyměnili jsme si historky a klepy o nesmrtelných, které jsme oba znali a já získala

přehled o těch zajímavějších v Las Vegas, se kterými se nejspíš seznámím.

Phoebe se vrátila právě když jsme platili a pracovní oblečení

vyměnila za běžné taneční. Vedla nás třpytivým labyrintem kasina do klidnější a tišší chodby vzadu a pak do divadla, které ještě nebylo otevřené pro veřejnost. Bylo to tam prázdné, jen pár chlapů

montovalo stoly v prostoru pro diváky. Bouchání jejich kladiv se

ozývalo po celé místnosti. Když jsem se podívala pořádně, uviděla

jsem chlapa, co seděl na kraji jeviště. Žádný div, že jsem si ho zatím nevšimla. Když jsme vešli, vzhlédl od svazku papírů. “Ahoj, Phoebe, jdeš brzy.”

“Chtěla bych tě s někým seznámit. Matthiasi, tohle jsou mí kamarádi

Bastien a Georgina. Georgina se sem příští měsíc bude stěhovat.”

Matthias vypadal, že je mu kolem třiceti a měl pískově blond vlasy, které by si měl občas i učesat. Bylo roztomilé, jak byl rozcuchaný. Zvedl brýle s drátěnými obroučkami aby se na mě podíval. Nemohla jsem si pomoct - napadlo mě, že Ian by kvůli těm brýlím byl bez sebe

nadšením, ale na rozdíl od Iana je Matthias nejspíš opravdu

potřeboval. Matthias párkrát zamrkal a pak překvapeně zvedl obočí. “Ty jsi tanečnice.”

“É… jo, jsem. Odkud to víš?” Podle Phoebiny rady jsem si cestou přidala na výšce, ale to by sotva stačilo, aby ho to trklo.

Matthias se zvedl a prohlížel si mě od hlavy až k patě, ale ne jako nestydatej plavajzník, spíš mě posuzoval takovým způsobem, jakým

se hodnotí umělecké dílo. “Je to vidět z toho, jak chodíš a stojíš. Je

to elegantní a důrazné a stejné jako u ní.” Kývl směrem k Phoebe.

“Jste sestry?”

“Ne,” řekla Phoebe. “Ale chodily jsme do stejný školy.”

Bastien se zakuckal smíchy.

Dokonale okouzlený Matthias jen přikývl. Vzal své papíry a listoval stránkami. “Ano, ano. Určitě tě budeme potřebovat… tady…. a taky tady.” Odmlčel se a dál se věnoval těm hárkům. “A tady. Dokonce možná i tady.” Prudce zvedl hlavu, modré oči mu plály vzrušením. “Teď se podívejme, jak na tom jsi. Phoebe - začni úvodní částí druhého čísla.”

Phoebe okamžitě reagovala, vyběhla doprostřed jeviště a když

Matthias začal počítat doby, okamžitě se přizpůsobila. Když skončili, významně se na mě podíval. “Teď ty.”

Měla jsem na jazyku, že mám vysoký podpatky a šaty, ale sklapla jsem, když mi došlo, že garderoba při představení bude nejspíš hodně podobná. Postavila jsem se vedle Phoebe a když Matthias zase začal počítat, opakovala jsem po ní. Pak jsme tu kombinaci opakovaly ještě jednou a potřetí už jsem se na ni ani nemusela

koukat, abych nespletla kroky. Pak jsme přešli na jiné číslo, trochu složitější a začalo to zase od začátku. Když jsme skončili, souhlasně mlaskl.

“Úžasné. Musíte mi říct, kam jste chodili do školy, ať můžu naverbovat všechny vaše spolužačky.” Zase se vrátil k papírům a psal si nějaké poznámky. “Phoebe, mohla bys jí na trénink půjčit

nějaké šaty? Její výkon její oblečení samozřejmě nijak neovlivní, jen

se mi zdá, že když zkouška trvá dvě hodiny, cítila by se pohodlněji v něčem jiném.”

Phoebe na mě mrkla. “Jsem si docela jistá, že jí něco seženeme.” Těkala jsem pohledem mezi ní a Matthiasem. “Jaká zkouška?” Matthias ani nevzhlédl. “Tak se tady říká nácviku na představení.” “Přece chceš zazářit v týhle show, ne?” utahoval si ze mě Bastien.

“Chápu… ale stěhovat se budu až v lednu. Zítra večer se vracím

domů.”

Matthias nakonec krátce vzhlédl od svých milovaných papírů a tvářil

se stejně utrápeně jako Seth, když ho někdo vyruší při psaní knihy. “Ale teď jsi tady, ne? Jestli nemáš nic jinýho na práci, klidně můžeš začít hned.”

Bezmocně jsem hleděla na Bastiena a Phoebe, kteří se na mě křenili jako dva pitomci. Inkubus mě kamarádsky objal kolem ramen. “Ale

jasně, že nemá.”

Po chvíli váhání jsem pomalu přikývla, pořád ještě trochu vyvedená z míry tím, jak rychle se tady věci dávají do pohybu. “Já… budu

zkoušet moc ráda.”

Kapitola 8

Bylo až neuvěřitelné, jak překotně se věci vyvinuly od mých pochybností před pár dny, jestli je to přeložení vůbec skutečné do současnosti, kdy jsem z ničeho nic podepsala, že budu tancovat na jevišti v Las Vegas. Všechno se to dělo tak rychle, že bylo snadné nechat se tím pohltit a Bastienovo a Phoebino veselé fandění způsobilo, že všechno se zdálo být ještě rychlejší.

Proměňování se postaralo o můj problém s oblečením a pak nás

Bastien opustil, prý si půjde dát skleničku a zkusí štěstí v blackjacku. Nicméně jen co vytáhl paty, Phoebe se ke mně spiklenecky naklonila

a zašeptala: “O co, že až se vrátí, bude zářit?”

Zasmála jsem se a taky zašeptala: “O tohle se sázet nebudu. Vážně

jsi s ním nikdy předtím nedělala?” Je pravda, že nebylo nic divnýho

na tom, že si šel inkubus hledat nějakou do postele, ale líbilo se mi,

jak Phoebe znalecky vymákla mouchy mýho dlouholetýho kamaráda. “Ne,” řekla s úsměvem, “jen že takový typy znám.”

Začaly se trousit i další tanečnice a Phoebe nás postupně

seznamovala. Většinou se chovaly přátelsky a byly rády, že k nim přibyl někdo další. Ještě pořád jich na show nebylo dost, proto se

holky nemohly dočkat, až se počty naplní a se mnou to bylo zase o krůček blíž. Nicméně mě překvapilo, že tady chybí tanečnice, protože podle mých zkušeností se děvčata div nepřetrhla, aby to mohla

zkusit ve showbyznysu. Phoebe mi to taky potvrdila.

“No jo, vážně tu byly davy. Mělas to vidět na začátku, když vyhlásili castingy, jenže Matthias je velmi vybíravý a Cornelia - hlavní choreografka - jakbysmet.”

“Ale mě vzal po pětiminutovém konkurzu.”

Phoebe se zazubila. “Zlato, on přece pozná talent, když ho vidí. Kromě toho za tohle vystoupení zodpovídá on. Když řekne, že tě bere, tak je to tutovka.”

Spolu s tanečnice přicházeli i šéfové představení a další

zaměstnanci, jako třeba ta výše zmiňovaná Cornelia a každý měl co

na práci. Zkouška běžela rychle a svižně - ale užili jsme si i spoustu srandy. Phoebe nekecala - ty ostatní tanečnice byly vážně moc

dobré. Už to bylo dávno, co jsem naposledy tancovala v jakémkoliv

sboru a ještě dýl, co jsem sama byla stejná hvězda. Jako obrovský fanda všeho, co mělo něco společného s tancem jsem byla příjemně překvapená, že najednou jsou všichni kolem mě stejní. Měla jsem co dělat, abych s nimi hned ten první den udržela krok a i když to ještě pořád nebylo dokonalé, myslím, že jsem si neuřízla žádnou ostudu.

Před odchodem mě ještě jedna z kostymérek požádala, aby mi

mohla v zákulisí vzít míry. Phoebe odešla, že jde sehnat Bastiena a pak se sejdeme v centrálním baru kasína. Pak se objevila švadlena s

krejčovským metrem v ruce a já si udělala mentální poznámku,

abych nezapomněla, jak mám být vysoká. Kolem nás prošel Matthias

s notesem v ruce a když nás uviděl, zastavil se. “Dnes ti to šlo opravdu dobře. Nikdo by neřekl, že s náma nejsi od prvního dne.”

“To sotva. Ještě pořád se musím hodně učit, hlavně při té čtvrté skladbě. Kroky jsou zdánlivě jednoduché, ale musíš zaujmout určitý postoj, abys je zvládl. Ne, možná to ani není postoj, spíš, řekněme,

elegance? Neumím to vysvětlit, ale je to právě ta jednoduchost, která

to celé dělá tak geniální. Zdá se to jen jako základní kroky, ale právě provedení do toho vnáší skutečnou krásu.” Přemýšlela jsem nahlas, plácala páté přes deváte a najednou mi došlo, že musím vypadat směšně. “Promiň. Asi ti to nedává žádný smysl.”

“Ne, ne.” Matthias na mě udiveně zíral. “To je přesně ono. Přesně

tak jsem to myslel. Inspiroval mě klasický balet, to, jak jsou v něm všechny pohyby umocněné emocemi. Cornelia řekla, že jsem blázen, když chci, aby show šla až do takové hloubky, ale mám pocit, že to funguje.”

“Je to krásné,” pochválila jsem ho upřímně. “Je moc dobře vidět, kam

tím míříš. Připomíná mi to La Bajadéru.”

“Ty znáš La Bajadéru?” zeptal se s očima navrch hlavy. “Jasně, vždyť je to klasika. Kdo by ji neznal?”

“To by ses divila.”

Až teď jsem si uvědomila, že když švadlena dodělala svou práci,

odešla a nechala nás samotné. Matthias na mě ještě pořád hleděl s úžasem. Až teď, když už nebyl očima zavrtaný jen v papírech jsem zjistila, jak modré má oči. Byly jako obloha za jasného, zářivého dne.

“Neměla bys dnes večer čas? Nešla bys se mnou na večeři, nebo aspoň na skleničku? Hrozně rád bych si s tebou víc popovídal o tanci.”

Na sukubu jsem někdy byla až překvapivě naivní, protože chyběl jen zlomek vteřiny, abych to přijala. Po té zkoušce jsem byla tak

nabuzená, tak dychtivá dál mluvit o celé show, až jsem si nakrátko myslela, že mě zve jen kvůli tomu. Na druhé straně tím samozřejmě nechci říct, že mu šlo jen o to jedno, nepoužil tanec jen jako prostou návnadu, aby mě dostal do postele, ale taky to nebral jako pracovní poradu. Bylo to všechno dohromady, sečteno a podtrženo - líbila

jsem se mu. Vzbudila jsem jeho zájem a chtěl mě pozvat na rande.

Za normálních okolností by to nebyl žádný problém, ale na neštěstí

se líbil i on mně. Byl roztomilý a pro svou vášeň k práci mi začínal přirůstat k srdci. Byl do své práce bezezbytku ponořený a stejně roztržitý jako - Seth.

Proto tohle nebyly žádné normální okolnosti. Ten chlap byl Sethovou choreografickou verzí. Úlet na jednu noc s nějakým pochybným

chlapem by v našem zvláštním vztahu nic neznamenal, ale kdybych

si vyrazila s mužem, který se mi líbil a který mě zajímal stejným způsobem jako Seth, no to by byla jiná. To by už správné nebylo, zvlášť když bylo zřejmé, že Matthias měl o mě taky zájem.

“Ach, to by vážně bylo fajn, ale už jsme si s kamarády udělali plány.

Budu tady jen krátce a chceme toho spolu stihnout co nejvíc.”

“Aha.” Na chvíli posmutněl, ale pak se zase rozzářil. “Doufám ale, že

na zítřejší zkoušku přijdeš. Neškodilo by, kdybys si ty kroky prošla ještě jednou než odjedeš z města. Mohla bys cvičit i doma.”

“Jasně. Dobrý nápad.”

Zbytek večera se mi slil v horečnatou činnost. Phoebe se přidala ke mně a Bastienovi a pak jsme se vrhli do víru velkoměsta a pobíhali z kasína do kasínu a z klubu do klubu. S Phoebe jsme se nastrojily do

nestydatých sexy šatiček a sukubí sexepíl vyhnaly do nejvyšších obrátek. Z obou stran jsme se zavěsily do Bastiena a on se nadýmal

pýchou snad ještě víc než obvykle, rochnil si v závistivých pohledech, které ho stíhaly odevšad.

Asi tak po hodině jsem už byla zralá na něco jiného. Phoebe a

Bastien se rychle poradili a rozhodli se, že jestli hejbneme kostrou,

ještě stihneme pozdní večerní představení kouzelnické show, kterou

oba znali.

“Kouzla?” Ohrnula jsem noc. Z gimletů jsem už byla víc než jen trochu namazaná. “Copak všechno tady kolem není kouzelnická show?”

“Tak to jseš teda zatraceně blízko.” Nabídl mi rámě a pořád ještě se ostentativně choval jako džentlmen, ale už nebylo jasné, kdo se koho vlastně drží. “Jak jsem slyšel, tahle show je něco zvláštního.” V očích

mu rozpustile zajiskřilo.

No a tak jsme se my tři vypravili na cestu ke klidnému hotelu daleko

od Stripu, o kterém jsem v životě neslyšela, ale i tam podávali

alkohol a v kasínu měli jednoruký bandity, což bylo nejspíš to jediný,

na čem většině jejich kunčoftů záleželo. Bastien nám koupil lístky na

Velkého Jambiniho a my doběhli do malého, napůl prázdného

divadla právě když zhasínala světla. Na zahřátí tam měli průměrného komika a pak už přišla řada na hlavní atrakci. Hvězda večera měla prošedivělé vlasy, na nich zářivě fialový hedvábný turban a plášť

posetý tolika flitry, že by se klidně hodil i do Sparkles. Pořád o něj zakopával, takže bylo brzy jasné, že je nametený jak zákon káže. Za chvíli bylo jasné i něco jiného, protože jsem zjistila, že je tady i další aura nesmrtelného, nejen nás tří. Velký Jambini byl rarach.

Začal pár stardardními karetními triky a dostalo se mu za to vlažného potlesku publika. Pak žongloval, ale nebylo to nijak náročné, protože

tak namazaný by nic složitějšího nezvládl, ale ani jednou neminul.

Zjevně si většina diváků myslela to samý co já, protože potlesk byl o něco vřelejší. Jako by to Jambiniho inspirovalo, protože zapálil

kuželky, se kterými žongloval. Lidi okamžitě přestali tleskat a ti v předních řadách se neklidně ošívali.

“Je to dobrý nápad?” zašeptala jsem kamarádům. “Nikdy není,” poznamenala Phoebe.

“Co myslíš tím, že nik-”

Kuželky hořely asi půl minuty a pak s nimi Jambini začal žonglovat -

a v tu samou chvíli mu vzplál i ten plášť. Lidé lapali po dechu a ječeli

a on hodil plášť na jeviště. Při pohledu na tu fórovou látku jsem se divila, že se nevznítila ještě rychleji. Dupal na plášť, dokud plameny nezmizely a koutkem oka jsem v zákulisí zahlédla pár pomocníků s

hasicími přístroji, jen pro každý případ. Když z pláště zbyla jen černá

doutnající spálenina, Jambini ho zvedl ze země. Zpod něj se vynořila holubice a k velkému nadšení diváků vzlétla do vzduchu.

“Ten oheň byl součástí show,” vydechla jsem, protože to na mě udělalo stejnej dojem.

“Jo,” potvrdila Phoebe.

Jambini sáhl po holubici, ale v poslední chvíli mu uklouzla, kroužila

po místnosti a pak se snesla do publika. Nožka se jí zamotala do složitého francouzského copu jedné z divaček a nedokázala ji

vyprostit. Zběsile mávala křídlami ve snaze dostat se z pasti, zatímco

divačka vyskočila a dala se do křiku. Zajímalo mě, jestli tohle taky patří k show.

“Ne,” řekla užaslá Phoebe, “ale vážně by mělo.”

Ve vteřině byli kouzelníkovi pomocníci v publiku a povedlo se jim tu holubici vymotat a zkrotit. Odvedli taky tu ženu a podle toho, jak se k

ní skláněli, bylo jasné, že se jí hluboce omlouvají. Velký Jambini jí

ještě k obveselení davu vysekl hlubokou poklonu. Na průseru někoho jinýho si každý rád smlsne.

Následovaly triky s šátky, z nichž většina byla bez problémů a pak se

s vážnou tváří postavil doprostřed jeviště. “Pro svůj další trik potřebuji

dobrovolníka.” Jeho oči zavadily o nás tři. “Nebo krásnou

dobrovolnici.”

“No jo, všiml si nás,” poznamenala Phoebe s povzdechem. Zvedla ruku stejně jako někteří další diváci. Když viděla, že já se k ničemu nemám, dloubla do mě loktem, abych se přidala.

Jambini předvedl okázalou podívanou při zkoumání vhodnosti všech dobrovolníků, pak přistoupil k našemu stolu a natáhl ke mně ruku. Bastien a Phoebe začali hvízdat a jásat a nutili mě, abych se zvedla.

Po tom ohni a ptačím útoku jsem byla trochu nesvá a moc se mi do toho nechtělo, ale bylo by těžké odmítnout. Podala jsem Jambinimu ruku a nechala se odvést na jeviště, zatímco kolem nás zněl bouřlivý

potlesk publika.

“Prostě si jen proměň jakékoliv oblečení, které tě první napadne,”

zabručel mi do ucha. Gin z něj táhl jako ze sudu.

Jen co jsme byli na jevišti, vzal si mikrofon a zase se změnil v baviče.

“A teď má krásná asistentka… jak se jmenujete, krasavice?”

Naklonila jsem se k mikrofonu. “Georgina.”

“Georgina. Moc krásné jméno. Takže, krásná Georgino, nemusíte udělat nic jiného než nechat se ovlivnit mystickou silou mých kouzel.

Až tak učiníte, dojde k neuvěřitelné proměně.” Souhlasně jsem kývla

a následoval další pokřik diváků.

Jambini přešel ke stolku s pomůckami a vrátil se se závěsem napojeným na obruč s rukojetí. Když držadlo zvedl, závěs vytvořil

uzavřený válec, který úplně zakryl osobu uvnitř válce. Poslušně jsem

se zapojila, dovolila, aby mě zakryla látka a Jambini začal ´magické odpočítávání´. Za těch pár vteřin jsem si proměnila své třpytivé koktailové šaty na první, co mě napadlo - zelené elfí šaty z fólie.

Jambini ze mě dramaticky stáhl závěs a já se objevila v novém ohozu. Lidé nadšeně vzdychali a tleskali a já se uklonila skoro tak teatrálně jako předtím on. Jambini, povzbuzený reakcií publika,

prohlásil: “Ještě jednou.” Zase jsem vlezla pod závěs a tentokrát si proměnila černé džíny, tričko bez rukávů pošité stříbrnými flitry a dámskou verzi smokingu. Za tu dobu potlesk trochu utichl, ale když

se látka zvedla, lidi přímo šíleli. Už jsem ty triky s převlékáním

párkrát viděla v provedení těch, co nejsou obdaření proměňováním a takoví umělci prostě do volných kostýmů nastrkali věci, které později

na sebe můžou snadno natáhnout. Nicméně můj výběr oblečení se vzpíral logice těch, co tenhle trik znají - ale nechte na hlavě. Tohle

jsou přece kouzla, no ne?

“Vejtaho,” poctil mě Bastien, když jsem se vrátila na své místo.

“Hele, tihle lidi si za svý prachy zaslouží nějakou podívanou,”

zašeptala jsem, zatímco se Jambini pokoušel spolknout nůž. Než se rozkašlal, zvládl asi tak třetinu. Pak to s pokrčením ramen vzdal a uklonil se, čímž si vydělal poslední potlesk.

Jambini - nebo Jamie, jak jsem se později dověděla - byl mým výkonem nadšený. Po představení jsme se s ním sešli v hotelovém baru.

“Proměnit si kalhoty bylo geniální,” pochválil mě a obrátil do sebe sklenici ginu. Začínala jsem mít čím dál větší podezření, že délka jeho show byla tou nejdelší dobou, kdy vydržel bez pití. “Lidi teď budou mít o čem přemýšlet možná i celý dny.”

Bastien zase tak moc nadšený nebyl. “Jen jestli jsi to nepřehnala. Smrtelníkům by to mohlo být podezřelé.”

Nevzrušeně jsem pokrčila rameny. “Tohle je Vegas, zlato. Tady

nikdo nic nezpochybňuje. Divný věci jsou tady na denním pořádku.”

Jamie horlivě přikyvoval. “V kombinaci s těma lacinýma šatičkama to bylo absolutně dokonalý. Teď, když se sem doopravdy stěhuješ, co

bys řekla tomu, kdybych tě zaměstnal jako svou asistentku?” Spokojeně se pochichtával. “Lidi by měli větší zážitek z pohledu na tebe než z mých triků.”

“To by mě ani v nejmenším nepřekvapilo,” prohlásil Bastien s kamennou tváří.

Musela jsem to odmítnout. “Díky, ale myslím, že už mám víc práce než potřebuju. Phoebe už mi něco sehnala.”

“Ty pytláku,” obvinil ji Jamie.

Phoebe se smála, div jí nevyšplíchl koktejl. “Hele, co naděláš, když

jsem-”

Po místnosti se rozlila známá aura a Phoebe zmlkla. Všichni jsme se obrátili a dívali se, jak Luis vchází do baru. Dokonce i smrtelníci, kteří

ho nedokázali vnímat tak, jako my, přestali mluvit a sledovali ho, jak

přechází místností, tak bylo jeho vystupování podmanivé.

“Vítej, šéfe.” Jamie zvedl sklenici v náznaku přípitku. “Právě jsi zmeškal můj skvělý výkon.”

“Tu tvou show jsem už viděl.” Luis si sedl a mávl na barmana. “Takže

si nemyslím, že jsem přišel o něco převratného.”

“Georgina byla jeho ´krásnou asistentkou´,” práskla mě Phoebe. “Vážně?” Luis si objednal a pak se obrátil ke mně. “Řekla bys mi

laskavě, čím jsi na ně zapůsobila? Například jsi zapálila pár šátků?”

“Nedělala jsem nic tak dramatickýho, jen trochu proměňování,”

odpověděla jsem skromně.

Jamie načal svou druhou sklenici ginu. Když jsme sem přišli,

objednal si hned dvě, protože nejspíš se mu nechtělo čekat těch pár minut, co mu nalejou další. “Ten trik je se sukuby vždycky nejlepší. Jindy to ani zdaleka není tak skvělý, i když to mají všechno na sobě

a je to dobře připravený. Když jsem žil v Raleighu, dělala pro mě jedna holka. Byla vážně dobrá, ale lidi stejně věděli, jak to s tím převlíkáním je.”

Z alkoholu jsem začínala mít příjemně lehkou hlavu, takže jsem musela začít brzdit, abych ji neztratila úplně, ale i v tom oparu mi Jamieho slova polechtala paměť. “Raleigh… kdy jsi bydlel v Raleighu?”

“Odstěhoval jsem se odtud před pár lety. Tady jsem asi tak… nevzpomínám si, jak dlouho.” Lokl si ginu, asi aby si osvěžil matematické postupy. “Nijak zvlášť dlouho, asi tak dvacet let. Tam jsem uzavřel pár slušných smlouv s dušemi, ale abys věděla, můj talent tady ocenili víc.”

“Když jsi tam žil, znals upíra jménem Milton?” Vzpomínat na rozhovor

s Hughem sedíc v laciném baru Las Vegas bylo celkem výstřední,

ale o nic víc, než slyšet zminku o Raleighu dvakrát za týden.

“Miltona?” Jamie zvedl obočí a dobrá nálada ho na chvíli přešla. “Jo, znal jsem ho. Byl to děsivej zkurvysyn. Vypadá jako-”

“Nosferatu?” navrhla jsem.

Jamie vážně přikývl. “Nedokážu pochopit, jak někdo jako on, co má

na čele napsaný, že je upír, může pracovat jako tajnej agent.” Phoebe se zamračila. “Říkáš ´tajnej agent´?”

Objevil se číšník a přinesl Luisovi pití. Luis mu pokynul, aby ještě

počkal a pak se obrátil na nás ostatní. “Dáte si další rundu, holky? Gimlet a cosmopolitan? A co ty Jamie? Piješ Tanqueray, že?”

Jamie se zatvářil uraženě. “Beefeater.”

Luis protočil oči. “To jsou nechutný patoky. Přineste mu Tanqueray.” “Ne!” vykřikl Jamie. “Beefeater. Nepiju nic jinýho.”

“Vůbec nevíš, co je dobrý,” kontroval Luis a podíval se na vyjeveného číšníka. “Přineste oba a srovnáme chutě.”

Číšník vypadal, že se mu ulevilo a zmizel dřív, než by měl někdo další příležitost změnit svou objednávku.

“Šéfe, bez urážky, ale jen ztrácíš čas,” hudroval Jamie. “Brzy to poznáš.”

Luisem to ani nehnulo. “Beefeater je pro křupany.”

Snažila jsem se vrátit k původnímu tématu. “Jamie, čo se týče

Miltona-”

“Pro křupany!” Jamie by nevypadal dotčeněji ani kdyby Luis urazil jeho matku. “Beefeater je ušlechtilý nápoj pro chuťové pohárky labužníka. Víš, že tě neskonale respektuju, ale navzdory tvým

dlouholetým zkošenostem… no…” Nametený Jamie hledal způsob,

jak vhodně skončit svůj proslov. “Prostě se pleteš.”

Luis se zasmál a mě napadlo, že kdyby Jeroma někdo nařkl, že se mýlí, smích by byl tou poslední reakcí. “Uvidíme, kamaráde. Je to

velmi složitá věc, která začíná u základních ingrediencí a destilačním

procesu.”

“Jamie-” zkusila jsem to ještě jednou, ale vůbec mě neposlouchal. Zaujatě prohlásil:

“Na tom se shodneme oba, ale Beefeater je v obojím mnohem lepší.”

“Vzdej to, Fleur,” odrazoval mě tiše Bastien. “Nad ginem nemáš šanci vyhrát. Zkus to zítra, snad budeš mít větší štěstí.”

Chtěla jsem něco namítat, ale čím dýl jsem poslouchala debatu mezi

Jamiem a Luisem, tím mi bylo jasnější, že Bastien má pravdu. Jamie

se tak soustředil na obranu cti svého ginu, až jsem pochybovala, že

by si vůbec vzpomněl, že jsem se vyptávala na Miltona. Nicméně

jsem byla skeptická. “Myslíš tím, že zítra bude střízlivý?”

Odpověděla mi Phoebe. “Ne, ale dopoledne bývá míň opilý než později.”

Přinesli gin a Luise s Jamiem zcela pohltilo ´vědecké´ zkoumání

obou kapalin včetně vůně a povrchového napětí. Vážně jsem neměla

ani páru, jak by to druhé mohlo ovlivnit chuť, ale ti dva si zjevně mysleli, že je to docela vážná věc. “Panebože,” zabručela jsem v údivu.

Bastien dopil koktejl. “Když se začne mluvit vážně, hned koukám, kde nechal tesař díru. Co tomu říkáte, dámy? Půjdeme se ještě porozhlédnout po klubech a najdeme si nějakou společnost?”

“Zítra mám ranní,” řekla Phoebe lítostivě, “takže bych nejpíš měla mazat domů.” Obrátila se ke mně. “Doufám, že zítra přijdeš na trénink.”

“Nejspíš jo. Slíbila jsem Matthiasovi, že tam budu.”

Luis vypadal spokojeně. “To je skvělý. Líbí se ti tam?”

Ta otázka mě překvapila, ale pak jsem si vzpomněla, jak se při mém příjezdu zmínil, že je rád, když jsou jeho zaměstnanci spokojení.

“Ano. Myslím, že to bude fajn.”

“Dobře. A co si myslíš o Matthiasovi?”

Tak tohle byla vážně bomba. “Je milý. Ty ho znáš?”

“Jen z doslechu.”

Chtěla jsem využít té přestávky, abych se Jamieho zase zeptala na Miltona, ale než jsem stačila otevřít pusu, Luis se hladce vrátil k vědeckému zkoumání ginu, čímž na sebe velmi efektivně strhl rarachovu veškerou pozornost. Takže to zkusím zítra, rozhodla jsem

se.

“Víš, jestli by ses chtěla sejít s Matthiasem, můžu ti ho pomoct najít,”

naváděla mě Phoebe potutelně.

Dokonce i v alkoholovém oparu jsem dokázala rozeznat, co je

správné a co ne, zvlášť když šlo o Matthiase. Jestli se s někým dám dohromady, zatímco budu tady, v žádném případě to nebude někdo,

s kým by se dalo vážně počítat. Blýskla jsem po těch dvou

nestydatým sukubím úsměvem. “Ani nápad, ten je úplně neškodnej.

Já nejsem tak usedlá. Pojďme si najít nějaký zpustlíky, ať tenhle víkend ve Vegas jaksepatří roztočíme.”

Bastien si radostí zavýskl a popadl mě za ruku. Když mě vedl ven a vykládal mi o ´tom senzačním tanečním klubu´, všimla jsem si výrazu

na Luisově obličeji. Přikyvoval něčemu, co Jamie říkal, zjevně

ponořený do jejich debaty, přesto na tom vědoucím, spokojeném úsměvu bylo něco, co mě přimělo přemýšlet o tom, že to nebyl jen gin, z čeho měl takovou radost.

Kapitola 9

Až když jsem přistála v Seattle, dopadl na mě ten neskutečný víkend plnou silou. Být v Las Vegas pro mě bylo… řekněme přirozené, ale

částí toho nejspíš bylo, že jsem tam měla kolem sebe staré

kamarády, jako Bastiena a Luise. Přesto jsem byla příjemně

překvapená, jak snadno jsem se skamarádila i s novými lidmi, třeba s

Phoebe a Matthiasem. Dokonce i Jamie se mi začínal líbit, i když

jsem ho po tom večeru už nespatřila. Ze všech sil jsem se snažila ho najít a promluvit si s ním o Miltonovi, ale rarach zmizel beze stopy.

A ta show - jak se to vůbec mohlo stát? Ve městě, kde jsem doposud žila, jsem si ani nedokázala sehnat pořádné zaměstnání, ale pár

hodin po tom, co jsem v cizím městě vystoupila z letadla, jsem narazila na to, co bylo v mnoha ohledech mou vysněnou prací. Po druhém tréninku se už Matthias nechal slyšet, že pro mě začal

plánovat samostatné vystoupení a pár tanečnic bylo tak zklamaných,

že mě měsíc neuvidí, až by si jeden myslel, že se známe odjakživa. Ano, byl to fantastický víkend, i když jsem z něj předtím měla obavy.

Jen co jsem vešla do bytu, vrátila jsem se do reality. Roman byl bůhvíkde a jedinou známkou, že tady vůbec bydlí, byl vzkaz Trénink

v bowlingu bude zítra. Jasně, že kočky byly stejně nadšený, že mě

vidí, jako obvykle. Obě jsem pohladila a začala plánovat logistiku

jejich převozu přes hranice států. Odvezu je od Romana, kterého obě milovaly, ale s tím se nic nedalo dělat. On se s námi nemůže přestěhovat. Jako Nefilim mu trvale hrozilo, že ho budou

pronásledovat jiní nesmrtelní a jen Jeromova ochrana mu zaručila aspoň částečně normální život v Seattle. Roman by se toho

rozhodně nevzdal a kromě toho bylo Las Vegas možná to nejhorší místo na světě, kde by se někdo jako on mohl snažit schovat.

Na kuchyňském stole stála váza růžově lemovaných bílých růží a sladce provoněla celou místnost. Otevřela jsem přiloženou obálku a četla Sethovu čmáranici:

Vítej doma. Počítám minuty.

-S

Poslala jsem mu zprávu, že už jsem zpátky a dostala odpověď, ve které naléhal, abych přišla na večeři k Terrymu a Andrei. Romanovi jsem nechala lístek, ve kterém jsem ho ujistila, že na trénink přijdu a

vyrazila. Celou dobu mi ovšem nešly z hlavy důsledky stěhování. Prodám byt nebo ho pronajmu Romanovi? Peklo mi nejspíš bude

kompenzovat náklady na stěhování, ale byl nejvyšší čas, abych si začala zařizovat věci, jako třeba stěhováky a tak dál.

Na organizování a plánování jsem byla dobrá, ale všechny mé schopnosti mi byly k ničemu, protože jsem zatím nemohla nic udělat

s tím, co jsem ze všecho nejvíc chtěla vzít s sebou do Las Vegas: Setha. Ještě pořád jsem nevyřešila, co s ním.

Přijela jsem právě včas na chaotickou rodinnou večeři a Sethovy neteře mě zahrnuly obvyklými projevy náklonnosti. S dalšími členy rodiny už vzdaly jakéhokoliv předstírání, že jíst se má v kuchyni a prostě se se svými papírovými talíři a domácí pizzou uvelebily v

obývacím pokoji. Terry s Andreou byli zvyklí na nehody v souvislosti

s jídlem a nábytkem, ale Margaret se vůbec nemohla soustředit na

jídlo, protože se v jednom kuse děsila fleků od kečupu na čalounění.

Byla jsem ráda, že vidím Andreu spolu s její rodinou, což se v poslední době nestávalo moc často. Vypadala unaveně, ale měla

dobrou náladu a podle toho, jak se holky praly o místo vedle ní, bylo jasné, jak jsou tím i ony nadšené.

“Seth říkal, žes o víkendu byla pryč,” poznamenala Andrea. “Bavila

ses dobře?”

“Jela jsem do Las Vegas za kamarády.”

“Člověče, co bych za to dal, kdybych taky mohl mít kamarády v Las

Vegas,” zatoužil Ian.

“Myslím, že by to pro tebe bylo příliš komerční,” pronesl Seth s kamennou tváří.

Než Ian odpověděl, spolkl sousto pizzy - zjevně dnešek nebyl vegetariánský den. “Jen ty předražený hotely na Stripu. Když se zatouláš na míň známá místa, můžeš narazit na docela slušný zapadáky.”

Bylo na devítileté Kendall, aby nahlas řekla to, co jsme si všichni mysleli: “Já mám radši luxus. Proč bych se měla potloukat po nějakých dírách, strejdo Iane?”

“Abys nevypadala stádovitě. Všechny ovce se hrnou tam, kde je

hezky.”

“Ale já mám ráda hezký věci. Ty ne?”

Ian se zamračil. “No ano, ale o to nejde.”

“Tak proč bys měl chtít zůstávat tam, kde není nic hezkýho?” tlačila

na něj dál.

“To pochopíš, až budeš starší.”

Seth se zasmál. “Vlastně si myslím, že to dokonale chápe už teď.”

Pak se Andrea rozhodla, že si půjde na chvíli lehnout, ale nejdřív z osazenstva vymámila slib, že jí někdo nahoru přinese dezert. Umyli jsme nádobí (což vzhledem k papírovým talířům nebyl vůbec žádný problém) a všichni se začali bavit po svém. Kendall, Brandy,

Margaret a Terry začali hrát Monopoly, zatímco Kayla a dvojčata si

pustila film Malá mořská víla. Ian si k nim přisedl celý žhavý demonstrovat jim na tom filmu, jak kapitalismus ničí Ameriku. My dva

se Sethem jsme se schoulili na gauči opodál, naoko jsme se taky dívali, ale ve skutečnosti jsme doháněli ztracený čas.

“Teď vážně - jaké to tam bylo?” zeptal se tiše. “Bál jsem se o tebe. Bylo to tak zlé, jak sis myslela?”

Opřela jsem si hlavu o jeho hruď. “Ne. Ve skutečnosti to bylo docela fajn. Věřil bys, že už teď tam mám zaměstnání? Nemyslím to, za

které mě platí peklo.”

“Tady jsi při hledání práce moc velký úspěch neměla,” podotkl. “Jo, ani mně neunikla ironie toho všeho. Budu tanečnicí se vším

všudy, včetně flitrů.”

Seth mi prohrábl vlasy. “To je vážně užasný. A sexy k tomu. Až budeš cvičit, moc rád ti poskytnu trochu konstruktivní kritiky.”

Usmála jsem se. “Uvidíme.”

Dlouho jsem mlčeli a pak se ozval Seth: “Takže je to pravda.”

“Ano,” odpověděla jsem tiše, “je to pravda.” Cítila jsem, jak je napjatý

a ustaraný. “Bude to v pohodě. Něco vymyslíme. Ještě pořád zbývá měsíc.”

“Já vím, že vymyslíme. My dva jsme už zvládli bláznivější věci, ne?”

“Bláznivý nemusí nutně znamenat těžší. Chci říct, že když se Petr minulý měsíc snažil udělat ´retro svícny´ z plechovek od čipsů

Pringles, bylo to bláznivý až až, ale jen co jsme přiběhli s hasičákem, vyřešilo se to jedna dvě.”

“No tak vidíš, přesně tohle se mi na tobě líbí. O až tak velkých šílenostech jsem neuvažoval, jen o obyčejném životě s tebou, Georgino. Změnilas všechny definice.”

Políbil mě na čelo a dál jsme se dívali na film, i když jsem měla podezření, že Seth mu věnuje stejně málo pozornosti jako já. Oba

jsme byli zabraní ve svých myšlenkách a já se z nich vytrhla, až když jsem slyšela, jak Ian říká Morgan: “Původní pohádka se mi líbí víc. Je docela jiná, takže jsi nejspíš o ní nikdy neslyšela.”

Podívala jsem se na hodiny a zvedla se. “Zajdu za Andreou a zjistím, jestli ještě pořád chce ten dezert.” Terry a Margaret se okamžitě

nabídli, že to udělají sami, ale já jen mávla rukou. Ujistila jsem je, že

to je v pohodě a ať klidně hrají dál. Když jsem přišla s koláčem, Andrea byla vzhůru a opřená o polštáře si četla knihu. “Tos nemusela. Mělas požádat Terryho.”

“Má plné ruce práce s prodáváním a kupováním nemovitostí.” Pomohla jsem jí vybalancovat talíř na klíně. “Přece bych ho u toho nerušila. Navíc toho dělá až až.”

“To jo,” souhlasila a zasněně se usmála. “Všichni se snaží, včetně tebe. Je to tak zvláštní, nechat jiné, aby se o mě starali. Příliš jsem byla zvyklá na to, že to já pečuju o všechny ostatní.”

Sedla jsem si na židli vedle její postele a uvažovala, jak často ta židle bývá v poslední době obsazená. Andreu pořád někdo hlídal. “Vždyť tohle nebude trvat dlouho.”

Žvýkala koláč a usmála se. “Jsi příliš velká optimistka.”

“A proč bych neměla být? Dneska vypadáš skvěle.”

“Skvěle v uvozovkách, jak by řekl Ian.” Prohrábla si splihlé světlé vlasy. “Georgino, po dlouhé době se teď cítím o něco líp, ale je to zavádějící. Jsou dny, kdy věřím, že porazím každičkou rakovinnou bunku ve svém těle a jindy nemůžu uvěřit, že ještě pořád zvládám chodit po svých.”

“Andreo-”

“Neříkej nic. Je to pravda.” Přestala mluvit a zase se zakousla do koláče, ale její oči nabraly ten hloubavý, vědoucí pohled, který mi až děsivě připomněl Cartera. “Já to přijala a smířila se s tím, že je tady pořád slušná šance, že umřu, ale nikdo jiný o tom nechce ani slyšet

ani o tom mluvit. Je to v pořádku, jestli to chce Bůh, stane se to.”

Sevřel se mi žaludek. O Bohu toho moc nevím, ale znám nebe i peklo dost dobře na to, abych se začala vztekat, když slyším lidi

přijímat svůj úděl jako součást nějakého vyššího plánu. Většinou se

mi zdálo, že božské síly ze všeho nejvíc improvizují.

“Nemám strach o sebe,” pokračovala Andrea, “bojím se o ně.” Její vyrovnanost zmizela a nahradily je skutečné lidské obavy, strach matky, která se bojí o své děti. “Terry je silný, je až neuvěřitelně

silný, ale je to pro něj těžké. Sám by to nezvládl, proto jsem tak ráda,

že je tady Seth. Nevím, co bychom si bez něj počali. Je jako skála, o kterou se teď všichni opíráme.”

Má úzkost na chvíli polevila, protože když jsem pomyslela na Setha,

cítila jsem, jak mě zalévá teplo. “On je fantastický.”

Andrea dojedla, položila vidličku na talíř a obojí mi podala. “Ty taky, Georgino. Jsem moc ráda, že jsi součástí naší rodiny. Jestli se se mnou něco stane-”

“Přestaň-”

“Nemluv a poslouchej. Jestli se se mnou něco stane, budu klidně odpočívat s vědomím, že děvčata mají aspoň tebe. Seth a Terry jsou skvělí, ale dívky potřebují i silný ženský vzor, někoho, kdo jim

pomůže projít dospíváním.”

“Já se na to moc nehodím,” řekla jsem a vyhnula se jejímu pohledu.

Mě stvořilo peklo a byla jsem slabá a vyděšená. Co bych já mohla nabídnout tak zářivým, slibným bytostem, jako jsou Mortensenovic děvčata?

“Ale hodíš,” odpověděla Andrea se skálopevným přesvědčením a stiskla mi ruku. “Všechny tě milují a obdivují. Vím, že budou v dobrých rukou.”

Polkla jsem slzy, které mi jen tak tak nezačaly téct po lících. “No, s

tebou budou ještě v lepších rukou, protože všichni víme, že ti už brzy bude líp.”

Andrea se shovívavým úsměvem přikývla. Podezírala jsem ji, že za

ty týdny, co ji všichni přesvědčovali, že se co nevidět uzdraví, ten úsměv přivedla až k dokonalosti. Zívnutí brzy prozradilo, že je unavená, tak jsem vzala talíř a zeptala se, jestli ještě něco nepotřebuje. Ujistila mě, že ne.

Sešla jsem dolů a odnesla talíř do kuchyně. Našla jsem tam Brandy

a Margaret, které se taky cpaly koláčem. Zkontrolovala jsem obývák. “Vy dvě už nehrajete Monopoly?”

“Kendall všechno skoupila,” objasnila mi Margaret.

Brandy jen zavrčela: “Bože, jak já s ní nerada hraju. Nikdo v jejím věku by neměl být tak dobrý.”

“Jen to nezakřikni,” ozval se Seth, který právě vcházel dovnitř. “V patnácti už nás všechny bude finančně podporovat.” Položil Brandy ruku na rameno. “Už ses Georginy ptala?”

Brandy sklopila pohled na špičky bot. “Ne.”

“Na co ses mě měla zeptat?”

“O nic nejde.”

“Je mi jasný, že rozhodně o něco jde.” Vyměnila jsem si se Sethem pohled. “Co se děje?”

“Jde o ten vánoční taneční večírek, o kterém jsi předtím mluvila?”

pátrala Margaret.

Brandy zrudla. “Sváteční taneční večírek. O nic nejde.”

“To nemůžeš myslet vážně, protože já jsem skalní fanda tance. Ale škola už skončila, ne?”

“Jo, ale tenhle bude v kostele. Je to tradice, pořádá se každý rok.” Mluvila, jako by to pro ni opravdu nebyl žádný problém, ale její výraz prozrazoval, že jí na tom večírku hodně záleží.

Překvapilo mě, když zmínila kostel, protože pokud mi paměť sahá, Mortensenovi do kostela nechodili, ale to se zřejmě změnilo. Možná

v tom hrála roli Andreina nemoc. Ale ať je to jak chce, teď jasně nešlo o víru, ale o prosté přání dospívajícího děvčete bavit se ve společnosti lidí svého věku. Bylo to úplně normální, ale ve světle toho, co se teď dělo s její rodinou, jí to muselo připadat přízemní. Není divu, že tak váhala o tom mluvit. Řekla bych, že je do toho zapletený i nějaký kluk, ale ani mě nenapadne se jí na to vyptávat.

Už tak vypadala zahanbeně, že se to rozebírá před jejím strýcem a

babičkou.

“Ráda by sis koupila šaty,” hádala jsem. Lidi mě často s sebou brali

na nákupy. Nejdřív mě to otravovalo, ale pak jsem usoudila, že bych neměla dělat drahoty, když jsem v tom vážně dobrá. Brandy, pořád v rozpacích, přikývla. “Kdy bude ta tancovačka?”

“V úterý.”

“Úterý…” Se svraštěným čelem jsem přemítala, jaký mám program. Zítra je pondělí a celý mi ho zabere práce a bowlingový trénink. Moc

času nám nezbyde. “Bude to muset být těsně předtím.”

“Jestli nemáš čas, je to v pohodě,” ujišťovala mě Brandy. “Vážně mi

to nevadí.”

“Ani nápad. To zvládneme, vyrazíme v úterý ráno.”

Brandy zase sklopila pohled. “Táta ti ty prachy vrátí. Zeptám se ho,

kolik smím utratit.”

“Na to zapomeň,” vložil se do toho Seth a prohrábl jí vlasy. Rychle se klidila z jeho dosahu. “Pošlete účet mně. Mou adresu všichni znáte.”

Brandy se začala vzpouzet, ale Seth nechtěl nic slyšet a taky

naléhal, aby se svému otci o tom vůbec nezmiňovala. Ale jen co Seth

s Brandy zmizeli v jiném pokoji, Margaret mě popadla za rukáv a zatáhla do kuchyně dřív než jsem stačila vyrazit za nimi. Naše

vzájemné vztahy nebyly nepřátelské (s výjimkou toho prvního setkání

s baseballovou pálkou), ale ani nijak srdečné a tak jsem se připravila,

že mě upozorní, abych Brandy neoblékla jako děvku.

“Tady máte.” Margaret mi strčila do ruky peníze, byly to dvě padesátidolarové bankovky. “Seth tady není jediný, kdo má peníze a

on nemůže donekonečna vydržovat celou rodinu. Bude to stačit na

to, co Brandy potřebuje?”

“É… ano.” Nicméně jsem se jí snažila peníze vrátit. Po pravdě jsem stejně plánovala Setha odstřihnout a zaplatit za šaty sama. “Samozřejmě. Ale neměla byste to dělat.”

Margaret odpověděla tím, že mi podala další bankovku. “Kupte jí i boty.” Sevřela mou pěst kolem peněz. “Když dojde na oblečení,

nevím, co se líbí holkám v jejím věku, ale vy určitě ano. O peníze se postarám a s tím zbytkem spoléhám na vás.”

Její postoj - a víra ve mě - přišla příliš rychle po rozhovoru, který

jsem vedla s Andreou a přemohlo mě to. “To je málo,” vyhrkla jsem. “Ve srovnání se všemi ostatními nedělám skoro nic. Všichni se tolik obětují. Co je proti tomu nějaké nakupování?”

Margaret do mě zabodla pronikavý pohled, ve kterém nebylo ani památky po konzervativní matróně nosící mikinu, jak jsem ji původně zaškatulkovala. “Pro dívku, která musela příliš rychle dospět, protože

se jí zhroutil celý život, není nic důležitějšího.”

“Hrozně nerada vidím to, co se jim stalo.”

“Bůh na nás sesílá jen to, co dokážeme zvládnout,” odpověděla. Nesnášela jsem, když něco takového lidi říkali, protože s tím ruku v

ruce šla myšlenka, že všehomír má s každým své plány, ale já o tom neměla žádný důkaz. “Budou mít sílu se přes to přenést a my jim pomůžeme tím, že jim poskytneme naši sílu.”

Usmála jsem se. “Jste pozoruhodná žena. Mají štěstí, že jste tady s nimi.” Myslela jsem to vážně. My dvě jsme mohly mít různé názory

na předmanželský sex, ale její lásku k nim to nepoznamenalo. Já

nebyla pro holky jediným vzorem.

Pokrčila rameny a nad mou chválou vypadala jak polichoceně, tak v rozpacích. “Stejně jako vy se i já snažím dělat, co můžu - a kromě

toho koukat, abych Sethovi nebyla na obtíž.”

“On je moc rád, že jste u něj,” namítala jsem rychle.

Protočila oči. “Nejsem přece hloupá. Chci jim pomáhat dál, ale vím,

že u něj nemůžu zůstat navždycky. Seth je dospělý a je jedno, jak moc budu chtít předstírat opak.”

Usmála jsem se ještě víc. “Buďte bez obav. Nezmíním se mu, že jste

to řekla.”

Přesto jsem se v ten večer vracela domů s těžkým srdcem. Seth předpokládal, že přijde hodně pozdě a nechtěl, abych na něj čekala. Přesto jsme si byli oba vědomí, jak málo času jsme v poslední době

na sebe měli, takže jsme se domluvili, že zítra večer přijde na

bowlingový trénink. Obecně platilo, že se snažil vyhnout všem aktivitám nesmrtelných, ale myslím, že myšlenka bowlingového turnaje k poctě peklu ho morbidně fascinovala.

“Díkybohu,” přivítal mě Roman, jen co jsem vešla do dveří. “Myslel jsem, že zůstaneš u Setha. Na plotně máš polívku.”

“Díky, ale nechci. Už jsem jedla.”

“Ani nevíš, o co přicházíš.” Soudě z toho, jak se kolem něj kočky motaly, když si sedal s miskou na gauč, s ním zřejmě souhlasily. “Tak jaký to bylo?”

V duchu jsem byla pořád u Mortensenových a v první chvíli mě napadlo, že se ptá na ně, ale pak mi došlo, že míní Las Vegas.

“Kupodivu celkem fajn.” Sedla jsem si do křesla.

Obočí mu vystoupalo vzhůru. Zjevně takovou odpověď nečekal. “No tohle? Vyprávěj mi o tom.”

Provedla jsem a zatímco se krmil, pozorně mě poslouchal. Když jsem domluvila, dopodrobna se vyptával na skoro každého, koho jsem tam potkala a bylo mu jedno, jestli šlo o smrtelníka nebo

nesmrtelného. Dva dny netrvaly tak dlouho, aby bylo o čem vykládat,

ale snažila jsem se, jak jen to šlo.

“No, copak tohle není absolutně fantastický?” Ani se nesnažil skrývat

sarkasmus.

Povzdechla jsem si. “Ty si ještě pořád myslíš, že to je součástí nějakého širšího spiknutí?”

“Myslím, že je po čertech zvláštní, že tohle naoko rutinní přeložení splnilo všechna přání, která bys mohla mít.”

Ušklíbla jsem se. “Až na to, že přeložení je to poslední, co bych si přála.”

Roman se narovnal a kočky ukořistily jeho misku. Pak začal počítat

na prstech. “Dobrá, tak si to rozeberme. Když jsem se s tebou seznámil, ptal jsem se tě, co je tvé vytoužené zaměstnání a tys mi

řekla co? Přece tanečnice ve Vegas. A helemese - jakáže práce ti to

tak najednou spadla do klína? A kdopak se ti o ni postaral? Ve městě plném zákeřných sukub, co by ti nejraději vrazili nůž do zad, jsi měla štěstí, žes potkala svou vlastní kopii se vším všudy, včetně smyslu

pro humor a zájmů. To je ale náhodička, co? Ve městě, který je jimi narvaný, ses vůbec za ten víkend seznámila ještě s nějakou jinou sukubou? “

“Romane-”

“Počkej, ještě jsem neskončil. Jak ses vlastně seznámila s tou úžasnou sukubou? Přece díky svýmu nejbližšímu nesmrtelnýmu kamarádovi, kterýho shodou okolností taky právě přeložili do Las Vegas, protože si ho vybral tvůj ze všech nejoblíbenější šéf. Stačíš

ten obrázek sledovat?”

“Ale proč by-”

Nenechal se rušit. “A aby se ti nestýskalo po výstředních a potrhlých kamarádech, co zůstanou tady, Vegas ti čile dodá nové - praštěnýho ochmelku raracha a Setha 2.0. Kdybys tam zůstala dýl, nejspíš by

pro tebe vyhrabali i nějakýho anděla a párek upírů. Třešničkou na

dortu je samotný Vegas jako to nejlepší místo, kam se vůbec může

sukuba dostat.”

Popuzeně jsem rozhodila rukama. “No jo, chápu, kam tím míříš. Je to dokonalý, možná až příliš, ale uniká ti podstata. Předpokládejme, že

se nemýlíš, že někdo napsal z mého pohledu ten nejdokonalejší scénář na světě a všechno navrhl tak, abych byla naprosto

spokojená. Řekni mi ale, proč by si s tím měl někdo dát tolik práce, když bych byla mnohem spokojenější, kdybych zůstala v Seattle?

Proč by se vůbec někdo s touhle možností namáhal? Proč mě prostě

nenechali tady?”

Romanovi zářily oči. “Protože přesně tohle nechtějí. Georgino, oni tě chtějí dostat ze Seattle, a to tak, že si nebudeš stěžovat ani se

ohlížet.”

“Ale proč by to dělali? Ani trochu tomu nerozumím.”

“Musím toho vědět víc. Peklo nemá ve zvyku odvádět tak dokonalou práci. I to nejlepší aranžmá má někde kaz. Stalo se ten víkend něco,

co se ti nezdálo v pořádku a mělas podezření, že něco smrdí?”

Ironicky jsem si ho změřila. “Byla jsem v Las Vegas a flákala se se

služebníky pekel. Nic nebylo v pořádku.”

“Georgino, mysli přece! Vzpomeň si, jestli tam nebylo něco doopravdy zvláštního, nějaká nesrovnalost.”

Chtěla jsem to popřít, ale pak jsem se zarazila. “Časová

posloupnost.”

Naklonil se ke mně ještě víc. “Co s ní bylo?”

Vzpomínala jsem na první hodiny svého pobytu v Las Vegas. “Luis a Bastien dělali, co mohli, abych jim věřila, že na mém i Bastienově přeložení se už nějakou chvíli dělalo, jak bývá zvykem, ale jednou se Bastien přeřekl. Znělo to, jako by tam vůbec nebyl tak dlouho, jak se tvářil.”

“Jako že ho tam nahonem přitáhli, aby se to časově shodovalo s tvým přeložením?”

“Bůh ví.” Ani trochu se mi nezamlouvala představa, že Bastien je součástí nějakého potenciálního spiknutí, které je namířené proti mně. “Opravil se, řekl, že se spletl.”

“Divil bych se, kdyby to neudělal.” Roman se opřel a vstřebával

informace.

“Bastien by mi nelhal,” vyjela jsem na něj. “Je to můj kamarád a já mu věřím. Záleží mu na mně.”

“Věřím ti, a taky věřím tomu, že by ti nelhal, kdyby šlo o něco, co by ti mohlo ublížit. Ale kdyby ho jeho nadřízení požádali, aby jen tu a tam něco přikrášlil nebo překroutil - myslíš, že by jim nevyhověl?”

Málem jsem to popřela, ale pak jsem se musela zamyslet. Bastien

byl věčně v průseru a ten jeho loňský podnik v Seattle byl zoufalým pokusem o obnovení svého postavení. Kdyby na něj pořádně zatlačili

- a dokonce mu i pohrozili - aby řekl, že ho přeložili už dřív, udělal by

to? Zvlášť kdyby si ještě k tomu myslel, že je to nevinná lež a že se

za ní neschovává žádná levota? “Ale co za levotu za tím vším může být?” zabručela jsem a ani si nevšimla, že myslím nahlas, dokud se Roman zase nenapřímil.

“Přesně tohle musíme zjistit. Musíme přijít na to, cos provedla, žes upoutala něčí pozornost - a podle té překotné reakce to muselo být nedávno. Víme, že tvý pekelný záznamy nejsou žádná sláva a taky

že se Erik zajímal o tvou smlouvu.”

Zamžikala jsem. “Milton.”

Rychle jsem Romanovi vyklopila, co mi o Miltonovi řekl Hugh. Že prý

je nájemný vrah a jeho pobyt v Seattle odpovídá datu Erikovy smrti.

Taky jsem se zmínila, jak jsem se Jamieho ptala na Miltona. Roman vylítl jak střela.

“Kristepane, proč jsi mi to neřekla dřív? Zatímco jsi byla pryč, mohl

jsem toho o něm zjistit víc. Zatracená práce. Teď jsem tady uvázanej

u bowlingu jako pes u boudy.” Nefilim se museli přemísťovat stejně jako nižší nesmrtelní, to znamená fyzicky jet tam, kam potřebovali. Nedokázali se teleportovat jako vyšší nesmrtelní.

“Promiň, ale nějak mi to nemyslelo a nedala jsem si to dohromady.

Neměla jsem žádnou šanci podrobněji se zeptat Jamieho na Miltona.

Co jsem byla ve městě, nebyl k zastižení.”

Roman chodil sem a tam a pokyvoval hlavou. “Bodejť by byl. Jsem si jistej, že si dal záležet, abys ho nesehnala, aby ti nemusel říct nic víc. Pověz mi ještě jednou, proč ta vaše debata nedošla až tak daleko.”

Pokrčila jsem rameny. “Byl pod párou a pak ho rozptýlila ta debata s

Luisem o ginu.”

“Se kterou stoprocentně přišel Luis.”

Musela jsem si to promyslet. “Jo, myslím, že ano. Chceš snad říct…

ale vždyť to je kravina. Vážně by se bavil o ginu, aby zakryl nějaké spiknutí?”

Romanovy modrozelené oči přemýšlivě hleděly do dálky. “To není to nejabsurdnější odpoutání pozornosti, které démon použil a o kterém vím. Klidně mohl přijít s bowlingem.”

“Nezačínej s tím zase.”

Roman se ke mně prudce obrátil a tvářil se jako vtělené zklamání. “Georgino, proč si to nechceš přiznat? Jak to, že po tom všem, cos sama viděla a zažila, nedokážeš uvěřit, že peklo tady rozehrává nějakou velkou hru?”

Vystartovala jsem z křesla rozzuřená kvůli těm narážkám. Naznačoval, že zlehčuju to, co se děje. “Moc dobře vím, čeho jsou

schopní a vím taky to, že používají jednoduché prostředky - jako gin nebo bowling - aby dosáhli svého. To mi je víc než jasné, Romane. Jediné, co nedokážu pochopit je to, proč by to dělali. Ukaž mi na to prstem a já s tebou půjdu do jakékoliv šílenosti, kterou si zamaneš. Musím ale vědět, proč.”

Roman se postavil přede mě, sklonil se a dal mi ruce na ramena. “Přesně to mám v plánu zjistit. A až se to povede, cítím v kostech, že vytáhneme na světlo největší konspiraci pekla za poslední staletí.”

Kapitola 10

Dokonce za staletí? Řekla bych, že to Roman tak trochu přehání, ale když měl ten zanícený výraz v očích, nemělo cenu se s ním hádat.

Ten pohled jsem znala až moc dobře. Jeho nejmírnější forma

vyústila do experimentování v kuchyni a nejdrsnější vedla k vražednému honu na nesmrtelné.

Protože ve všech školách už měli prázdniny, Santa v nákupním centru nedělal už jen večerní šichty a já měla v pondělí dopolední.

Musela jsem brzy vstávat, proto jsem nakonec debatu s Romanem vyměnila za postel. Na mé přání dobré noci odpověděl jen kývnutím, ponořený ve svých myšlenkách. Přesto, že to byl málem výslech

třetího stupně, jsem věděla, že si klade stejnou otázku, na kterou jsem od něj žádala odpověď: proč mě peklo chce vyšoupnout ze Seattle až tak moc, že mi klidně zařídí můj vysněný život?

Já na nic nepřišla ani v ten večer ani na druhý den ráno. Do centra

jsem přijela brzy oblečená ve svém fóliovém ohozu jen abych zjistila,

že obchoďák už obléhá dav, čekající, až otevřou. Byla jsem nadšená,

že Walter-Santa teď ráno pije jen obyčejnou černou kávu, bez kapky alkoholu. Nejspíš se potřeboval zbavit kocoviny ze včerejška a ani na

chvilku jsem nepochybovala, že se kolem poledne začne dožadovat něčeho ´ostřejšího´.

“Santa by byl moc rád, kdyby jeho pavilón nebyl pod střešními okny,”

poznamenal, čím jen přikrmil mé podezření ohledně jeho kocoviny. Pak se k nemalé radosti shromážděných dětí usadil na židli a nešťastně mžoural do slunečních paprsků proudících přes mřížoví

latěk ´svátečního altánku´. Nakonec se obrátil ke mně a Bručounovi:

“Šlo by zařídit, aby na střechu hodili plachtu?”

Vyměnili jsme si s Bručounem pohledy. “Nezdá se mi, že by v tomhle obchoďáku prodávali plachty,” řekla jsem mu, “ale zkusím sehnat

nějaký prostěradla v obchodě s nábytkem Pottery Barn.”

“Jo,” přidala se Bručoun a jen tak tak neprotočila panenky. “Určitě najdeme něco vkusného.”

Santa vážně přikývl. “Santa je vděčný, že má tak oddané elfy.”

No a pak se už otevřela stavidla. Dnes jsem pracovala hned vedle Santy, což znamenalo, že jsem všechny dětské požadavky měla z první ruky, i ty nejvýstřednější. Taky jsem Santovi stahovala z klína vřeštící děcka a nic nedbala na protestující rodiče s foťáky, volající

´ještě ji tam chvilku přidržte, než to zmáčknu !´. Celou tu dobu jsem nemohla přestat myslet na to, že právě teď bych mohla být v Las

Vegas, zkoušet podle Matthiasových pokynů a celou dobu poslouchat Phoebiny vtípky.

Tím nechci říct, že jsem nad touhle zkušeností jen ohrnovala nos. Vánoce jsem měla ráda a děti taky, jinak bych tu práci nedělala, ale pohled na rodiny - zvlášť na holčičky se svými matkami - mi pořád připomínal Mortensenovic starosti. Nemohla jsem si dovolit moc na

ně myslet, protože by mě to dohnalo k slzám, takže bylo nejlepší

obrnit se cynismem. Zaštítí mě před mým vlastním zoufalstvím.

Když má směna končila, zjistila jsem, že nejsem jediná, kdo odchází domů. Ke zděšení čekajících ve frontě Bručoun zavěsila na altánek vývěsku SANTA MÁ DESETIMINUTOVOU PŘESTÁVKU a když

jsem vyrazila ke kancelářím nákupního centra, Santa šel za mnou. Bylo těžké neusmívat se nad reakcemi dětí, co byli na nákupech s

rodiči a nepřišli jen proto, aby viděli Santu. Děcka s otevřenou pusou vrostla do země a ukazovala na něj prstem.

“Dneska ses docela držel,” pochválila jsem Waltera.

“Líp se to zvládá, když Santa ví, že si večer může skočit na drink.” Zarazila jsem se. “Ty už jdeš domů? Aha, no jo, jasně, jseš tady

stejně dlouho jako já.” Elfové se střídali, ale Santa zůstával, nicméně teď, když už se pracovalo od rána, nemohl tam být celou dobu. “Máš

za sebe náhradu?”

Položil si prst na rty a mrkl na mě, ale na veřejnosti mi odmítl cokoliv říct. Odpověď jsem dostala, až když jsme byli z dohledu a dorazili ke kancelářím. Tam jsem objevila dalšího Santu, jak sedí na židli a

listuje si v katalogu obchodu Victoria’s Secret. Když jsme vešli,

vzhlédl a odložil katalog. “Už je čas?”

Walter přikývl a obrátil se ke mně. “Liško, vypadáme stejně?” “Jasně, jako dva chlapi v červeném oblečení a s bílými vousy.”

“Koukni se pořádně,” napomenul mě. Druhý Santa se zvedl a teď stáli oba vedle sebe. “Záleží na každé maličkosti. Každé dítě ve

frontě si může všimnout, že na mé místo přišel Bob. Proto je všechno důležité - stejná brada, brýle, jak nám padne oblečení. Stačí

drobnost a dětem dojde, že je vodíme za nos, že ve skutečnosti jsme

dva.”

“A jestli si to uvědomí,” dodal Bob se stejným britským přizvukem,

jakým mluvil Walter, “je po iluzi. Budou vědět, že všechno je podfuk a

že žádný skutečný Santa neexistuje.”

“No páni, vy svou práci opravdu berete vážně,” řekla jsem trochu překvapeně, prohlídla si je pořádně a sem tam něco trochu upravila. Narovnala jsem Bobovi klobouk a upravila kudrny na jeho vousech.

Pak jsem spokojeně kývla. “Už je to dobrý.”

Bob se s očekáváním podíval na Waltera. Ten si sundal klobouk,

vousy a brýle a změnil se v obyčejně vyhlížejícího muže s řídnoucími vlasy barvy pepř a sůl. “Mimo téhle místnosti může existovat jen

jeden Santa,” vysvětloval záhadně Walter a sledoval odcházejícího

Boba. “Je to součástí celého kouzla.”

“To je docela milé,” poznamenala jsem. Protože už mu padla, Walter okamžitě vytáhl ze skříňky flašku a začal nasávat. Napadlo mě, jestli oba Santové mají stejný i zlozvyk. “Mám z toho husí kůži, ale stejně

je to milé.”

Proměnila jsem si oblečení a po krátké zastávce doma jsem se vypravila k Burtovi. Jeho bowlingový sál vybral Roman a měli jsme tam trénovat na turnaj nesmrtelných. Za dob našeho románku se špatným koncem jsme tam jednou byli na rande, ale bylo snadný

zapomenout na tuhle část naší minulosti, protože jsme vedle sebe žili den co den a společně se potýkali s běžnými absurdnostmi života

pod jednou střechou. Nicméně bývaly doby, kdy jsem si myslela, že

jsem do Romana zamilovaná, ale nakonec zvítězily mé city k

Sethovi. Našemu začínajícímu vztahu nijak neprospělo, že jsem poznala Romanovu pravou podstatu a úplně ho zničilo zjištění, že plánuje zabít Cartera. Díkybohu si to nakonec rozmyslel, ale bývaly doby, kdy jsem přemýšlela, jak moc na mně Romanovi pořád ještě záleží.

Po našem proslulém učiteli zatím nebylo ani stopy, ale ostatní už byli

na místě - Seth, Cody, Petr a Hugh. Když jsem vešla, Seth mě obdařil zoufalým, vděčným pohledem. Mohla jsem si jen

představovat, co za řeči vedli a co musel snášet. Při bližším pohledu jsem si okamžitě všimla oblečení celé čtveřice. Seth měl na sobě

tričko k filmu s Johnem Cusackem Řekni cokoliv, ale on vypadal

víceméně jako vždycky. Kdo ovšem nevypadal jako vždycky, byli mí

tři nesmrtelní kamarádi ve stejných světle modrých košilích. Než

jsem se na ně stačila pořádně podívat, Cody vyskočil a vrazil mi do rukou poskládanou modrou košili.

“Tady máš. Už se nemůžu dočkat, až uvidím, jak v tom všichni čtyři vypadáme.”

Byla to standardní bowlingová košile s krátkými rukávy a knoflíky seshora až dolů a na přední straně bylo vyšité mé jméno. Obrátila jsem ho a na zadní straně četla nápis THE UNHOLY ROLLERS, vyvedený složitým písmem a hořícím plameny. Zvedla jsem obočí.

“To myslíte vážně? V tomhle budeme závodit?”

“Je to vymakaný v různým smyslu slova,” hájil to Petr vzrušeně. “Jednak jako parafráze na ten film (Holy Rollers) a taky budeme kutálet koule (rolling balls)-”

“Dobře, dobře,” zarazila jsem ho a navlékla si košili přes rolák. Byla

mi trochu velká, takže jsem si ji proměnila, aby mi padla. “Znám

definici slovní hříčky, Petře, jen mě nenapadlo, že to bude tak řvavý.”

“Další možnost byla Sinsationals,” uzemnil mě Hugh. (sin = hřich;

sensational = senzační, vzrušující)

Udělala jsem obličej a přitulila se k Sethovi. “Myslím, že tohle je přece jen menší zlo a aspoň jste vybrali ucházející barvu.”

Hugh s Codym se na sebe uznale, vítězoslavně usmáli a Petr se zaškaredil. “Na růžový není nic špatnýho,” prohlásil. “Řek bych, že by nás to líp vyjadřovalo.”

“Jo, tím bychom vyjádřili nejspíš to, že nemáme koule a že Nanettin tým s náma klidně může vytřít podlahu,” opáčil Hugh.

Petr si trpitelsky povzdechl. “Proč jseš tak přecitlivělej, když jde o

tvou mužnost? Vsadím se, že kdyby Georgina byla u toho, když jsme

hlasovali, taky by byla za růžovou.”

Jeho slova najednou všem připomněla, proč jsem nehlasovala a bylo

po náladě. “Takže je pravda, že odjíždíš?” ptal se Cody.

“Bohužel ano,” odpověděla jsem a snažila se mluvit vesele, přestože jsem to tak necítila. “Od příštího měsíce jsem ve Vegas.”

“Ale to není fér,” štětil se Cody. “My tě chceme tady.”

Hugh se na něj smutně usmál. “Je vidět, že v tomhle oboru ještě nejseš dlouho, mladíku. ˇFérovost´ s tím nemá co dělat.”

Codymu se vůbec nelíbilo, že ho peskují kvůli nedostatku zkušeností,

ale Hugh měl pravdu. Cody ještě nebyl nesmrtelný dost dlouho na to, aby ho přeložili nebo podrobili organizačním machinacím

personálního. Petr a Hugh to už znali a i když byli smutní, že budu muset odejít, věděli, že nemá cenu čůrat proti větru.

“Moc mě nelituj,” řekla jsem bezstarostně. “Bastien tam teď taky dělá

a už mám práci jako tanečnice.”

“Tady nemůžeš sehnat zaměstnání už hezky dlouho,” podotkl Petr. “To budeš tancovat nahoře bez?” zajímal se Hugh.

“Ne, ale i tak na sobě toho budu mít jen poskrovnu, málem samý

flitry.”

Hugh souhlasně kývl. “To zapůsobí.”

Cody byl typ ´co na srdci, to na jazyku´ a obrátil se k Sethovi. “No, jediný pozitivní na tom všem je, že ty můžeš pracovat kdekoliv. Nebude problém se přestěhovat.”

Nevěděla jsem, co si Seth o tom myslí, ale zvládl to se statečným úsměvem. “Uvidíme.” Najednou jsem nemohla myslet na nic jiného

kromě posledního rozhovoru s Andreou, kdy jsme mluvili o Sethovi.

Je jako skála, o kterou se teď všichni opíráme.

Zalilo mě nepříjemné teplo s nádechem pachu síry. Všichni nesmrtelní jsme vzhlédli, protože vešel Jerome následovaný

zamyšleným Romanem. Viděla jsem, že všichni jsou stejně vyjevení jako já.

“Nenapadlo nás, že přijdeš,” přivítala jsem Jeroma, když duo otce a syna došlo až k nám. “Dals jasně najevo, že nejseš součástí týmu.”

“To ani nejsem.” S odporem se podíval na opotřebovaná kožená křesla. “Ale protože má čest je v rukou tohohle takzvaného týmu, radši se ujistím, že to jde tak, jak má.”

“Díky za důvěru v mé schopnosti,” ozval se Roman vkládající naše jména do počítače u dráhy

Jerome konečně ráčil usednout. “O tvých schopnostech nepochybuju, ale soudím, že při cestě k úspěchu nemůže škodit trochu povzbuzení.”

“Předpokládám, že slovem ´povzbuzení´ myslíš svou extrémní

nespokojenost, jestli to poděláme,” poznamenala jsem.

Jeromovy rty se zvlnily. “Přesně tak, Georgie. Kromě toho jsem taky chtěl slyšet-” Jerome sklapl, když mu pohled padl na Sethovo tričko,

které zobrazovalo Johna Cusacka v kultovém postoji se stereopřehrávačem nad hlavou. “Hezký tričko,” řekl Sethovi nakonec.

“É… díky.”

Jerome se obrátil zpátky ke mně jako by se nechumelilo. “Jak jsem řekl, rád bych slyšel, jaký byl víkend v Las Vegas.”

“Jak pozorné,” řekla jsem. Seth vedle mě se neklidně ošil. Věděla jsem, že vedle mých ostatních nesmrtelných kamarádů je neklidný, protože se mu zdají divní, ale Jerome ho znervózňoval úplně jinak. Vlastně to bylo víc než nervozita, Seth se Jeroma děsil, což dávalo smysl, protože Jerome děsil i nás spíš víc než míň. “Jsem si jistá, že

ti už hodně očí a uší referovalo, jak přesně ten víkend probíhal.”

“To je sice pravda, ale taky to neznamená, že mě nezajímá tvůj

pohled.”

“Jasně, vždyť vím, že jak moc ti záleží na mým štěstí.”

Roman si zkřížil ramena na hrudi a upřel na nás podrážděný pohled. “Nerad ruším, ale bude se trénovat nebo ne?” Ani náznakem nedal najevo, že o tom výše zmíněném víkendu ze mě tahal každý detail. Podle jeho výrazu to bylo poslední, na co teď myslel.

“Jistě,” řekl Jerome velkoryse a pokynul k dráze jako monarcha zahajující slavnosti. “Začněte.”

Roman zvedl oči k nebi a pak se obrátil k nám, Unholy Rollers. “Dobrá, tak se nejdřív podíváme, jak na tom jste.”

Z Romanových loňských lekcí se toho na mě moc nenalepilo, proto jsem byla celkem spokojená, že jsem prvním hodem srazila šest kuželek a druhým dvě. Cody každého překvapil, když dvěma hody srazil všechny kuželky, Hughův první pokus šel mimo a při druhém

jich spadlo osm, takže jsme na tom byli stejně. Petrův první hod mířil

doprostřed, takže udělal parohy a druhým netrefil ani jednu. Seth se

ve vzácném záchvatu odvahy naklonil k Jeromovi. “Budou v tom

turnaji i hendikepy?”

Jerome nespustil tmavé oči z díry, kterou udělal Petr. “Tak tohle je výborná otázka.”

Dokonce i Romana trochu vyvedlo z míry, jaký jsme nemehla, ale

vpravil se do role trenéra a pomáhal každému z nás odstranit naše specifické problémy. Cody byl jediný, kdo nepotřeboval skoro žádnou radu a celkem pravidelně shazoval všechny kuželky jedním nebo

dvěma hody. Vyšlo najevo, že jsem docela chápavá a brzy dvě

třetiny mých pokusů dopadaly tak, že jsem kuželky srážela dvěma

hody, což jsem považovala za slušný výsledek. Naproti tomu Petrovi

by nepomohlo, ani kdyby mu rady nalili do hlavy trychtýřem, protože

pořád házel prapodivně a nevyzpytatelně. Hugh se mírně zlepšil, ale

zůstal mu sklon házet doprava a nedokázal se toho zbavit.

“Koukej,” ozval se Seth, když Hugh chtěl házet podruhé. “Můžeš mi půjčit tu kouli? Kdysi jsem házel přesně jako ty.” Hugh se ochotně vzdal koule a Seth se postavil na čáru. Se zájmem jsem si sedla, protože jsem Setha nikdy neviděla hrát bowling. Nejdřív Hughovi ukázal svou techniku a markýroval hod, který se stočí mírně vlevo.

Pak hodil doopravdy, byl to rychlý, čistý hod, který srazil Hughovy

zbylé kuželky.

“Kristepane,” ozval se znechuceně Jerome, “budu muset zjistit, jestli

mi Nanette dovolí mít v týmu smrtelníky. Je to jedinej způsob, jak si zachovat tvář.”

“Hele,” ohradil se Roman, “dej jim šanci. Za týden s nimi dokážu zázraky.”

Jerome vstal. “Měl bys vědět, že na zázraky má patent konkurence. Viděl jsem všechno, co jsem potřeboval a teď si jdu dát skleničku, abych setřel vzpomínku na tenhle debakl. Až přijdu na váš další

trénink, očekávám výrazné zlepšení vás všech. Jestli ne, naučíte se

novou definici týmové spolupráce, protože budete sdílet bídu a

utrpení.” Obrátil se na podpatku a málem vrazil do servírky, která šla

k nám. Když holka uviděla ten vzteklý výraz na jeho tváři, vyjekla.

“Žádný alkohol jim nenoste,” upozornil ji. “Nemůžeme riskovat, že se

to ještě zhorší, i když mám za to, že to už ani není možné.”

Dívali jsme se, jak oba dva uhánějí pryč. Jen co Jerome zmizel z budovy, Roman si úlevou vydechl a sedl si k nám. “Tak jo, teď, když

už vypad, mohli bychom zapomenout na tu ptákovinu s bowlingem a pustit se do práce? Cody, chceme si s tebou promluvit o Miltonovi.”

“Kam ses to rozběhl?” krotil ho Petr. “Copak jsem jen já jediný slyšel

tu část o sdílené bídě a utrpení? Musíme trénovat.”

Roman jen přezíravě mávl rukou. “Dočkej času jako husa klasu.”

“Co je s Miltonem?” Cody vypadal vyjeveně, na jeho vkus se situace měnila příliš rychle.

“Do prdele, tys mu to řekla.” Hughovi se to ani trochu nelíbilo.

“A cos čekal? Musels přece vědět, že to nenechám jenom tak.” “Milton dělá nájemnýho vraha pro peklo,” oznámil Roman.

“Milton… ty myslíš toho debila Miltona, co tady před nějakou dobou zacláněl?” ptal se Petr nevěřícně. “Prej nájemnej vrah? Ale jdi. Vypadal, jako by utekl z hororu, ale to je asi tak všechno.”

“Máme vážnej důvod si myslet, že doopravdy je tím vrahem,” řekla jsem pomalu. “Hodně cestuje a když je ve městě, umírají tam lidi. Jako třeba Erik.”

“Erika zabil nějakej lupič,” mínil Cody. “Po žádným upírovi tam nebylo ani památky.”

“Jasně, že ne,” vysvětloval Roman. “Peklo přece nepotřebuje, aby hned každej věděl, kdo je za tím.”

“Ale to by znamenalo, že peklo mělo nějakej důvod Erika zabít,”

dumal Petr.

“Jistě, že mělo.” Roman kývl směrem ke mně. “Ji. Když Erika zabili, právě zkoumal Georgininu smlouvu.”

Polkla jsem a chvíli mi trvalo, než jsem se zmohla na slovo. Aspoň maličko mě uklidňovalo, že Erikova smrt měla nějaký důvod a že to nebyla jen nějaká blbá náhoda, nicméně všechnu útěchu negovalo,

že to já byla tím důvodem. “Roman si myslí, že to mý přeložení je víc

než podezřelý a že je součástí nějakého většího komplotu. A že

Erikova smrt k tomu patří.”

Seth na mě hleděl s údivem. “Měl jsem za to, že je to rutina. Aspoň

tak jsi to říkala.”

Pokrčila jsem rameny a nedokázala se mu podívat do očí. “Sama nevím. Možná jo, možná ne.”

“Ale není,” řekl Roman prudce. “Děje se toho příliš mnoho a vůbec to nesedí. Erik se dostal k něčemu moc blízko a peklo se ho zbavilo,

což mě přivádí zpátky na začátek. Cody, vy s Gabrielle jste se mu přilepili na paty, že?”

“Já… jo.” Cody byl ještě pořád v šoku. “Ale to neznamená, že jsme

ho viděli zabíjet Erika! Nic takovýho se nedělo.”

Chtěla jsem si udělat jasno. “Byli jste s ním v Lake City?” Tam byl

Erikův obchod.

Cody zavrtěl hlavou. “Tak daleko jsme se nikdy nedostali. Většinou jsem za ním chodili po klubech. Byla to jen hra, nic jinýho. Gabrielle chtěla vidět upíra, tak jsme ho chvíli sledovali. Nikdy jsme se za ním netáhli ven z centra.”

“Ale já ano.”

Všichni jsme se otočili a civěli na Petra.

“Proč na mě všichni tak čumíte?” ptal se nabroušeně.

“Já o tom nic nevěděl,” divil se Cody. “Proč jsi ho šmíroval?”

Petr si odfrkl. “Proč asi? Protože byl na našem území. Byl jsem zvědavej, jestli je opravdu na dovolený, jak nám tvrdil a ujistit se, že neloví oběti.”

Tolik jsem se sžila s myšlenkou, že jsou to jen mí potrhlí bezstarostní kamarádi, až jsem snadno zapomínala na jejich pravou povahu a

nejklamnější to bylo právě u Petra a Codyho. V normálním životě se chovali praštěně a absurdně, ale koneckonců to byli upíři.

“A dál?” Roman měl zase ten zanícený pohled. “Viděls ho v Lake

City?”

“Ne. Jednou jsem ho sledoval na Eastside a podruhý do západního

Seattle.”

Po zádech mi přejel mráz. “Co dělal v západním Seattle?”

“Nic. Jel tam do nějaký čtvrti a chvíli seděl v autě. Usoudil jsem, že pronásledoval oběť, ale zmerčil mě a vzdal to, což od něj bylo moudrý.”

“Myslím, že skutečně pronásledoval kořist,” zabručela jsem. “V

západním Seattle žil Erik. Pamatuješ si, jak to tam vypadalo?”

“Kdybych to tam zase viděl, tak snad, ale cestu si už nepamatuju. Promiň.”

“To je jedno,” vložil se do toho Roman. “Nic víc nepotřebujeme.

Tohle jako důkaz bohatě stačí.”

“Je to v nejlepším případě jen nepřímej důkaz,” hádal se Hugh. “A taky jsem to Georgině řekl hned na začátku. Nijak to nevysvětluje, proč by ho peklo chtělo vidět mrtvýho - zvlášť po tom, co pomohl

Jeromovi. Já vím, já vím.” My dva s Romanem jsem začali namítat a

Hugh zvedl ruku, aby nás umlčel. “Jde o tu smlouvu, ale vzpomeň si,

že ji Kristin pro tebe prověřovala a řekla, že je v naprostým pořádku.”

Kristin byla rarach a pracovala ve Vancouveru. Něco jsem pro ni udělala a ona se na oplátku vloudila do pekelných archivů a přezkoumala mou smlouvu, protože jsem se nechtěla vzdát naděje,

že se někde stala chyba. Rarach, který mou smlouvu zprostředkoval,

se jmenoval Niphon. Byl tady ve městě a choval se podezřele, takže

jsem si byla jistá, že tu smlouvu podělal. Kristin však k mému zklamání zjistila, že všechno je v pořádku.

“Ale Erik říkal, že to není moje smlouva, se kterou je ten problém. Prý

jde o jinou smlouvu,” dodala jsem.

“Jaká jiná smlouva? A co má společnýho s tvým přeložením?” ptal se

Hugh. Když nikdo z nás neznal odpověď, povzdechl si. “Koukej, zlatíčko. Jsem za každou srandu jako každej jinej, ale ne za cenu

toho, že budu vypadat jako vůl.” Nakvašeně pohlédl na Romana. “Už

jsi na světě nějakou chvilku a víš, jak to chodí, ale děláš něco jinýho než my. Ty nemusíš skládat účty systému, my ano. Neposer jí to nějakýma za vlasy přitaženýma teoriema, co sis vycucal z prstu.”

Roman se jen tak nedal. “A co když to je víc než teorie? Co když je

to pravda?”

Hugh mu pohlédl rovnou do očí. “Tak to si můžeš být zatraceně jistej,

že jestli ji odhalíš, nevyhneš se následkům.”

Nastalo dlouhé ticho. Až po chvíli se ozval Cody: “Jak moc podle vás Jerome vyděsil tu servírku? Nevím jak vy, ale já bych vážně neodmítl skleničku.”

Pokračovali jsme v tréninku, ale v důsledku řečí o Miltonovi a Erikovi

na nás padla nějaká divná nálada. Hýbali jsme se jako stroje a bylo jasné, že do bowlingu nikdo nevkládá srdce. Když jsme to konečně zabalili, Roman prohlásil, že jsme se všichni zlepšili, ale že ještě

musíme trénovat. Pro žádnýho z nás to nebylo tajemstvím, proto než

jsme se rozešli, domluvili jsme si plán pro zbytek týdne. Když jsem odcházela, Roman mě chytil za ruku.

“V noci nebudu doma. Mám… nějakou práci.”

“Takovou, co tě dostane do průseru?” zeptala jsem se opatrně. “Nebude to o nic větší průser než v jakým jsem už teď. Jen jsem

chtěl abys to věděla, pro případ…” podíval se na Setha a pak na mě. “Prostě pro každej případ.”

“Díky.” Pochopila jsem náznak a jen co jsme byli na parkovišti,

obrátila jsem se k Sethovi. “Co myslíš, měl bys něco proti pyžamový párty nebo se musíš vrátit k Terrymu?”

Seth mě objal kolem pasu a přitáhl si mě blíž. “Vlastně mám dnešní noc volno. Andrea se dnes cítila moc dobře.”

Vzpomněla jsem si na včerejšek, kdy bylo jasné, že se jí vede mnohem líp, i navzdory únavě. Zacítila jsem záchvěv naděje a

konečně měla radost, že pro změnu je na světě příjemné. “Zdá se ti,

že se doopravdy uzdravuje? Že ta léčba zabíra?”

“Nevím,” řekl zamyšleně. “Rád bych tomu věřil. Bylo by to úžasné. Víc, než bych si troufl doufat.”

Srdce mě bolelo kvůli němu i celé jeho rodině. Nevěděla jsem, co

mám říct, tak jsem ho jen zlehka políbila. V chladném vzduchu jeho

rty hřály.

“Georgino,” začal, když jsem se odtáhla. “Všechny ty další věci - o té smlouvě a přeložení - jsem dnes slyšel poprvé.”

“Já vím, promiň mi to. Nesnažila jsem se to před tebou zatlouct, já jen, že většinu toho pořád neznáme. Nechtěla jsem s tím začínat, protože ani já sama ještě pořádně nechápu, co se děje.”

“A já toho chápu ještě míň.”

Přikývla jsem. “Nechtěla jsem, abys si dělal starosti.”

Díval se na mě upřímnýma očima plnými lásky. “S tím musíš přestat. Nejsem ze skla, nezlomíš mě. Kdykoliv se mnou můžeš mluvit o

čemkoliv. Nikam se nedostaneme, jestli k sobě nebudeme otevření. Jsme v tom spolu, Thetis, týká se mě všechno, co se s tebou děje.

Chci tu být pro tebe.”

“Já vím, já jen, že je pro mě těžké vzdát se zvyku chránit tě.” “Jedna věc mě zarazila - to, co říkal Hugh. Děláš něco

nebezpečného? S Romanem měl pravdu, že? Myslím tím, že nečelí stejným důsledkům jako vy ostatní. Nesnesu pomyšlení na to, že tě zatáhne do nějakého svého plánu a pak si to za jeho zbrklé jednání odskáčeš ty.”

“Ani bych neřekla, že je zbrklé. Nejdřív jsem si to taky myslela, ale teď se mi čím dál víc začíná zdát, že vážně na něco narazil - o

Erikovi a o mém přeložení.”

“A jestli je to pravda, co tím získáš ty? Jak znám Romana a Nefilim, bude mu stačit, že nachytá peklo se spuštěnýma kalhotama, aby ho mohl kopnout do zadku. Ale ty musíš peklu skládat účty. Co získáš, jestli odhalí nějaký jejich grandiózní plán? Jen nespokojenýho zaměstnavatele.”

Opřela jsem se o jeho hruď a zírala do tmy. Nebe bylo jasné, ale byli jsme příliš blízko centra, než abychom mohli vidět víc hvězd.

“Dovím se pravdu,” řekla jsem nakonec. “Nevím, jak mé přeložení souvisí s Erikovou smrtí - nebo jestli vůbec nějak souvisí - ale pokud

je pravda, že Erik nezemřel jen proto, že byl náhodou na špatném

místě ve špatnou dobu, pak ano, chci to vědět. Musím znát pravdu.” “Stojí ti to zato?” Pevně mě sevřel. “Stojí ti to riziko zato?”

“Ano,” zašeptala jsem. “Stojí.”

Celou dobu jsem myslela na Erika - laskavého a moudrého Erika, který toho tolik dělal pro ostatní a na sebe vůbec nebral ohled.

Velkorysého, skvělého Erika, který toho tolik udělal pro mě a možná

kvůli tomu i přišel o život. Zjistit pravdu o tom, kvůli čemu zemřel… ano, myslela jsem vážně to, co jsem řekla. Stálo mi to za všechno riziko, ale to neznamenalo, že se na té děsivé skutečnosti něco

změní. Nezmění se to, co se stalo Erikovi, pořád bude mrtvý. Viděla jsem, jak se kolem nás stahuje čím dál hustší síť intrik.

“Co je ti?” ptal se Seth. Aniž jsem si to uvědomila, zavřela jsem oči a zabořila si tvář do jeho hrudi snad v podvědomé snaze schovat se

před bouří, která se blížila ke mně a mému světu nesmrtelné.

Otevřela jsem oči a povzdechla si. “Nic. Všechno. Aspoň na chvíli na

to nechci myslet, i když vím, že to jen odkládám na zítřek. Ale

prosím…” Přitiskla jsem se k němu ještě blíž a naše rty byly od sebe

jen pár centimetrů. “Pojďme domů a pomoz mi na to všechno zapomenout… aspoň na jednu noc.”

Nemusela jsem mu to říkat dvakrát. Jeho rty našly mé a ten polibek

byl stejnou měrou dychtivý i zoufalý. Projelo mnou horko a elektrizující pocit, při kterém jsem zapomněla na zimní noc. Když

jsme se od sebe bez dechu odtrhli, zmohla jsem se jen na: “Sejdeme

se u mě doma.”

Každý z nás zamířil ke svému autu, což bylo mnohem bezpečnější. Kdybychom oba jeli v tom samým, nejspíš bychom skončili ve

škarpě. Stejně jsem žasla, že jsem dojela až na Alki Beach bez toho,

abych porušila dopravní předpisy, ale jen co jsme prakticky ve

stejnou chvíli zaparkovali před mým domem, vrhli jsme se na sebe. Jen tak tak jsme se krotili, než jsme za sebou práskli dveřmi mého bytu, ale pak už jsme neměli žádné zábrany.

Moc jsem se snažila být rozumná, co se týče sexu, ale pravda byla,

že mi chyběl přesně tak hrozně jako Sethovi. Žádný románek na světě se nevyrovnal tomu, když jsem to dělala s ním, s mužem, kterého jsem milovala. Mé sukubí povinnosti se staly ještě

prázdnějšími a bezútěšnějšími než obvykle. Pořád jsem si byla jistá,

že sex musíme mít na příděl, že je to rozumné a znižuje to riziko, ale teď jsem byla ochotná přimhouřit oko.

Jen co jsme přešli práh, zvedl mě do náruče a ještě mě stačil i líbat. Kočky, které se běžně s láskou vrhly na každého, kdo prošel dveřmi, měly dost rozumu, aby se klidily z cesty, když jsme se potáceli k

ložnici. Seth zákonitě ztratil rovnováhu a jen tak tak to zvládl k

posteli, kde už definitivně zakopl a oba jsme se sesypali na velmi

neprotokolární hromadu.

Vážně to bylo jen před měsícem? Když jsem ochutnávala jeho rty a

mé ruce se znovu seznamovaly s jeho tělem, zdálo se mi, že přešly spíš roky. Byla jsem vyprahlá a hladověla jsem po něm. Bleskově

jsem z něj stáhla tričko, abych si mohla libovat v pocitu z doteku

mých prstů na jeho kůži. Seth se snažil o totéž, ale s košilí Unholy Rollers měl mnohem těžší pořízení. Ta nešla stáhnout přes hlavu, musela se rozepnout knoflík po knoflíku. Dělal to šikovně a s nekonečnou trpělivostí a rychle se dostal k tomu, co bylo pod košilí.

Když mě svlékl, zadíval se na mě s touhou a vášní, která zrcadlila tu mou. Rukama přejel po celé délce mého těla, něžně sledoval křivky boků a prsou. “Jsi tak krásná,” zašeptal a přivinul mě k sobě. Pak se natáhl na záda, mě vzal s sebou a posunul se, aby mu má prsa

visela do obličeje. Umožnilo mu to vzít jednu z bradavek do úst. Zasténala jsem, nejen z toho hlazení jazykem, což bylo fantastické,

ale hlavně proto, že to byl Seth.

Rty a jazykem mi dráždil bradavku, dokud nebyla rozbolavělá a

citlivá a pak stejnou pozornost věnoval druhé bradavce. Rozhořel se

ve mně oheň a spolu s ním jsem vnímala sladkost jeho životní

energie. S ní ke mně přicházely jeho pocity k mně - láska a touha - a kombinace toho všeho byla opojná. Tiše jsem vykřikla a on mě

posunul níž, aby se naše rty mohly znovu setkat. Tenhle polibek byl

tak hluboký a drtivý, že ve srovnání s ním se ty z parkoviště zdály nevinné.

Když jsme se líbali, cítila jsem, že se jeho ruka posouvá níž až mezi

má stehna. Jeho prsty se hbitě hýbaly dal a dál, jako by mě zkoumaly až vklouzly do mě. Znovu jsem tiše vykřikla, ale výkřik

zadusil polibek tak intenzívní, až jsem málem nemohla dýchat. Ty

prsty si se mnou trpělivě pohrávaly dokud nenašly místo s nejsilnější odezvou. Pak mě začal pomalu hladit a pokračoval, dokud jsem v každém nervovém zakončení necítila prudkou rozkoš. Svůj vrchol

jsem mohla zadržet na tak dlouho, jak by se mi chtělo, ale dnes jsem

o nic takového nestála. Toužila jsem se v něm rozplynout a tak jsem

nechala své tělo, ať dělá, co chce. Ukázalo se, že si přeje rychlou úlevu. Příliš dlouho jsme se Sethem už nebyli spolu a mému tělo

moc scházel jeho dotek.

Stačilo pár dalších znaleckých pohlazení a explodovala jsem slastí. Ten pocit mě tak přemohl, až jsem pochybovala, jestli zvládnu další

doteky, třebaže jsem po nich prahla. Seth mě hladil dál, dokud můj orgasmus nedozněl a až pak odtáhl ruku. Přestali jsme se líbat, upřeně jsme se dívali jeden na druhého a lapali po dechu.

“Pojď ke mně,” řekla jsem a stáhla ho zpátky k sobě. Seth byl stejný jako já, taky mohl předehru protahovat donekonečna, ale ani on o to nestál. I tímhle jsme museli platit za sex ´na příděl´. Smyslnost nedostala skoro žádný prostor.

Přitiskl se ke mně a já cítila, jak do mě vnikl, tvrdý a připravený. Obejmula jsem ho kolem krku a líbala ho, zatímco se pohyboval dovnitř a ven. Potřebovala jsem se ho dotýkat jak nejvíc to šlo, ale

když jsme se milovali, měla jsem stejný pocit jako vždycky: přesto, že

byl ve mně a dychtivě se činil, nikdy jsme si nebyli dost blízko. Pořád jsem chtěla víc. Pak mě napadlo, že naším tělům je nejspíš souzeno

být spolu, protože když byl ve mě, bylo to nádherně, až mučivě správné.

“Georgino,” vydechl a jeho pohyby byly čím dál rychlejší a intenzívnější. “Jsi úžasná. Ještě víc, než úžasná…”

Už jsem se nedověděla, jestli tenhle svůj názor chtěl nějak rozvést, protože ho zachvátil orgasmus a přirážel ještě rázněji. Když

vyvrcholil, tiše zasténal, ale pokračoval dál, aby si vychutnal tu radost

až do dna. Současně s jeho vrcholem mě zalila vlna životní energie,

kterou jsem mu ukradla. Bylo to nádherné a opojné a já se snažila brát to jako součást tohohle zážitku. Nechtěla jsem zničit tuto chvíli

pocitem viny.

Když se Sethovo tělo pomalu uklidnilo, sesypal se na mě a položil si hlavu na mou hruď. Ztěžka vydechl a vlepil mi polibek mezi prsa. “Už jsem se zmínil, že jsi úžasná?”

Spokojeně jsem si povzdechla a prohrábla mu vlasy. Byly ještě v

horším stavu než obvykle. “Nejsem nijak úžasná, protože to tys odřel všechnu práci za nás oba.”

Znovu mě políbil. “Právě to je na tobě tak skvělé, Thetis. Jsi úžasná

a ani o tom nevíš.”

Cítila jsem, jak se mi po tváři rozlévá úsměv, který ale s tou lichotkou neměl nic společného. Georgina. Thetis. Známá jména. Poté, co

jsme naposledy měli sex, se nějaká vyděšená moje část pořád

obávala, že mi zase řekne Letho, ale nestalo se to. Ta vzpomínka, to jméno… všechno bylo pryč, stejně jako osoba, kterou jsem bývala.

“Miluji tě,” řekla jsem, protože mi to přišlo jako jediná správná odpověď.

“Hmmm.” Přitulil se ještě blíž. “Příště už nebudeme čekat tak dlouho, viď?”

Tiše jsem se zasmála. “Budeme muset čekat ještě dýl. Nezdá se mi,

že by sex jednou měsíčně byla vhodná dávka, když ho celý život budeme muset mít na příděl. Stále je to příliš často.”

Zasténal. “Ale jdi. To riziko mi vůbec nevadí. Stojí to zato. Spokojil bych se se sexem jednou za dva týdny. Dnešek je důkazem, že ani

ty to tak dlouho nevydržíš.”

“Jednou za dva týdny je bez debaty příliš často! Dnes jsem ustoupila

jen proto, že na mě přišla krize.”

Zasmál se a zívl. “Kdybychom se milovali pokaždé, co na tebe ´přijde krize´, pak by to nejspíš bylo každou noc.”

Jemně jsem ho šťouchla loktem. “To není pravda.” Pak jsem se zamyslela. “Jen občas.”

Znovu se zasmál a objal mě. “Ach, Georgino. Kvůli tobě stojí zato všechno, čím procházíme. Úplně všechno.”

Kapitola 11

Ráno pro mě bylo až příliš těžké od Setha odejít. Poslední dobou

jsme spolu strávili příliš málo nocí a každá další mi jen připomněla,

že jsem zase o den blíž k přeložení. Ležela jsem v jeho náručí,

dívala se, jak spí a myslela na jeho slova, že se Andrei vede líp.

Jestli je to pravda, jestli se skutečně uzdravuje, pak tu byla šance, že

se pouta, která tady Setha drží, můžou trochu uvolnit. Dokonce i když jsem o tom jen přemýšlela, cítila jsem se sobecky, ale koneckonců nebylo nic hrozného na přání, aby to pro všechny šťastně dopadlo.

Bez spěchu jsme se nasnídali a pak jsme oba vyrazili k Mortensenovům. Andrea měla smluvenou návštěvu u lékaře, takže Seth za ni musel zaskočit a dělat chůvu, já zase jela vyzvednout Brandy. Na zmatek jsme narazili hned u dveří. Brandy z nich

prakticky vylítla a zalykala se smíchy.

“Radši tam ani nechoď,” varovala mě poté, co jsem Setha letmo políbila na rozloučenou a my dvě jsme zamířily k mému autu. “Je to

tam hotový boží dopuštění. Máma s tátou zaspali a babička nechala

Kendall a dvojčata ´pomáhat´ se snídaní.” “Co bude dobrýho?”

“Waffle, ze všeho, co dům dal. Nevím, co je větší děs, jestli Kendall míchající těsto nebo Morgan s McKennou u pánve na waffle.

Detektor kouře ječel už dvakrát.”

Nemohla jsem si pomoct a rozchechtala se. Vyjeli jsme z příjezdové cesty. “Vy dvě s Kaylou jste se nepřidaly?”

“Ani nápad. Já se snažila tomu binci vyhnout obloukem a Kayla má dnes jeden ze svých nemluvných dnů.”

“Aha.” Tak trochu jsem si přála, abych si byla vyšetřila chvilku a šla dovnitř. Drobounká Kayla měla zvláštní místo v mém srdci. Už se to pomalu zlepšovalo, ale pořád ještě mívala sklon bez slova sledovat svět kolem sebe a nebylo vůbec snadné přimět ji k řeči. Bylo to dílem

z ostychu a dílem - aspoň tak se mi to zdálo - to vyplývalo ze

skutečnosti, že Kayla měla psychické schopnosti. Byly ještě nevyvinuté, ale měla vrozenou citlivost vůči nadpřirozenu a tyto

schopnosti by vedly k občasné málomluvnosti kohokoliv v jakémkoliv věku.

“Bude v pohodě. Miluje waffle.” Brandy se usmála a já byla ráda, že ji projednou vidím v tak dobré náladě. Napětí v rodině na ni doléhalo

stejně jako na dospělé. “Jestli vůbec nějaké udělají.”

Jely jsme centrem a já zpovídala Brandy, jakou má představu o svých šatech. Byla jen mlhavá, což bylo stejnou měrou rozkošné i

srdcervoucí. Brandy nebyla žádný větroplach a při tom všem, co se v

její rodině dělo, byly šaty to poslední, na co myslela. Poté, co se její obličej rozzářil při pohledu na vánoční osvětlení a výzdobu v centru, bylo jasné, že poslední dobou neznala nic než rodinu.

“Letos jsem neviděla nic kolem svátků,” pronesla dívaje se z okna. Píchnutí u srdce mi připomnělo, že pro mě to bude naposledy, co Seattle uvidím v celé vánoční parádě. “Zvykli jsme sem chodit, aby holky viděly Santu, ale teď na to není čas.”

“Holky letos neviděly Santu?” Rychle jsem se vymanila ze sebelítosti.

“To vůbec není fér, zvlášť když já se na něj musím koukat až moc.” Začla jsem uvažovat, kolik panáků bych musela slíbit Walterovi,

abych ho ukecala na návštěvu u nich doma a taky jsem se utvrdila v přesvědčení, že se musím postarat, aby Brandy na tenhle den jen

tak nezapomněla. Nemohla jsem čekat, že se přestane bát o svou mámu, ale dnes, když se Andrea uzdravuje, Brandy si přece jen

může dělat starosti o trochu míň a prozkoumat seattleskou říši divů

pro koupychtivé. Rozhodně si zasloužila aspoň chvíli myslet jen na

sebe.

A tak jsem ji vzala na divokou jízdu po značkových obchodech a vynadala jí pokaždý, když koukala na cenovky. Přála jsem si, aby nezůstalo jen při výběrů šatů, ale aby aspoň jednou zažila, jak se cítí princezny. Postarala jsem se, aby prodavačky kolem ní skákaly ze

všech sil, což v předvánočním shonu nebylo vždycky nejsnadnější,

ale Brandyin rozzářený výraz mi napověděl, že to stálo za tu

námahu. Na hotový poklad jsme narazily ve třetím obchodě, protože jsme našly šaty s velkým ´š´. Byly to pouzdrové šaty z tmavě

růžového saténu, ve kterých její postava vynikala i bez toho, aby byly

přiléhavé jako druhá kůže. Ozvláštňovaly je saténové květy na

živůtku, byly na ramínka a dlouhé ke kolenům. Měla jsem pocit, že v těch šatech ji z kostela nevykopnou jako nemravnici. Další hodinu

jsme hledali vhodné boty a šperky. I když dál byla nesvá při každém nákupu, už se mě přestala vyptávat na ceny. O Margaretině

příspěvku nevěděla nic, ale ten už jsme stejně dávno utratily.

Unavené ale spokojené jsme po nákupech zapadly na oběd do

italské restaurace, kam chodívají dámy, které mají všechen čas jen

pro sebe a která sídlila v elegantním nákupním komplexu. Už jsme vcházely dovnitř, když jsem spatřila známou tvář, která se vynořila z nedalekého obchodu. Srdce se mi rozbušilo a promluvila jsem dřív,

než jsem si to stačila promyslet.

“Dougu!”

Chvíli mu trvalo, než zjistil, kdo na něj volá. Když si mě zařadil, na tváři se mu mihla řada emocí a uvažovala jsem, jak by to setkání proběhlo, kdyby tam nebyla i Brandy. Přiznal by se ke mně vůbec?

Možná jo, možná ne, ale Brandyina přítomnost znamenala, že se

musel chovat zdvořile. Bylo jedno, jak velký měl na mě vztek, ji nemohl jen tak zasklít.

“Kincaidová,” řekl a vykročil k nám. “A s malou Brandy. Jak se máš?”

“Fajn,” odpověděla vesele. Napadlo mě, že kdyby se Seth s Maddie vzali, ti dva by byli příbuzní. Nicméně důsledky jejich rozchodu na Brandy nedopadly tak silně, jako na Douga a mě a ona byla opravdu ráda, že ho vidí. “Běháme po nákupech.”

Obdařil ji úsměvem a já dumala, jestli se mi nechce podívat do očí. “Sháníte vánoční dárky?”

“Ani náhodou,” vyvedla jsem ho z omylu. “Tohle všechno je pro

Brandy. Dnes večer jde tancovat.”

“Ahá, už je mi to jasný. Chystáš se o svátcích zlomit nějaká srdce, že?”

Do krvava zrudla. “Ne! Bude to v kostele!”

Škádlit děvčata byla Dougova druhá přirozenost. “Vážně?” Jen s námahou udržel vážnou tvář. “Tak proč se červenáš? Abys věděla, zlomit srdce klukům, co chodí do kostela je stejně snadný jako nám hříšníkům. Jsem si jistej, že stovkám z nich popleteš hlavu.”

“Ne,” namítala. “Stovkám ne-”

“Jen jednomu?” zeptal se potutelně.

Brandy po mně vrhla úpěnlivý pohled, ale já se jen zasmála. “Já věděla, že za tím někdo vězí.”

“Vy dva jste hrozný,” štětila se, ale nebylo to moc přesvědčivé. “Smím jít dovnitř, ať nás napíšou na seznam?”

“Jasně,” schválila jsem její nápad a pořád se smála. Ale jen co zmizela v restauraci, Douga dovádivost přešla. “No, abych už šel.” Obrátil se k odchodu.

“Dougu, počkej! Já…” Díval se na mě, ale já byla v rozpacích. Co jsem mu měla říct? Že se omlouvám za to, že jsem se vyspala se snoubencem jeho sestry? Že je mi líto, že jsem všem lhala a jí zlomila srdce? Jak bych vůbec mohla omlouvat něco takového? “Jsem moc ráda, že jsme se potkali,” řekla jsem nakonec.

“Já taky.” Ani trochu to neznělo přesvědčivě. Kývl směrem k restauraci. “Rád jsem ji zase viděl. Doufám, že si to užívá.”

“Taky v to doufám. Při tom všem, co se děje, si to zaslouží.”

Mezitím zase zkusil odejít, ale po mých slovech se zarazil. “Jak je její mámě?”

Pokrčila jsem rameny. “Chvilku dobře, chvilku míň. Je to ode zdi ke zdi, jednou je to beznadějný, jindy jako by se všechno obracelo k lepšímu. Každého to zmáhá, protože nikdo neví, jak se to vyvine. Právě teď je to pár dní lepší, ale pro všechny je to těžké. Nikdy nevíme, co bude příště a musíme se s tím srovnat jak nejlíp to jde.

Snažím se jim pomáhat, ale sama nevím… mám pocit, že to nestačí.

Ale co se tady dá dělat?” Okamžitě jsem sklapla, protože mi došlo,

že plácám páté přes deváté.

Doug neřekl nic a jeho tmavé oči se na mě dlouho upíraly. Pak stočil pohled k Brandy, povídající si s hosteskou, chvíli se na ni díval a pak

se zase obrátil ke mně.

“Jsi hodný člověk, Kincaidová,” pronesl tiše a tentokrát skutečně odešel.

Ze všeho, co by mi mohl říct, mě tohle překvapilo nejvíc. Když jsem

si představovala rozhovor s Dougem, v nejlepším případě bych

čekala mrazivou zdvořilost, ale většinou jsem ho v duchu viděla, jak

mě obviňuje a říká mi hrozné věci, které jsem si zasloužila. I když si nějaká tajná část mého já přála, aby mi odpustil a abychom zase byli kamarády, ve skutečnosti jsem si nemyslela, že si zasloužím

odpuštění. Dívala jsem se, jak odchází, dokud Brandy nevystrčila

hlavu z restaurace a nezavolala, že pro nás mají stůl.

Třebaže jsem po setkání s Dougem byla zamyšlenější, stačila jsem

si vychutnat zbytek odpoledne s Brandy a když jsme se vrátily k Mortensenům, obě jsme měly dobrou náladu. Mně ji ještě zvedl pohled na Sethovo auto na příjezdové cestě. Běžela jsem dovnitř, abych ho viděla čím dřív, ale pohodě byl rázem konec, když jsem

spatřila jeho obličej. Margaret a Terry se tvářili podobně. Brandy,

které obvykle nic neuniklo, byla tak zaujatá novou parádou, že si ani nevšimla, jak výrazně se změnila nálada v jejich domě ve srovnání s ranním energickým chaosem.

“Bylo nám fantasticky,” řekla rozzářená Brandy. “Mám ty nejkrásnější šaty na světě.”

Margaret se na ni usmála, ale nešlo to od srdce. “Tak to aby sis je oblékla a předvedla se nám, ne?”

Nemusela to říkat dvakrát. Brandy se hned hrnula do své ložnice, v patách Kendall a dvojčata, které jí nabízely ´pomoc´ a hulákaly při tom jako na lesy. Jen co vytáhli paty, obrátila jsem se k dospělým.

“Co se stalo?”

“Podle doktora se to zhoršilo,” odpověděl Seth, když se nějakou chvíli k tomu nikdo neměl.

“Ale přece se jí už začínalo dařit líp, že?” Rozhlédla jsem se kolem

sebe, aby mi to potvrdili.

“Aspoň jsme si to mysleli,” souhlasil Terry. “Přinejmenším to vypadalo, že se uzdravuje, ale tyhle situace… no, rakovina má ve zvyku si takhle zahrávat. Proto lidé často ani nevědí, že jsou nemocní. Dnes ráno jí nebylo dobře a lékař naše obavy potvrdil.”

Nedokázala jsem pochopit, jak je možné, že to říká tak klidně. Já bych se na jeho místě nejspíš sesypala. Na mou duši jsem ani netušila, odkud bere všechnu tu sílu a odhodlání, se kterými to

zvládá a byla si docela jistá, že kdyby se něco podobného dělo lásce

mého života, zalezla bych do kouta a brečela jak želva.

Nebo ne?

Dívala jsem se na Setha, na tu milovanou tvář a soucitný výraz na ní

a najednou jsem věděla, že nic takového by se nestalo. Jestli by ten, koho jsem milovala, potřeboval mou sílu, dala bych mu všechnu,

kterou bych měla.

“Brandy to ještě neřekneme,” pokračoval Seth. “Nemůžeme to před

ní tajit, ale usnesli jsme se, že počkáme až do rána, ať se večer pobaví.”

Nezmohla jsem se na slovo, jen jsem pomalu přikývla. Pro bonmot nebo chlácholivá slůvka jsem nikdy nemusela jít příliš daleko, ale na tohle nešlo říct vůbec nic, zvlášť když za chviličku Brandy seběhla ze

schodů v těch růžových šatech. Každé z dvojčat neslo jednu botu a Kendall třpytivé visící náušnice, které jsme objevily těsně před obědem. Připomnělo mi to Popelku a myšky, které jí sloužily.

Při nakupování jsem dbala hlavně na Brandyin vkus, ale myslela

jsem i na to, aby jí rodina novou parádu schválila, ale když se kolem

nich točila, došlo mi, že je to úplně jedno. Klidně by na sobě mohla

mít třeba pytel od brambor, dokud by byla tak rozzářená jako teď, líbil

by se každému. To, co jsme doopravdy koupily, byla chvíle ryzí

radosti v temném mračnu, které visí nad touto rodinou. Dospělé příliš přemohly emoce, než aby promluvili, takže to Kendall udělala za nás.

“Že vypadá jako princezna?” Pořád se snažila vyhladit neexistující náznaky, že jsou šaty pomačkané a Brandy se děsila, že jim něco udělá. “Já taky chci takový šaty.”

Morgan si sedla na podlahu a třebaže Brandy ještě pořád stála, násilím se jí snažila nacpat nohu do boty. Čím dál víc mi to

připomínalo pohádku o Popelce. McKenna se taky vrhla na obouvání

a málem se jim povedlo starší sestru svalit na zem. Brandy se zasmála. “No? Co tomu říkáte?”

“Jsou překrásné,” chválila Margaret.

“Ty jsi překrásná,” řekl její otec.

Brandy úspěšně zahnala dvojčata a obula se, zardívaje se obdivem své rodiny. “Doufám, že se v těch botách nerozplácnu na zem. Vypadala bych jako trdlo.”

Seth s ní nesouhlasil. “Nebudeš vypadat jako trdlo, ať uděláš cokoliv.

Jsi dokonalá od hlavy až k patě.”

Brandy byla v čím dál větších rozpacích. “Lidi, nemusíte to tak přehánět.”

Při komentáři ´od hlavy až k patě´ se mi najednou něco vybavilo. “Kruci, nebudu tady moct být, abych tě učesala. Musím jít brzy do práce.” V téhle chvíli mi přišlo jako smysluplný nápad zavolat do

práce, že jsem nemocná. Nic nebylo důležitější, než umožnit jí prožít dokonalý večer.

“To je v pohodě. Já to zvládnu a třeba i máma mi pomůže.”

“Dnes je dost unavená,” řekl Terry neutrálně, “ale vím, že tě určitě bude chtít vidět, než odejdeš.”

“Jestli máš zájem, umím francouzský drdol,” oznámila Margaret, čímž nás všechny překvapila.

“Ukážeš mi, jak se to češe?” ptala se Brandy. Margaret přikývla. “Samozřejmě. Pojďme nahoru.”

Než Brandy odešla, div mě neudusila objetím. “Jsem ti tak vděčná,

Georgino. Za všechno.”

Zamířily ke schodům a menší holky šly za nimi. Všechny si náramně užívaly přípravy své starší sestry. Najednou jsem si však uvědomila,

že ne všechny mají stejný pocit.

“Kde je Kayla?” zeptala jsem se. Nikde ji nebylo vidět.

Terry si povzdechl a prohrábl si vlasy. Bylo to stejné gesto, jaké jsem občas vídala u Setha. “V obýváku, aspoň myslím. Dnes nebyla ve

své kůži. Někdy si myslím, že ví, co se děje, i když jí nic neříkáme.”

Věděla jsem o Kayliných schopnostech a proto jsem nepochybovala

o tom, že má pravdu. Vzpomněla jsem si, jak Brandy říkala, že má

´nemluvný den´ a přemýšlela, kolik z matčiny nemoci holčička dokáže vycítit. Opustila jsem bratry, šla ji hledat a objevila jsem ji schoulenou v koutku pohovky. Stočená do klubíčka vypadala tak malinká, až se málem ztrácela v polštářích.

“Ahoj.” Sedla jsem si vedle ní. “Jak se máš? Ty nechceš vidět

Brandyiny nové šaty?”

Kayla otočila obličej ke mně a dívala se na mě obrovskýma modrýma očima. “Georgino, musíš to dát pryč.”

Pořád jsem myslela na ty šaty, proto mi chvíli trvalo, než jsem zabrala. “Co mám dát pryč, miláčku?”

“Temnotu.”

Něco mi říkalo, že nemyslí obyčejnou tmu. Když vyslovila slovo

´temnota´, přišlo mi to, jako kdyby mluvila o něčem - nebo někom - konkrétním, hmatatelném, jako o hrozbě, co jí visí nad hlavou. Nadskočila jsem při vzpomínkce, že Kayla dokázala vycítit Nyx, když

utekla svým andělským věznitelům. Sklonila jsem se ke Kayle a byla ráda, že Seth a Terry mají moc práce. “Kaylo, mluvíš o bytosti, kterou

jsi už předtím cítila? O té, kterou jsi cítila ze mě?” Návrat Nyx by byl

tou poslední věcí, kterou bych teď ve svém životě potřebovala.

Zavrtěla hlavou. “Je to něco jiného. Temnota chodí do našeho domu

za maminkou. Můžeš ji dát pryč?”

“Je tady i teď?” zeptala jsem se zneklidněně. “Ne. Jen někdy.”

“Kolikrát tu byla?”

Kayla se zamyslela. “Dvakrát.”

Mráz mi přejel po zádech. “Minulou noc to tady bylo podruhé?” Přikývla.

“Vidělas to?”

“Ne, jen cítila. Vím, kde je, když je tady.” Prosebně se na mě podívala. “Můžeš zařídit, ať už sem nechodí?”

Neměla jsem tušení, co by ta temnota mohla být a ani jak bych ji mohla zastavit, ale napadalo mě kdeco. Políbila jsem ji na čelo.

“Udělám, co budu moct, zlatíčko, slibuju. Teď musím odejít, ale budu

se snažit něco vypátrat, dobře? Postaráme se, aby se temnota už nevrátila.”

Kaylino chování se změnilo jako mávnutím kouzelného proutku.

Ještě před chvíli byla smutná a zaražená, ale teď se rozzářila a byla plná naděje. Tolik mi věřila. Stačili jí mé prázdné řeči o tom, že ji

zbavím něčeho, čemu jsem sama nerozuměla, aby ze sebe setřásla strach i obavy. Díky mně teď všechno v jejím světě bylo v pořádku. Objala mě a taky mě políbila a mě zabolelo u srdce, že od ní musím odejít.

Ale volalo mě sváteční veselí stejně jako naléhavá potřeba promluvit

si s Romanem. Uvědomila jsem si, jak málo se v poslední době vídáme, proto jsem mu poslala textovku s připomínkou, že večer

budu doma a že pro něj mám důležité informace. Jeho konspirační teorie ho pohlcovaly tak moc, že jsem si nebyla jistá, jestli si udělá

čas na něco, co nejspíš zamítne jako fantazírování malý holky. Nicméně Kayliny postřehy - třebaže měla problém je popsat slovy -

se už v minulosti ukázaly být správné. Nevěděla jsem, co cítí

tentokrát, ale jestli Mortensenovic domácnost ovlivňovala nějaká síla,

budu ji muset zastavit.

Kapitola 12

Můj krátký rozhovor s Kaylou mi nešel z hlavy celý večer v

obchoďáku, kde jsem se snažila srovnat děcka. Pořád se mi

vybavovala představa jejích očí, když mi vykládala o ´temnotě´. Byla

to jedna z těch chvil, kdy jsem kvůli jejím psychickým schopnostem

dílem nadávala a dílem za ně děkovala. Kdyby je neměla, nikdy bych nezjistila, že u Mortensenových něco není v pořádku, ale protože

ještě nebyly rozvinuté, k tomu, co cítila, jsem měla víc otázek než odpovědí. Zato Erik by to věděl okamžitě.

To byla další věc, která mi dělala starosti. Erika zavraždili kvůli mně.

Ovšem jestli vycházíme z předpokladu, že v jeho případě peklo zasáhlo přímo proti němu, co bych si měla myslet o Kaylině

vyprávění? V minulosti byly jakékoliv neobvyklé nadpřirozené aktivity důsledkem činnosti samotářů působících mimo systému nebe a

pekla. Koneckonců nebe a peklo mají jistá pravidla a očekává se od

nich, že se jich budou držet, nicméně Milton byl důkazem, že se

peklo nezdráhá ta pravidla porušovat. Takže bylo by vůbec možné, aby někdo z naší strany chodil za Andreou Mortensenovou - shodou okolností právě v době, kdy se její stav zhorší? Jestli ano, proč by to

dělal?

Jak už Roman poznamenal, tohle byla klíčová otázka a odpověď na

ni by celou záhadu objasnila.

Jediná přestávka v přemítání o věcech nasmrtelných nastala, když jsem se snažila ukecat Waltera, aby jako Santa zašel na návštěvu k Mortensenovým. Nečekaně jsme měli krátkou přestávku, protože dvě

matky ve frontě se do sebe pustily a museli jsme čekat, než to ochranka vyřídí.

“Santa k nikomu nechodí na návštěvu.”

“Pokud vím, je to přesně obráceně, a to každý Štědrý den,” namítala

jsem.

“Santu si nelze jen tak najmout pro zábavu. Děti musí buď počkat do Štědrého večera nebo zajít do nákupního centra a navštívit Santův kouzelný altánek. Taková jsou pravidla.”

“Ale jasně, že je možné si Santu najmout. Jinak bys tady nedělal. No tak, zaplatím ti. Koupím ti drink nebo třeba i dva, jestli budeš chtít.

Jsou to malé holčičky a moc chtějí vidět Santu. Proboha, vždyť jejich

matka má rakovinu! Copak tě to vůbec nedojímá?”

Zíral na mě přes obroučky brýlí. “Je mi moc líto jejich situace, ale nic

s tím nemůžu dělat. Součástí téhle role je i závazek, slib, že duch

Santy zůstane zachován. Jaký signál bychom vyslali dětem, kdybych

já byl někde jinde a hrál stejnou roli, jakou ve stejné době hraje Bob

tady?”

Nevěřícně jsem na něj zírala. “Podle mýho jestli ty děti neumějí překonat časoprostorové zákony, žádný z nich se nedoví, že Santa

je současně tady, v Lake Forest Parku a v ostatních tisících nákupních center v týhle zemi.”

“Já to budu vědět. Nemůžu být Santou ve stejné době, kdy Bob hraje

Santu. Porušil bych naši posvátnou dohodu.”

“Jakou ´posvátnou dohodu´? Vždyť je to jen zaměstnání!” Vážně

jsem začínala uvažovat, že poruším pravidla o alkoholu. Kdybych ho dostatečně namazala, určitě by souhlasil s tím, co jsem potřebovala.

“Pro nás není,” odpověděl se vší vážností. Pak ochranka skončila svou práci a fronta se zase pohnula, takže jsme museli s

dohadováním přestat. Stalo se to těsně předtím, než jsem ho stačila upozornit, že ani litry whisky nemají nic společnýho s ´duchem

Santy´.

Po zbytek mý směny mě klidně mohli překřtít na Bručouna. Sice jsem

ocenila Walterovu oddanost jeho roli, ale ruku na srdce - zacházelo

to až do absurdity.

Navzdory svým dřívějším plánům promluvit si s Romanem o tom, co

mi řekla Kayla, jsem na noc zůstala u Setha. Když jsem mu cestou domů zavolala, měl tak smutný a unavený hlas, až mi bylo okamžitě jasné, že je mnohem důležitější zůstat s ním, protože Andreino

zhoršení zdravotního stavu na něj těžce dolehlo. Noc jsme strávili ve

vší počestnosti, ale objímal mě tak zoufale, až jsem měla pocit, že jsem tím jediným, co ho v tomhle blázinci drží při životě.

“Ach, Thetis,” zašeptal, když jsme se v posteli k sobě přitulili. “Co si bez tebe počnu?”

“Nelam si s tím hlavu,” odpověděla jsem automaticky. “Ještě nějakou chvíli tady budu.”

“Já vím. Ale co pak?”

Nastalo ticho. Srdce se mi sevřelo. Nakonec jsem řekla: “Vím, že je nemůžeš opustit a je to tak správně.”

“Aspoň dokud se jí nebude líp dařit…”

Nedopověděl. Uhodla jsem jeho pocity, protože jsem je sdílela. Oba jsme se báli stejné věci i když jsme o tom nemluvili nahlas. Báli jsme

se, že Andrei už nikdy nebude líp a nejhnusnější na tom, bylo, že kdyby to dopadlo tím nejhorším možným způsobem, nakonec by

Seth za mnou mohl přijet do Las Vegas. Ale jak bych mohla sama se sebou žít s vědomím, jaká byla cena za mé štěstí?

Nakonec se mu povedlo pokračovat. “Začínám chápat, proč jsi tak otrávená vyšší mocí. Ze všeho nejvíc jsem si přál, abych mohl být s tebou. Nakonec jsem tě získal… a teď se stane tohle. Lidi mluví o

tom, že kvůli lásce zahodí všechno ostatní, ale tak to v životě nefunguje. Upřímně, kdybych byl ten typ muže, co kvůli sobeckým touhám bude ignorovat svou rodinu, myslím, že bych si tě

nezasloužil. Prostě to musí být tak, jak to je.”

“Nelam si s tím hlavu,” opakovala jsem a znělo to statečněji než jsem

se cítila. “Srovnáme se s tím. Oni tě potřebují. Dělej, co musíš udělat.”

“Georgino…”

“Sethe,” lehce jsem ho políbila na rty. “Právě teď je to ze všeho nejdůležitější.”

“Důležitější než my dva?”

Dlouho mi trvalo, než jsem odpověděla, ale zvládla jsem to. “Ano.”

Další den jsem měla ranní a pracovala s Bobem. Snažila jsem se ho přemluvit stejně jako Waltera v naději, že aspoň jeho ukecám na návštěvu u Mortensenových, ale dostala jsem přesně stejnou

odpověď. Doufala jsem, že když Bob není notorik, bude rozumnější,

ale neměla jsem štěstí. Plácal stejný ptákoviny o magii a integritě

Santovy role.

Naštěstí když jsem se po směně vrátila domů a zjistila, že Roman je doma, nálada se mi zlepšila. Sice jsme večer měli mít bowlingový trénink, ale chtěla jsem si s ním popovídat v soukromí. Mé

nesmrtelné kamarády jsem mohla nalákat na určitou míru

spolupráce, ale když začínalo být čím dál zřejmější, že to má na svědomí peklo, měla jsem čím dál větší zábrany je do toho

zatahovat. Romana by žádný trest nečekal a mně nevadilo vystavit

se hněvu svých zaměstnavatelů, zato se mi zajídala představa, že stejnému hněvu by kvůli mně museli čelit i oni.

“Řekla ještě něco dalšího o té ´temnotě´?” Začal se vyptávat Roman,

jen co jsem mu shrnula, co jsem zjistila. “Nižší nesmrtelní, vyšší nesmrtelní, bůh mimo systému?”

“Ani by nechápala, na co se jí ptám. Jsou jí teprv čtyři. Vlastně teď už

asi pět.”

“Musí to pochopit. Měla bys ji trénovat.”

“Uprostřed toho všeho, co se teď kolem ní děje, by to byla ta poslední věc, kterou by potřebovala.”

“Jestli něco nadpřirozeného způsobuje nemoc její mámy, nemáš pravdu!” Roman posedával na kraji gauče a jeho oči barvy moře byly zamyšlené i naštvané. “Georgino, musíš se podívat pravdě do očí.

Jestli se tam vážně něco děje, opravdu si neumím představit, že by

si ta síla její rodinu vybrala jen tak nazdařbůh. Jestli je Andrea

Mortensenová terčem, děje se to proto, že se vy dvě znáte.” Bylo mi nanic. Byla to další věc, která se děla kvůli mně.

“Takže Andrea je nemocná kvůli mně.” Sesula jsem se do křesla.

“Paráda.”

“A cos čekala? Vždyť je to peklo. Když ti chtějí šlápnout na krk, najdou si kreativní způsoby, jak na to.”

“Vypadá to, že těch způsobů je víc než dost. Proč by to dělali, když

už mají smlouvu na mou duši? My jen předpokládáme, že v tom má

prsty peklo.”

Roman pokrčil rameny. “Ne tak docela. Už víme s jistotou, že se ti pletou do života a léčení na jedné straně a nemoci a zranění na

druhé straně jsou specifické schopnosti, kterými vládnou andělé a démoni.”

“Myslíš, že by Carter zjistil, co se děje, kdyby se šel na Andreu podívat?”

“Nejspíš ano.” Roman chvíli přemýšlel. “Otázkou ovšem je, jestli by

se vůbec chtěl do toho namočit. Vždyť ho znáš. Nebe aspoň předstírá, že hraje podle pravidel.”

Pomalu jsem přikývla a vybavila si náš poslední rozhovor, jak se Carter zdráhal do čehokoliv zasahovat. “Máš svatou pravdu,” zabručela jsem.

Roman vstal. “No, za chvíli budeš mít šanci se ho na to zeptat.”

“Co? Jak to?”

“Přijde na trénink. Včera jsem zaslechl, jak si o tom s Jeromem povídají.”

Seth zjevně nebyl jediný, kdo měl zvrácený zájem sledovat

Jeromova nemehla, jak hrají bowling na jeho počest. Taky jsem se zvedla. “Tak jdeme. Budu řídit.”

Scházeli jsme po schodech a já se na Romana úkosem podívala. “Už tě někdy napadlo, jak bys vypadal s bílou bradou a Santovou čepicí?”

Roman si mě opatrně změřil. “Zatím ne.”

Rychle jsem mu vysvětlila, že se Mortensenovic holky letos nemůžou

jít podívat na Santu, ale kroutil hlavou ještě dřív, než jsem domluvila.

“No tak, Romane, dej si říct. Děvčata chtějí vidět Santu a vím, že na rozdíl od Waltera nemáš žádnej problém s tím, že by najednou existovalo víc Santů.”

“To nemám, ale rád bych si zachoval svou důstojnost bez ohledu na

to, že jde o dobrou věc. Kromě toho se necítím nijak provinile.

Kdybys vážně chtěla, aby viděli Santu, proměníš se a bude z tebe

takovej Santa, že nám to vyrazí dech.”

Zamračila jsem se. Rozčílilo mě to, protože to byla pravda.

K mému zděšení jsme na bowling přijeli jako poslední. Doufala jsem,

že si s Carterem promluvím mezi čtyřma očima, ale on i Jerome byli

až po uši zabraní do konverzace (a do svých sklenic). Zbytek Unholy

Rollers už netrpělivě čekal na jejich trenéra a dali mi pořádně vyžrat,

že nemám košili.

“No tak jsem ji zapomněla, co je na tom. Obléknu si ji na turnaj.” Petr si povzdechl. “Ale už teď pomáhá budovat týmového ducha.

Pocit sounáležitosti zlepší tvůj výkon.”

“Koukej, až si budu muset odskočit, proměním si tu tvou košili.” “Ale to není stejný,” remcal Petr.

Jeromova netrpělivost nám naštěstí nedovolila další debatu na tohle

téma. Neviděl, jak dopadl náš poslední trénink a dychtil zjistit, jestli

jsme pokročili. Abych byla spravedlivá, vážně jsme se zlepšili, ale

Jerome nejspíš čekal, že každým hodem srazíme všechny kuželky. Když bylo jasné, že je to jen zbožné přání, byl čím dál nedůtklivější a

vzteklejší.

“Co to vyvádíš?” obořil se na Codyho, když ve dvou hodech srazil všechny kuželky, nejdřív devět, pak tu poslední. “Proč je prostě nemůžeš srazit všechny najednou?” Zaškaredil se na Romana. “Dělej něco.”

Roman sežehl otce pohledem, vůbec se mu nelíbilo, že zpochybňuje

jeho pedagogické schopnosti, zvlášť když Cody byl z nás nejlepší. “Tak proč jim sám neukážeš, jak na to, taťko?”

Jerome se procházel dráhou sem a tam, ale neuráčilo se mu dotknout se koule. “Protože to není má práce.”

Roman zvedl oči k nebi. “Tak mě nech dělat tu mou.”

Zatímco si ti dva vjeli do vlasů, naklonila jsem se k Carterovi. “Musím

s tebou mluvit. Soukromě. Můžeš tady pak zůstat?”

Carter sledoval rozmíšku otce a syna, ale zatímco jsem mluvila, krátce po mně střelil pohledem a pak malinko, málem neznatelně,

přikývl. Pak, když se Jerome vrátil a prohlásil, že musí vypadnout a

ve Sklepě utopit svou zlost, Carter jeho nabídku odmítl.

“Ne,” řekl líně a protáhl se. “Řek bych, že počkám, jak se to tady vyvrbí. Není možný, aby Petr pokaždý házel parohy, protože to odporuje všem přírodním zákonům.”

“Fajn. Jestli tě napadá nějaký zázrak, který by jim pomohl, sem s ním.”

“Budu si to pamatovat,” pravil Carter a mávl na pozdrav odcházejícímu Jeromovi.

Mé nižší nesmrtelné kamarády zneklidnila nelibost našeho šéfa,

proto jsem se soustředila na hru a nechala Cartera být, dokud jsme neskončili s tréninkem. Ať si Jerome klidně kritizuje horem dolem, ale Roman byl vážně dobrý učitel. Jeho největším úspěchem nejspíš

bylo, že Petr zvládl čtyři hry za sebou bez parohů, což znamenalo, že přírodní zákony pořád platí. Jasně, že všechny kuželky nesrazil ani dvěma hody, natož jedním, ale tou dobou jsme už byli tak utahaní, že

už i to jsme brali jako úspěch.

S Romanem a Carterem jsme počkali, až ostatní odejdou - ale

nejdřív jsem samozřejmě musela slíbit, že si příště obléknu tímovou košili. Jakmile jsme měli relativní soukromí, vyložila jsem Carterovi

svůj problém. Poslouchal a tvářil se čím dál vážněji. Když jsem skončila, řekl: “Dobře víš, dcero Lilith, že se nesmím vměšovat.”

“O to tě ani nežádám. Teda ne tak docela. Jen chci vědět, jestli bys poznal, kdyby někdo - třeba démon - způsobil nemoc Andrey Mortensenové.”

Carterovy šedé oči byly nečitelné. “Ano. Poznal bych to.”

“Šel bys se mnou za ní a řekl mi, jaký z toho máš pocit? Nic víc

nechci. Nechci po tobě, abys porušoval nějaká pravidla.” Aspoň jsem

si to myslela. Na mou duši nerozumím ani polovině těch ´pravidel´,

na které se pořád odvolává. “Prostě jen potřebuju tu informaci.”

“Dobrá,” souhlasil po chvíli, která mi přišla jako věčnost. “Když ti to řeknu, nepřestoupím žádný zákon.”

“Můžu předpokládat,” vložil se do toho Roman, “že ho nepřestoupíš

ani v případě, když nám povíš, proč by peklo něco takového dělalo?”

Ozvala jsem se dřív, než Carter. “To už přece víme. Aby se mi

dostali na kobylku. Někoho jsem nasrala a teď se mě snaží přinutit, abych trpěla tím, že se musím dívat, jak trpí lidi, které mám ráda.”

“No jo, ale proč Andrea? Bez urážky, ale napadají mě jiný způsoby,

jak ti ublížit, možná i víc. Proč se nezaměřili na Setha?”

Odfrkla jsem si. “No, řekla bych, že v souvislosti s tím přeložením

mám už teď tak trochu pocit, že-” když jsem si uvědomila, co mám na jazyku, zasekla jsem se, až zaskřípěly pomyslné brzdy v mém

mozku. Roman seděl naproti mně v jednom z těch otahaných kožených křesel a podle jeho zběsilého výrazu moc nechybělo, aby

mě popadl a zatřásl mnou.

“Tak co je? Na co myslíš?”

“Andreina nemoc je hrozná, nespravedlivá věc, která trápí celou její rodinu, ale jde ještě o něco jiného. Dokud bude nemocná, dokud celá

její rodina bude potřebovat pomoc, bude Seth muset zůstat s nimi.

Neodjede se mnou do Las Vegas.”

“To je ono!” Romanovi se rozzářily oči. “O tomhle je celé tvé přeložení - dostat tě ze Seattle, pryč od Setha a postarat se, aby nemohl jít s tebou.”

“Nakonec…” Zase se mi sevřel žaludek, stejně jako pokaždé, když

jsem přišla na to, že lidi strádají kvůli mně. “Nakonec přece jen bude moct odjet. Andrea se začne uzdravovat… nebo taky ne.”

“To ano, ale za jak dlouho? Kolik času to zabere? Bude to stačit, aby

ses zabydlela v tom dokonalým scénáři, co pro tebe napsali a sblížila

se s dalším umělecky nadaným introvertním smrtelníkem? Může se stát, že až bude volný, už to bude jedno.”

Zírala jsem na Romana, vlastně spíš skrz něho. Můj vztah se

Sethem Jeroma vždycky rozčiloval, v jednom kuse mě peskoval, že

jsem se příliš upnula na toho smrtelníka a že to ovlivňuje mou práci. Sám Carter se zmínil, že dělám něco, co se peklu nelíbí. Bylo by možné, že šlo přesně o tohle? Že by vynakládali tolik námahy, aby

nás dva se Sethem rozdělili?

“Jestli náš vztah peklu nevoní, proč mi ho rovnou nezakážou?

Jerome mi to už dal pořádně vyžrat. Nebo proč mě nepřeloží někam jinam, kamkoliv, jen když to nebude Seattle? Proč by se měli

namáhat a poslat mě do města, které jsem si oblíbila?”

“Abys na Setha jednoduše zapomněla a neohlížela se zpátky. Kdyby vám vztah zatrhli, takhle by se to z ničeho nic zvrhlo na puberťácký milostný románek.” Roman luskl prsty. “Nikdy by se ti po něm

nepřestalo stýskat. Tohle je mnohem záludnější a efektivnější.”

“To je,” souhlasila jsem a pořád se mi z toho točila hlava. “Dokonce

ani po tom všem Jeromově láteření mě nikdy nenapadlo, že by peklo bylo tak vyvedené z míry, že žiju s člověkem.”

Roman mi neřekl nic, ale zvedl oči k Carterovi. “Jseš nějak podezřele

zticha.”

Carter pokrčil rameny a tvářil se neutrálně. “Vy dva toho máte na srdci až až. Není třeba, abych se vám do toho míchal.”

“Máme pravdu?” zeptala jsem se anděla.

“Ale jasně, že máme,” odpověděl za něj Roman. “My dva jsme vždycky věděli, že podle pekla tě Seth příliš rozptyluje. Tím se všechno vysvětluje.”

“Erik ne,” namítla jsem.

“Jseš si jistej, že k tomu nemáš co říct?” zeptal se Roman s pohledem pořád upřeným na Cartera.

“Myslím, že bychom měli jít k Mortensenovým než bude příliš pozdě,”

podotkl Carter mírně. “Řekl bych, že holky mají ve zvyku zalehnout

dost brzy.”

Vstala jsem s vědomím, že z něj stejně nic nedostaneme. “Nejdřív musím Romana vysadit doma. Pak půjdeme k nim.”

“Jak chceš zařídit, abych se na ni mohl podívat? Bylo by divný přivést cizího chlapa do ložnice nemocné ženy. Mám být neviditelný?”

Málem jsem mu navrhla přesně to samý, ale pak jsem dostala lepší nápad. Zběžně jsem si Cartera prohlídla. “Chtěls někdy na sebe navléknout Santův kostým?”

“Odjakživa jsem po tom toužil,” řekl Carter s kamenným výrazem. Roman zasténal.

Nicméně když jsem Carterovi vysvětlila celou situaci, byl všemi

deseti pro. Dokonce mi řekl, že si s kostýmem vůbec nemusím lámat hlavu a slíbil, že se za hodinu sejdeme u Terryho, abych měla šanci Romana vysadit u mě doma. Jakmile jsme byli parkovišti, relativně z dohledu ostatních, Carter zmizel jako pára nad hrncem.

“Já jen doufám, že nešel ten kostým shánět tam, kde běžně kupuje svou garderobu, ať už je to kdekoliv,” svěřovala jsem se za jízdy Romanovi. “Santa by neměl vypadat jako bezdomovec, i když by to

Ian nejspíš schválil a pravil by, že jsme prolomili železné sevření konvencí.”

“Zatracený nezávisláci,” ulevil si Roman a opřel si hlavu o okno. “S

tím Carterem jsi tak trochu riskovala, ale něco mi říká, že když jde o malý holky a jejich nemocnou matku, nepodělá to. Přece jen je to

anděl a nějak si musí udržovat svou pověst.”

“A zaplať pánbůh nemá žádný předsudky, jako že Santa může být v

tu samou dobu jen na jednom místě,” žertovala jsem. “Nemá žádný časoprostorový zábrany.”

Roman prudce nadskočil a já málem dupla na brzdu, protože jsem si myslela, že jsem málem do něčeho vrazila, ale o půl vteřiny mi došlo,

že ať se stalo cokoliv, bylo to jen v jeho hlavě. Řekl jen: “Panebože.”

“Co je?” vyjela jsem na něj stejně jako předtím on na mě. “Co tě právě napadlo?”

“Myslím, že jsem na to přišel.” Znělo to, jako by tomu sám nedokázal uvěřit.

“A na co? Na to tajemství, na kterým jsme si málem vylámali zuby?

Na to jsme už přece přišli.”

Roman zavrtěl hlavou s očima navrch hlavy. “Ne. Ježíši, Georgino, jestli mám pravdu… jak to vůbec dokážu? Jak seženu důkaz?”

“Okamžitě vyklop, na co myslíš!”

“Ne. Zatím ne. Prostě mě vysaď a promluvíme si, až se vrátíš. Musím si to promyslet.”

Máloco mě dokázalo víc rozzuřit. Nesnášela jsem, když mi někdo mával před nosem záhadami jako oslovi mrkví a postoj ´řeknu ti to

později´ mi lezl na nervy snad ještě víc, ale ať jsem dorážela sebevíc,

nebylo mi to k ničemu. Odmítal mi cokoliv říct. Carter už mířil k Terrymu a tak jsem se s Romanem nemohla zdržovat moc dlouho. Musela jsem pospíchat do Lake Forest Parku. S hudrováním jsem

nechala Romana jeho machinacím a pohrozila mu, že jestli všechno nevysype, až se vrátím, má se na co těšit.

K Mortensenům jsem dorazila brzy poté a ulevilo se mi, když jsem zjistila, že je u nich Seth a že děvčata jsou ještě vzhůru. Vzpomněla jsem si na Carterovu připomínku a celou cestou si dělala starosti, že menší holky už budou v posteli. Sice už většinou byly v pyžamech,

ale podle toho, jak nadšeně mě vítaly, bylo jasné, že spánek je to

poslední, na co teď mají chuť. I já jsem všechny objala a nemohla se zbavit představy jejich reakce, až ta podívaná vypukne.

Ne všechny mě běžely obejmout. Brandy zůstala sedět na gauči.

Sice se usmála a kývla na pozdrav, ale v očích měla děsivý, prázdný pohled, který jsem včera během našeho výletu ani nezahlédla. Srdce

mě kvůli ní bolelo. Dopřáli jí včerejší zábavu, ale dnes jí zjevně řekli pravdu o její mámě. Sdla jsem si na druhý konec gauče.

“Bavila ses včera večer?”

“Jo. Bylo to fajn.”

“Chceš vidět fotky?” ozvala se Kendal vzrušeně a strčila do Brandy. “Ukaž jí je!”

S úsměvem nad sestřiným zaujetím Brandy vytáhla mobil a podala

mi ho, ať si to projdu. Byl plný fotek, jaké rády dělají dívky jejího věku, skupinové snímky s ní a jejími kamarádkami a kamarády, někteří dělali grimasy. Měla jsem radost, že to vypadá jako běžný

taneční večírek, protože jsem neměla představu, co mám čekat od

akce v kostele. Zvlášť její obrázky byly fantastické. Margaret s tím francouzským drdolem odvedla dobrou práci. Na jedné z fotek byla usmívající se Brandy a vedle ní stál roztomilý kluk se světlými vlasy. Vypadal jako inteligentní surfař. Vzhlédla jsem k ní a tázavě zvedla obočí. Přikývla.

“Je hezký,” pochválila jsem jí vkus.

Klepání na dveře umlčelo všechno vzrušené štěbetání. Terry s McKennou listovali v obrázkové knize a on na ten zvuk zvedl hlavu. “Kdo to proboha je?” Rozhlédl se po místnosti, jako by počítal hlavy

a ujistil se, že každý, kdo by se tu snad mohl zastavit, je už dávno

tady. Měla jsem podezření, že když má těch dcer tolik, snadno o

nějaké ztratí přehled. Ian, Margaret, Seth a já jsme taky byli na svých místech a tím se vyčerpal počet těch, kdo by snad mohli přijít bez ohlášení.

“Nemám ani tušení,” řekla jsem vesele. “Sethe, co kdybys šel otevřít

a podívat se, kdo se to sem dobývá?”

Seth okamžitě pochopil, že mám něco za lubem. Sice po mně střelil tázavým pohledem, ale poslušně zamířil ke dveřím. Stiskl kliku a v úžasu uskočil, protože se dovnitř vřítil Carter.

No, vlastně se má víra v to, že to je skutečně Carter, zakládala na naší předešlé konverzaci, protože muž, který vešel do obýváku,

ničím nepřipomínal toho ošuntělého anděla, kterého jsem znala. Vlastně nevypadal ani jako žádný Santa, kterého jsem kdy znala. Vypadal mnohem líp. Kolem jeho kulatého těla jako by praskala

magie a zdálo se, že jeho červený kostým září. Podle jeho růžových

tváří by jeden řekl, že právě přišel ze severního pólu místo z ponuré seattleské zimy.

Byl to Santa na druhou.

“Ho, ho, ho!” zaburácel hlasem, který se rozlehl po celém domě. “Veselé Vánoce!”

Pár vteřin bylo hrobové ticho a civění vykulených očí. Pak Kendall a dvojčata zapištěly nadšením a vyřítily se k němu. “Santa! Santa!”

“Co tady děláš?” vyslýchala ho Kendall. “Až do Štědrého večera tě

smlouva nezavazuje, abys sem chodil.”

“To máš pravdu,” pronesl dunivým hlasem, o kterém jsem pořád nedokázala uvěřit, že by mohl být Carterův. “Ale musím přece zjistit,

co byste chtěly pod stromeček, ne?”

Následovala spousta ách a óch a dvojčata ho nutila, aby si sedl na gauč. Brandy se jim klidila z cesty a Kendall okamžitě využila příležitost a vyškrábala se mu na klín.

Margaret a Terry vypadali, že k slzám nemají daleko, Ian koukal, jako

by mu ulítly včely a Seth mě popadl za loket a odtáhl stranou. “Je to jeden z těch chlapů, se kterými děláš?” zašeptal. Zakřenila jsem se. “V jistém smyslu. Je to Carter.”

Seth se na něj podíval pořádně a tvářil se stejně užasle, jak se já

předtím cítila. “Vážně? Ale jak… chci říct… dokonce i jeho tělo…” “Nejen Boží cesty jsou nevyzpytatelné,” odpověděla jsem.

Kendall vychrlila seznam deskových her a ekonomických knih.

Nedaleko stála dvojčata a až se třásla nedočkavostí, kdy přijdou na řadu, ale byla příliš dobře vychovaná, než aby to před Santou dávala najevo. Následoval požadavek na předplatné několika významných časopisů a novin věnujících se podnikání a pak Terry Kendall jemně zarazil a navrhl, že by měla pustit ke slovu i sestry. Kendall nadšeně souhlasila, objala Cartera a poděkovala mu.

Seth si mě přitáhl blíž. “Tak jo, tohle je docela ohromující, třebaže by

mě už nemělo překvapovat, ať uděláš cokoliv.” Políbil mě na čelo. “Stoprocentně budeme muset vytěžit co nejvíc z posledního měsíce tvého pobytu tady. Když budeme muset dlouhou dobu žít jeden bez druhého, musíme najít způsob, jak vyřešit mé povinnosti tady.”

Chtěla jsem namítat a říct mu, aby kvůli mně neměnil své plány vůči rodině, ale zůstala jsem zticha. Zoufalou část mého já napadlo, jestli

na tom vůbec záleží. Jestli nás peklo chce rozdělit, nezmůžeme proti

tomu vůbec nic a z ´dlouhé doby´ se stane ´nikdy´. Možná bych se vážně měla snažit vytěžit víc z těch posledních vzácných dnů. Ale kdybych to udělala - nebude peklo proti nám pracovat ještě pilněji?

Vzhlédla jsem a všimla si, že na Carterově klíně teď Morgan

nahradila McKennu a vedla s ním důležitou debatu o výhodách dvou různých typů figurek poníků My Little Pony. Morgan si nebyla jistá,

který z nich by chtěla.

“Princess Pony je ve více barvách,” informovala ho vážně.

“To máš pravdu, ale část ze série Power Prism Pony jsou jednorožci

a s jejich hřívou jdou dělat zajímavé věci.”

Na protější straně místnosti jsem spatřila Kaylu choulící se v křesle. Sledovala Cartera jako ve vytržení, ale vůbec se nesnažila promluvit

si s ním. Vymanila jsem se Sethovi, šla k ní a klekla si vedle ní.

“Půjdeš Santovi prozradit, co by sis přála k Vánocům?” zeptala jsem

se velmi tiše.

Dlouho trvalo, než se Kayle povedlo od něj odtrhnout pohled. “On není Santa.” Byla jsem jen ráda, že mluví stejně tiše jako já. Nikdo nás nemohl slyšet.

“Ale jasně, že je to Santa. Kdo jiný by to měl být?”

“On není Santa.” Usmála se a dál si ho prohlížela. “Je krásný. Krásnější než všechno ostatní.”

Žádný člověk nemohl vidět anděla v jeho skutečné podobě, dokud se

mu sám nezjevil, ale i pak ho to mohlo zabít. Ne, Kayla nemohla

vidět Carterovu pravou podobu, aspoň ne tak docela, ale určitě něco viděla. Nejspíš část jeho pravé podstaty. Chvíli jsem jí záviděla a přemýšlela, co vlastně vidí, co za obrázek jí poskytují její smysly a

který já nedokážu vidět. Ať to bylo cokoliv, nikdy se to nedovím, ale podle okouzleného výrazu na její tváři mi bylo jasné, že je to nádherné.

“Je krásný,” opakovala a pak pohlédla na mě. “Může zastavit tu

temnotu?”

“Bude se snažit,” řekla jsem. Nebyla to celá pravda, ale muselo jí to

stačit. “Mohla bys předstírat, že to je Santa a říct mu, co by sis přála

k Vánocům?”

Vážně přikývla právě když Morgan domluvila a Carter pokynul směrem k nám. Odvedla jsem ji k němu a pomohla jí vylézt mu na

klín. Podíval se na mě jiskřivýma šedýma očima. Když už nic jiného,

ty oči byly docela jistě Carterovy. Ustoupila jsem a nechala je, ať si povídají. Kayla se na něj pořád tak zamilovaně dívala, ale nikdo

kromě mě nevěděl, co ji ve skutečnosti tak uchvátilo. Když se probírala svým seznamem, vypadala jako jakékoliv jiné dítě fascinované Santou a ani se nezmínila o jeho kráse nebo o nadpřirozené bytosti, která v noci obchází jejich dům.

Nechala jsem je, tiše vyšla po schodech a nakoukla do Andreina pokoje. Byla vzhůru a četla si knihu. Pod očima měla tmavé kruhy a

vypadala přepadleji než posledně, nicméně se na mě vesele usmála.

“Georgino, mělo mě napadnout, že to tys způsobila všechno to pozdvižení.”

Zasmála jsem se. “Všechno ne. Je tady můj kamarád a dělá holkám Santu. Právě teď od nich přijímá rozkazy, co jim má přinést pod stromeček.”

Její výraz zněžněl a připomněl mi tváře ostatních, když měli slzy na krajíčku. “To je od něj moc hezké. A od tebe taky.”

“Mohl by přijít i za tebou?”

Andrea udělala obličej a nepřítomně si prohrábla vlasy. “Teoreticky proč ne… ale Bože, vypadám hrozně.”

“Jemu to vadit nebude, to mi věř.”

Když jsem seběhla ze schodů, Kayla právě skončila a Carter se teď snažil vymámit přání z Brandy, která mu řekla na rovinu, že mu za

nic na světě nevleze na klín.

“Myslím, že s těmí ostatními budeš mít práce až nad hlavu,” řekla mu přívětivě.

“Copak ty vážně nic nechceš?” zeptal se s dokonalou imitací

Santova hlasu.

“Obávám se, že chci jen věci, které mi ty dát nemůžeš.” Její úsměv povadl. “Ale díky.”

Carter na ni upřel stejně pronikavý pohled jako často na mě, pohled, kterým jako by se mi díval přímo do duše. “Máš pravdu, nemůžu,” souhlasil. “Ale co ti můžu dát, jsou mé modlitby a víru v nejlepší.”

Brandy od něj nedokázala odtrhnout oči a jen přikývla. Myslím, že neměla ani ponětí, jak závazné je pro anděla, když někomu nabídne

své modlitby, ale zcela jistě cítila, že je upřímný a myslí to vážně.

“Díky,” opakovala.

Popadla jsem Cartera za paži. “Santo, jejich maminka by se s tebou ráda setkala.”

Vstal a šel za mnou ke schodům. Cestou jsme míjeli Iana, který se

na nás blahosklonně díval. “Ani se nezeptáš, co bych si přál já?”

Carter se zastavil a změřil si ho od hlavy až k patě. “Promiň, ale má dílna nešije pro ošuntělý elegány.” Pokračoval v cestě a nevšímal si Ianových protestů, že jeho oblečení je ´historicky stylové´ a že ´s ošuntělou elegancí se spokojí jen povrchní epigoni´.

Pokud se Andrea před cizím člověkem cítila jako na trní, úspěšně to skrývala. Ve skutečnosti když Carter vešel do její ložnice, na tváři se

jí objevil podobný výraz úcty jako u Kayly. Andrea nemohla vidět to,

co její dcera, ale určitě vycítila aspoň část Carterovy ušlechtilosti. Zastavil se u její postele a smekl červenou čepici.

“To je můj kamarád Carter,” představila jsem ho, když jsem se ujistila, že zvědavá děcka jsou z doslechu.

Carter ze sebe okamžitě přestal dělat komedianta. “Paní

Mortensenová, moc rád vás poznávám.”

Usmála se a navzdory unavenému vzhledu zkrásněla. “I já vás ráda poznávám. Děkuji, že jste sem přišel a udělal děvčatům radost.”

Jejich rozhovor byl krátký. On řekl o každé její dceři něco milého nebo legračního a její úsměv byl čím dál širší. Ona pak mu pořád dokola děkovala. Když nakonec skončili se zdvořilostmi, rozloučila

jsem se a vyšla s Carterem z místnosti. Zavřela jsem dveře a

zamířila ke schodům, ale Carter mě chytil za rameno. “Viděls to, cos měl?” zeptala jsem se tiše.

Přikývl a tvářil se vážně. Teď vypadal úplně jako Carter. “Mělas

pravdu. Její stav se zhoršil záměrně - a provedl to nějaký démon.”

“Dokážeš zjistit, který démon to byl?” Věděla jsem, že Jeromovi rozhodně neleží na srdci mé blaho, ale bylo těžké si ho představit,

jak úmyslně škodí někomu, na kom mi záleží.

“Ne, ale Jerome to nejspíš nebyl. Je to ten typ špinavé práce, kterou dělávají nižší démoni. Taky ti můžu říct, že onemocněla sama od

sebe. Nikdo to nezavinil.”

“Jen jí přijdou přitížit, když se začne cítit líp.” Aby Setha zaměstnali. Carter přikývl.

“Dobrá. Díky, žes sem dnes večer přišel. Vážím si toho.” Chtěla jsem

jít dál, ale zase mě zastavil.

“Georgino…” Znělo to zvláštně ustaraně. Takový tón bych si běžně nespojovala se sebevědomým, lakonickým Carterem. “Opakoval

jsem ti pořád dokola, že existují pravidla o tom, co smím a nesmím dělat, jak moc se můžu angažovat. Obecně se skutečně neočekává,

že budu příliš aktivně zasahovat do života smrtelníků.”

“To chápu.”

“Ale to, co se jí stalo…” Nepatrně se zamračil. “To bylo porušení pravidel, něco, co se nemělo stát a v téhle situaci dve mínus můžou znamenat plus.”

V úžasu jsem na něj zírala. “Jak to myslíš?”

“Chci říct, že ji dokážu uzdravit. Rakovinu nemůžu vymýtit úplně, ale vrátila by se na stejnou úroveň, na jaké byla, než jí tenhle týden

přivodili zhoršení zdravotního stavu. Můžu zvrátit to, co jí provedli a takříkajíc srovnat skóre.”

Div mi nespadla čelist. “Ale to by bylo fantastické!”

Carter se pořád tvářil smutně a já nemohla přijít na to, proč. Měl snad pocit, že porušuje pravidla, dokonce i když napravoval něco, co

někdo jiný způsobil? “Co se děje?”

Povzdechl si. “Pamatuješ, o čem jste s Romanem mluvili - že si peklo přeje tebe a Setha rozdělit a že Setha tady drží její stav? No, je

možné, že jste to trefili a že přesně tohle chtějí. Vede se jí líp a hned

se postarají, aby se to zase zhoršilo. Pak, když to s ní zase bude

lepší - buď se začne uzdravovat sama od sebe nebo mým přičiněním

- a každý začne znovu doufat, vrátí se a udělají to znovu. Neříkám,

že se určitě vrátí, ale že to není vyloučené. Jediné, co Setha tady udrží, je nejistota. Jestli ji teď vyléčím - a já to udělám, když budeš chtít - nejspíš to bude znamenat, že se její stav bude pořád dokola zlepšovat a zhoršovat.”

Z toho proslovu mě zaujaly hlavně dvě věci. Jednou z nich bylo velmi nenápadné potvrzení toho, že my dva s Romanem máme pravdu.

Jasně, Carter neřekl na rovinu, že peklo jde po mně a po Sethovi, ale rozhodně to nepopřel. Opatrný anděl to ani jinak nemohl formulovat. Druhá věc - mnohem víc zarážející - byl jeho závěr, že by se peklu zkřížily plány, kdyby Andreino zdraví nezůstalo na vážkách, jak si to

přáli. V takovém případě by Seth byl navždycky připoutaný ke své

rodině. Kdyby se uzdravila, byl by volný. A kdyby zemřela…

“Nezáleží na tom. Prostě ji uzdrav. Dokud ji tím Seth udrží naživu, je

mi jedno, jestli tady zůstane přivázaný navěky.”

Carter přikývl a v očích se mu objevilo něco tak trochu jako hrdost…

a smutek. “Myslel jsem si, že to řekneš.”

Než znovu vešel do Andreiných dveří, tiše zaklepal. “Promiňte, že vás obtěžuji, ale zapomněl jsem se vás zeptat, co byste si přála na

Vánoce.”

Andrea se zasmála, ale pak se rozkašlala. Sáhla po sklenici vody na nočním stolku a nakonec se vzpamatovala. “To je od vás milé, ale já jsem už na to příliš stará.”

“Žádný člověk není příliš starý na to, aby si něco přál.”

Andrea se pořád usmívala, ale čím dál víc to začínal být

melancholický úsměv. “Samozřejmě, že bych si něco přála.” Napadlo mě, jestli myslí na to, aby se uzdravila, protože to si zjevně nejvíc ze všeho přála Brandy. “Přeji si, aby má děvčata byla šťastná. Chci, aby

bez ohledu na to, co se se mnou stane, byly milované a bylo o ně postaráno.”

Carter v Santově převleku si jí prohlížel tím svým pohledem, kterým viděl lidem až do duše a já cítila, že mezi nimi proběhlo něco, co se

mě netýkalo. Pak řekl: “Přísahám, že tomu tak bude.”

Přešel k posteli a natáhl k ní ruku. Po zádech mi přejel mráz.

Přísahám. Něco takového anděl nikdy neřekne jen tak. Předtím jsem

si myslela, že to, co pověděl Brandy, byla síla, ale ve srovnání s tímhle to nic nebylo. Andrea Carterovi váhavě podala svou ruku. Neviděla jsem nic do očí bijícího, žádný oslepující záblesk světla nebo něco podobného. Vlastně jsem ani svými smysly nesmrtelné

nic nezaznamenala, ale Andreina tvář se změnila, byla čím dál

zářivější a zasněnější jako by viděla a slyšela to nejkrásnější na

světě. Když Carter její ruku pustil, usmála se na něj, zavřela oči a

usnula.

“Uzdravils ji?” zeptala jsem se, ale o přísaze jsem se nezmínila. “Ano, ale z mé návštěvy si toho nebude moc pamatovat.”

“Nejspíš stejně jako-”

Zazvonil mi mobil a já se vyřítila z pokoje, abych Andreu nevzbudila.

Byl to Roman. “Ahoj.”

“Ahoj. Ještě pořád jsi u Mortensenových?” “Jo. Proč?”

“Protože si myslím, že už jsem přišel na to, jak dokážu svou teorii.”

Hlas měl vážný a napjatý.

“Ale já ještě pořád nevím, co je to za teorii.”

“Dočkáš se, neboj. Jen se zeptej Setha, co si myslí o hypnóze.”

Kapitola 13

Nic dalšího bych z Romana nevypáčila ani heverem. Odmítl mi říct cokoliv jiného kromě toho, že se Seth musí nechat zhypnotizovat a kdyby to povedlo, kdeco by vyšlo najevo.

“Nezdá se ti, že bych to potřebovala vědět hned teď?” naléhala jsem další den možná už posté.

“Nechci ovlivňovat ani jednoho z vás. To jen pro případ, že jsem

vedle.”

“Měla jsem zato, žes to rozlousknul a teď mi říkáš, že se možná pleteš?!”

“Nic není vyloučený,” podotkl pragmaticky, “ale nemyslím si, že se pletu.”

Bylo k vzteku, že jsem z něj nedokázala dostat nic víc a nezbývalo

mi než čekat a spekulovat. Nenapadalo mě nic, k čemu by Roman mohl potřebovat hypnózu, ale aspoň že to vypadalo relativně bezpečně. Jak jsem znala Romana, vůbec by mě nepřekvapilo sdělení typu ´postavíme past na démona a Setha použijeme jako návnadu´. Prostě se mu mohly stát horší věci než nechat se zhypnotizovat, aby kdákal jako slepice.

Než jsem dostala odpověď, přešlo pár dnů. Prodlení bylo způsobené tím, že museli být najednou k dispozici Seth i Hugh, protože

navzdory Romanovým impozantním dovednostem hypnóza zjevně nebyla jeho parketa. Ta kupodivu patřila k Hughovým schopnostem. Když jsem se ho na to ptala, řekl mi, že kdysi byl na lékařské

konferenci, během níž museli účastníci navštívit jistý počet seminářů.

On si vybral hypnózu, protože si myslel, že to zvládne levou zadní.

“Ale bylo to těžší, než se zdálo,” poznamenal. “Proto jsem se dovzdělával i po konferenci a tu a tam do toho fušoval. Od té doby jsem toho moc nevyužíval, až na to nešťastné rande vloni.”

“Dokážeš dnes udělat to, co po tobě Roman bude chtít?”

Pokynula jsem hlavou směrem k obýváku, kde Roman pobíhal jako

lev v kleci. Všichni jsme čekali, až se Seth objeví a Roman byl vytrvale posedlý i těmi nejjemnějšími detaily, které byly podle něj

nezbytné k vytvoření ´dokonalého prostředí pro hypnózu´. V jednom kuse nastavoval světlo a přesouval křeslo. Jednou ho umístil doprostřed pokoje, pak ho odtáhl ke zdi, kde bylo víc stínu. S

Hughem jsme už dávno vzdali snahu radit mu, protože byl podrážděný a nebyla s ním řeč.

Hugh se taky díval na Romana a zamračil se. “Nevím. Pokud jde o techniku, jde jen o triviální věci, ale to, o co mě požádal, mi přijde tak trochu praštěný. Tenhle týden jsem si o tom něco přečetl a na mou

duši netuším, jestli to bude fungovat.”

Já samozřejmě ještě pořád nevěděla, co má být to ´to´, ale obrnila jsem se trpělivostí. Seth přijel brzy nato, v dobré náladě a plný

optimismu. Po Carterově návštěvě se Andrein stav výrazně zlepšil a

to ovlivnilo každého v její domácnosti. Každý den jsem se modlila,

aby peklo zase někoho neposlalo zrušit to, co Carter udělal. Seth mě zlehka objal a políbil na rty. Bylo to další znamení jeho dobré nálady, protože obvykle byl před jinými lidmi značně rezervovaný.

“Přišlas o zábavu,” řekl mi. Dnes měl na sobě tričko z pohádky

Princezna nevěsta. “Vzal jsem Kendall a dvojčata na vánoční nákupy

a holky koupily Ianovi v antikvariátu Proměny od Ovidia a Candida od

Voltaira.”

“A jeho to zajímá? Chci říct, že to jsou skvělé knihy, ale nikdy by mě nenapadlo, že je fanda do takové literatury.”

“No, nejsou to tradiční trháky - jako knihy některých lidí, co se hodně prodávají - takže to hraje do noty jeho elitářství. Ian rád chodí do kaváren - samozřejmě do zapadáků, o kterých jsi nejspíš v životě neslyšela - a předstírá, že čte menšinovou literaturu. Bude rád, že dostane nový materiál.”

Sethovo pobavení zmizelo, když přešel do obýváku, kde byly

stažené všechny rolety a Roman pečlivě srovnával křeslo (už zase). Když si Roman všiml naší trojice, zastavil se a podíval se na nás.

“Nebyl jsem si jistý, jaký zvuk v pozadí bude nejlepší, proto jsem do iPodu nahrál pár různých věcí. Je tam zvuk moře, zvonkohra a bílý šum.”

Hugh pokrčil rameny. “Mně je to jedno. Mě nikdo hypnotizovat

nebude.”

“Já si pořád nejsem jistý, jesli bude možné mě zhypnotizovat,” řekl

Seth. “Ale jestli si můžu vybrat… v tom zvuku moře jsou i rackové?”

“Ano,” potvrdil Roman.

“Tak potom radši ten bílý šum.”

Roman ochotně poslechl a místnost naplnilo něco, co znělo spíš jako špatně vyladěné rádio než uklidňující neutrální zvuk. “Možná bys měl trochu stáhnout hlasitost,” navrhla jsem opatrně. “Asi bys byl nerad, kdyby to bylo až tak moc uklidňující, že ti Seth tady usne.”

Roman se tvářil pochybovačně, ale když Seth přikývl, ztlumil zvuk. Sice jsem nechápala, jak může Sethova hypnóza souviset s širšími pekelnými plány, ale dokud Roman věřil, že je to nezbytné, Sethova přání pro něj byly rozkazem. Seth mi rychle stiskl ruku a obdařil mě

úsměvem, který mě měl uklidnit. Nerad se zaplétal do věcí

nesmrtelných, ale kvůli mně se rozhodl podstoupit ten potrhlý podnik. Seth se podle Romanových pokynů usadil do křesla a opřel se o

opěradlo. Hugh si přitáhl židli k Sethovi, ale Roman a já jsme stáli daleko u zdi. Hypnóza vyžaduje minimum rozptylování a my dva jsme zjevně byli takovým rozptýlením. Dokonce jsem ještě předtím

zavřela obě kočky do své ložnice, aby se Aubrey nebo Godiva

nerozhodly vyskočit Sethovi na klín rovnou uprostřed sezení.

Hugh si odkašlal. “Dobrá. Jsi připravený?” Vytáhl notýsek plný jeho nečitelných čmáranic. Byl to ten nejzastaralejší kus vybavení, jaký jsem ho kdy viděla používat.”

“Víc už by to nešlo.”

Hugh vrhl krátký pohled ke mně a k Romanovi pro případ, že bychom

na poslední chvíli změnili názor a pak se vrátil k notesu. “Dobře. Zavři oči a zhluboka se nadechni…”

Znala jsem základy hypnózy a to, čím Hugh začal, bylo úplně standardní. Seth si sice dělal srandu, ale já vážně dumala, jestli vůbec bude možné ho zhypnotizovat. Součástí jeho spisovatelské přirozenosti bylo všímat si všech možných detailů, proto pro něj

někdy bylo těžké soustředit se jen na jednu věc. Na druhé straně byl

při své práci velmi cílevědomý a jak se brzy ukázalo, tahle jeho vlastnost zabrala. Po několika minutách pravidelného dýchaní bylo zjevné, že Seth začíná být čím dál víc uvolněný. Myslela jsem si, že

vážně usnul, ale pak se ho Hugh začal vyptávat. Seth odpovídal dokonale vyrovnaným hlasem a oči měl zavřené.

“Chci, aby ses vrátil do minulosti, do svých vzpomínek na roky před třícítkou, pak ve dvaceti. Mysli na roky univerzitního studia, pak na střední školu.” Odmlčel se. “Myslíš na střední školu?”

“Ano.”

“Dobře. Vrať se v čase ještě dál, na základní školu. Vzpomínáš si na dobu ještě předtím, než jsi začal chodit do školy?”

Seth chvíli váhal, než promluvil. Po chvíli řekl: “Ano.” “Co je tvou nejranější vzpomínkou?”

“Jsme v lodi na jezeře s mým otcem a Terrym.”

“Co dělají oni?” “Rybaří.”

“Co děláš ty?”

“Dívám se. Někdy pomůžu přidržet prut, ale většinou se jen dívám.” Cítila jsem, jak se mi svírá žaludek. Moc jsem nerozuměla téhle

Romanově strategii, ale stejně jsem se ošívala, když jsem

poslouchala ty vzpomínky. Bylo to příliš osobní a citlivé. Seth jen zřídka mluvil o svém otci, který zemřel, když mu bylo jen o málo víc

než deset a zdálo se mi nefér ho v tomhle stavu ´nutit´, aby na něj vzpomínal.

“Vrať se ještě dál. Vzpomínáš si na něco, co bylo ještě předtím? Jakékoliv dřívější vzpomínky?” Zdálo se, že Hugha to vyptávání stísňuje, což bylo v ostrém protikladu se Sethovým naprostým klidem.

“Ne.”

“Zkus to. Zkus se vrátit ještě dál.”

“Já… jsem v kuchyni. Ta kuchyně je v našem prvním domě a já

sedím ve vysoké židli. Máma mě krmí a Terry právě vešel do dveří. Rozběhl se k ní a objal ji. Byl pryč celý den a já nechápal, kde byl.”

Hádala jsem, že nejspíš ve škole. Snažila jsem se tu vzpomínku zařadit v čase podle toho, co jsem věděla o věkovém rozdílu mezi

bratry. Jak dlouho děti zůstávají ve vysoké židli a jak malý musel být, když ještě nechápal, co je to škola? Tři roky? Dva?

“To je skvělé,” povzbudil ho Hugh. “To je opravdu skvělé. Teď jdi dál

a vrať se ještě o něco dřív.”

Zachmuřila jsem se, protože se mi zdálo, že Hugh začíná příliš tlačit

na pilu. Nebyla jsem žádný odborník na lidskou paměť, ale kdysi

jsem někde četla, že vzpomínky začínají vznikat až kolem věku dvou

let. Zdálo se, že Seth se s tím taky potýká a mračil se navzdory jeho jinak klidnému vzezření.

“Dobrá,” řekl nakonec. “Něco si pamatuju.”

“Kde jsi?” “Nevím.” “Co vidíš?”

“Tvář své matky.”

“Ještě něco?”

“Ne. Nic víc si nepamatuju.”

“To je v pořádku. Teď hledej něco, co bylo ještě předtím. Jakoukoliv vzpomínku, libovolný obraz nebo pocit.”

“Nic tam není.”

“Zkus to,” nutil ho Hugh a nevypadal ani zdaleka tak sebejistě, jak to znělo. “Nezáleží na tom, jestli to bude nezřetelné. Cokoliv, na co si vzpomeneš. Cokoliv.”

“Já… nic tam není.” Seth se mračil čím dál víc. “Nemůžu si

vzpomenout na nic, co bylo předtím.”

“Zkus to,” opakoval Hugh. “Jdi ještě dál do minulosti.”

Začínalo to být absurdní. Otevřela jsem pusu, abych to zarazila, ale

Roman mě popadl za rameno a umlčel mě. Zpražila jsem ho

pohledem a doufala, že jím dokážu vyjádřit všechnu frustraci z toho,

co provádějí Sethovi. Roman jen zavrtěl hlavou a ústy naznačil

´počkej´.

“Vzpomínám si… na tváře. Dívaly se na mě. Každý byl mnohem větší než já. Ale většinou jsou to jen stíny a světlo. Nevidím… nechápu detaily.” Seth se odmlčel. “To je všechno. Nic víc tam není.”

“Vedeš si dobře,” chválil ho Hugh. “Přímo skvěle. Jen poslouchej zvuk mého hlasu a dýchej. Musíme se vrátit ještě dál. Co si pamatuješ před těmi tvářemi?”

“Nic. Nic tam není, jen tma.”

Roman se posunul na židli a strnul. S rozzářeným a nabuzeným pohledem se naklonil dopředu. Hugh tázavě vzhlédl a Roman dychtivě přikývl. Hugh se obrátil zpátky k Sethovi.

“Chci, abys… prošel tou tmou a dostal se na její protější stranu.” “Nejde to. Je tam zeď a já se přes ni nemůžu dostat.”

“Ale můžeš,” řekl Hugh. “Poslouchej můj hlas a já ti říkám, že můžeš. Vrať se ve svých vzpomínkách ještě dál, za vzpomínky na tento

život, na protější stranu tmy. Ty to zvládneš.”

“Já… nedokážu-” Seth se zarazil. Chvíli nebylo slyšet žádný zvuk kromě bílého šumu z Romanova iPodu, třebaže byl hotový zázrak,

že jsem neslyšela tlukot svého vlastního srdce. Po chmurách, které

byly na Sethově tváři čím dál zřetelnější, najednou nezbylo ani památky. “Jsem tam.”

Hugh si nešikovně poposedl a koukal jako tele na nový vrata.

“Vážně? Co děláš? Kde jsi?”

“Já…” Seth se zase začal mračit, ale tentokrát to vyvolala vzpomínka samotná, ne snaha si vzpomenout. “Krvácím. V nějaké uličce.”

“Jsi… Seth Mortensen?” Hugh sotva šeptal.

“Ne.”

“Jak se jmenuješ?”

“Luc.” Tvář se mu zase vyhladila. “A teď jsem mrtvý.”

“Vrať se do té uličky.” Hughovi se začínala vracet kuráž. “Předtím, než jsi… é… než Luc zemřel. Jak se to stalo? Proč jsi krvácel?”

“Bodli mě, protože jsem se snažil bránit ženu, kterou jsem miloval. Řekla, že nesmíme být spolu, ale já věděl, že to tak nemyslí.

Dokonce i kdyby to myslela vážně, stejně bych pro ni umřel. Musel jsem ji chránit.”

Asi tak v té chvíli jsem přestala dýchat.

“Kde jsi?” Hugh to znovu zvážil. “Víš, jaký je rok?” “1942. Žiju v Paříži.”

Roman se přese mě natáhl ke katalogu pohozenému na židli. Vytáhl

pero, něco napsal na jeho obálku a podal ho Hughovi. Hugh si to přečetl a pak katalog opatrně položil na podlahu.

“Vyprávěj mi o té ženě. Jak se jmenuje?”

“Suzette.”

Někdo přidušeně zalapal po dechu. Já. Pak jsem vstala, ale Roman

mě strhl zpátky. Na rty se mi draly tisíce námitek, ale on měl tu

drzost, že mu rukou zacpal pusu. Ostře zakroutil hlavou a zasyčel mi

do ucha: “Poslouchej.”

Mám poslouchat? Neměl ani tušení, o co mě žádá. Neměl ani tušení,

co právě slyší a když už jsme u toho, já taky ne. Věděla jsem jedině

to, že tohle se na žádný pád nemůže dít. Měla jsem stejně surrealistický pocit, jako když jsem tenkrát v noci vlezla do postele k Ianovi - že tohle může být skutečné jedině v případě, že jsem se omylem vetřela do života někoho jiného.

“Pověz mi něco o té Suzette.”

“Má blond vlasy a modré oči,” vykládal Seth klidně. “Když se pohybuje, je to jako hudba, ale žádná hudba, kterou jsem složil,

nesnese srovnání s ní. Je tak krásná - ale tak krutá. Ale nemyslím,

že je taková schválně, spíš že věří, že tím pomáhá.”

“Vrať se dál, do svého dětství, Sethe… é… Luku. Co je tvou nejstarší vzpomínkou jako Luka? Jsi tam?”

“Ano.”

“Co vidíš?”

“Pohřeb mé matky, ale já tomu nerozumím. Byla nemocná.”

“Dobrá. Chci, aby ses posunul ještě dál, abys byl čím dál mladší až dokud zase nenarazíš na tu tmu. Dokážeš to udělat a zase ji najít?”

Zase jsme všichni ostatní zatajili dech a čekali na Sethovu odpověď.

“Ano.”

Hugh si vydechl. “Jdi na protější stranu té tmy, dál od Luka. Dokážeš

ji překročit. Už jsi to udělal předtím.”

“Ano. Jsem tam.”

“Jak se jmenuješ teď?”

“Etienne. Žiju v Paříži… ale je to jiná Paříž, dřívější. Nejsou tady žádní Němci.”

“Čím se živíš?”

“Jsem umělec. Malíř.”

“Je ve tvém životě nějaká žena? Přítelkyně? Manželka?”

“Je tady jedna žena, ale není ani jedno ani druhé. Platím jí za to, abych s ní mohl být. Je to tanečnice a jmenuje se Josephine.”

Bylo mi čím dál hůř a točil se se mnou celý svět. Sehnula jsem hlavu

a ze všech sil si přála, aby se všechno dostalo do starých kolejí. Nepotřebovala jsem slyšet, jak Seth bude popisovat Josephine. Klidně jsem to mohla udělat i sama, až do poslední kudrny.

“Miluješ ji?”

“Ano, ale ona mi lásku neoplácí.” “Co se s ní stalo?”

“Nevím. Požádal jsem ji, aby si mě vzala, ale odmítla. Že prý nesmí. Řekla mi, abych si našel nějakou jinou, ale pro mě žádná jiná neexistuje. Jak by mohla?”

Hugh na to neměl odpověď, ale už se dostal do rytmu. Stejný vzor opakoval pořád dokola a posouval Setha dál a dál přes až

neuvěřitelné vzpomínky, pokaždé překročil černou zeď, pokaždé se

Setha vyptával na jméno a místo, kde žil a jestli tam byla nějaká žena, která mu zlomila srdce.

“Jsem Robert a žiju v Philadelphii. Jako první ze své rodiny jsem se narodil v Novém světě. Vydáváme noviny a miluju ženu, která pro

nás pracuje. Jmenuje se Abigail a myslel jsem si, že mě taky miluje…

ale jednoho dne nadobro zmizela bez rozloučení.”

“Jmenuju se Niccolo a jsem florentský malíř. Je rok 1497… existuje žena… úžasná žena. Jmenuje se Bianca… ale zradila mě.”

“Jmenuju se Andrew a jsem knězem v jižní Anglii. Žije tady žena jménem Cecily, ale já si nemůžu dovolit ji milovat, dokonce ani když jsem onemocněl na mor…”

A tak to šlo dál a dál a při každém kroku, o který Hugh pomohl Sethovi se vrátit, se zlomila část mého srdce. To prostě nebylo možné. Seth zkrátka nemohl žít všechny ty životy v těch dobách,

které popisoval - a to nejen kvůli zjevným potížím se životem a smrtí,

jak jsme je znali. Seth nevyprávěl jen o svém životě. On zároveň vyprávěl i o tom mém.

Žila jsem každý z těch životů, o kterých se Seth zmínil. Já byla ta

Suzette, Josephine, Abigail, Bianca, Cecily… Všechno to byly

identity, které jsem si vybrala, ženy, kterými jsem se stala, kdykoliv

mě peklo za ta staletí přeložilo na jiné místo. Pokaždé jsem se stala někým jiným, přijala nové jméno, vzhled a povolání. Kromě každé té identity, o které se Seth zmínil, jsem žila v desítkách dalších, ale ty, o

kterých mluvil a o kterých prohlašoval, že je taky zná, se mě dotkly

nejvíc. Měla jsem spoustu milenců na nesčetných místech, ale byla

jen hrstka těch, které jsem doopravdy milovala navzdory nemožné situaci, ve které jsme se octli.

Seth mluvil o každém z nich, vyjmenovával je jako položky na

nákupním seznamu v potravinách. On nejenže mluvil o těch mužích, které jsem milovala, ale mluvil o nich tak, jako by jimi sám byl. Já si

své životy vytvořila, ale on se choval, jako by se narodil jako ti milenci, které jsem měla, pak zemřel a znovu se narodil na jiném místě, aby mohl být se mnou…

Bylo to nemožné. Bylo to děsivé.

A nakonec to skončilo.

“To je všechno. Dál se už nemůžu vrátit,” řekl Seth.

“Víš, že můžeš,” povzbuzoval ho Hugh. “Už jsi to udělal i předtím. Zase jsi v té tmě?”

“Ano, ale tohle je jiná tma než předtím. Je pevnější. Je těžší ji překonat, vlastně to je nemožné.”

“Nic není nemožné, to už jsi přece dokázal. Přejdi tmou do předchozího života.”

“Nemohu.”

Pravdou bylo, že jsem se Sethem začínala souhlasit. Nezdálo se mi,

že by tam mohlo být ještě něco jiného, k čemu by se mohl vrátit, samozřejmě za předpokladu, že by to měl být život paralelní s mým.

V jisté chvíli jsem ho v duchu předstihla a odhadovala, co by tak asi mohl říct a pokaždé jsem se trefila. Věděla jsem, kolikrát jsem jako sukuba doopravdy milovala a už mi nezbyla žádná možnost. Před Sethem jich bylo osm.

“Snaž se víc,” naléhal Hugh.

“Nejde to. Nenechají mě. Neměl bych si pamatovat.”

“Pamatovat co?”

“Ten život. Svůj první život.” “Proč ne?”

“Je to součástí smlouvy. Mé smlouvy. Ne, počkej. Ta smlouva není

má, ale její. Myslím, že bych si neměl pamatovat ji. Ale jak bych mohl zapomenout?”

Byla to další z těch řečnických otázek a Hugh se obrátil na Romana

a na mě s nevyslovenou žádostí o pomoc. Když se tak snadno začal odvíjet jeden život za druhým, rarach začal být čím dál pevnější v kramflecích, ale tohle bylo něco jiného. Sethův výklad nedával valný

smysl, čímž nechci říct, že by to, co se až doposud dělo, bylo nad slunce jasnější. Roman udělal nějaké gesto, které mělo znázorňovat

jak povzbuzení tak netrpělivost a v zásadě jím naznačil Hughovi, že

má improvizovat.

“S kým je domluvená ta smlouva?” ptal se Hugh.

“Nevím. Prostě tam byli, čekali na mě ve tmě. Po smrti v prvním životě jsem měl jít do světla, ale nemohl jsem. Něco mi scházelo. Nebyl jsem úplný, můj život nebyl úplný… ale nemůžu si vzpomenout, proč…” Seth námahou svraštil obočí, moc se snažil

vzpomenout si. “Já jen vím, že nemůžu jít dál. A tak se mnou uzavřeli

smlouvu.”

“O čem je ta smlouva?” “Nemůžu si vzpomenout.”

“Ale můžeš,” překvapivě jemně namítal Hugh. “Právě jsi o ní mluvil.”

“Nepamatuju si žádné podrobnosti.”

“Řekls, žes byl neúplný, že ti něco scházelo.”

“Ne něco, ale někdo. Má spřízněná duše.” Sethův až doposud pravidelný dech začal být mírně roztřesený. “Do světla bych měl jít s

ní. Cítím to. Ten život jsem neměl prožít osamělý a ani jsem neměl jít osamělý do světla. Ale ona tam není. Není nikde, kam dohlédnu. Pak

mi řekli, že mi dají šanci ji najít, najít ji a vzpomenout si. Řekli, že dostanu deset životů, abych mohl být s ní, ale jeden z nich právě vypršel. Pak budu muset s nimi navždycky odejít.”

“Zmínil ses, že ten život, na který si nemůžeš vzpomenout, byl tvůj první život, že? A že ten život je na protější straně… é… té

mimořádně silné zdi ze tmy. Už sis vzpomněl na jeho části, na věci, které by sis neměl pamatovat. Jdi na druhou stranu tmy ještě před smlouvou a před svou smrtí. Co si pamatuješ?”

“Nic.”

“Vzpomínáš si na nějakou ženu? Zamysli se nad smlouvou a nad spřízněnou duší. Pamatuješ si na ni?”

Zdálo se, že Seth mlčí celou věčnost. “Ano. Tak trochu. Cítil jsem, že

se mnou není, třebaže jsem to tenkrát nechápal.”

“Už se ti povedlo vrátit do předchozího života? Do toho prvního života?”

“Ano.”

“Jak se jmenuješ?”

“Kyriakos.”

“Víš, kde jsi? Kde žiješ?”

“Jižně od města Pafos.”

Pro Hugha to jméno nic neznamenalo, ale pro mě bylo vším. Pomalu jsem začala kroutit hlavou a Roman mi zase stiskl rameno. Neměla

jsem šajn, čeho se bál, že udělám. Nejspíš se jen pro jistotu snažil, abych nepřerušila tu noční můru, co se přede mnou každým slovem

a pohybem odvíjela. Neměl se čeho bát. Byla jsem kompletně v šoku.

“Víš, jaký je rok?” ptal se Hugh.

“Ne.”

“Co děláš? Jaké máš zaměstnání?”

“Jsem hudebník. Neoficiálně. Většinou pracuju pro svého otce. Je obchodníkem.”

“Patří do tvého života i nějaká žena?”

“Ne.”

“Ale právě jsi řekl, že jsi měl ženu. Svou spřízněnou duši.”

Seth o tom přemýšlel. “Ano… ale ona tam není. Byla tam a pak zase

nebyla.”

“Když tam byla, určitě si na ni pamatuješ. Jak se jmenuje?” Zavrtěl hlavou. “Nevím. Neměl bych si na ni pamatovat.”

“Ale víš. Právě si na ni vzpomínáš. Vyprávěj mi o ní.”

“Nepamatuju si na ni.” V Sethově hlase byl slabý náznak frustrace. “Nemůžu si vzpomenout.”

Hugh zkusil jinou taktiku. “Jak se cítíš, když na ni myslíš?”

“Je mi nádherně. Jsem kompletní a šťastnější, než bych kdy

považoval za možné. Přesto jsem současně zoufalý. Je mi hrozně a chtěl bych umřít.”

“Proč jsi najednou šťastný i zoufalý?” “Nevím. Nevzpomínám si.”

“Ale ano. Dokážeš si vzpomenout.”

“Romane,” vydechla jsem mu do ucha, protože jsem konečně dokázala promluvit. “Zastav to.”

S očima upřenýma na Setha jen zavrtěl hlavou. Romanovo celé tělo bylo napružené, nedočkavě se nakláněl dopředu, aby získal ten

poslední kousek informace, který potřeboval, aby dokázal svou teorii.

“Ona… miloval jsem ji. Byla celý můj svět. Ale zradila mě a rozervala

mi srdce na kusy.”

“Jak se jmenovala?” zeptal se Hugh, který si všiml Romanova vzrušení.

“Nemůžu si vzpomenout.” Seth se neklidně pohnul. “Je to příliš

hrozné. Oni se postarali, abych zapomněl. Chtěl jsem zapomenout.”

“Ale nezapomněls.” Z ničeho nic se do toho vložil Roman a vstal. “Nezapomněls to jméno. Jak se ta žena jmenovala?”

Seth prudce otevřel oči, buď vlivem vlastního neklidu nebo proto, že

ho Roman vytrhl z tranzu. Ať to bylo tak nebo tak, po klidu a relaxaci

už nezbylo ani památky. Sethovou tváří prolétly nestrávené emoce - šok, smutek, nenávist. Když se rozhlížel kolem sebe, aby se znovu zorientoval ve svém okolí, jeho oči - a všechny ty děsivé pocity - se soustředily na mě.

“Letha,” vydechl. “Jmenuje se Letha.”

Kapitola 14

Seth přímo vystřelil z křesla s pohledem plným utrpeného příkoří a vzteku. Bylo to neskutečné. Chvíli mi připadal jako naprostý cizinec a současně jako všichni, které jsem znala, milovala je a pak je zranila.

“Ty!” vykřikl a hnal se ke mně. “Jak jsi mi to mohla udělat? Jak jsi mi

to mohla udělat?”

V životě jsem neslyšela Setha takhle řvát. Přikrčila jsem se na židli příliš strnulá než abych něco podnikla. Mezitím přišel k sobě i Hugh. Zpočátku byl první Sethovou reakcí stejně šokovaný jako já, hlavně

proto, že ještě míň rozuměl tomu, co se děje. Sice z toho byl ještě pořád vyvedený z míry, ale když viděl, jak se Seth chová, reagoval instinktivně a popadl ho za rameno. Seth by mi nejspíš neublížil, ale pravda je, že v té chvíli z něj šel strach.

“Hej, hej, klídek. Všichni se musíme uklidnit.” Zachraňoval Hugh

situaci.

Zdálo se, že taky Romanovi až teď dochází, že se něco dramaticky zvrtlo. Nad tím, jak se to vyvíjelo, byl nadšením bez sebe, jak do

sebe zapadaly detaily jeho teorie, ale teď se události začaly vyvíjet směrem, který nečekal. Taky se zvedl a stejně jako Hugh zaujal bojový postoj s tím rozdílem, že to byl obranný postoj a posunul se přede mě pro případ, že by se Seth Hughovi vytrhl. Nicméně se to nezdálo pravděpodobné, protože rarach měl značnou sílu.

“Jak jsi mi to mohla udělat?” opakoval Seth a pořád se vzteky neznal. “Já ti věřil a miloval jsem tě!”

Sledovala jsem všechno, co se dělo, ale netroufala jsem si tomu doopravdy uvěřit. To, co jsem viděla, prostě nebylo možné. Viděla

jsem Setha, jak si vybavuje životy mužů, které neznal - které prostě nemohl znát - a procházel staletími mé existence. Nějaký hlas v mé hlavě neustále opakoval. Ne, tohle se nestalo. To nemůže být

pravda. Je to jen nějaký pekelný trik. Ze všech sil jsem se snažila

nezabývat se tím, co jsem slyšela, protože zabývat se tím by znamenalo přijmout to. Nicméně Sethova poslední slova se nějak dostala pod kůži mého strnulého já a procitla jsem.

“To není pravda! Tobě jsem neudělala nic!” vykřikla jsem. Abych se mohla Sethovi podívat do očí, musela jsem vykukovat za

Romanovými zády a málem si přála, abych to nedělala. Byly studené, strašně studené a utrápené.

“Podvedlas mě,” vedl si Seth svou a zápolil s Hughem. “Podvedlas

mě s mým nejlepším kamarádem…” Cítila jsem, jak už během té

tirády začíná váhat. Kyriakovy pocity byly skutečné, ale teď se na ně začínal dívat jako Seth Mortensen a z těch propojených životů

začínal být popletený. Nedivila jsem se mu. Já z toho byla taky

popletená.

“Sethe,” zoufale jsem to zkusila znovu. “To jsem neprovedla tobě.

Přemýšlej přece. Já tě miluju, moc tě miluju.”

Seth se přestal vzpouzet, ale Hugh ho radši nepouštěl. Seth pořád vypadal zraněný a zmatený. “Mně ne… to jemu. Ale já jsem on. Jsem každým z nich.” Zavřel oči a zhluboka se nadechl. To, co v hypnóze vypadalo rozumně a jasně, bylo najednou čím dál těžší pochopit.

“Jak je to možné?”

“Minulé životy,” vysvětloval Roman. “Máš pravdu, byls každým z nich. Žil jsi všechny ty životy dávno předtím, než ses narodil do tohohle.”

“Reinkarnace? To je přece vyloučené.”

“Vážně?” Teď, když se situace uklidnila, Romanovi se začínala vracet jeho předchozí sebejistota. “Odkud to víš? Máš snad informace z první ruky o tom, jak funguje vyšší moc?”

“Tak moment. A co vy tři?” zeptal se Seth. “Nejsou snad nebe a peklo skutečné?”

“Ale jsou, to mi klidně věř,” pronesl Hugh ironicky.

“Všechno je to skutečné,” ozval se Roman, “a mnohem složitější, než

by jakýkoliv nedokonalý lidský systém dokázal pochopit.” Obrátil se

ke mně a jeho výraz zněžněl. Musela jsem vypadat příšerně. “To co

Seth viděl… co prožil… znalas je všechny, že? Všechny ty identity?”

Soustředila jsem se na Romana, protože jsem se bála, že jestli se

ještě jednou podívám na Setha, sesypu se. Přikývla jsem. “Ano… za

svého života jsem poznala všechny ty muže.”

Hugh se zachmuřil. “Jak je to možné? Tu reinkarnaci bych bral. Už

jsem toho viděl dost, abych věřil, že se to může stát. Ale jak to, že se pokaždé narodil někde blízko tebe? Narazilas na něj - kolik to bylo? Desetkrát? To je statisticky nemožné.”

“To, s čím máme do činění, se moc neřídí statistikami a pravděpodobností,” vysvětloval Roman. “Jsou tady síly, které programovaly jeho znovuzrození. Bylo to součástí jeho smlouvy, té, kterou jsi uzavřel jako Kyriakos. Co nám o ní můžeš říct?”

“Nevím, o čem to mluvíš. Nepamatuju si.” Seth zavrtěl hlavou a zase

se rozzuřil. “Už o tom nechci slyšet ani slovo. Nechte mě jít. Chci odtud vypadnout. Chci od ní být co nejdál!”

“Sethe,” zaprosila jsem.

“Ale ty jsi klíčem ke všemu!” zvolal Roman. “Jsi klíčem ke Georgininým problémům. Ta druhá smlouva, o které mluvil Erik, je tvoje! Jsi připoutaný k ní a ke všemu, co se kolem ní děje.”

“Je mi to jedno,” prohlásil Seth. Zdálo se, že jen tak tak drží své emoce na uzdě. “Kašlu na vaše komplikované intriky! Máte vůbec

ponětí, co jsem právě viděl a čím jsem prošel? Vůbec si nejsem jistý,

jestli tomu aspoň trochu rozumím! Dokonce si nejsem ani jistý, kým vlastně jsem! Všechno, co znám, je ona - a to, co mi provedla!”

“Sethe,” zkusila jsem to znovu. Nebo jsme mu měla říkat Kyriaku? Nevěděla jsem. “Prosím… miluji tě. Vždycky jsem tě milovala. To, co

se stalo… byla jen nehoda.”

Pohled, kterým mě Seth obdařil, byl zlý a odtažitý. “Když jsem vás dva nachytal, rozhodně to na nehodu nevypadalo.”

“Nikdy jsem nechtěla…”

“Cos nechtěla?” rozkřikl se na mě. “Vytrhnout mi srdce a zničit mi život?”

“Romane, snad bychom mu měli poskytnout nějaký čas, aby se s tím srovnal,” navrhl Hugh opatrně.

“Ale my nemáme čas,” namítal Roman. “Peklo sebou umí mrsknout, zvlášť jestli zjistí, co jsme se dověděli. Jestli chceme zachránit Georginu-”

“Je mi to jedno!” ozval se Seth, tentokrát důrazněji. “Je mi putna, co

se stane kterémukoliv z vás a hlavně zvysoka kašlu na to, co bude s

ní ! Nejspíš by si toho zasloužila mnohem víc.”

“Tobě nic neudělala,” krotil ho Roman. “Pokud vím, jako tvá přítelkyně neudělala nic špatného.”

“Sethe,” žadonila jsem s vědomím, že to Romanovi pořád ještě nedochází. “Promiň mi to. Bylo to už tak dávno…” Má slova to ani zdaleka nevystihovala, ale Seth se dotkl věcí, které jsem v sobě pracně pohřbila, protože byly příliš bolestivé.

“Pro tebe snad. Pro tebe se to stalo před dlouhými staletími. Pro tebe

to byl jen jeden život. Ale já… ať jste tou hypnózou plánovali cokoliv, všechno je teď tady. Všechny ty životy… všechny ty vzpomínky jsou

teď v mé hlavě a všechny najednou. Pro mě se to nestalo ´tak

dávno´, ale jako by včera! Všechny ty pocity, všechno to trápení…”

“Časem to přejde,” konejšil ho Hugh, ale neznělo to, že si je tím příliš jistý. “Všechno je to moc čerstvé a neprobral ses z transu tak, jak bys měl. Musíš být trpělivý. Nebo… jestli chceš, zhypnotizuju tě znovu a postarám se, abys na to zapomněl.”

“To jako bych měl zapomenout na ni a na to, že se z ní stala nevěrná

nadržená coura?!” Rozčiloval se Seth.

“Sethe…” Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy. “Promiň. Je mi to hrozně líto. Kdybych mohla, všechno bych vrátila zpátky.”

“A kterou část? Tu, kde jsi mi dala jasně najevo, že naše manželství

pro tebe nic neznamená? Nebo bezpočet dalších příležitostí, kdy jsi

mi lhala a zlomila mi srdce? Máš vůbec ponětí, jak mi je? Jaký je to pocit, prožívat to všechno najednou? Možná, že pro tebe je to už minulost a už tě to nezajímá, ale pro mě je to tady a teď!”

“Pro mě taky. Já tě miluju.” Byla to jediná slova, která jsem zvládla

říct nahlas, ale ani zdaleka to nestačilo. Kam se poděl můj běžný nenucený šarm a schopnost vykecat se ze všeho? Pořád jsem byla zajatcem svých emocí a z vědomí, že když se dívám do Sethových

očí, znamená to, že se dívám do očí každého muže, kterého jsem kdy milovala, se mi nepřestávala točit hlava. Chtěla jsem ho přesvědčit, že mi je to nesmírně líto a třebaže jsem prožila dlouhý život, ty pocity ve mně nezeslábly. Jestli vůbec něco, ty pocity mě prostoupily a dostala jsem co proto. Chtěla jsem mu vysvětlit, jak

jsem se cítila, než jsem spáchala ten první hřích a jak ubohá byla ta

reakce na pocity, se kterými jsem si jako vyděšená mladá žena

neuměla poradit. Chtěla jsem mu vyložit, že od té doby většina mých skutků, zvlášť těch, kdy jsem od sebe odstrčila své milence, byly nepovedené pokusy ochránit je.

Hrozně moc jsem toho chtěla říct, ale prostě jsem nenašla slova -

nebo odvahu - abych to ze sebe dostala a tak jsem zůstala zticha a

jen slzy se mi koulely po tvářích.

Seth se s námahou zhluboka nadechl. “Pusť mě, Hughu. Neublížím

jí. Nechci s ní mít nic společného. Chci prostě jen jít domů. Musím

odsud vypadnout.”

“Nedělej to,” nařizoval Roman Hughovi. “Potřebujeme ho. Nemáme dost odpovědí, abychom dokázali pochopit tu smlouvu.”

“Hughu, pusť ho,” pronesla jsem hlasem, který jako by mi ani nepatřil. Roman se na mě nevěřícně podíval.

“Potřebujeme ho,” opakoval.

“Už udělal dost,” řekla jsem rozhodně. V hlavě jsem pořád slyšela

Sethova slova: Nechci s ní mít nic společného. “A my mu taky toho

dost provedli.” Když nikdo nereagoval, upřela jsem neústupný pohled

na Hugha. “Poslechni mě a nech ho jít.”

Hugh těkal očima mezi Romanem a mnou a pak se rozhodl. Pořád držel Setha za rameno, navigoval ho kolem nás a vyšel s ním ze

dveří. Roman se s tím pořád nechtěl smířit a popošel o pár kroků k

nim, ale já byla strnulá a nehnula jsem se z místa. Neohlédla jsem se

ani když jsem slyšela prásknutí dveřmi. Hugh se vrátil a Roman se s frustrovaným povzdechem rozvalil v křesle.

“No, až se uklidní, dostaneme ho sem zpátky a důkladně si o tom všem promluvíme.”

Zírala jsem do prázdna. Nechci s ní mít nic společného. “Neřekla bych, že se v dohledné době uklidní.”

“Je jen v šoku,” mínil Roman.

Neodpovídala jsem. Roman nevěděl vůbec nic. Nechápal, jak

rozsáhlá byla naše společná minulost. Neviděl Kyriakovu tvář poté,

co jsem ho zradila, smutek tak hluboký, až ho málem přiměl k sebevraždě. To bylo jedním z důvodů, proč jsem se stala sukubou, použila jsem svou duši, abych pro něj vykoupila mír tím, že na mě zapomene. Byl to jediný způsob, jak ho zachránit. Ale jestli si teď na všechno vzpomněl, jestli byl skutečně znovuzrozeným Kyriakem…

ne, pak nebyl ´jen v šoku´. Provedla jsem mu něco hrozného a jeho zuřivost nebyla bezdůvodná.

Mráz mi přejel po zádech, když jsem si vybavila to okamžité propojení, které jsem měla se Sethem, pocit, jako bych ho znala

odjakživa. Bylo to proto, že jsem ho opravdu znala odjakživa. Jeden život za druhým. Vždy jsem cítila, jako bychom byli připoutáni k

něčemu většímu, než jsme my dva… a vážně jsme byli, k čemusi důležitému a děsivému.

Hugh si přitáhl židli, sedl si naproti mně a vzal mě za ruku. “Drahoušku, přísahám, že jsem neměl ani páru, že by se něco takovýho mohlo stát.”

Slabě jsem mu stiskla ruku. “A co sis myslel, že se bude dít?”

Hugh vrhl pohled na Romana. “On se mě zeptal, jestli bych dokázal

Setha zhypnotizovat a zkusit ho vrátit do minulého života. Neměl

jsem ani zdání, k čemu mu to bude. Zatraceně, ani mě nenapadlo, že

by to vážně mohlo fungovat, nemluvě o procházce devíti emocionálně zpackanými životy. Vlastně desíti, protože to teď vypadá, že jsme mu posrali i tenhle.”

Uvnitř jsem se cítila prázdná a rozbolavělá. Obrátila jsem se k

Romanovi překvapená, že se podílím na rozumné diskusi, zatímco

se můj svět právě rozletěl na kousky. “Odkud jsi věděl, že se to stane? Jak jsi na to vůbec přišel?”

“Přišel jsem jen na část z toho. Vlastně mě to napadlo, když jsi pořád opruzovala s tím Santou a jak prej si ten chlápek dělá hlavu, že

Santa nemůže být na dvou místech najednou.” Ušklíbl se a prohrábl

si vlasy. “Začal jsem přemýšlet o tom, jak každej přísahá, že tvá smlouva je v pořádku a jak se Erik zmiňoval o druhé smlouvě. Do té

doby jsme už přišli na to, že peklo si přeje rozdělit vás dva se

Sethem, ale zatím nevěděli, proč. Říkal jsem si, jestli to není stejný jako se Santou - že tvá i Sethova smlouva jsou samy o sobě v pořádku, ale když se dají dohromady, něco nehraje.”

“Odkud si vůbec věděl, že i Seth má smlouvu?” nechápal Hugh.

“To je právě ono. Já to nevěděl. A protože se Seth o žádný smouvě nikdy nezmiňoval, zjevně o ní nevěděl ani on. To se mi nezdálo

možné a tak jsem začal uvažovat, že tu smlouvu neuzavřel v tomhle životě. Že s ním má peklo dlouhodobou smlouvu, která se s ním

vleče skrz víc životů a proto ta hypnóza.”

“Ježíši Kriste.” Hugh jen kroutil hlavou. “Ta tvá podělaná dedukce teda je na dlouhý lokty.”

“A měli jsme pravdu,” pokračoval Roman. “Oba dva, Georgina i Seth, mají smlouvu s peklem a ty dvě smlouvy se navzájem vylučují.”

“Proč?” chtěla jsem vědět zase já.

Zase jsem v Romanových očích zahlédla to zanícení. “Co zatím dokážeme vyvodit ze Sethovy smlouvy? Co dostal od pekla?”

Jedinou věcí, kterou jsem si já osobně vyvodila, bylo to, že Seth už o

mě nikdy nezavadí ani pohledem. Když jsem se neměla k odpovědi,

Hugh ochotně zahrál žáčka profesorovi Romanovi. “Dostal deset životů místo jednoho. Byl to dar reinkarnace.”

“K čemu by mu byly?”

“Aby našel Georginu.” Pak se Hugh odmlčel a já usoudila, že si přehrává to, co slyšel od Setha. “Vypadá to tak, že když v tom prvním životě umřel a přišel čas, aby se jeho duše posunula dál, došlo mu, že mu někdo chybí. Řek bych, že právě tehdy peklo

dostalo jeho duši a sepsali smlouvu, že bude mít dalších devět šancí najít Georginu a sblížit se s ní.”

“A on mě taky našel,” řekla jsem mdle. “Znovu a znovu.” Pokaždé

jsem ho zradila.

“Ano,” souhlasil Roman. “Táhlo tě to k němu aniž sis to uvědomovala. Zjevně pokaždé vyhovoval tvému vysněnému uměleckému typu, ale ty ses nikdy nesnažila, aby to fungovalo.”

“V co peklo nejspíš doufalo,” ozval se Hugh. Začínala v něm mít navrch profese raracha a lámal si hlavu, jak vůbec mohlo dojít k

tomu, aby byla uzavřená taková smlouva. “Peklo musí jednat poctivě,

ale vždycky se snaží být ve výhodě. Takže do té smlouvy nejspíš šli

s představou, že chlápkovi, který se chce zase sblížit se svou spřízněnou duší, se to nikdy nepovede, protože ona je sukuba. Seth

- nebo kdokoliv z těch jeho převtělení - o tom určitě nevěděl.” Zase

se na chvíli zamyslel. “Nicméně na tom není nic v nepořádku, je to

legální způsob, jak si zlepšit pozici. K žádnému pochybení nedošlo.”

“Máš pravdu,” znovu souhlasil Roman. “V tom ten problém nevězí.” Obrátil svou pozornost ke mně. “A co ty? Co ti ve smlouvě slíbili za

to, že se staneš sukubou?”

“To už přece víš,” odpověděla jsem unaveně. Už mě ty intriky a jejich důsledky přestávaly bavit a chtělo se mi jen odtáhnout pryč, svalit se

do postele a prospat příštích pět staletí. Nejradši bych byla, kdybych mohla znovu projednat svou smlouvu a tentokrát bych je požádala,

aby mou mysl a srdce zbavili vší bolesti.

“Osvěž mi paměť,” naléhal. “Ještě jednou mi pověz aspoň ty základní věci. Jakou smlouvu s tebou Niphon uzavřel?”

“Romane, nech ji být,” bránil mě Hugh.

Jen jsem mávla rukou, že to nevadí. “Tak jo. Prodala jsem svou duši

a stala se sukubou na oplátku za to, že každý, koho jsem jako smrtelnice znala, na mě zapomene.”

Roman vypadal tak vítězoslavně a spokojeně sám se sebou, že jsem měla chuť dát mu pár facek. Kývl na Hugha. “A teď mi ty řekni, co

podle tvého odhadu bylo předmětem Sethovy smlouvy.”

“Chceš můj odhad? Dostal deset životů, každý z nich ho přivede

blízko k ní a dá mu šanci ji najít a usmířit se s ní. Na konci desátého života pak peklo dostane jeho duši.”

“A proč Seth uzavřel tu smlouvu?” dorážel Roman a div se netřásl vzrušením.

“Protože si pamatoval, že-” Hugh se zarazil a vykulil oči.

“Přesně tak,” dokončil Roman. Protože jsem hned nereagovala, ve svém nadšení mnou zatřepal. “Ještě ti to nedochází? Vaše smlouvy odporují jedna druhé a Sethova dokonce vůbec neměla být sepsána!

Pamatoval se na tebe a věděl, že tě něco odstranilo z jeho života.”

“On si nepamatoval mě, ale ´spřízněnou duši´,” poznamenala jsem hořce. “Vsadím se, že si nepamatoval okolnosti, za jakých k tomu došlo. Viděls přece, jak ho to vzalo.”

Roman jen zavrtěl hlavou. “To je vedlejší. Řek bych, že ve tvé smlouvě stojí, že má zapomenout úplně, ale on si pamatuje a tím pádem peklo porušilo smlouvu s tebou. Pak sepsali nesplnitelnou

smlouvu s ním, ve které prohlásili, že dostane příležitost se s tebou

znovu sblížit - což opět předpokládá jistý stupeň uchování paměti.”

“Ale my to nevíme s jistotou,” upozornil ho Hugh. “Nikdo z nás tu smlouvu neviděl a ani jsme z něj nedostali žádné podrobnosti

ohledem té smlouvy. Nemáme nic, co by nasvědčovalo, jestli dostal

šanci to s ní srovnat nebo ne.”

“Víme toho až až,” neposlouchal ho Roman. “Seth se chtěl s ní

znovu sejít a dát všechno do pořádku. To je v rozporu s Georgininou smlouvou, ve které výslovně stálo, že má na ni zapomenout.”

“Musel bych vidět ten text,” přemítal Hugh. “Nechci vám brát naději,

já jen vím, jak tyhle věci fungují.”

Roman se nehádal. “To ti věřím, ale můžeš snad popřít, že když jí

Seth minulý měsíc nazval ´Letho´, porušil tím její smlouvu? On si na

ni pamatoval, třebaže jen podvědomě. Někde hluboko uvnitř sebe si

na ni pamatoval.”

Má mysl se pořád hýbala jako zpomalený film, ale další kousek zapadl na své místo. “To přeložení přišlo ráno po tom, co jsem Jeromovi řekla, že mě Seth nazval Lethou.”

“Ano, právě tím se to všechno podělalo. Ručím za to, že můj drahý otec odjakživa věděl o vašich smlouvách a smiřoval se s nimi jen s nechutí, zvlášť když Sethovi smlouva umožňovala, abyste vy dva

pokaždý na sebe narazili. Ale když jsi celý partě vyklopila to o jménu, Jerome začal mít vážnej problém. Zjistil, že je porušená tvá smlouva

a hned za tepla to vyžvanil svým nadřízeným. Oni zpanikařili a rychle

- až podezřele rychle - se rozhodli dostat tě odsud.”

“Ale vždyť se tím už nemůže nic změnit. Seth si pamatuje a smlouva

je porušená,” namítala jsem, třebaže se mi tomu samotné nechtělo věřit.

“Je to jako když padne strom v lese,” poznamenal Hugh. “Když nikdo

ten pád neslyší, jak se zjistí, jestli při pádu vydal nějaký zvuk? Ani ty

ani Seth jste neměli ani ponětí, že došlo k porušení smlouvy, ani

jeden z vás se o to nezajímal. Jerome potřeboval, aby to tak zůstalo napořád, proto bylo nutné vás dva rozdělit a zničit tak každou šanci,

že by ses mohla dopátrat, co se stalo.”

“Proto ta vysněná práce v Las Vegas,” pokračoval Roman. “Už jsme

o tom mluvili. Kdyby vám zakázal se spolu stýkat, přitáhlo by to příliš velkou pozornost, nicméně přeložení by vypadalo jako běžná věc - kdyby to samou překotností neposrali. Peklo se nemohlo dočkat, až

se věci dají do pohybu, proto ti poslalo to oznámení ještě dřív, než si

Jerome stačil s tebou promluvit. Ručím ti za to, že všechno, cos

viděla ve Vegas, stloukli narychlo dohromady možná den předem.” Vytáhla jsem si ruku z Hughovy a zabořila tvář do dlaní. “Ach, Bože.”

Roman mi poklepal na rameno gestem, které podle něj nejspíš mělo

být uklidňující, ale já jen zaskřípala zuby. “Bůh není tím, u koho bys

teď měla hledat pomoc. Georgino, uvědomuješ si vůbec, k čemu jsme se to dostali? Příležitost ukázat peklu dlouhý nos se namane

jednout za tisíciletí! Můžeš se mu vzepřít a předložit svou smlouvu

jako spornou, a Sethovu taky. K tomu nemusíš udělat nic víc, jen si s ním promluvit, získat přesné podrobnosti jeho-”

Vylítla jsem z křesla a konečně dala průchod svému zármutku a

vzteku. “Ne! Copak jsi neviděl jeho tvář? Neslyšels ho? On se mnou nebude mluvit, ani teď ani nikdy jindy! A ať tě ani nenapadne mi

znovu opakovat, že byl jen v šoku!” varovala jsem Romana, když

jsem viděla, že se zase chystá k nějakému projevu. “Nemáš ani tušení, co jsem mu provedla a jaké to pro něj tenkrát bylo…

Nenechala jsem ho zapomenout jen tak z dlouhé chvíle, měla jsem

na to vážný důvod! On mi to nikdy nepromine. Neudělal to tenkrát a neudělá to ani dnes. Bože, proč jsme se do toho museli pouštět?

Proč jsme ho nutili, aby si vzpomněl? Měli jsme to nechat, jak to

bylo… všechno bylo tak fajn…” Zběsilé pobíhaní po pokoji mě

přivedlo k oknu obýváku a roztáhla jsem závěsy. Den se už chýlil ke konci a západ slunce barvil mraky na oranžovo.

“Vážně?” Roman přišel za mnou a postavil se vedle mě. “Peklo vymyslelo složité triky, aby vás rozdělilo a zachránilo si ten svůj špinavej krk! Aby se jim to povedlo, pomalu zabíjejí jeho švagrovou.

To vůbec není fajn. Celá ta staletí jste se Sethem nedělali nic jinýho, než jim hráli do rukou. Znovu a znovu jste našli a pak ztratili jeden druhého, hádali jste se a bojovali proti sobě a nakonec všechno

zahodili kvůli nedůvěře a neschopnosti se domluvit. Chceš, aby to

tak šlo pořád dál, zvlášť když ti ani nedali to, co ti slíbili?”

Opřela jsem se tváří o sklo, jeho chlad mi byl příjemný. Neměla jsem chuť poddat se Romanově logice. “Ale Seth si nevzpomněl, dokud

jsme ho k tomu nepřinutili.”

“To není pravda, pamatoval si to i předtím. Když ti řekl Letho,

vzpomněl si sám od sebe. Tím to přece začalo. To, co jsme udělali,

na tom nic nezmění.”

“On mě nenávidí,” stěžovala jsem si a byla jsem si plně vědomá, jak ufňukaně to zní.

Roman to nepopíral. “Lidé jsou zvyklí odpouštět.” Ušklíbla jsem se. “Opravdu?”

“Ale ano,” ozval se Hugh, který najednou stál po mém druhém boku.

“Seth bude muset - nebo ten kým býval, tvým manželem. Proč by jinak uzavíral tu smlouvu, kdyby tě v první řadě nechtěl najít?”

“On si nepamatoval, co jsem mu provedla.” Podívala jsem se

Hughovi do očí. “On jen věděl, že v jeho životě chybím.”

“Sama jsi odpověděla na svou otázku, drahoušku. Když si pamatoval jedno a nevzpomínal si na to druhé, jeho láska k tobě byla silnější

než nenávist.”

Chtěla jsem namítat, ale nevěděla, jak. “Já se mu prostě nedokážu podívat do očí. Neumíte si ani představit, jaké to je. Je to…” Co to je vlastně? Můj celoživotní strach? Můj největší hřích? “Prostě to nedokážu.”

“Musíme vědět, jak zní zbytek jeho smlouvy,” naléhal Roman. “Abychom do toho pořádně viděli, musíme znát všechny podrobnosti.”

Hugh nad tím ohrnul nos. “Pořád říkáš ´my´, ale nějak se mi nezdá,

že bys byl tím, kdo se bude zabývat papírováním, aby v pekle napadl

její smlouvu.” Když Roman neodpověděl, Hugh dodal: “Na což podle mýho názoru od Setha nepotřebujeme žádný další informace. Už

toho máme dost, abychom zpochybnili integritu její smlouvy.”

“O jakým zpochybnění integrity to mluvíš?” zvolal Roman. “Máme dost důkazů, abychom tu aféru vynesli na světlo.” Roman miloval dramatická prohlášení. “Peklo nedokázalo dodržet svou část smlouvy. Slíbili, že všichni zapomenou a zjevně se to nestalo.”

“Nemusí to být tak prosté. Peklo může být hodně skeptické k těm tvým takzvaným důkazům,” krotil ho Hugh.

“Ale je to proveditelný, ne?” chtěl vědět Roman. “Víš, jak na to - jak

napsat ty papíry?”

“No, ještě nikdy jsem to nedělal. Kriste, neznám vůbec nikoho, kdo

by to už někdy psal.”

Odtrhla jsem pohled od okna. “Nic nepiš. Nestojí to za to. Neznáš nikoho, kdo by to už předtím dělal jen proto, že žádnému rarachovi, který si váží své práce a života, by nikdy ani nenapadlo snažit se

zrušit smlouvu. Nechci, abys riskoval jen kvůli mně.”

“Hughu,” řekl Roman a díval se přese mě jako bych tam ani nebyla. “Mohl bys ji vysvobodit a vráti jí duši. Mohl bys skoncovat s tím životem, který vede - navždycky spát s cizími chlapy.”

“Přestaň s tím!” štěkla jsem na něj. “Přestaň mu vnucovat pocit viny,

a hned! Nikdo mě nenapálil, abych se stala sukubou. Řekli mi na rovinu, co to obnáší a co za to dostanu.”

“A tys to nedostala,” konstatoval Hugh tiše.

“To je jedno.” Když nebudu mít Setha, všechny podoby pekla pro mě byly stejně mizerné.

“Udělal bych to pro tebe,” řekl Hugh. “Postaral bych se o ty papíry. Možná víš, co chceš, ale to neznamená, že bys nemohla změnit

názor - zvlášť když tě vodili za nos. Jestli budeš chtít, pomůžu ti s tím.”

“Proč?” Vzpomněla jsem si na všechny příprady, kdy Hugh začal být nepříjemný, jen co se někdo zmínil o změně statu quo. “Proč bys na sebe bral to riziko?”

“Protože jsi má kamarádka.” Hugh zkroutil rty do trpkého

poloúsměvu. “A to pro mě pořád ještě něco znamená. Kromě toho

bys svýmu starýmu kámošovi Hughovi mohla trochu důvěřovat, že se

z toho vyvlíkne s minimální úhonou.”

Projel mnou zvláštní pocit. Něco mi sevřelo hruď a pak se to uvolnilo. Dneska se děla jedna neuvěřitelná věc za druhou a když jsem poslouchala Hugha, všechno pro mě začínalo být tak nějak

opravdovější. Tolik jsem se naposlouchala Romanových úvah a snů

o tom, jak peklo skřípnout, že časem bylo snadný si toho nevšímat. Ale když Hugh vážně říká, že by se to mohlo povést…

Polkla jsem a měla pocit, že se mi do očí derou slzy. “Neumím si ani představit svět, ve kterém bych nepatřila peklu. Nemám tušení, jak

by vypadal můj život.”

“Byl by takový, pro jaký by ses rozhodla,” řekl Hugh a pevně mě objal. Za sebou jsem uslyšela Romanův povzdech.

“No, spokojím se s tím, že peklu omlátíme o hlavu jen jednu

smlouvu. Chci říct, že Seth je už tak jako tak svázaný s peklem, ne? Souvisí to s tímhle nějak nebo ne?”

Zamrkala jsem. Dobrá otázka. Sethova duše - kdysi tak jasná a

zářivá - potemněla, když se mnou podvedl Maddie. Do mé postele ho dostala láska, přesto se cítil provinile kvůli tomu, co udělal. Vědomí hříchu jeho duši poskvrnilo tak moc, že kdyby v téhle chvíli zemřel,

šel by rovnou do pekla.

Hugh si odkašlal a pustil mě, najednou vypadal v rozpacích. “Sranda,

že o tom mluvíš právě teď…” “Proč?” našpicovala jsem uši.

“Už jsem ho nějakou chvíli neviděl a nějak jsem si ho moc nevšímal,

ale když tu dnes byl, jeho duše…” Hugh zavrtěl hlavou. “Nevím o všem, co dělal, ale je jasnější. Není tak zářivá jako bývala, ale něco

se určitě změnilo. Zmizela podstatná část té skvrny, takže si myslím,

že už není připoutaný k peklu.”

“Až na to, že s ním má uzavřenou smlouvu,” došlo mi. “Jeho duše je cenou za všechny ty životy a je jedno, jak hodným člověkem je právě teď.” Cítila jsem, jak se mi podlamují kolena a měla co dělat, abych zůstala stát rovně. Seth vykoupil svůj hřích, ale jak a čím? Nejspíš

tím, jak se obětoval pro svou rodinu. Kvůli nim se vzdal všech svých

lásek - psaní a dokonce i mě. Byl to mimořádný výkon, povedlo se

mu to, co jen velmi málo lidem - osvobodil se od pekla. Obvykle

každý zatracený zůstal zatraceným. Nicméně to bylo úplně jedno.

Sethova duše by mohla zářit jako supernova a přesto půjde do pekla, protože to byla Kyriakova duše, kterou prodal, aby mě mohl jít hledat.

“To nevíme jistě,” řekla jsem. “Nebylo jasné, jestli se nadobro vzdal

své duše nebo jestli si ji bude moct nechat, když to mezi náma bude

klapat.”

“Což vážně nevypadá, že by se v nejbližší době povedlo,” podotkl

Roman. “Takže tak nebo onak, pořád je zatracený.”

“Jedině že by se nám podařilo napadnout i jeho smlouvu,” navrhla jsem. “A na to budeme potřebovat jeho pomoc.”

Hugh na mě vrhl soucitný pohled. “Chceš, abych si s ním zkusil

promluvit?”

Nesnášela jsem samu sebe za to, co jsem před těmi dlouhými léty Kyriakovi provedla, nesnášela jsem se tak moc, že jsem zaplatila nevyšší cenu za to, aby mě vymazali z jeho paměti. A poté, co jsem nedávno viděla ten výraz v Sethových očích… no, po pravdě,

kdybych zase dostala tu šanci, nejspíš bych ještě jednou požádala,

aby mě odstranili z jeho vzpomínek. Nesnesla jsem pohled na tolik nenávisti a zklamání v očích muže, kterého jsem milovala. Zranila

jsem ho a podvedla ho. Nejradši bych někam zalezla a už nikdy se s ním nesetkala, protože jestli budu stát před ním, budu zároveň muset

čelit vlastním slabostem.

Uvědomila jsem si, že právě v tom byl vždycky můj problém.

Vyhýbala jsem se konfliktům - zvlášť když chyba byla na mé straně a celý svůj život jsem před tím utíkala.

Přinutila jsem se lehce usmát na Hugha, který stál vedle mě a

nabízel mi, že z toho můžu vycouvat jako zbabělec. Rozhodla jsem

se, že to nepřijmu. Budeme potřebovat Sethovu pomoc a bude lepší, když o ni požádám já sama. Nevěděla jsem, jestli se mnou bude chtít mluvit, ale budu to muset zkusit. Nic na světě by mě nepřimělo znovu čelit té nenávisti a zoufalství… kromě Sethovy duše.

“Já za ním půjdu,” řekla jsem.

Kapitola 15

Ale to se snadněji řekne než udělá a jen co mi Roman s Hughem dali

na chvíli pokoj, všechno to na mě dopadlo plnou vahou a div mě to

neporazilo.

Seth byl Kyriakem. Kyriakos byl Sethem.

Dokonce i když jsem toho všeho byla svědkem a viděla to na vlastní oči, stejně bych tomu nevěřila, kdyby mi nějaký vnitřní instinkt nenapověděl, že je to čistá pravda. Ne že bych to kdy tušila nebo

třeba o tom snila. Přitažlivost, která mě k Sethovi táhla, byla silná, o

tom žádná, stejná, jako k jeho dalším převtělením. Vždycky jsem cítila, že je mezi námi něco zvláštního, hlavně se Sethem a uvažovala, proč se tenhle jeho život vyvíjel jinak než ty předchozí. Rozeznala snad nějaká moje část - nebo snad jeho - že teď máme poslední šanci být spolu? Odtud se vzala ta naléhavost? Nebo to

spíš byl důsledek plynutí času a toho, že jsem se sama měnila? V

posledních letech mě život sukuby unavoval čím dál víc a možná proto se pro mě právě teď on a naše láska staly tak vzácnými.

Naše láska, která se rozletěla na kousky rovnou před mýma očima.

Příští den jsem zavolala do práce, že jsem nemocná, což se vůbec nesetkalo s porozuměním. Byl Štědrý večer a pro Santu a jeho stádečko to byl jeden z nejrušnějších dnů, ale mně to bylo jedno. V žádném případě bych nedokázala čelit tomu binci, ne po tom, co se přihodilo se Sethem. Bylo mi stroze řečeno, že jestli nepřijdu do

práce, ať nepočítám s tím, že mě zaměstnají i příští rok. Málem jsem

se rozřehtala nahlas a jen tak tak zvládla sesbírat aspoň kousky profesionality, když jsem vážně informovala svou šéfku, že přistoupím na to riziko. O příštích Vánocích už nejspíš budu v Las

Vegas a i kdyby ne, byla jsem si docela jistá, že se obejdu bez minimální mzdy a kostýmu z fólie.

Najít Setha bylo mnohem složitější. Telefon mi nezvedal a když jsem přijela za ním domů, nikdo mi neotevřel. Před domem nestálo ani

jeho ani Margaretino auto, což mě vedlo k úvaze, že nejspíš si ještě

na poslední chvíli vyjeli na vánoční nákupy nebo jsou u Terryho a

Andrei. Jestli Seth šel nakupovat, měla jsem jen malou šanci ho

sehnat a jestli šel za bratrem, určitě tam nenapochoduju v plné polní

s kolkovanou žádostí, aby mě vyslechl. Situace sice byla celkem

zoufalá, ale i já mám své hranice.

Bylo by snadný vymluvit se na ty překážky, abych se úplně vyhnula rozmluvě se Sethem. Přestože jsem Romana i Hugha ujišťovala o opaku, ve skutečnosti jsem se vůbec nechtěla se Sethem sejít. Přesněji řečeno o to stála jen ta část mého já, která do něj byla zamilovaná a trpěla jako zvíře celou dobu, co jsme nebyli spolu. Nicméně ten zbytek nijak nestál o to, aby zase viděl ten výraz kruté bolesti na jeho tváři. Nedokázala jsem se vyrovnat s tím, co jsem

zač.

Navzdory tomu, že jsem souhlasila, že se sejdu se Sethem, nebylo v mých silách doopravdy vysvětlit Romanovi a Hughovi, jakým

utrpením pro mě je čelit svému hříchu. Tenkrát jsem nezvládla tu

špatnost, které jsem se dopustila a nejspíš si s tím neporadím ani

teď. Prodala jsem svou duši a nechala zmizet vzpomínky všech lidí, které jsem milovala, a to všechno jen proto, že jsem nedokázala přijmout odpovědnost za tu strašnou věc, kterou jsem provedla.

Jeden by si myslel, že po málem patnácti staletích by ten strach a

pud sebezáchovy mohl zeslábnout, ale řekla bych, že se to nestalo.

Nebo možná přece jen. Snažila jsem se najít Setha, což bylo

důkazem, že jsem se přece jen trochu změnila. Ta změna způsobila,

že jsem se navzdory jeho skálopevnému odmítání snažila o další

rozhovor.

“Kincaidová?”

Ohlédla jsem se. Právě jsem stála ve frontě v kavárně, kam Seth občas rád zašel, zasedl tu a psal. Moc nadějí jsem do toho nápadu

nevkládala, proto mě nijak nepřekvapilo, že jsem ho tady neobjevila.

Pokud jsem věděla, už se tady hezky dlouho nestavil, zvlášť poté, co

ho jeho rodina začala víc potřebovat. Zjevně tady byla spousta jiných štamgastů, které jsem neznala.

“Dougu,” řekla jsem překvapeně. Rychle jsem požádala o moka s bílou čokoládou a mávala na Douga, který už mířil ke mně. Právě vešel dovnitř a na jeho černých vlasech se třpytily drobné kapky deště. “Co si dáš?” Pokynula jsem mu směrem k obsluze. Doug

vypadal trochu zaraženě, ale po chvilce váhání si objednal nelidsky obrovský šálek překapávané kávy.

“Díky,” řekl, když jsem mu ho podala.

“Nechceš si na chvilku sednout?” zeptala jsem se. Původně jsem měla v plánu jen drapnout moka a vypadnout a třebaže jsem

netušila, co plánuje Doug, měla jsem zvrácené nutkání zkusit s ním chvilku pobýt.

“Jasně.” Vypadal trochu nejistě. “Ale opravdu jen na chvilku. Za hodinu musím být v práci.”

“Oba se postaráme, abys nepozdil,” souhlasila jsem. Sedli jsme si k malému stolku, který nám skýtal vynikající pohled na tu slotu venku. Seattle se vážně neproslavilo bílými Vánocemi. “Všichni ti, co

nakupují na poslední chvíli, musí mít dárkové balení.”

Na tváři se mu objevil málem neznatelný úsměv. “Vždyť víš, jaký to

je. Divím se, že nejseš v práci. Je pravda, co jsem slyšel? Že děláš…

é… elfku v nějakým obchoďáku na Eastside.”

Ušklíbla jsem se. “Trefa do černýho. Ale dneska jsem to zapíchla.” Zvedl obočí. “Právě na Štědrý večer? Kincaidová, jseš kruťas. Mysli

na ty chudinky děti.”

“Já vím, že jsem, ale něco mi do toho přišlo…” Odvrátila jsem pohled. Nedokázala jsem se na něj dívat, protože hrozilo, že všechny mé

trable vyplavou na povrch.

“Jo, taky bych řek.”

Odvážila jsem se na něk mrknout. “Jak to myslíš?”

Doug pokrčil rameny. “Sám nevím. Jen mám z tebe stejnej pocit jako vždycky, když je ti pod psa. Pod masku, kterou si pro svět nasadíš, nevidí skoro nikdo, ale když tě něco trápí, změní se tvá energie.

Kriste.” Zhluboka se napil kafe. “Zní to jako New Age a všechny ty

ostatní hovadiny.”

“No, ať je to, co je to, tvůj instink ti říká pravdu.” Pak jsem to trochu rozvedla. “Až na to, že to není jen pod psa, ale pod celou ZOO.”

“Něco s Mortensenem?” Zkusil hádat.

Zavrtěla jsem hlavou a zase odvrátila pohled. “Věř mi, že to nechceš slyšet.” I když možná by některá jeho část měla docela radost z toho, čím jsme se Sethem prošli. Patřilo by nám to za to, co jsme provedli Maddie.

“Jen to zkus.” Když jsem neodpovídala, povzdechl si. “Kincaidová, pusť z hlavy představu, že tě nesnáším. Nejsem nijak nadšenej tím,

co se stalo, ale nějakým zvrhlým způsobem mi na tobě pořád záleží.

Jestli se něco podělalo, klidně mi o tom můžeš říct. Ublížil ti nějak

Mortensen?”

“Ne…. Vlastně ano, ale ne bezdůvodně. Já jemu ublížila jako první.”

“Aha.”

Zvedla jsem pohled k Dougovi. Jeho tmavé oči byly vážně, nikde ani stopa, že by si užíval mé trápení. “Celý den se ho snažím najít, ale nemůžu ho sehnat. Myslím, že se mi vyhýbá. Vlastně vím, že se mi vyhýbá.”

“To se zase srovná.” “Tentokrát si to nemyslím.”

“´Tentokrát´,” odfrkl si. “Kincaidová, od první chvíle, co jsem vás dva

s Mortensenem uviděl pohromadě, mi bylo jasný, že mezi váma něco

je. Ani nevím, jak to popsat, ale v jednom kuse mě překvapovalo, že jste si nikdy nikam nevyrazili. Zaskočilo mě, když začal chodit s

Maddie, ale oba vypadali spokojeně až dokud… no, vždyť víš. Než přišel na to, že by spíš měl chodit s tebou.” Odmlčel se a přemýšlel. “Stejně, v mých písničkách toho o lásce napovídám až až, i když o lásce ve skutečným životě nevím ani hovno, nicméně podle toho

mála, co přece jen vím, bych řek, že nějaká hádka nestačí, abyste vydrželi jeden bez druhýho.”

“Díky. Je to od tebe hezký… ale nevím. To, co jsem provedla, je vážně hrozný.”

“Spíš to, co jste vy dva udělali Maddie, bylo vážně hrozný, ale já ti

odpustil.”

“Opravdu?” zeptala jsem se překvapeně.

“Jo.” Sám vypadal trochu zaraženě, že to připustil. “Chci říct, že tomu trochu pomohlo, že ji minulej tejden pozval na rande ten

neurochirurg. Dokážu toho odpustit celkem dost, když výsledkem

bude, že mým švárou se stane doktor. Ale teď vážně. Vím, že vy dva jste jí neublížili schválně, přesně jako teď jsi ty Mortensenovi taky schválně neublížila. Nejspíš sis to jen na chvíli podělala v úřadě pro nejbližší budoucnost.”

“V úřadě pro nejbližší budoucnost?”

Jen mávl rukou “Kašli na to. Jsou to jen slova. Kdybyste vy dva byli upřímní k sobě i k ní, mohli jste všem ušetřit trápení, na to nezapomínej.”

“Jseš normální guru přes vztahy,” ocenila jsem to, což mi vyneslo

další ušklíbnutí. Přesto, třebaže jeho slova byla moudrá, nezdálo se

mi, že by existoval způsob, jak vyléčit bolest starou tisíc let. Nicméně

než jsem zpytlíkovala nějakou poznámku, zazvonil mi mobil. Vyjeveně jsem koukala na display. “Je to Seth.”

“No tak snad abys to zvedla, ne?” Polkla jsem a provedla.

“Haló? Jo. Hm… jistě. Dobrá… rozumím. Fajn. Ahoj.”

Položila jsem a Doug na mě vrhl tázavý pohled. “To teda neznělo vroucně a zamilovaně.”

“Seth chce, abych zítra přišla na vánoční večeři,” řekla jsem nevěřícně.

“To vypadá nadějně.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Mně to tak nepřijde. Řekl, že nechce holky ještě víc zneklidňovat a chce, abych se tam objevila, aby měly radost. Dal mi jasně najevo, že se nic nezměnilo a ani nepředpokládá, že by se to stalo.”

“Takže to nevypadá až tak moc nadějně.”

Povzdechla jsem si a Doug mě něžně pohladil po tváři.

“Hlavu vzhůru, Kincaidová. Chceš si s ním promluvit a teď budeš mít šanci, tak ji nezahoď. Je úplně fuk, co ti teď vykládal.”

Zmohla jsem se na úsměv. “Jak to, žes tak zmoudřel, Dougu?”

Jediným douškem dopil kafe. “Ať visím, jestli to vím.”

Dougova slova byla toho druhu, jaký jeden zná jen z knih a filmů, ve

kterých rádi vidíme, že láska zvítězí navzdory všem překážkám. Byla

to má jediná šance, jak prolomit zeď, kterou si Seth kolem sebe vystavěl a překonat nepřekonatelné problémy mezi námi.

Ale Seth se pojistil, abych na to nedostala ani tu nejmenší příležitost.

Přijela jsem vlastním autem naloženým dárky až po střechu a okamžitě mě odeslali, abych bavila děvčata. Požádal mě o to Seth,

protože on spolu s většinou dospělých (kromě Iana, ale toho bylo jen

stěží možné považovat za dospělého), trčeli v kuchyni a ten nápad

mi přišel celkem rozumný. Ani jindy by mi to nevadilo, ale teď jsem cítila v kostech, že Seth to schválně zařídil tak, abychom se k sobě

ani nepřiblížili a navíc měl pořád kolem sebe nějaké lidi.

A tak jsem si hrála s holkama a jen na půl ucha poslouchala jejich

nadšené výlevy, co všechno jim Ježíšek nadělil. Jediná chvíle, kdy

se mé myšlenky netoulaly kolem Setha, nastala, když se Brandy

zmínila o tom, že dnes ráno se pod stromečkem objevily další dárky,

se kterýma nikdo nepočítal.

“K některým dárkům se nikdo nepřiznal. Máma a táta tvrdili, že jsou

od strejdy Setha a on zase říkal, že jsou určitě od babičky.” Brandy mluvila tiše, aby ji mladší sestry neslyšely.

“Co to bylo za dárky?”

Pokrčila rameny. “Jen hračky, ale byla jich spousta. Máma a táta Morgan darovali nějaké poníky typu Princess Pony, ale dnes ráno tam byli i ti ze série Power Prism Pony.”

Matně se mi vybavovalo, že Morgan s Carterem vedli řeč právě o těchhle ponících. “Možná se tady stavil Santa.”

Brandy protočila oči a vypadala jako vtělená skepse. “Možná.”

Když byl čas večeřet, Seth se mi už nijak nemohl vyhýbat. Každý očekával, že budeme sedět vedle sebe a on by se jen stěží mohl nenápadně prohodit s někým jiným, ale když bylo kolem nás tolik lidí, bylo to úplně jedno. Uprostřed vánoční večeře bych nezačínala s žádnými ožehavými tématy a Seth to věděl. Oba jsme mlčeli a jen poslouchali, jak ostatní vzrušeně vykládají o tom, jaký měli den a jak

jsou všichni šťastní, že se Andrea zase cítí líp.

Když jsme dojedli, Seth byl první na nohou a nadělal hodně vzruchu kolem toho, že dnes večer nádobí umyjí páni a všechny přítomné

dámy ať si odpočinou v obýváku. Ten nápad nadchl každého kromě

Iana a mě.

“Co máte vy dva proti Vánocům?” zeptala se Andrea spiklenecky.

Seděly jsme spolu na pohovce pro dva a přihlížely, jak Kendal vede

Morganiny poníky do impozantní bitvy na život a na smrt. “Co?” Zvedla jsem pohled od bitevního pole.

“Ty a Seth,” upřesnila Andrea. “Pamatuju si na loňské Vánoce a vy

dva jste se chovali úplně stejně. Neměly by to být ty nejšťastnější dny

v roce?”

Potlačila jsem úšklebek. Právě o loňských Vánocích jsem zjistila, že

se Seth vyspal s Maddie ve snaze ´ochránit´ mě před vztahem s ním.

Jo, to taky nebyly svátky jako z pohlednice.

“Proti Vánocům nemáme ani to nejmenší,” odpověděla jsem nevesele. “Jen… si prostě musíme vyřešit nějaké problémy.”

Zamračila se. “Je to kvůli tomu jeho turné? Myslela jsem, že s tím budeš souhlasit.”

“Jaké turné?”

“Jeho vydavatel chce, aby vyrazil hned po Novém roce. Seth to původně odmítl… kvůli mně, ale poslední dobou se cítím tak dobře,

že jsem mu řekla, ať nezahazuje šanci.”

Nic jsem o tom nevěděla a uvažovala, jestli ta nabídka přišla až na poslední chvíli nebo to Seth prostě přede mnou zatloukl. Turné

začne ještě před mým odjezdem do Las Vegas a Seth to odmítl, aby

mohl strávit víc času se mnou. Teda dokud se to na nás všechno

nesesypalo.

“O to nejde,” řekla jsem po chvíli, když mi došlo, že čeká na odpověď. “Je to… složité.”

“To je vždycky,” pravila moudře.

Podívala jsem se za ni do kuchyně, kde se Mortensenovic chlapi

mořili s nádobím. “Prozatím by mi stačilo být s ním chvilku o samotě.”

Přešla to bez komentáře, ale později, když se k nám v obýváku přidali i muži, řekla velmi nenuceně: “Sethe, mohl bys vyběhnout nahoru a přinést mi červenou pletenou vestu? Nechala jsem ji na posteli.”

Seth si právě chtěl sednout - rozumí se samo sebou, že pořádně daleko ode mě - ale okamžitě vyskočil. Ve chvíli, kdy zmizel na schodech, do mě Andrea dloubla loktem. Překvapeně jsem se k ní obrátila a ona trhla hlavou směrem ke schodům.

Jdi, pronesla neslyšně. Rozhlédla jsem se kolem sebe, zjistila, že si mě nikdo nijak moc nevšímá a vyřítila se za Sethem.

Našla jsem ho v ložnici, kde se zvědavě rozhlížel kolem sebe a hledal svetr, který nejspíš ani neexistoval. Když mě spatřil ve dveřích, zhluboka si povzdechl, protože mu došlo, že naletěl.

“Na tohle nemám čas,” řekl a pokusil se proklouznout kolem mě.

Natáhla jsem ruku, abych zatarasila dveře. “Sethe, prosím, vyslechni mě. Zabere ti to jen chviličku.”

Stál ode mě jen pár centimetrů a pak couvl. Protože se zjevně

nechtěl dostat ven silou a tím riskovat, že by se mě musel dotknout, rozhodl se, že se odsune co nejdál, třebaže mu hrozilo, že se pokoj

pro něj stane pastí. “Georgino, neexistuje nic, co bys mohla říct a co

by změnilo to, co se stalo mezi námi.” “To vím a ani se o to nebudu snažit.” Podezíravě si mě změřil. “Vážně?”

Polkla jsem a když jsem se mu dívala do očí, všechny myšlenky a slova se mi vykouřily z hlavy. Zase v nich byl ten pohled, stejný utrápený pohled naprosté devastace, jaký jsem před tolika staletími viděla u Kyriaka. Díval se na mě Sethovýma očima.

Přikývla jsem. “Musíme toho vědět víc o tvé smlouvě, potřebujeme

jen zjistit nějaké podrobnosti.” “Aby to pomohlo tobě?”

“Aby to pomohlo nám oběma. Podle toho, co víme, peklo porušilo

mou smouvu, když s tebou uzavřelo tu tvou a podmínky těch dvou

smluv jsou neslučitelné. Možná dokážeme obě smlouvy prohlásit za neplatné, ale nejdřív musíme líp pochopit tvou.”

Seth se opřel o zeď a nepřítomně zíral před sebe, zatímco mu mysl pracovala. “Sám podmínkám té smlouvy dost dobře nerozumím.

Sotva si na ni vzpomínám… chci říct, že si to pamatuju i nepamatuju.

To co se stalo v hypnóze je pro mě skutečné a zároveň není.”

Strašně se mi chtělo o krok popojít a dotknout se ho, aby se mu

ulevilo, protože byl zjevně rozrušený, ale opatrnost zvítězila. “Musíš

se snažit. Právě teď je situace taková, že jestli si nevzpomeneš, až umřeš, půjdeš rovnou do pekla a je úplně jedno, jestli tě předtím prohlásí za světce. Ta smlouva poznačila tvou duši… ledaže by tam

byly nějaké podmínky, o kterých nevíme, třeba že kdybychom se my dva dali dohromady, že budeš volný. Nic víc nepotřebujeme vědět.”

“Záleží na tom? Nezdá se, že by se to mohlo stát - že by se to vůbec někdy mohlo stát, jak naznačují všechny ty předchozí životy.”

“No, myslím, že záleží, protože čím víc informací budeme mít, tím bude náš případ mít větší šanci.”

“Proč se na to nepodívá Hugh?”

“To nejde, upozornil by na sebe. Lepší by bylo dostat ty informace od

tebe.”

“No tak promiň, ale nepamatuju si víc, než jsem vám už řekl. A po pravdě je mi to úplně jedno.”

“Ale to ti nesmí být jedno! Je to tvá duše, o které právě mluvíme! “Klidně to risknu.”

Jiskra zuřivosti pronikla vším tím smutkem, který se mě posledních

pár dní držel. “To není žádný ´riziko´, ale hotová věc! Tvá duše patří peklu a nic to nedokáže změnit!”

“Vážně na tom záleží? Tys přece taky dala svou duši peklu.”

“Udělala jsem to kvůli tobě!” zaječela jsem na něj. “Abych tě zachránila a kdybych musela, udělala bych to třeba stokrát!”

Seth se ušklíbl. “Stačilo by, kdybys mě tenkrát nepodvedla.”

“Byla jsem mladá a pitomá.” Užasla jsem, jak klidně to přiznávám.

“Byla jsem vyděšená a zdálo se mi, že se mi vzdaluješ, jako bych už nepatřila mezi tvé priority. Že tvůj život už je jen práce a hudba.”

“To tě nikdy nenapadlo nejdřív si se mnou o tom promluvit? Přece víš, že mně můžeš říct cokoliv.”

Povzdechla jsem si. “Tobě snad, ale ne Kyriakovi. On… ty… to

možná myslel dobře, ale nebylo vždycky snadný se mu dostat pod

kůži.”

“Ale já jsem on,” hádal se Seth, i když to znělo trochu nejistě. “É…

byl jsem.”

“Ano a ne. Koukej, já nejsem žádný odborník přes reinkarnaci, ale

podle toho, co vím, třebaže duše a některé povahové vlastnosti jsou konstantní, přesto je tak trochu jako… evoluce. Rosteš a měníš se, o tom je právě celá reinkarnace. Jsi stejnou osobou a přesto jí nejsi. Tenkrát jsi nebyl dokonalý, sakra, ani teď nejsi, ale možná, že ty -

Seth - zvládneš takovou debatu, možná že po deseti životech sis

vypěstoval dostatečnou zralost, co se týče vztahů, ale tehdy jsem si

tím vůbec nebyla tak jistá. A já na to taky zjevně ještě nebyla dost zralá.”

“Zjevně,” opakoval. Dlouho na mě upíral pohled, ale tentokrát jsem o jeho pocitech nic nevěděla. Aspoň že v jeho očích nebyla otevřená nenávist ani nic podobného. Nebo se to už naučil skrývat. Nakonec

řekl: “Myslel jsem to vážně. Nepamatuju si podrobnosti té smlouvy -

jen že budu mít možnost tě pořád hledat.”

“Jen to? Nic víc? Jestli víš ještě o něčem jiném… Sethe, neumíš si představit, jak je to důležité. Vím, žes řekl, že to riskneš, ale pamatuj

si, že když mluvíme o tvé duši, díváme se daleko za rozsah jednoho lidského života. Mluvíme o věčnosti.”

“A zase je to tady,” pronesl s lehkým lítostivým úsměvem. “Hádáš se kvůli posvátnosti duše, té duše, které ses sama lehce vzdala.”

“A jak jsem ti už taky řekla, udělala bych to znovu.”

“Protože ses přede mě nedokázala postavit a podívat se mi do očí po

tom, cos mi provedla.”

“Částečně, ale taky proto, abych ti zachránila život. Abys dostal šanci

být šťastný, protože v té chvíli bylo pro mě tvé štěstí důležitější než má věčnost.”

Sethovi dlouho trvalo, než odpověděl a já si zase přála, abych

věděla, co se děje za těma hnědýma očima. Čí myšlenky se tam teď točily, jeho nebo Kyriakovy? Nebo patřily některému jinému muži, se kterým jsem měla bouřlivý románek?

“Tenkrát ses mi nedokázala podívat do očí, ale teď jsi tady. Proč? Abys zachránila svou vlastní duši?”

“Chci zachránit duše nás obou.”

Seth se narovnal, odlepil ode zdi a zamířil ke dveřím. “Nemůžu vám pomoct. Myslím to vážně - na nic jiného si nepamatuju. A teď bych opravdu ocenil, kdyby sis pro ostatní našla nějakou zdvořilou

výmluvu a odešla.”

Zůstal stát přede mnou a na tu půlvteřinu, co jsme si ze vzdálenosti

jen pár centimetrů prohlíželi jeden druhého, se zastavil čas. Pak jsem pomalu kývla, stáhla se a nechala ho projít kolem sebe.

Ani se neohlédl.

Kapitola 16

Příští týden patřil k nejdelším v mém životě. Každá uplynulá minuta byla minutou, kterou jsem prožila bez Setha a další připomínkou

toho, že jsem přišla o svou jedinou velkou lásku.

Dokonce ani kdybych se sama nevykašlala na práci Santovy pomocnice, stejně by to skončilo samo od sebe a mé dny byly ještě delší, protože jsem neměla co dělat. Hugh byl u mě v jednom kuse a občas se s Romanem snažili mě pobavit nebo aspoň rozptýlit, ale většinou byli zalezlí u Romana a pracovali na mém podání peklu.

Někdy to se mnou rozebírali, ale Hugh měl většinu informací, které

potřeboval a jen to musel poskládat dohromady patřičným

způsobem. Ti dva se bavili i o jiných věcech, ale většinou se to týkalo pekelného právního systému jako takového. Moc jsem nechápala,

proč se tím zabývají, ale Roman zabejčile trval na tom, že o něm

musí znát každý detail. Vypadalo to, jako by se snažil složit advokátní zkoušky nebo tak něco.

Snažila jsem se zaměstnat balením do Las Vegas. I když podám to odvolání, nemůžu počítat s tím, že se něco změní na mém

současném pekelném postavení a tak jsem musela jít životem dál, jako by Vegas představovalo mou definitivní budoucnost. Nicméně balení bylo bezmyšlenkovitou činností, takže můj mozek nijak zvlášť

nezaměstnávalo a tím mi poskytlo ještě víc času, abych si pořád

dokola lámala hlavu a strádala bez Setha.

Kromě toho mělo balení ještě svá vlastní úskalí, protože jsem neustále narážela na věci, které mi ho připomínaly. Nejhorší bylo, když jsem vylovila krabici s památkami, která jsem za ta staletí

nashromáždila. Posledním přírůstkem byl prsten, který mi Seth dal k loňským Vánocům těsně předtím, než jsme se rozešli. Byla to

moderní verze byzantského snubního prstenu ozdobená delfíny a safíry. Dokonce i když jsme se pak zase dali dohromady, nechávala jsem ho v krabici. Seth neměl ani tušení, že ve stejné krabici je můj

skutečný snubní prsten z pátého století. Věk ho sice poznamenal, ale

všechen svůj lesk stejně neztratil. Když jsem se dívala na oba, chvíli jsem byla zmatená, protože jsem se snažila pochopit myšlenku, že

mi je technicky vzato darovala stejná osoba.

Během toho týdne jsem taky dostala horu e-mailů od lasvegaské posádky. Phoebe, Bastien, Luis a dokonce i Matthias se mnou od mé návštěvy byli v nepřetržitém kontaktu a zdálo se, že s mým blížícím

se příjezdem jsou čím dál nadšenější. Zprávy, které by pro mě ještě

před týdnem byly tak zábavné a dojemné, mi teď zanechávaly jen divnou pachuť v ústech, protože jsem znala pravdu o svém

přeložení. Luis prostě jen pomáhal spoluorganizovat plány pekla,

které nás se Sethem měly od sebe oddělit a nevěřila jsem jeho jedinému slovu. Přece jen to byl démon a jistá míra pokrytectví by nikoho neměla překvapit. Phoebe a zvlášť Bastien mě zraňovali víc, protože předstírali, že jsou mí kamarádi. Nepochybovala jsem, že

Bastien je pořád můj kamarád, ale od té doby, co ho k tomu přiměli ti nahoře, se mi všechno, co mi posílal, zdálo nucené.

Matthias byl pro mě tak trochu záhadou. Nevěděla jsem, jakou v tom hraje roli, jestli je jen obyčejným smrtelníkem, který byl náhodou po ruce, aby mě najal nebo jestli taky kope za peklo. Hodně smrtelníků

to dělalo vědomě v naději, že se jednoho dne dočkají velkolepé

odměny. Ale klidně to taky mohl být obyčejný člověk, který s tím vším neměl nic společného a jen si gratuloval, jaké má štěstí při hledání tanečnic. Nicméně jsem to nemohla vědět s jistotou, proto jsem ani z jeho e-mailů neměla žádnou radost.

Bylo pozoruhodné, že jediný z celé lasvegaské party, kdo mi

nenapsal, byl Jamie. Nedostala jsem od něj žádné kamarádské ´Už

se nemůžu dočkat, až tě zase uvidím!´ a měla jsem podezření, že

mu to peklo rovnou zakázalo. Nemohli riskovat, že zase začnu slídit kolem Miltona. Když jsem se o tom zmínila Romanovi a Hughovi,

řekli mi, že by je překvapilo, kdyby Jamie ještě vůbec byl v Las

Vegas. Hugh mínil, že jestli v něm peklo vidělo riziko, že se nechtě odhalí ta zvoraná dvojitá smlouva, prostě ho přeložili, aby mi

zabránili ho vyhledat. Doufala jsem, že jestli je to pravda, že je to

aspoň běžné přeložení a že raracha nepotrestali za to, že pod párou vykecal věci, o kterých ani nevěděl, že můžou být nebezpečné.

Na Silvestra mi Roman s Hughem oznámili, že mé podání je hotové. Přinesli mi neuvěřitelně obrovskou hromadu papírů plnou

právnických řečí a ukázali mi, kde to mám podepsat. Tvářili se slavnostně a nadýmali se pýchou, jako by právě vytvořili neskutečně pracné umělecké dílo. Když zvážím, jak vzácně se něco podobného dělo, nejspíš to bylo vhodné přirovnání.

Podepsala jsem to asi patnáctkrát a pak jsem celý štos vrátila

Hughovi. “A co teď?”

“Teď to vezmu k Mei a řeknu jí, žes mi to dala ty, abych to předložil peklu. Taky se budu tvářit, že nemám ani páru, o co jde, ale už sama

skutečnost, že to jde skrz mě ji trkne, že jsem svědek. Ne že by to

snad chtěla ´ztratit´ nebo něco takovýho, ale když jde démony jeden nikdy neví.”

“Vážně ti budou věřit, že jseš jen smůlovatej posel?”

Hugh se ušklíbl a ukázal na papíry. “No, určitě nám nesežerou, žes

to dělala sama, ale nemají žádnou šanci dokázat, že jsem do toho

nějak zapletený. Stejně jsem technicky vzato neudělal nic špatnýho. Jsem rarach a zařizuju pro peklo různý věci, ať je to cokoliv.”

Příliš mnoho dní zadržovaných emocí se muselo nějak projevit a já

se mu vrhla do náručí. “Díky. Mockrát ti děkuju.”

Bylo to tak trochu přes čáru, protože pořád žongloval s těmi papíry,

ale přesto se mu povedlo mě pohladit po zádech. “To nic není, drahoušku,” řekl a vypadal maličko rozjařeně. “Jen doufám, že ti to doopravdy k něčemu bude.”

Couvla jsem a snažila se ukáznit. “Jak zjistíme, že se něco děje?” “Až si tě zavolají do pekla.”

“Ach.” Žaludek se mi stáhl strachy. “Vážně tam budu muset jít?”

Roman se opřel o zeď a skřížil si ruce na prsou. “Jak jinak by se to podle tebe mělo řešit?”

“Tak trochu jsem doufala, že mi pošlou dopis. Vždyť víš, jako když někoho přijmou na univerzitu.”

Hugh si odfrkl. “Bohužel ne. Budou-li reagovat, zavolají tě do pekla a zahájí jednání o přezkoumání smlouvy, vyslechnou si tvé stížnosti a posoudí všechny důkazy, které každá ze stran shromáždí.”

Ovinula jsem ruce kolem sebe a snažila se představit si, jak takové jednání může vypadat. “Já v pekle nikdy nebyla. A co vy?”

Oba zavrtěli hlavami, což mě ani trochu nepřekvapilo. Nižší nesmrtelné verbují na Zemi a tam taky slouží. Neměli jsme žádný důvod navštěvovat doménu našich zaměstnavatelů, dokonce ani

rarach jako Hugh, no a Roman jako Nefilim byl nepřítelem číslo jedna

jak pro nebe, tak pro peklo. Kdyby šel do pekla, bylo by to jako nakráčet do lvího doupěte a nabídnout se jim jako na talíři.

“Vždycky jsem si představoval peklo jako něco mezi čekáním ve frontě na řidičák a sledováním seriálu Perfect Strangers,” poznamenal High.

Roman po něm loupl okem. “Co se ti na tom seriálu nelíbí?”

Zmáhaly mě emoce. Ještě jednou jsem objala Hugha a pak Romana. “Díky, kluci. Myslím to úplně vážně. Dlužím vám mnohem víc než kdy dokážu splatit.”

“Stačí, když vyhraješ,” odpověděl oduševněle Roman. “Nic víc nepotřebuju.”

Hugh strčil papíry do aktovky a navlékl si kabát. “Teď to všechno odnesu Mei a pak si vyrazím na flám, abych se namazal jak zákon káže a spláchl všechny vzpomínky na to, jak jsem se mořil s touhle právnickou hantýrkou.”

“Budeš u Petra?” zajímalo mě. Nikoho nepřekvapilo, že náš upíří kamarád pořádá silvestrovskou merendu.

“Ne. U něj není žádná šance, že seženu holku do postele. Jdu na večírek, který organizuje jedna z mých sestřiček.”

Popřáli jsme mu šťastný nový rok a vyprovodili ho. Jen co vytáhl

paty, Roman se obrátil ke mně. “A co ty? Půjdeš k Petrovi?”

Věděla jsem, že Petr s tím počítá, ale ani trochu jsem neměla chuť slavit. “Ne, nemám na to náladu. Kromě toho by asi nebyl nejlepší nápad srazit se tam s Jeromem, protože Mei mu docela jistě řekne o tom odvolání. Budu dál balit.”

“Ale no tak. Dneska večer tady nemůžeš jen tak posedávat. S novým rokem přicházejí i nové příležitosti a možná i šance vymanit se z

pekla.”

Přikývla jsem, i když pro mě bylo pořád těžké představit si, jak by

vůbec mohlo vypadat takové ´získání svobody´. V jednom kuse jsme

o tom mluvili, ale zatím jsem kolem toho neměla žádný pocit.

Třebaže jsem odvedla kus práce, když jsem Sethovi vykládala, jak je celistvost duše a věčnost mnohem důležitější než jakékoliv

pozemské záležitosti, ta představa by pro mě ztratila všechno kouzlo, kdyby nebyl se mnou. “Vím, ale mně se nechce nutit do slavení.

Jestli mám být nešťastná, ať je to radši na místě, kde se cítím dobře.”

Podíval se na hodiny. “Tak se aspoň pojď navečeřet. Oblékneme se, pořádně nadlábneme a pak se vrátíme a budeme se koukat na silvestrovskou show.”

Neměla jsem moc chuti k jídlu, ale měla jsem podezření, že kdybych odmítla, Roman by se stal stejným dobrovolným vězněm jako já. Nechtěla jsem mu dneska zničit večer, zvlášť po tom, co pro mě celý tenhle týden udělal. Nicméně jeden problém tady byl.

“Je už málem pět,” poznamenala jsem, “a za tak krátkou dobu si nikde rezervaci nezařídíme. Jedině že se parádně nahodíme a zapadneme do Taco Bell. Vlastně bych proti tomu ani nic nenamítala.”

Roman už sahal po mobilu. “Znám chlapa, co dělá šéfkuchaře v jedné italské restauraci v Green Lake. Sežene nám stůl.”

A taky to tak bylo. Stačil jediný záhadný telefonát a o hodinu později jsme už byli na cestě. Nechtělo se mi lámat hlavu s oblékáním, tak jsem si jen proměnila saténové šaty bez ramínek, které se hodily k

silvestrovské oslavě a vlasy si upravila do dokonalých vln. Roman

mě už dřív varoval, že ´nechce vidět žádnou černou´, proto ty šaty

byly tmavě fialové. I tahle barva se hodila k mé náladě. K nim jsem si vzala třpytivý náhrdelník z bílého zlata a ametystů, který jsem jako

tajný Santa darovala sama sobě. Vážně jsem měla skvělý vkus.

“Už jsi podnikla nějaké kroky, abys nabídla na prodej svůj byt?”

zeptal se Roman, když jsme jeli městem. “Našla sis nějakého

realitního agenta?” Řídil a já se dívala na jasná světla centra města.

V tuhle roční dobu se stmívalo brzy.

“Ne, ale měla bych. Jedině že…” Podívala jsem se na něj. “Chtěl bys tam zůstat? Jestli chceš, nechám si ho a pronajmu ti ho.”

Zavrtěl hlavou a zašklebil se. “Ne. Bez tebe a těch chlupatých kuliček

to už nebude ono. Najdu si něco jinýho a ty to prodej nebo pronajmi někomu jinému.”

“Snadnější bude to prodat,” dumala jsem nahlas. “Aspoň teoreticky. Třebaže prachy nijak nutně nepotřebuju, ušetřilo by mi to patálie s

prověřováním a dohadováním s-” Zarazila jsem se, protože jsem dostala nečekaný nápad. “Hele, máme ještě čas na asi tak… é… patnáctiminutovou zastávku? Nezabaví nám ten tvůj kamarád stůl?”

“Když mu zavolám, tak ne. Kam chceš jet?”

“Do Univerzitní čtvrti, k Sethovi. Neděs se,” dodala jsem, když jsem viděla jeho zpanikařený pohled. “Neplánuju žádnou ptákovinu ani se

mu vrhnout kolem krku. Vlastně ani nechci jet za Sethem. Prosím,

bude to coby dup.”

Roman se podřídil, i když měl na čele napsaný, že to podle něj není nejlepší nápad. Málem jsem mu řekla, že vyšiluje zbytečně, protože vystoupím jen v případě, když Margaret bude doma a Seth pryč. Nicméně šance na takovou konfiguraci byla mizivá, protože jsem smolař první třídy.

Ale zdálo se, že mi vyšší moc dluží laskavost, protože když jsme tam přijeli, před domem stálo jen její auto, jeho ne. Světlo v oknech naznačovalo, že se oba dva nikam nevypravili jeho autem.

“Chceš, abych šel s tebou?” zeptal se Roman, když zajel na místo, kde jsem předtím zvykla parkovat.

“Díky, to není nutný. Hned jsem zpátky.”

Vylezla jsem z auta a šla ke dveřím v naději, že se nějakou pitomou náhodou neoctnu se Sethem tváří v tvář. Ne že bych netoužila po setkání s ním. Strašně mi scházel, ale věděla jsem, že by z toho nevzešlo nic dobrého. Zazvonila jsem a nervózně čekala. O chvíli později mi otevřela Margaret.

“Georgino, co tady děláte?” ozvala se zjevně překvapená. Pak si všimla mého vzhledu. “Máte se tady sejít se Sethem?”

“Ne… můžu na chvilku dál? Nezdržím vás dlouho, slibuju.” Měla na sobě kabát, nejspíš byla právě na odchodu. Nebo šetřila Sethovy peníze a stáhla topení.

Pokynula mi, ať vejdu a zavřela dveře. “Právě jdu k Terrymu. Seth je

už tam.” Neobtěžovala jsem se vyptáváním, kde je Ian. On nejspíš oslavoval Silvestra třetího ledna nebo tak nějak, jen aby se nějak lišil.

“Už jste tady nějaký čas nebyla.”

Uvažovala jsem, co o nás Seth řekl své rodině, jestli jim vůbec něco řekl. Možná, že si to nechal pro sebe dokud si někdo nevšimne mé nepřítomnosti.

“No… nějak jsme se se Sethem nepohodli.”

Nesouhlasně mlaskla. “Tak to abyste si vy dva sedli a dali to do pořádku.”

Hrozně jsem si přála, aby to bylo tak snadný. Vykouzlila jsem

neutrální úsměv. “Uvidíme. Ale jde o to, že se možná budu stěhovat. Vlastně se docela určitě budu stěhovat. Mám novou práci a tak mě napadlo zeptat se, jestli byste po mém odchodu nechtěla bydlet v

mém bytě. Pamatuju si, jak jste říkala, že Sethovi nemůžete donekonečna viset na krku, ale že byste ráda zůstala tady, abyste

jim mohla pomoct. Takže teď by to šlo. Můžete mít svůj vlastní byt.

Můj.”

“Problém je v tom, že si nemůžu dovolit držet si byt v Chicagu a za další tady platit nájem,” řekla smutně.

“Nemusíte mi nic platit. Můžete tam bydlet zadarmo.” Zvědavě na mě koukla. “A co vaše hypotéka?”

Jak by se z tohohle mohla vykroutit chudá holka jako já, pracující v maloobchodě? “Byt je už zaplacený,” řekla jsem nakonec. Ať si třeba myslí, že jsem k němu přišla prostřednictvím příbuzných nebo něco takovýho. “A v mém novém zaměstnání mi nabízejí královský plat. Koukejte, vážně mi nebude vadit, když se tam přestěhujete. Bude mi

to stát zato, protože budu vědět, že kdyby holky potřebovaly pomoc,

budete poruce. Přece musí mít kolem sebe silné ženy, ne?”

Margaret chvíli trvalo než odpověděla. “Přesně tak. Jen jsem si myslela, že to vy budete ta silná žena.”

“Osud má se mnou jiné plány.” To teda byla zatracená pravda.

“Proto teď se Sethem nevycházíte? Kvůli tomu stěhování? Překvapuje mě, že se prostě nepředstěhuje s vámi.”

“Ne, ne, to vůbec ne,” honem jsem ji ujišťovala. “Je to… složité. Kdyby šlo jen o stěhování, odjel by, jen co by to šlo. Víte, jak to

myslím - až se Andrea bude cítit líp.” Zaváhala jsem, protože jsem se bála odpovědi na další otázku, ale rozhodně jsem to potřebovala

vědět. Bez kontaktu se Sethem jsem o nejnovějších událostech u

Mortensenových neměla ani tušení. “Jak se má Andrea? Ještě pořád

se jí vede dobře?”

“Ano, přímo skvěle. S jistotou to budeme vědět, až jestli nám to za

pár týdnů řeknou doktoři, ale navenek všechno vypadá báječně. Všichni se za ni modlíme.”

Přistihla jsem se, že se usmívám, nedokázala jsem utajit radost a

úlevu. Andrea o Vánocích vypadala dobře, ale od té doby jsem měla strach, že ať ten démon, který jí zhoršil stav, byl kdokoliv, zase se

mohl v poslední době vrátit. Konečnou odpověď jim dá až lékař, ale

Margaretino zjištění jsem brala jako dobré znamení.

“Děkuju,” řekla jsem. “Nemáte ponětí, jak mi to zvedlo náladu. Už jsem moc potřebovala nějaké dobré zprávy.”

“Já vám zase děkuju za nabídku bydlení. Bude vám má odpověď stačit až později?”

“Samozřejmě.”

Popřála jsem jí šťastný nový rok a dobrou noc a pak vypadla, jak nejrychleji to šlo, než se rozsypu a požádám ji, aby Sethovi předala ode mě nějaký přeslazený vzkaz. Měla jsem ráda Romanovu

společnost, ale přesto se mi nezdálo v pořádku, že dnes večer jsem

s ním a ne se Sethem. Po tom mizerném loňském Silvestru jsem doufala, že letošní bude lepší.

“To bylo od tebe hezký,” poznamenal Roman, když jsem mu vyložila,

o čem jsme s Margaret mluvily.

“Pro mě je to snadný a pomůže to hodně lidem. Neměla jsem žádný důvod to nezkusit.”

Nevěřícně vrtěl hlavou. “Ty bys ani neměla potřebovat nějaký formality, aby ses dostala z drápů pekla. Měli by tě vykopnout už z principu.”

Restaurace byla malá, ale elegantní - a našlapaná. Vážně jsem pochybovala, že se dostaneme dovnitř, ať už měl Roman jakékoliv konexe, ale jako zázrakem nám uprostřed davu pokynula hosteska a vedla nás do útulného koutku ozářeného svíčkami. Stál v něm stolek

se starožitným krajkovým ubrusem prostřený křišťálem a porcelánem

- pro tři.

Překvapeně jsem na to koukala. “Ale my jsme jen-”

“Ahoj, doufám, že nejdu pozdě.” Z davu se z ničeho nic vynořil

Carter, jako obvykle oblečený jako pobuda. Hosteska ani nemrkla. Když viděl, že si právě chceme sednout, usmál se. “Nejspíš ne.”

“Co tady děláš?” ptala jsem se a podívala se na Romana, který vypadal jako vyoraná myš.

“Ode mě to nemá. Volal, když jsi byla u Setha, protože chtěl vědět, jestli jdeme k Petrovi a já mu řek, že večeříme někde jinde. To bylo všechno.”

Carter jen mávl rukou. “Jako vodítko to stačilo tak akorát. Tohle místo mám moc rád. Dáme si víno, ne?”

Nebyla jsem proti, že se Carter objevil, až na to, že kdykoliv přišel, vždycky na to měl nějaký důvod.

“Takže jsi to slyšel,” poznamenala jsem, jen co jsme si objednali a

přestali s tlacháním o ničem.

Carter kroužil vínem v sklenici. Poručili jsme si dobrý ročník, což

nejspíš podle toho, co běžně pil, bylo jako házet perly sviním. “Myslíš

to, žes nepřišla k Petrovi na večírek? Jo, slyšel. Člověče, ten ale byl

nasranej.”

Protočila jsem oči. “Tohle nemyslím. Jseš tady kvůli tomu odvolání,

co jsem podala?”

“Jsem tady, abych se navečeřel s přáteli,” odpověděl Carter zdrženlivě. “ale když ses o tom zmínila…”

“Rozneslo se to rychle, co?” Už to bylo pár hodin, co jsme se

rozloučili s Hughem. Měl času víc než dost, aby ty papíry doručil Mei

a ona to určitě hned zatepla vyklopila Jeromovi.

“Vím o tom od něj.” Carter pokynul hlavou směrem k Romanovi. “Ptal se na to, když mi volal,” vysvětlil Roman. “Věděl, že na tom

děláme.”

“Jak to?”

“Tenhle týden jsme se s ním s Hughem museli poradit, ale samozřejmě to nebylo nic takovýho, co by porušovalo pravidla.” Carter napodobil přípitek. “Ale stačilo to, abychom si vyjasnili pár bodů toho podělanýho pekelného právního systému.”

Uvažovala jsem, co by to asi tak mohlo být, co by museli konzultovat

s Carterem, ale pochybovala jsem, že mi to prozradí. Taky mě trochu udivilo, jak mimo jsem musela celý týden být, když jsem neměla ani

zdání, že můj právnický tým je v kontaktu s andělem. Ale když jsem

se nad tím pořádně zamyslela, vůbec mě to nemělo překvapovat. Mé trápení mě úplně pohltilo.

“Co myslíš, jaké máme šance?” zeptala jsem se Cartera. Zavrtěl hlavou. “Na to ti neodpovím.”

“Protože bys porušil nějaký pravidlo?”

“Protože je pro mě až příliš lákavé odpovědět ti tím přirovnáním o sněhové kouli v pekle.”

Povzdechla jsem si. “To nezní moc povzbudivě.”

“Jsi nějak moc defenzivní,” káral mě Carter. “Od někoho, kdo se snaží získat svou duši zpátky, bych čekal trochu víc vzrušení.”

“Bez Setha to pro mě moc neznamená.”

“Ach, proboha,” ozval se Roman a sáhl po láhvi vína. “Už moc nechybí, abys zase měla svou duši a život ve svých rukou - a on je

ještě pořád tím, na kom záleží tvé štěstí? Georgino, na to, abys byla šťastná, nepotřebuješ žádný vztahy.”

“Ne, ale se Sethem to není jen tak ledajaký vztah. Naše duše jsou k sobě připoutané, našel mě ve světě snů. Znovu a znovu jsme se scházeli, jeden život za druhým. Nejsem jako ty holky, co za každou cenu musí mít vedle sebě nějakýho chlapa. Já a Seth jsme spojení.

Jeden druhému jsme oba provedli hrozné věci, ale taky jsme se jeden pro druhého hodně obětovali. Prostě mi to přijde jen jako

polovičaté vítězství, když sice budu mít zpátky svou duši, ale už ne

člověka, který ji tak moc ovlivnil.”

Překvapilo mě, že mi to Roman uznal. “Tak jo. Vím, jak to myslíš.”

“A taky si budeš muset zopakovat svá vlastní slova,” dodal Carter

tiše. “Se Sethem jste se pořád scházeli, jeden život za druhým. Proč

si myslíš, že to teď bude jinak?”

“Za prvé jeho nedávné reakce,” podotkla jsem trpce. “A taky… sama nevím. Prostě ten výraz v jeho očích.”

“Na Setha se toho najednou sesypalo až příliš. A vůbec - čí vlastně

to byl nápad s tou hypnózou?”

“Můj,” přiznal se Roman. “A laskavě si odpusť ten obviňující tón. Byl

to ten nejrychlejší a nejsnadnější způsob, jak získat informace, které jsme potřebovali.”

“Snad,” oponoval Carter, “ale znovuzrození smrtelníci nezapomínají

na své předchozí životy jen tak pro nic za nic. Je toho až až, s čím se musí srovnat a tenhle typ regrese v něm toho vyvolal příliš mnoho

příliš rychle.”

“Hugh taky říkal něco podobného,” vložila jsem se do toho.

Carter přikývl, jeho šedé oči byly laskavé. “Ještě se Setha nevzdávej.

Až se to přežene, možná tě překvapí. Tolik tě miloval, že se k tobě pokaždé vrátil. Tak moc tě miloval, že se na tebe pamatoval,

dokonce i když se peklo snažilo vymazat tě z jeho vzpomínek. To je velmi silná věc, dcero Lilith.”

To vážně byla a já najednou začala zpytovat své svědomí, jak poctivě jsem k celé situaci přistupovala. Mé pradávné obavy mě

brzdily, abych za Setha doopravdy zabojovala. Taky jsem se nijak

moc nesnažila představit si, jaké to je, mít najednou ve vlastní hlavě deset lidí.

“Nějakou chvíli to nejspíš potrvá,” souhlasila jsem a nedokázala se

Carterovi podívat do očí. “Myslím tím, než se zase objeví. A taky

chvíli potrvá, než peklo zareaguje na mé odvolání, že?” Oba přikývli. “Co mám zatím dělat? Čím se mám celou tu dobu zabývat?”

“Budeš prostě žít,” řekl Carter. “Pokračovat v životě, který žiješ a

chopíš se příležitostí, které se ti naskytnou. Chceš svou duši a chceš

Setha. Jestli je v tvé moci toho dosáhnout, udělej to. Jestli ne, smiř

se s tím a přemýšlej, po čem dalším ještě toužíš.”

Vyvedlo mě to z míry. “Část svého bezprostředního života už mám nalinkovanou. Musím do Las Vegas.”

“Co tam chceš dělat?” provokoval mě Carter.

“Budu šťastná… jestli je to možné.” Věděla jsem, že to zní melodramaticky, ale nedokázala jsem si pomoct. “Když tam už budu muset žít, ráda bych měla nějakou šanci na spokojený život, který si tam zařídím sama. Žádný divadýlko, jaký pro mě peklo vymyslelo.” Ještě jednou jsem si to promyslela. “Taky bych ráda zjistila, jestli je Bastien v první řadě můj kamarád a až pak zaměstnanec pekla.”

“Tak vidíš,” pronesl Carter. “Začni tímhle a zaměř se na to, co je ve

tvé moci.”

“Taky bych ráda pomohla Sethově rodině,” pokračovala jsem. Nějak jsem se začínala vpravovat do své nové role. “Už jsem zkusila udělat něco pro jeho mámu, ale než od nich odejdu, chci pro ně udělat, co

jen půjde. Dokonce i kdyby peklo už Andrei dalo pokoj, nikdo neví,

jak se to může zvrtnout. Pořád mi na nich záleží a stále zbývají věci, které potřebují, i kdyby se Seth rozhodl, že mě už nikdy nechce

vidět.”

“Přesně tak. Ta kolekce poníků není ani zdaleka kompletní,” přemítal Carter. Když jsem se odvážila mrknout na něj, všimla jsem si, že se usmívá. “Vidíš? Neprohrálas. Bez ohledu na to, co s tebou bude,

máš své plány. Pořád je tady naděje.”

“Jednou jsi mi řekl, že bez ohledu na to, co se stane, vždycky je

naděje. Ty tomu vážně ještě pořád věříš?”

Carter si přiťukl s oběma našima vinnýma skleničkama. “Georgino, já jsem anděl. Kdybych tomu nevěřil, nemohl bych to říct.”

“A třebaže v jednom kuse tvrdíš, že všechno je jen náhoda, stále si myslíš, že se z toho vyvlíknu, že?” tlačila jsem na něj. “Víš něco, co

já ne?”

“V téhle věci? O nic víc než ty. Jediný rozdíl je v tom, že ti věřím víc než ty sama sobě.”

“Jak jinak, jseš přece anděl,” vrátila jsem mu jeho vlastní slova. “Copak vy nemusíte věřit každému?”

“To by ses divila.” Zachechtal se. “V některé věřím víc než v jiné. A

co se týče tebe, vždycky jsem byl jedním ze tvých největších fandů. Když už ničemu jinému, aspoň tomu klidně můžeš věřit.”

Roman zvedl sklenici. “Tak na víru a na nový rok.”

Přiťukla jsem si s ním a zachytila Carterův pohled. Mrkl na mě. Bude

mi jeho víra stačit? Už předtím jsem se zmínila, že to, co udělal u

Mortensenových, bylo silné. Jestli vám anděl poví, že ve vás věří, je

to stejně monumentální. Ale já nebojovala proti obyčejnému protivníkovi, bojovala jsem proti peklu, proti jediné síle, která se dokázala postavit nebesům samotným.

Vždycky jsem byl jedním z tvých největších fandů.

Brzy budu mít šanci zjistit, jestli to stačí. Prozatím jsem dopila sklenici a snažila se mít naději.

Kapitola 17

Pořád se mi stýskalo po Sethovi, ale už jsem se začínala připravovat

na nějakou pohromu. Tenkrát mi to nijak nedocházelo, ale když jsem jsem se na Nový rok probudila s kocovinou po vypitém víně, poprvé jsem si to uvědomila: pustila jsem se do křížku s peklem.

Komu se to už povedlo? Pokud vím, tak nikomu. Mí kamarádi mi to

už naznačili a já samozřejmě toho znala hodně z mytologie i popkultury, aby mi bylo jasné, jak marné jsou lidské sny, že peklu

překazí jeho plány. Dokonce jsem s tím měla i své vlastní zkušenosti. Navždycky jsem se vzdala své duše a v takovém případě vážně

nezbylo moc manévrovacího prostoru. Přesto navzdory všemu, co jsem viděla a všem těm lidem, které peklo rozdrtilo, jsem se peklu odvážila říct, že nemá právo ani na mou duši a ani na Sethovu.

Čekala jsem, že mi to okamžitě spočítají. Čekala jsem, že kolem toho bude pořádný vzrůšo, například že se v mým bytě objeví Jerome v

celé své sirnaté kráse a bude mi za mou drzost vyhrožovat.

Přinejmenším jsem čekala, že z pekla dostanu potvrzení o přijetí,

něco jako Děkujeme Vám za Váš dotaz. Odpověď obdržíte do 4 - 6

týdnů.

Ale nestalo se vůbec nic. Nový rok prošel v klidu a další dny taky. Pokračovala jsem v balení a dalšími přípravami pro Las Vegas a kvůli té Velké Věci ani nedýchala.

Napadlo mě, že se určitě něco stane příští týden, kdy se měl dít ten dlouho očekávaný turnaj v bowlingu. Jerome a Nanette si hodili mincí

a on vyhrál. Znamenalo to, že ten velký mač se bude odehrávat v Seattle. Zachránilo nás to od výletu do Portlandu, ale v zájmu spravedlnosti si Nanette mohla vybrat bowlingovou hernu. Radši než

tu díru u Burta si vybrala honosnější místo nedaleko nákupního

centra, kde jsem pracovala.

Od té doby, co jsem poslala to podání, jsem Jeroma neviděla a teď jsem byla připravená na to, že bude zuřit. Nevěděla jsem, jestli

Nanette a její nižší nesmrtelní o té žádosti vědí, ale byla jsem si jistá,

že aspoň ona se to do té doby doví. Sice s Jeromem svým

způsobem zápolila, ale když šlo do tuhého, oba usilovali o vítězství pekla. Já se naopak snažila peklo potřít a nijak by mě nepřekvapilo, kdyby sdílela Jeromovo pobouření.

“Hodně štěstí,” vyprovázel mě Roman, když jsem byla na odchodu z bytu. “Nezapomeň dodržovat postoj.”

Povzdechla jsem si. “Kéž bys mohl jít se mnou.”

Lehce se usmál. “Já taky. Tolik práce a ani neuvidím, jak mí studenti složí zkoušku.”

Roman sice dokázal zamaskovat svou auru i před vyššími nesmrtelnými, ale vzhledem k tomu, jak byli Nefilim pronásledovaní, jsme se rozhodli, že bude nejlepší, když se Nanette vyhne v době,

kdy ona bude ve městě. Když Jerome souhlasil, že Roman tady

může zůstat, bylo to jak nezvyklé tak nebezpečné. Jestli by kterýkoliv démon vyčenichal, jak to je, Roman i Jerome by byli v pořádným průseru.

“Mám strach z toho, že se sejdu s Jeromem,” přiznala jsem se.

“To nemusíš.” Roman přešel ke mně a položil mi ruku na rameno.

“Tys neudělala nic špatnýho, to oni. Georgino, ty jsi silná. Jsi silnější než oni. Silnější než peklo.”

Sklonila jsem hlavu. “Proč jsi na mě tak hodný?”

“Protože Carter není tvůj jedinej fanda.” Když jsem vzhlédla, zjistila jsem, že Romanovy zelené oči jsou smrtelně vážné. “Jsi neobyčejná žena. Chytrá, zábavná, soucitná, ale nejlepší na tobě je, že tě je

snadné podcenit. Já to udělal, když jsme se seznámili, snad si to pamatuješ a peklo to dělá právě teď. Je úplně jedno, jak na to odvolání budou reagovat, protože ti ručím za to, že většina z nich

pochybuje, že máš nějakou šanci a ty jim budeš muset dokázat, že

se pletou. Budeš muset zničit nezničitelné a já tam budu s tebou a

budu ti pomáhat jak jen to půjde.”

“Už jsi toho udělal dost. Vlastně mnohem víc než dost, víc, než bych

si kdy troufla žádat, takže si teď dej pohov a nech mě dělat… co budu

muset.”

“Georgino, něco musíš vědět…” Romanova tvář byla čím dál ustaranější.

“Co? Bože, tys slyšel od Jeroma něco, co nevím, že?”

“Já-” Zarazil se, kousl se do rtu a pak zavrtěl hlavou. Jeho obličej se vyhladil. “Zapomeň na to. Právě jsem ti málem chtěl přidat starosti

kvůli prkotině. Teď se soustřeď na bowling, jo? Ukažte těm

Portlanďanům, že… sakra, ani sám nevím. Že jste síla, s kterou se

na bowlingové dráze nikdo nebude zahrávat.”

Zasmála jsem se a rychle ho objala. “Uvidím, co zmůžu. Co tak si popovídat, až se vrátím? Dáme si pak spolu skleničku.” Věděla jsem,

že to, co mi nechce říct, je hodně důležitý a bylo jedno, jak snadno přehodil výhybku.

“Taky bych rád. Hodně štěstí.”

Když jsem přijela do bowlingové herny, Petrovi se úlevou podlomila kolena, ale řekla bych, že nejvíc ze všeho se bál, že se objevím bez své košile Unholy Rollers. Neměla jsem ani páru, jak to peklo

zařídilo, ale všichni štamgasti hráli na jedné polovině. Druhá byla prázdná až na dvě dráhy, které okupovali mí kolegové. Já dorazila jako poslední a blížila se k nim s obavami, jak mě přijmou.

Jerome se pohodlně rozvaloval v křesle a třebaže bylo v lepším

stavu než ty u Burta, ani zdaleka nevypadalo jako královský trůn, i když se tak Jerome tvářil. Nanette se usadila naproti němu a vypadala stejně královsky. Světle blond vlasy měla stočené pod

elegantním kloboukem a tak trochu mi připomínala Grace Kellyovou. Měla světle modré šaty a přes ně chlupatý šedivý svetr. Vypadala

jako neviňátko, což se prudce bilo se zbytečnými slunečnými brýlemi.

Ty byly svůdné až až.

“Ach, to je Georgie,” ozval se Jerome. “Právě včas a v týmových barvách.” Obdařil Nanette líným úsměvem. “Co tak trochu pokory?”

“Myslíš tvé?” zeptala se ho. “Kdykoliv.”

Ani jeden z nich si mě nevšímal víc než se hodilo při uvítání posledního člena týmu. Nikdo ani necekl o smlouvě nebo o podání.

Když jsem se rozhlédla, abych zjistila, kdo další si nechtěl nechat ujít

tu podívanou, spatřila jsem Mei. Démonka byla oblečená ve firemní černi, která se hodila k tupému sestřihu jejích černých vlasů a

výrazným očním linkám. Jen rudé rty dodávaly jejímu vzhledu trochu

barvy. Ona o mé situaci určitě věděla první poslední, ale stejně jako

její nadřízení se málem ani nepodívala mým směrem.

Koho jsem tam ale vůbec nečekala, byl Carter. Nanette a její parťáci

z něj byli na první pohled nesví. I když všichni vyšší nesmrtelní, jak andělé tak démoni, měli společnou jistou formu únavy ze světa a z nesmrtelnosti, jen málo z nich se přes to dokázalo přenést tak dobře jako Carter a Jerome. Jejich vztah byl jedinečný a Nanette zjevně neměla žádnou chuť na kamarádšofty s andělem. Mně málem ani nevěnovala pozornost, protože jsem byla pouhý poskok, ale Cartera rovnou ignorovala, jako by ani neexistoval.

Když jsem si sedala, lehce se na mě usmál, v šedých očích mu to jiskřilo pobavením. Dokonale uvolněný seděl s mými kamarády a Nanettin bowlingový tým ho jen opatrně okukoval. Doufala jsem, že jeho přítomnost je znervózní. Byli čtyři, stejně jako my, ale na rozdíl

od nás zlanařili do týmu i Nanettinu obdobu Mei, démona jménem

Malachi. Dalšími do počtu byli sukuba Tiara, rarach Roger a upír jménem V.

“Co to ´V´ vlastně znamená?” zajímalo mě.

Jen na mě zíral s prázdným výrazem ve tváři.

Ta banda vypadala docela působivě, měli tmavě červené bowlingové košile a na zádech měli nápis vyšitý třpytivou černou nití: ČERT VÁS VEM.

“To není žádný skutečný týmový jméno,” pošeptal mi Petr nesouhlasně. “A ta výšivka je úplný kýč.”

Jinak byly jejich košile stejně standardní jako naše, s knoflíky

odshora až dolů a vepředu měly vyšitá jména. Jen Malachiho košile

se lišila - vedle jména měl označení kapitána týmu. Nejspíš potřeboval dát jasně najevo, že má vyšší postavení než nižší nesmrtelní. V tom ohozu vypadali celkem zlověstně a já si v naší kojenecky modré barvě připadala jako roztomilý koťátko.

Přišla servírka s nápoji a když už Jerome konečně držel v ruce skotskou, považoval se za dostatečně obrněného, aby se utkání mohlo začít. Jedna moje část by neodmítla gimlet nebo dva, ale alkohol teď rozhodně nebyl ten nejlepší nápad. Nemělo to nic společnýho se solidaritou k týmu nebo s obavami, že bych projela hru, jen je vždycky lepší si uprostřed neznámých a možná

nedůvěryhodných nesmrtelných uchovat nezkalený rozum. A když

jste nejspíš byli na pekelným radaru, protože jste se stavěli na zadní,

byl to dokonce vynikající nápad.

Ani tentokrát mě neminula má pověstná smůla a musela jsem jít jako první. Se všemi těmi starostmi kolem Setha a smlouvy jsem se nijak dobře nesoustřeďovala na Romanovy skvělé instrukce, nicméně

jsem se snažila připomenout si jeho výcvik a dopadlo to tak, že jsem

shodila nejdřív sedm a pak dvě kuželky. Nebyla to žádná sláva, ale

ani ostuda. Mí spoluhráči můj výkon opřekot oslavovali, protože jednak nám Petr předtím poslal dlouhý e-mail o týmovém duchu,

povzbuzování a tak dál a jednak vzhledem k historii devítka nebylo nijak špatný číslo.

Po mně šla Tiara a než se jí vrátila koule, pošeptal mi Cody, jak se předtím dostala do potyčky s šéfy herny, protože si chtěla obout boty

s jehlovými podpatky. Zjevně ji nakonec přinutili, aby si vzala správný

boty, ale pokud obuvnický průmysl dramaticky nezměnil názor na dizajn bowlingových bot, použila schopnost proměňování a upravila

si je tak, aby se jí víc líbily. Byly zlaté a posázené bižuterií.

Ale boty nebyli tím nejhorším z jejích svršků. Byla tím její košile Čert vás vem, protože jsem si byla jistá, že se od mého příjezdu srazila nejmíň o tři čísla. Knoflíky, které předtím byly zapnuté tak akorát teď

hrozily, že každou chvíli uletí. Když s tím výstřihem prošla kolem mě, škubla jsem sebou stejně jako ostatní a když došla k dráze a

předklonila se zbytečně hluboko, aby si každý mohl prohlídnout její

zadek, dostala jsem chuť zakrýt si oči. Džíny na ní div nepraskaly, stejně jako košile.

“Tohle není regulérní postavení,” prohlásil Petr a chvíli si ji prohlížel kritickým okem. “Myslím, že se nás snaží rozhodit.”

Ušklíbla jsem se. “Nepovídej, vážně si to myslíš?”

“Hej!” Petr nabral loktem Codyho a Hugha, kteří - soudě podle toho,

jak slintali - Tiařinu lest neprokoukli tak snadno jako my ostatní. “Soustřeďte se a nezapomínejte, že hrajete, aby si Jerome zachoval tvář.”

“Na koukání není nic špatnýho,” bránil se Hugh. “Kromě toho v žádným případě nemůže nic trefit v takovým-”

Když Tiara hodila, slova mu zmrzla na rtech. Její koule vlítla mezi kuželky a srazila všech deset. S nepatrným úšklebkem a mohutným pohupováním v bocích si pyšně vykračovala zpátky na své místo.

“Do prdele,” konstatoval Hugh.

“Tak co, teď už se soustředíš?” ujišťoval se Petr.

Rarach jen zavrtěl hlavou, pořád v úžasu. “Myslím, že když budou všichni házet takhle, byla by to jen ztráta času.”

“Višchni přece nemůžou být tak dobří,” nesouhlasil Cody, ale neznělo to příliš jistě.

Když si Tiara všimla našeho zděšení, oblažila nás úsměvem svých lesklých rtů. “Jestli chcete, můžete to skončit hned teď. Pak můžeme

jít do mého hotelu a hezky se pobavit.” Přehodila své odbarvené

kadeře přes rameno a upřela pohled na mě. “Jestli budeš chtít, můžu

ti trochu poradit ohledně oblékání.”

“Panebože,” zabručela jsem, “přesně kvůli tomuhle tak nesnáším sukuby.” Musela jsem peklu uznat, že si dalo tu námahu a našlo mi

ve Vegas aspoň tu jedinou zajímavou, bez ohledu na to, že to bylo součástí komplikované lsti.

Jak se její kolegové střídali, Tiara se za chvíli stala tím nejmenším z našich problémů. Sráželi kuželky jedním nebo dvěma hody a rychle přečíslili naši směs nesourodých úspěchů dvěma hody a… to, co

házel Petr, ať už to bylo cokoliv. Jak hra pokračovala, vzhlédla jsem

k Jeromovu místu a jasně viděla, že jeho úsměv je ten tam, stejně jako jeho povýšenecká dobrá nálada. Aspoň projednou jsem si byla

jistá, že to s mou smlouvou nemá nic společnýho.

V nás udivoval nejvíc. Kdykoliv na něj přišla řada, bez váhání nakráčel k dráze, ani se neobtěžoval zamířit a pokaždý srazil

všechny kuželky první ranou. Úplně pokaždý. A nikdy přitom neřekl jediné slovo.

“Jak to vůbec dělá?” zvolal Cody. Podíval se na Cartera, který všechno bedlivě sledoval a královsky se bavil. “Používá nějakou zvláštní moc?”

“Nic pokoutního. Stačí mu to, co mu daroval Bůh… é… vlastně

peklo.”

Mně ani na chvíli nedělalo vrásky, jestli druhý tým podvádí a jestli jim

Nanette pomáhá, protože jsem věděla, že Jerome na ni dohlíží

ostřížím zrakem a Carterova přítomnost sama o sobě znamenala, že všichni nepoctivci tady mají utrum, ale jeho slova mě nakopla.

“No jasně,” zabručela jsem. “Prostě používá to, co má - lepší reflexy

a smysly. Je to upír a tím je automaticky lepší ve všem fyzickém.” Žádnej div, že to vypadalo, že ani nepotřebuje mířit. On to nejspíš

dělal, ale bylo to rychlé, opravdu rychlé. Obrátila jsem se k Codymu a

Petrovi. “Jak to, že vám dvěma to nejde tak, jako jemu?”

“Cody je nás nejlepší hráč,” upozornil mě Hugh.

“To je fakt,” musela jsem přiznat. Cody se učil velmi rychle a rozdíl mezi ním a V dával smysl, protože V byl mnohem zkušenější hráč. “Ale co Petr?”

Na to nikdo neměl odpověď a Petr už vůbec ne. Codyho zjevně inspiroval V a taky vědomí, že když je upírem, měl by mít nějaké

přirozené předpoklady. Jeho už beztak solidní výkon se brzy ještě zlepšil a já si přála, aby ho mohl vidět Roman. Nicméně to nestačilo, aby nás to v první hře zachránilo a dostali jsme hanebnou

nakládačku. Protože se Jerome s Nanette domluvili na ´dvě ze tří´,

měli jsme dvě další šance na reparát. Měla jsem z toho smíšené

pocity. Jeromova tvář se čím dál víc podobala bouřkovému mraku a

v myšlence, že přece jen dokážeme odvrátit jeho hněv, byla aspoň nějaká útěcha.

Na druhou stranu by mi ale nevadilo, kdybychom skončili tak brzy jak

jen to půjde. Ať si nás klidně vezme čert, ale z druhého týmu jsem byla čím dál znechucenější. Byla jsem si úplně jistá, že Tiařino oblečení je pokaždý přiléhavější a víc toho ukazuje. V sice nikdy

nepromluvil, ale jeho úsměv byl tak povýšenecký, že slova na to ani

zdaleka nestačila.

Přesto ani jeden z nich nebyl tak odporný jako rarach Roger.

Pokaždý, když uspěl jedním nebo dvěma hody, nahlas oslavoval své vítězství nějakou průpovídkou týkající se peněz, třeba ´Jackpot!´

nebo “Kdo šetří, má za tři!´. Někdy se to k té situaci ani nehodilo, jako když vykřikl: ´Je to jako házet perly sviním!´. Když na začátku druhé hry začal bez souvislosti recitovat slova písně ´Má láska není

na prodej´, vážně jsem s tím chtěla seknout.

Cody do mě šťouchl. “Už je unavený a Tiara taky.”

Podívala jsem se na výsledkovou tabuli. Nebylo to nijak výrazné, ale

ti dva už začínali srážet kuželky až dvěma hody a někdy ani to ne. Malachi byl pořád stejně dobrý a V prostě nezastavitelný. Co se týče našeho týmu, my dva s Petrem jsme házeli pořád stejně, ale Cody pokračoval - úspěšně - ve využívání svých upírských dovedností.

Hugh se taky mírně zlepšil, což jsme občas vídávali i na trénincích s

Romanem. Jako by rarach potřeboval zahřívací kolo, aby si vzpomněl, jak obejít nutkání házet pořád vpravo.

Vyměnili jsme si s Codym pohledy. “Jen nevím, jestli to bude stačit.”

“Jde ti to líp než na tréninku,” povzbuzoval mě Cody. “Vím, že toho

teď máš až nad hlavu, ale představuj si, že Roman je teď tady a vzpomeň si, co ti radil. Pak se podívej Jeromovi do ksichtu a řekni

mi, že vážně nechceš, abychom vyhráli.”

Bylo mi úplně volný, jestli si Jerome před Nanette zachová tvář, ale

se spokojeností mých kamarádů to bylo jiný kafe, protože jsem věděla, že jejich štěstí je přímo úměrné Jeromovu štěstí. S povzdechem jsem Codymu energicky přikývla a lámala si hlavu,

abych si vybavila všechna ta moudrá slova, kterýma mě Roman za

posledních pár týdnů obdařil. Musela jsem si přiznat, že jsem tomu

pokaždý nevěnovala tolik pozornosti, kolik jsem měla a poslouchala

jen jedním uchem.

Nicméně se na mě přece jen něco nalepilo. Žádnýmu profíkovi bych

v dohledný době nesahala ani po kotníky, ale spolu s Codym a Hughem jsme postupně začali dohánět Nanettin tým. Bylo to tak pozvolné, že když jsme nakonec vyhráli o dva body, nikdo - včetně mých spoluhráčů a mě - tomu ani nechtěl věřit. Všichni jsme jen vyjeveně civěli na výsledkovou tabuli. Carter byl jediný, kdo byl schopný zareagovat.

“Tohle,” řekl Rogerovi rozjařeně, “je jako když vrabec v hrsti dál doskáče.”

“To nedává žádnej smysl,” hádal se Roger.

Carter ukázal na výsledkovou tabuli. “Tohle taky ne, ale je to tam.” Nanettina uvolněná pohoda vzala rázem zasvé. Nevím, jestli výhra

nad Jeromem pro ni tolik znamenala nebo jestli v Portlandu berou bowling tak vážně, ale okamžitě požádala o pětiminutovou přestávku. Dívali jsme se, jak svůj tým odtáhla na protější stranu haly a dala jim

co proto. Podle toho, jak divoce gestikulovala a klela jako závozník,

to vážně nevypadalo na kamarádskej potlach. Vzhlédla jsem k

Jeromovi, kterému to zjevně ještě pořád nedocházelo.

“Ty pro nás nemáš žádná moudra, šéfe?” zeptala jsem se. Přemýšlel. “Ano, mám. Neprohrajte.”

Cody už mezitím popadl Petra za paži. “Musíš se sebrat, a to hned.

Porazili jsme je jen tak tak a dobře víš, že ona teď na jejich hlavy svolává hromy blesky. To už samo o sobě bude stačit na to, aby se zlepšili. Kdybys mohl trochu… sám nevím, co. Srazit desítku na dva

hody, aspoň párkrát. Prostě s tím něco udělej. Můžeme to vyhrát, ale

na to potřebujeme tebe.”

Petr rozhodil rukama. “Zdá se ti snad, že se nesnažím?”

Když se Nanette se svými kámoši vrátili, ukázalo se, že jim v repertoáru přibyla nová strategie: pokřikování a zlomyslnosti. Pokaždé, když se někdo z Unholy Rollers chystal ke hře, zasypali nás urážkami všeho možnýho - od našeho vzhledu přes naše schopnosti až po bowlingové košile. To poslední Petra důkladně vytáčelo a Tiara si toho rychle všimla.

“Vybrali jste si je v sekáči? Vlastně to by nešlo, ti si nejdřív svý věci prohlídnou. Takovej kus hovna by nikdy neprodávali.”

“Co je to za barvu? Tu by odmítli i ve sprše pro malý kluky.”

“Když máš na těch všivejch košilích napsaný Unholy Rollers, mohl

bys tu kouli kutálet aspoň občas? Házíš tím jako klackem.”

Petr nehnul ani brvou, ale já viděla, že začíná být čím dál nervóznější. Hugh se zašklebil a naklonil ke mně. “To není nijak zvlášť vtipný. Od sukuby bych čekal něco lepšího.”

“Aspoň že to Petr nekazí o nic víc. Jen začal ty parohy dělat novými

a zajímavými způsoby,” konstatovala jsem.

“Nicméně to nás nezachrání,” prorokoval Cody pochmurně.

Byla to pravda. Sice jsme pořád s nimi drželi krok, ale jen tak tak a když byla hra asi v polovině, začínalo být jasné, že to projedeme. Jerome byl zase nasranej a Nanette se vrátila sebedůvěra.

“Jen do toho, lidi,” povzbuzoval nás Carter, od kterýho bych nikdy nečekala, že se z něj stane roztleskávačka. “Zvládnete to. Jste lepší než oni.”

Ale to, co zvrátilo průběh hry, nebylo andělovo nadšení, ale proslov

V, který kupodivu konečně otevřel pusu. Petr právě hodil kouli a srazil čtyři kuželky takovým způsobem, že vyrobil něco jako

třísměrný parohy. Nikdy bych nevěřila, že něco takovýho je vůbec

možný. Všichni jsme na to koukali jako na malovaný vrata.

“Tys ten nejnemožnější upír, jakýho jsem kdy viděl,” řekl V a zíral na kuželky s vykulenýma očima.

Nevím, jestli to byla právě tahle slova, která prorazila tam, kde jsme

my selhali se svým povzbuzováním a Tiara s poznámkami o našem vkusu, ale najednou se z Petra stal upír. A ne jen tak ledajaký upír,

ale upír, který umí hrát bowling.

Od té chvíle pokaždé všechno srazil prvním hodem a stejně jako V

ani nad tím nepřemýšlel. Prostě jen přišel a hodil a nechal své upíří reflexy, aby za něj udělaly všechnu práci. Rychle předběhl všechny z našeho týmu, dokonce i Codyho a jediný, kdo se mu vyrovnal, byl V.

Ale stačilo to a nějak jsme proti všem očekáváním vyhráli i třetí hru. Hugh, Cody a já jsme skákali a hulákali a ukazovali Carterovi vítězná véčka. Petr se na tom pozdvižení nezůčastnil a chladně pozoroval soupeřící tým.

“Neprodávej kůži z medvěda, dokud ještě běhá po lese,” řekl

Rogerovi. K Tiaře pronesl: “V tomhle odstínu červené vypadáš, jako bys měla žloutenku.” Odmlčel se. “A jako kurva.”

V Petr neřekl vůbec nic.

Nanette a Jerome se okamžitě začali hádat. Z její strany to bylo směšné tvrzení, že mít v týmu dva upíry nebylo fér a že jediné

poctivé řešení by bylo tři vítězné hry z pěti. Jerome ji naproti tomu jen vesele škádlil. Byl tak nafoukaný, jako by každou kouli hodil osobně

a když viděl, jak ji to rozhodilo, bylo to pro něj jako šlehačka na dortu.

V jedné chvíli řekl: “No, mohli jsme zkusit ještě dvě další hry, ale tvůj tým už vypadá děsně zdrchaně. Možná časem, až se fyzicky i psychicky trochu zotaví, bychom mohli-”

Jerome se zarazil a naklonil hlavu, jako by poslouchal hudbu, kterou

jsme my ostatní neslyšeli. Na obličeji se mu objevil zvláštní výraz.

“Do prdele.”

“Co je?” zeptala se Nanette. Nejspíš jí došlo, že jeho pozornost

zaujalo něco jiného než bowling. Carter stál vedle mě tiše jako pěna. “Musím jít,” řekl Jerome.

A šel. Vlastně zmizel, jak už to démoni dělávají. Rychle jsem se kolem sebe rozhlédla, ale nezdálo se, že by si toho nějaký člověk všiml, hlavně proto, že naše část bowlingové haly byla opuštěná.

Přesto byla teleportace z veřejného místa od vyššího nesmrtelného pořádná nevychovanost. I namyšlený démon byl obvykle mezi lidmi mnohem diskrétnější.

“No,” prohlásila Nanette,” řekla bych, že o čestném vítězství nemůže

být vůbec řeč. Sportovní chování se dnes už zjevně nenosí.”

Kdybych to označila za překrucování pravdy, bylo by to slabý slovo zvlášť po těch pitomých hláškách jejího týmu. Stejně se to za chvíli

zvrhlo v hádku každého s každým a jeden přes druhého se Nanette

vymlouvali, že to podělal někdo jinej.

“Georgino,” ozval se Carter, aby upoutal mou pozornost. Úsměv nad naším vítězstvím už byl pryč. “Myslím, že nejlíp uděláš, když teď

půjdeš domů.”

“Proč? Chceme oslavovat.” Poprvé od rozchodu se Sethem jsem se

se svými kamarády bavila. “Musíme ještě zavolat i Romana.”

“Půjdeme ke mně,” zval nás Petr. “Obloženou mísu budu mít co by

dup.”

“Dobrá, dobrá.” Carter vrhl pohled na Mei, která pořád seděla na

svém místě a snažila se zachytit všechnu konverzaci najednou. “Jen

už vypadněme. Až budeme na parkovišti, teleportuju tě.”

Snažila jsem se protestovat, ale Carter byl příliš zaujatý tím, aby nás čím dřív dostal ven. O pár minut později jsem i se svými spoluhráči mířila na parkoviště, pořád ještě nabuzená naším vítězstvím a nad

tím, jak se Petr bezesporu stal hrdinou večera.

“Georgino.”

Vrostla jsem do země. Vedle mého auta někdo stál a byl to Seth. Dokonce i v tom mizerném světle na parkovišti vypadal lákavě.

Rozcuchané vlasy, typický postoj s rukami v kapsách, tričko kapely

Flock of Seaguls, které jsem zahlédla pod jeho kabátem.

“Co tady děláš?” Popošla jsem o pár kroků k němu. Mí kamarádi se nejistě zastavili kousek za mnou. Všichni věděli, že mé vztahy se Sethem jsou na bodě mrazu a nervózně po mně pokukovali.

Seth se podíval na posilu za mými zády a pak na mě. “Já… si chci s

tebou promluvit.”

“Když jsme se viděli naposledy, říkals něco jinýho.” Ta krutá slova ze

mě vylítla dřív, než jsem proti tomu stačila něco podniknout. Vím, že jsem měla skočit po šanci si se Sethem promluvit když o to konečně

stál i Seth, ale ublížená část mého já mě předběhla.

“Já vím. Asi si to ani nezasloužím, ale přemýšlel jsem o spoustě věcí

a pak se děla hromada podivností, kterým sám tak docela nerozumím… jako třeba že se má máma stěhuje k tobě. Víš něco o tom, proč se na prahu Terryho dveří pořád objevují ti poníci?”

“Tak pojďte oba k nám a můžete si tam důvěrně klábosit co hrdlo

ráčí,” navrhoval Petr. “S hummusem a vínem vám to půjde mnohem líp.”

Hleděla jsem na Setha a cítila, jak mě bolí u srdce. Bylo to přesně tak, jak to Carter říkal na Silvestra, že to se Sethem zvládneme a

zase se k sobě vrátíme. Polkla jsem, byla jsem vyděšená a nervózní. “Možná bychom měli za váma zaskočit později,” řekla jsem. “Nejdřív

si se Sethem musíme promluvit.”

“Georgino,” ozval se Carter zneklidněně, “vážně musíš-”

To auto se vyřítilo rovnou odnikud a vzhledem k tomu, jak v mém

světě věci fungují, nejspíš to tak doopravdy bylo. Věděla jsem jen to,

že v jednu chvíli jsme všichni postávali na tmavém parkovišti a v

další se na nás hnalo to auto. Vlastně na mě. Nerozeznávala jsem

ani značku ani typ a řidiče už vůbec ne, ale nejspíš bych ho stejně neznala. Viděla jsem jen rychle se blížící světla mířící tam, kde jsem stála jen já sama, mezi Sethem a mými kamarády.

Když do mě auto narazilo, chvilku jsem cítila intenzívní bolest, která vyzařovala do célého mého těla, ale pak už jsem necítila nic. Něco

se mi stalo s očima a já měla neskutečný pocit, že se dívám na své

ležící tělo, zatímco ke mně běží mí kamarádi a auto se žene pryč. Někdo na mě zkoušel mluvit, jiný volal 911 a další mluvili mezi

sebou.

Scéna začala pomalu mizet až nakonec zčernala. A nebyla to jen

scéna. Mizela jsem taky já, ztrácela jsem svou podstatu a stávala se ničím.

Když jsem se vytrácela a se mnou celý svět, než zmizely i hlasy mých kamarádů, zaslechla jsem ještě pár jejich slov.

“Georgino! Georgino!” To byl Seth a mé jméno znělo jako modlitba.

“Ona nedýchá!” panikařil Cody. “A nemá puls! Hughu, dělej něco! Jseš přece doktor!”

“To nejde,” řekl tiše Hugh. “To je mimo mě. Její duše už tady není.” “Ale jasně, že je!” nedal se Cody. “Duše zůstává i nesmrtelným.”

“V téhle situaci ne,” poučil ho Hugh.

“O čem to mluvíš?” zvolal Seth přeskakujícím hlasem. “Cartere, ty to můžeš dát do pořádku! Ty přece dokážeš cokoliv. Musíš ji zachránit!”

“Je to i mimo mě. Je mi to líto,” omlouval se Carter.

“Ale jednu zato věc můžeš udělat. Vlastně musíš,” upozornil ho

Hugh.

“Ano,” souhlasil Carter hlasem plným smutku. “Dojdu pro Romana…”

A pak byli všichni pryč. Já byla pryč.

Kapitola 18

Čerň se začínala rozjasňovat ve víru barev, které se postupně proměňovaly v linie a obrysy. Jak jsem se rozhlížela kolem sebe, mé okolí bylo čím dál výraznější a brzy jsem už cítila i pevnou půdu pod nohama. Mé tělo se taky zhmotnilo a ten pocit lehkosti a prázdnoty zmizel. Začala jsem vnímat své okolí, dokonce jsem se už mohla pohnout a na chvíli se mi zdálo, že jsem si všechno to, co se stalo na tom parkovišti, jen představovala.

Ale zničeho nic jsem si uvědomila, že nic tady nesedí.

Za prvé mi došlo hned, jen co jsem se soustředila, že už nejsem na parkovišti, ale v místnosti bez oken s klenutými stropy. Vypadalo to jako soudní síň se vším všudy, včetně prostoru pro porotu a

soudcova stolu. Všechna výzdoba byla černá, podlaha byla z černo-červeného mramoru a ze stejného kamene byly i obklady na zdech. Nábytek byl z černého dřeva a u stolů křesla potažená černou kůží. Všechno bylo velmi elegantní, moderní, čisté a sterilní.

Pak jsem si všimla, že mám jiné tělo, protože jsem se na svět dívala

z větší výšky. I ruce, nohy a svaly se mi zdály jiné a místo košile

Unholy Rollers jsem na sobě měla prosté lněné šaty. Přesto, že jsem

se nemohla vidět, jsem měla docela slušnou představu, co je to za tělo. Bylo to mé původní tělo, tělo smrtelnice, to, se kterým jsem se narodila.

Nicméně to nebylo ani tělo ani ta neznámá místnost, co mi tady

nejvíc nesedělo. Bylo to sice překvapivé, ale s tím bych se srovnala. Ten podivný pocit nepocházel z ničeho hmatatelného, spíš jen jako

by se něco vznášelo ve vzduchu a pronikalo to do mě každým pórem. Navzdory klenutým stropům to tam bylo zatuchlé a neprodyšné, jako by v místnosti vůbec necirkuloval vzduch. Sice jsem necítila žádný pach, ale vtírala se mi představa hniloby a

rozkladu. Naskočila mi husí kůže, v horkém vlhkém vzduchu jsem se současně dusila a byla promrzlá až na kost.

Jsem v pekle.

Nikdy předtím jsem tam nebyla, ale na to, aby to jeden poznal, nemusí mít žádnou předchozí zkušenost.

Seděla jsem u stolu na levé straně místnosti čelem k soudcově stolu.

Za mnou, odděleni zábradlím, seděli diváci a já se zavrtěla, abych si

je prohlídla. Zhmotňovali se na sedadlech rovnou před mýma očima -

byli to muži i ženy všech ras, oblečení ode zdi ke zdi. Někteří byli až přehnaně upravení, stejně jako tahle soudní síň, jiní na sebe navlékli první co popadli, jako by pro ně bylo hotovým utrpením vylézt z

postele. Neměli nic společného a třebaže neměli ani auru, která by

mě o tom ujistila, vsadila bych poslední prachy, že to byli démoni.

Démoni si začali spolu povídat a v místnosti byl čím dál větší hluk. To hučení pro mě bylo málem děsivější než ticho, do kterého jsem se

začala probouzet. Nikdo se neobtěžoval prohodit ke mně třeba jen

slůvko, ale hodně párů očí na mě hledělo s nesouhlasem. Nikoho

tady jsem neznala. Cítila jsem se zranitelná a začínala dostávat

strach. Vedle mě bylo prázdné sedadlo a dumala jsem, jestli by se ke mně měl někdo přidat. Měla jsem snad nárok na právníka na téhle…

co to vlastně bylo? Místnost vykazovala všechny znaky běžné soudní síně, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že peklo je racionální nebo že

se chová podle stereotypů a upřímně jsem neměla ani ponětí, co se bude dít. Jasné mi bylo jen to, že se to určitě týká mé smlouvy, ale když Hugh říkal, že můj případ ´přezkoumají´, nebyl příliš konkrétní.

Na pravé straně soudní síně byl další stůl a vypadal přesně jako ten,

u kterého jsem seděla. Právě si k němu sedal muž s ocelově šedými vlasy a kníry jako řídítka od bicyklu a položil si na něj aktovku. Od

hlavy až k patě byl oblečený v černém - včetně košile - a vypadal

spíš jako pohřební zřízenec než státní návladní, za kterého jsem ho považovala. Vzhlédl, jako by cítil můj pohled a díval se na mě očima

tak tmavýma, že vůbec nešlo rozeznat zřítelnice od duhovky. Projel

mi z něj mráz po zádech a změnila jsem na něj názor. Už mi nepřipadal jako pohřební zřízenec, ale spíš jako popravčí.

Jen co se místa pro publikum zaplnila, otevřely se boční dveře v

přední části místnosti, dovnitř vešlo dvanáct lidí a zaujalo místa v lóži

pro porotce. Zatajila jsem dech. Pořád ještě jsem necítila žádné aury, možná proto, že v pekle to nebylo nutné a možná proto, že tady bylo príliš mnoho nesmrtelných a mohlo by to působit potíže, ale stejně,

jako jsem věděla, že diváci jsou démoni, mi bylo jasné, že polovina

porotců jsou andělé. Dalo se to poznat podle jejich očí a postoje.

Nesli se způsobem, kterým se lišili od všech ostatních, třebaže jejich oblečení nebylo ničím nápadné. Taky jsem si všimla, že i jim se to

tady nějak nezdálo. V jednom kuse se kolem sebe rozhlíželi s mírně znechuceným výrazem. Nejdřív mi to přišlo jako potrhlý nápad, že se andělé nakvartýrovali do pekla, ale pak mi došlo, že na rozdíl od

nebe peklo nikomu nebrání v příchodu. Taky na rozdíl od smrtelníků andělé mohli odejít kdykoliv si zamanuli, proto pro ně nejspíš nebylo těžké vypravit se sem na pracovní návštěvu jako byla tahle. Při

pohledu na anděle mi bylo lehčeji u srdce. Jestli i oni budou rozhodovat o mé kauze, určitě budou na mé straně.

“S žádnou jejich pomocí nepočítejte.”

Byl to ten démon-žalobce s tmavýma očima, který se naklonil přes svůj stůl a promluvil na mě.

“Prosím?”

Pokynul hlavou k porotcům. “Myslím anděly. Mají až nesnesitelný smysl pro spravedlnost, ale vůči těm, co prodávají své duše, soucitem příliš neplýtvají a myslí si, že jak si ustelete, tak budete spát. Spousta z nich jsou jen namyšlení parchanti.”

Obrátila jsem se zpátky k porotě a cítila, jak se mi sevřel žaludek. Někteří andělé se na mě dívali a i když na rozdíl od démonů v jejich očích nebylo otevřené pohrdání, tvářili se blahosklonně a ohrnovali nade mnou nos. Po žádném soucitu nebylo ani vidu ani slychu.

Při všem tom tlachání kolem v teď už přeplněné místnosti by nemělo

být možné oddělit jeden jediný hlas, ale přesto se mi to povedlo.

Možná proto, že jsem si na něj za posledních deset let zvykla a taky většinou skákala, jak pískal. Odtrhla jsem pohled od poroty a pátrala očima, dokud jsem nenašla majitele toho hlasu.

No vida, do soudní síně právě vešel Jerome, dokonce i v pekle zamaskovaný za Johna Cusacka. Byla s ním Mei a byl to právě zvuk jejich konverzace, který mě na ně upozornil. Vyrazili k místům víc vepředu na protější straně místnosti, než jsem seděla já. Trochu se

mi ulevilo, protože konečně jsem uviděla známé tváře. Otevřela jsem

pusu, abych na Jeroma zavolala… a právě v tu samou chvíli si mě všiml i on. Zastavil se, provrtal mě pohledem a pak, aniž dal ještě

nějak jinak najevo, že mě zná, pokračoval v rozhovoru s Mei a cestě

k jejich místům. Slova mi zmrzla na rtech. Ten studený pohled dával jasně najevo, že všechen jeho uvolněný klid na bowlingu byl jen klam

a faleš.

Jerome rozhodně nebyl na mé straně a jak naznačovalo to prázdné místo vedle mě, na mé straně nebyl vůbec nikdo.

Dopředu přešel chlápek v mnohem veselejším obleku než žalobce, vyzval diváky, aby se uklidnili a ohlásil, že přichází soudce Hannibal.

Za jiných okolností by to jméno bylo k popukání. Všichni vstali, takže jsem vstala taky. Taková ukázka respektu mě trochu překvapila, ale dodržování procedurálních postupů už ne.

Soudce Hannibal vstoupil dveřmi naproti porotě a první, co mě napadlo, bylo: ´je tak mladý´, ale pak mi došlo, že přemýšlím jako

člověk. Všichni v téhle místnosti - až na mě - vypadali, jak je napadlo. Každý z nich prožil bezpočtu let a vzhled soudce Hannibala jako blonďatého surfaře něco přes dvacet to jen podtrhoval.

Usmál se od ucha k uchu, dokonale bíle zuby krásně kontrastovaly s opálenou pletí. Prohrábl papíry před sebou a řekl: “Dobrá. Takže… máme tady spor se sukubou o její smlouvu. Letha, že?” Rozhlédl se kolem sebe, jako by pro něj bylo náramným tajemstvím, co jsem zač. Pak jeho pohled přistál na mě a pokyvoval hlavou sám pro sebe.

“Kdo je žalobcem? Ty, Marceli?”

“Ano, vaše ctihodnosti,” souhlasil démon v černém ohozu.

Soudce Hannibal se zachechtal. “To je ještě míň fér než to na první pohled vypadá.” Vrátil se pohledem ke mně. “Máte právníka, zlato?”

Polkla jsem. “É… ne. Myslím, že ne. Měla bych mít? Dostanu… mohl

by mi někdo být přidělený?”

Pokrčil rameny. “Jestli se nechcete hájit sama, mohli bychom vyhrabat nějakého raracha. Nebo kdybyste chtěla někoho konkrétního, můžeme ho přivolat.”

Když se zmínil o rarachovi, okamžitě jsem si vzpomněla na Hugha. Vůbec jsem při tom nemyslela na obhajobu, jen jsem chtěla vedle sebe vidět přátelskou tvář. Bylo by to tak snadné? Vážně stačilo jen požádat a oni by Hugha přenesli sem, do pekla? Ale ten nápad jsem

zavrhla. Hugh už tak pro mě riskoval až až a já prostě po něm

nemohla chtít, aby se postavil svým nadřízeným a bránil mě tváří v tvář těm studeným, zničujícím pohledům. Nevzešlo by z toho nic dobrého a kdybych vyhrála, dostal by se do ještě většího průseru -

třebaže to podle předchozích Hannibalových hlášek vypadalo víc než nepravděpodobně.

Už jsem otvírala pusu, že mu řeknu, že se budu hájit sama, když v uličce vedle mě explodovalo světlo. Zděšeně jsem vylítla z místa a nebyla jsem sama. Vichřice stříbrného a bílého světla pomalu

splynula do známé a velmi vítané formy. Byl to Carter. Stejně jako

pro všechny ostatní ani pro něj soudní řízení neznamenalo, že by se měl obléct jinak než obvykle, snad až na kašmírovou čepici, kterou

jsem mu darovala k loňským Vánocům. Carter smekl a držel čepici v ruce, jako by soudu vzdával úctu. Nejradši bych se mu vrhla do

náruče a rozvzlykala se.

“Co to má znamenat?” vyjel na něj soudce Hannibal. Mezitím se všichni uklidnili a zase si sedli.

“Promiňte,” omlouval se Carter přívětivě. “Přišel bych normálním způsobem, ale nevěděl jsem, jak jinak dostat dovnitř jejího právníka.”

Že by Carter měl být mým právníkem? Zase se ve mně probudila naděje, ale jen dokud dokud vedle něj nedošlo k dalšímu výbuchu světla… a objevil se Roman.

Nastal hotový blázinec a já najednou byla úplně nezajímavá. Jak andělé tak démoni vypadali pobouření na nejvyšší možnou míru a polovina místnosti byla na nohou. Necítila jsem žádnou auru nesmrtelných, ale neunikly mi vlny energie, které skoro každý jednotlivec vysílal k Romanovi.

“To je Nefilim!”

“Zničte ho!”

Moc nescházelo a stali jsme se svědky davového útoku, ale soudce

Hannibal praštil kladívkem do stolu. Znělo to, jako když práskne hrom. Sálala z něj hmatatelná vlna síly a pár lidí málem srazila na zem. Vzrůstající magické pole v místnosti se zase rozptýlilo.

“Sednout!” okřikl přítomné. “Tohle není čas ani místo, aby si tady někdo začal hrát na hrdinu!”

“Je tady Nefilim!” hádal se někdo vzadu.

“Ano, děkuji vám, vždycky se od vás rád dovím nějakou novinku,”

odsekl soudce Hannibal. “Taky si troufám tvrdit, že je nás tady asi tak stovka, co ho klidně sejme, jestli se o něco pokusí. To je snad

každému jasné. Nicméně mi není ani trochu jasné, proč je tady a proč bychom ho neměli okamžitě zničit.” To už se obracel k Carterovi.

“Je to její právník,” vysvětlil Carter.

Hannibalovo obočí začalo stoupat vzhůru. Byl zjevně překvapený a

po jeho předchozí samolibosti už nezbyla ani stopa. “Nefilim že je její právník?”

“Žádný předpis proti tomu nic nenamítá,” řekl Carter mírně. “Může

jím být každý nesmrtelný, že?”

Hannibal se nejistě podíval na ženu, která seděla na kraji stolu a vytrvale psala do laptopu. Nejdřív jsem ji pokládala jen za zapisovatelku, ale zjevně tady fungovala i jako poradce. Zašklebila

se.

“Technicky vzato ano,” pronesla. “Naše zákony to nijak nerozvádějí.” “Ale docela jistě je v nich uvedeno, že ať si obžalovaný zvolí

kohokoliv, nesmí za to být potrestaný,” pokračoval Carter stejně vychytrale jako kterýkoliv právník.

Její rty zvlnil krutý úsměv. “Ten, kdo je povolaný, aby sloužil jako obhájce, nepodléhá trestu v průběhu soudu a ani pak, když se vrátí

ke své běžné práci. Myslím, že tohohle… tvora v našich osobních

složkách nemáme.”

V pekle je vážně ďábel skrytý v detailech. Hugh mě odjakživa

varoval, abych byla opatrná při slovním vyjádření i těch nejmenších maličkostí, protože peklo všechno využije ve svůj prospěch. Chvíli trvalo, než mi pořádně došlo, z čeho má ta ženská takovou radost. Vypadá to, že v kauze, jako je tahle, může jako obhájce půspbit

každý nesmrtelný. Podle její první věty dokud bude Roman mým

právníkem, nikdo mu nemůže zkřivit ani vlas na hlavě, navzdory instinktivní reakci nesmrtelných okamžitě Nefilim zničit, takže v

soudní síni nebude žádný ohňostroj a pumové atentáty. Její druhá

věta byla složitější. Ti, co byli najatí jako obhájci, za své právnické výkony údajně nesměli být potrestáni ani když se vrátili ke své běžné práci. Škoda, že jsem to nevěděla, když jsem uvažovala o Hughovi, i když mi bylo jasné, že existuje spousta nenápadných způsobů, jak si načuřený démon může na takovém nešťastníkovi potají zchladit

žáhu.

Ale Roman pro peklo žádnou práci nedělal. Neměl s ním nic společného až na neoficiální dohodu s Jeromem a bylo nad slunce

jasnější, že se můj arcidémon k ní nebude chtít znát. Na Romana se ochrana ´až se vrátí k práci´ nevztahovala, protože pro peklo nepracoval. Ve chvíli, kdy skončí tenhle proces a s tím i jeho role právníka, bude peklu vydaný napospas.

Hannibal se na mě podíval. “No, zdá se, že tenhle případ bude hodně zajímavý. Chcete toho Nefilim za právníka?”

Chtěla jsem odmítnout. Nějaká moje část tak napůl doufala, že jestli

to odmítnu a Roman se nestane mým obhájcem, vyhne se mstě,

která na něj pak čekala, že by teď jednoduše mohl zmizet a bylo by

po všem. Těkala jsem pohledem mezi Romanem a Carterem a najednou mě zaplavilo děsivé poznání. Bylo úplně jedno, jestli

Roman bude nebo nebude mým obhájcem, protože tak jako tak se

odsud nikdy živý nedostane. Poznala jsem mu to na očích, když se

naše pohledy setkaly. Na tenhle výlet nešlo koupit zpáteční jízdenku. Jestli ho nepřijmu jako svého právníka, jen tím uspíším jeho smrt.

Přikývla jsem. Svíralo se mi srdce, jako bych tím zpečetila jeho osud. “É… ano. Ano, vaše ctihodnosti. Byla bych ráda, kdyby mě mohl zastupovat.”

Po soudní síni se ozvalo nesouhlasné brumlání. Carter Romana povzbudivě plácl po zádech, šel si najít místo na galérii a Roman si

sedl na volnou židli vedle mě. Ve všem se od Marcela až dramaticky lišil, neměl žádnou aktovku, dokonce ani jediný kousek papíru a na

sobě měl to, v čem jsem ho viděla předtím - džíny a svetr.

“Co to vyvádíš?” zasyčela jsem vděčná za halas v soudní síni, protože mě ostatní neslyšeli. “To je sebevražda!”

“Ty si vážně myslíš, že tě jim jen tak předhodím? Koneckonců kdo zná tvůj případ líp než ja?”

“Jen co to skončí, zabijou tě a je úplně fuk, jestli vyhraju nebo

prohraju!”

Roman v úsměvu zvedl koutek rtů. “´Teď dělám mnohem, mnohem lepší věc-´”

“Zavři už tu zatracenou klapačku!” Měla jsem co dělat, abych se nerozbrečela. “Jsi kompletní idiot. Neměls sem vůbec chodit.”

Kdo by se jí divil, že. Citát je z knihy Charlese Dickense Příběh dvou měst a celý zní: “Teď dělám mnohem, mnohem lepší věc, než jakou jsem kdy udělal, spěji k mnohem, mnohem většímu klidu, než jaký jsem kdy znal.” Tu větu pronesl právník Sydney Carton, který dobrovolně šel pod gilotinu místo svého synovce,

když se s ním předtím potají vyměnil ve vězení.

Jeho úsměv zmizel. “Vzpomínáš si na náš rozhovor o plánech a smysluplnosti? Myslím, že teď přišla má chvíle a řekl bych, že přesně tohle je můj úkol, Georgino.”

“Romane-”

Ale na žádnou další debatu nám už nezbýval čas. Soudce Hannibal zase bouchl kladívkem - tentokrát mnohem mírněji - ve snaze

sjednat sjednat v soudní síni klid. Diváci se zjevně ještě pořád užírali představou, že v jejich společnosti se volně pohybuje nějaký Nefilim.

“To už stačilo,” umravňoval je Hannibal. “Vím, že všichni jste

šokovaní a ohromení, ale laskavě se nad to povzneste. Vyřídíme si

to s ním později. Jestli už nikdo nemá v záloze nějaké další drama, snad abychom začali, ne?” Podíval se na oba právníky.

“Já jsem připraven, vaše ctihodnosti,” řekl Marcel. Roman přikývl. “Dejme se do toho.”

Kapitola 19

A tak začal můj den u soudu.

Přes Hannibalovy výzvy k pořádku bylo jasné, že se všichni soustřeďují na Romanovu přítomnost. Věděla jsem, že vyšší nesmrtelní Nefilim opovrhují, ale až dodneška jsem si pořádně neuvědomovala, jak silné je to pohrdání. V důsledku toho jsem začínala líp chápat, proč je Roman a další jeho druhu tak posedlý touhou jim to vrátit. Taky mě napadlo, jestli je lepší, když se pozornost nesoustřeďuje jen na mě nebo jestli to už teď mám automaticky spočítaný jen proto, že mě spojují s ním.

Soudce Hannibal znovu promluvil. “Takže, dostali jsme nějakou

stížnost na vaši smlouvu. Vítejte v klubu.” Místností zaburácel drsný smích démonických diváků.

Roman si odkašlal a chechot pomalu utichal. “Vaše ctihodnosti, je toho víc než jen ´stížnost´. Máme důkazy, že peklo nejen porušilo svou část smlouvy, ale sepsalo další pod falešnou záminkou.”

“To je absurdní,” oponoval Marcel. “Nemůžeme přece zkoumat všechny smlouvy na světě. Pokud má někdo jiný nějaký problém, bude mít svůj vlastní soud.”

“Ta další smlouva se týká člověka, který je dosud naživu,”

vysvětloval Roman, “tudíž není v pozici, aby mohl sepsat vlastní žádost. Kromě toho se jeho smlouva váže k podání, které mělo za následek tohle soudní řízení.”

Hannibal jen odmítavě mávl rukou. “No, zatím jsme vůbec

neprokázali, že s její smlouvou je něco v nepořádku, takže bychom si nejdřív mělo ozřejmit tohle a až pak dělat někomu laskavosti.”

“Můžeme vidět její smlouvu?” požádal Roman.

“Doris?” Hannibal pohlédl na ženu s laptopem. Vytáhla zpod stolu těžkou kovovou krabici, na které bylo něco jako číselný zámek.

Koukla se do laptopu a pak vyťukala dlouhou sérii číslic. Z krabice se vyvalil kouř a když ji o chvíli později otevřela, vytáhla z ní dlouhý

zdobný svitek. Obrátila se k soudci.

“Kopie?”

“Ano, prosím.”

Doris stejný postup zopakovala ještě několikrát a já se naklonila k Romanovi. “Jak to tady běží?” zašeptala jsem. “Existují tu nějaká pravidla? Neměl by jako první mluvit žalobce?”

“Možná to tak funguje u amerického soudu, ale tady každý mluví,

když má příležitost a je na soudci, aby udržel pořádek.”

To mě překvapilo. Vzhledem k běžné posedlosti detaily bych čekala pečlivě vypracovaný postup, ale pak mě napadlo, že metoda ´poraď

si, jak umíš´ by s pekelnou ideologií taky byla docela v souladu.

Konečně měli své svitky oba právníci i soudce. Třebaže to byla jen kopie, když ji Roman rozvinul před námi na stole, cítila jsem se stísněně. Byla to ona, ta smlouva, která vázala mou nesmrtelnou

duši. Jedno nepatrné rozhodnutí a celá staletí důsledků. Bylo to napsané anglicky a já předpokládala, že se o překlad postarala Dorisina kouzelná skříňka, protože originál byl řecky.

“Rád bych zaměřil vaši pozornost na paragraf 3A,” pronesl hlasitě Roman. Tišeji dodal směrem ke mně: “Zbytek je docela standardní pekelná právničina.”

Měl pravdu. Ten svitek byl tak dlouhý, že jsme ho ani celý nedokázali

na stole rozvinout. Z toho, co jsem mohla vidět, většina byla až přehnaně detailním popisem toho, co znamená sloužit jako sukuba a

pronajmout peklu svou duši. Nebylo toho moc, co opomenuli. Tenkrát

jsem celou smlouvu nečetla, Niphon mi shrnul jen ty nejdůležitější body, ale nemohla bych říct, že jsem nevěděla, do čeho lezu.

Naštěstí nám tyhle formality dnes starosti nedělaly. Roman nahlas

četl:

“Výměnou za vlastnictví výše uvedené duše (viz odstavec 1B, 4A,

4B, 5B část 1, 5B část 2 a dodatek 574.3) a služeb rozvedených níže

(viz odstavec 3A, 3B, 6A-F, 12C), které bude vykonávat druhá

smluvní strana (dál jen ´Zatracená)´, všemocné Království pekelné a

její zástupci se usnesli na následujícím:

1. Udělí Zatracené sukubí schopnosti popsané v odstavcích 7.1A a

7.3A.

2. Všem smrtelníkům, kteří byli se Zatracenou obeznámeni v jejím lidském životě, musí být v souladu se standardními postupy ztráty paměti všechny vzpomínky na ni vymazány z pamětí tak, aby nikdy nemohly být obnoveny (viz příloha 23).”

Když Roman dočetl, podíval se na soudce a pokračoval: “Jestli chcete, můžu přečíst i přílohu 23, ale podstatou věci je, že peklo nedodrželo svou část smlouvy. Někdo, koho znala, když byla člověkem - smrtelnicí - si na ni pamatuje.”

“Tak proč se to neřešilo už tenkrát?” nechápal Hannibal.

“Protože se to stalo jen před pár měsíci,” řekl Roman. “Dotyčná

osoba má smlouvu na reinkarnaci, čili byla naživu tenkrát a je naživu

i teď.”

“Jestli se ta osoba převtěluje, pak není o čem mluvit,” ozval se Marcel. “To už technicky vzato není stejný člověk a smlouva je v pořádku.”

“Podle dodatku 764 Pojednání o humanitě je opak pravdou,”

nesouhlasil Roman. “V tom dodatku jsou všechny fyzické osoby - lidé

a nižší nesmrtelní - definovaní svou duší. Nezáleží na tom, jakou podobu na sebe jednotlivec vezme, jeho duše zůstává tatáž a tím pádem i identita daného jednotlivce. Jsem si jistý, že Doris může předložit kopii, bude-li to nutné.”

Doris se na Hannibala vyčkávavě podívala. “Není třeba,” řekl jí, “to Pojednání moc dobře znám. Dobrá, takže když vyjdeme z předpokladu, že duše je stabilní a definuje jednotlivce, jaký máte důkaz toho, že si reinkarnovaný jedinec vzpomněl tady na navrhovatelku?”

Čekala jsem, že na to Roman odpoví, ale pak jsem si uvědomila, že čeká, co na to řeknu. Ještě pořád jsem se nedokázala srovnat s tím,

že tady si každý mluví, kdy se mu zamane.

“Nazval mě mým jménem, vaše ctihodnosti, mým prvním lidským jménem z pátého století. Tím, pod kterým mě tenkrát znal.”

“Už ho někdy předtím slyšel - myslím v tomhle životě?” vyslýchal mě

Roman. “Ne.”

“Byl u toho nějaký svědek?” chtěl vědět Marcel.

“Ne,” odpověděla jsem.

“Jak jinak,” prohodil a jako by se mě snažil těma pouhýma dvěma slovy zadupat do země. Jeho tón naznačoval, že to byl hotový zázrak, že jsme se s takovými chatrnými důkazy vůbec dostali tak daleko.

“To je v pořádku,” vložil se do toho Roman, “protože toho máme víc. Stejný reinkarnovaný subjekt v hypnóze odhalil, že si ji pamatuje z několika dalších životů.”

“A tehdy tam byli nějací svědci?” ptal se Hannibal.

“My oba jsme byli svědky,” řekl Roman. “A kromě nás i rarach jménem Hugh Mitchell, zaměstnaný v Seattle. On vlastně byl tím, kdo tu hypnózu provedl. Jestli chcete, můžete ho předvolat.”

Znervózněla jsem. Hugh by jistě byl neprůstřelný svědek - a navíc nebyl v tomhle případě ani navrhovatelem ani bytostí, kterou

pohrdalo jak nebe, tak peklo - ale zase jsem se o něj začala bát jako předtím. Nevěděla jsem, jestli by ho svědectví v klíčovém důkaze nedostalo do průšvihu.

“Nebudeme ho potřebovat,” odmítl návrh Marcel. “Vy dva jste byli svědky stejné věci?”

Přikývla jsem.

Marcel vzhlédl k porotě. “Vy poznáte, jestli lže. Mluví teď pravdu?” Šest hlav přikývlo. Byla jsem překvapená, že mě to už dřív

nenapadlo. Andělé zjistí, jestli smrtelníci a nižší nesmrtelní mluví pravdu a při soudním řízení, jako bylo tohle, se to moc hodilo. Taky

mě zarazilo, že mi Marcel takhle pomáhá.

“No a je to jasné,” pokračoval Marcel. “Ona si myslí, že slyšela, že si

ji subjekt pod hypnózou pamatuje a z toho se dá vyvodit, že ten rarach by tomu taky mohl věřit.”

“Hele,” vyjela jsem na něj, “tady nejde o žádnou víru. On si na mě

doopravdy pamatuje.”

Marcel pokrčil rameny. “Když to říkáte… Máme na to jen vaše slovo a

že si myslíte, že jste něco slyšela. Neexistuje žádný objektivní důkaz toho, že se na vás pamatuje, proto naši část smlouvy není možné zpochybnit.”

“Máme i jiné důkazy,” ozval se Roman. “S dotyčným subjektem byla taky sepsána smlouva a už samotná povaha té jeho smlouvy je v rozporu s její. Můžete ji předložit, Doris?”

Hannibal souhlasně kývl a ona se obrátila ke svému laptopu. “Jméno?”

“Kyriakos,” hlesla jsem a snažila se nezakoktat. “Teda v pátém

století na Kypru se tak jmenoval. Dneska si říká Seth Mortensen.”

Soudce zvedl obočí. “Líbí se mi jeho knihy. Nenapadlo mě, že by mohl být jedním z nás.”

“No, zatím ještě není,” zabručela jsem.

Doris mezitím ostošet ťukala do laptopu a zadávala příslušná kritéria. Zjevně našla správné číslo případu, protože kouřící skříňka brzy

vyrobila další tři svitky. Když se kopie rozdaly a Roman roztáhl tu

naši, začínal mě zmáhat divný pocit, dokonce divnější, než když jsem

si prohlížela vlastní smlouvu. Už je to tady - Sethova smlouva.

Vlastně Kyriakova smlouva, kterou podepsal kvůli mně. Existovala celá ta léta, nenápadně mi ovlivňovala život a já o ní celou tu dobu

neměla ani ponětí. Roman ihned přeskočil k odstavci 2, který zjevně napříč celou smlouvou zdůrazňoval, co dostane ´Zatracený´.

“Zatracenému bude zaručeno celkem deset lidských životů, ze kterých první právě skončil. Následujících devět převtělení se uskuteční v takovém čase a na takovém místě, které mu umožní sblížit se s milovanou osobou, o které si myslí, že mu scházela v

jeho prvním životě, v naději na usmíření s ní. Po skončení desátého

života se duše Zatraceného stane majetkem pekla podle odstavce

8D, 9A a 9B.”

Roman se odmlčel a zachmuřil se. Já taky byla vyděšená, ale pochybuju, že jsme na to měli stejné důvody. Protože Seth nám neřekl nic podstatného, nebyli jsme si jisti, jestli je jeho duše

zatracená nebo ne bez ohledu na to, jestli bude mít se mnou úspěch nebo ne. Tak napůl jsem doufala, že peklo mu dalo něco jako úkol,

který známe z pohádek - třeba že jestli se mu povede mě najít a

smířit se se mnou, jeho duše mu bude vrácena, ale zjevně to nebyla pravda. Peklo mu nabídlo jen to, že smí být se mnou, kromě toho nedostal nic. Je jedno, jestli všechno napravíme, jeho duše bude tak jako tak patřit peklu, žádný výsledek našeho vztahu na tom nic

nezmění. Uvažovala jsem, jestli prostě jen neuměl smlouvat nebo

jestli byl tak zoufalý a vděčný za možnost být zase se mnou, že ani o

víc nežádal.

Marcel se usmál. “Nikde nevidím, že by se zmiňovalo jméno Letha a tedy nedošlo k žádnému porušení podmínek její smlouvy.”

“Nicméně je zjevné, že o tom někdo věděl,” prohlásil Roman. “Určitě máte záznamy o všech jeho životech a v každém z nich se s ní

setkal. Takže někdo někde musel zařidit, aby se tahle část smlouvy

plnila - aby se setkával s milovanou osobou ze svého prvního života.

S tou, na kterou podle podmínek její smlouvy měl zapomenout. Ty smlouvy jsou ve vzájemném rozporu.”

Roman mluvil sebevědomě a na svém výkladu si dal záležet, ale

cítila jsem, že není ve své kůži. Věděla jsem, kde je pes zakopaný -

přesně v té věci, po které Marcel okamžitě skočil. Nikde se

neuvádělo mé jméno. Jestli peklo zařizovalo, aby se Seth pokaždé znovuzrodil blízko mě, musely o tom někde být záznamy, ale

nevěděli jsme, jak vypadají. Peklo se určitě nepřetrhne, aby nám s

tím pomohlo.

“To může být jen náhoda,” namítal Marcel. “Možná ve svém prvním životě potkal někoho, do koho se zamiloval, ztratil ji ještě v mládí a následující staletí ji neustále hledal.”

“Myslíte někoho dalšího, kdo je nesmrtelný a bude žít dalších patnáct

set let?” ujišťoval se Roman. “To by teda opravdu byla pořádná náhoda.”

Marcel se tvářil samolibě. “Buď jak buď, o žádné Lethe v té smlouvě není ani zmínka. S přimhouřením oka jsou to jen nepřímé důkazy a

nic nesvědčí o tom, že ze strany pekla šlo o falešnou záminku.”

Najednou mě něco napadlo a snažila jsem se rozbalit ten svitek, abych našla velmi specifickou informaci, nicméně tam bylo tolik

paragrafů, odstavců, článků a ustanovení, že jsem si s tím nevěděla

rady.

“Kdo to sepsal?” ptala jsem se Romana. “Nemělo by někde tady být uvedeno, kdo zprostředkoval tu smlouvu?”

“Paragraf 27A,” odpověděl Roman automaticky.

Zastavila jsem se a nevěřícně k němu vzhlédla. “Odkud to víš?”

“A co myslíš, že jsem dělal celý minulý týden?” odpověděl protiotázkou. Pak mi pomohl najít příslušnou část a já si s úlevou

vydechla, protože jsem viděla přesně to jméno, v jaké jsem doufala. Abych si byla úplně jistá, podívala jsem se na stejný paragraf v mé smlouvě. Roman, který mi přitom koukal přes rameno, se s tím okamžitě vytasil.

“Vaše ctihodnosti, obě smlouvy zprostředkoval stejný rarach, Niphon.

On musel vědět, že ty smlouvy si navzájem odporují a musel vědět i

to, že právě Letha byla tou ztracenou láskou, kterou Kyriakos hledal.”

“On ´nemusel vědět´ vůbec nic,” opáčil Marcel. “Mohla to být jen náhoda.”

“No tak ho sem přiveďte a hned to zjistíme,” navrhl Roman.

Hannibal to pár sekund zvažoval. Měla jsem dojem, že se mu ani trochu nechce Niphona přivolávat, ale pár andělů v porotě na něj

hledělo s očekáváním. Jestli to má být opravdu spravedlivý soud, kde

se poctivě předkládají důkazy, neměl by mít žádný důvod nepředvolat takového klíčového svědka, jakým byl Niphon.

“Tak dobrá,” řekl Hannibal nakonec a podíval se na chlapa v pěkném obleku, který zahajoval řízení. Nejspíš to byl něco jako soudní

zřízenec. “Jděte pro něj. Než se vrátíte, dáme si desetiminutovou přestávku.” Hannibal bouchl kladívkem a okamžitě se rozproudila konverzace, zatímco zřízenec běžel ven.

Naklonila jsem se k Romanovi. “Niphon to ví. Určitě to ví. Už jsem ti někdy vyprávěla celou tu historii, jak sem přišel loni na návštěvu?”

Roman už část toho slyšel, ale toužil se dovědět všechno a tak jsem

mu to celé rychle shrnula. Niphon se objevil v Seattle, zdánlivě proto, aby sem dopravil Tawny jako naši nejnovější sukubu, nicméně v

době svého pobytu způsobil Sethovi i mně nekonečné trable. V

jednom kuse se snažil mezi nás vrazit klín a po pravdě některé jeho triky pomohly Sethovi uvěřit, že z dlouhodobého hlediska bude lepší,

když se rozdejdeme. Niphon se taky snažil se Sethem sepsat

smlouvu, která by nám umožnila být spolu bez škodlivých účinků, k

nimž docházelo při sexu. Cenou za to měla být samozřejmě Sethova duše.

Zmlkla jsem a znovu o tom přemýšlela. “Ten zbytek chápu… proč nás chtěl rozdělit. Hugh řekl, že je to typické pro raracha, který potřebuje zatušovat nějakou chybu - a tahle prý je pořádně velká.

Proto dává smysl, že se nás snažil rozeštvat a vyhnout se odhalení

těch rozporů. Nerozumím ale, proč se namáhal, aby se Sethem sjednal další smlouvu, když už kdysi jednu podepsal.”

Romanovi zazářily oči. “Protože by tím změnil starou smlouvu, rozpor odstranil a Sethovu duši by si zase pojistil.”

Ale už jsme neměli čas to líp rozebrat, protože přestávka skončila. Hannibal sjednal pořádek a soudní zřízenec se vrátil - i s Niphonem.

Když jsem se na něj podívala, sevřel se mi žaludek. Niphon mi

vždycky připomínal lasici. Dnes na sobě měl šedivý oblek a vypadal stejně obchodnicky jako každý rarach, ale na vlasy si naplácal příliš mnoho pomády a to znižovalo jeho důvěryhodnost. Měl úzké rty,

malé oči a olivovou pleť. Taky vypadal, že by nejradši práskl do bot

jen kdyby dostal tu nejmenší šanci. Ten průser, který se snažil zahladit, mu teď omlátí o hlavu. Jeho doprovod ho odvedl k lavici

svědků a Niphon si opatrně sedl. Bylo vidět, že se potí jako prase. Bála jsem se Hugha do tohohle zatáhnout ze strachu z důsledků, které by ho pak čekaly. Niphon se nejspíš bál úplně stejné věci - že

ho potrestají, když mi pomůže s mým případem. Jediný rozdíl byl v

tom, že Hugha by aspoň trochu utěšilo vědomí, že mi pomohl, ale

Niphon neměl vůbec nic.

“Uveďte prosím vaše jméno,” vyzval ho Hannibal.

Rarach si olízl rty. “Niphon, vaše ctihodnosti. K vašim službám.” “Vy jste zprostředkoval tyto dvě smlouvy?” zeptal se Hannibal a

ukázal na dva svitky, které Doris právě položila na lavici svědků.

Niphon předvedl hezké divadýlko, když se tvářil, že si je prohlíží. “Myslím, že ano, vaše ctihodnosti. Na obou je mé jméno, ale bylo to

už dávno. Je těžké si to pamatovat.”

Ušklíbla jsem se. “Ale určitě si pamatuješ loňský rok, když ses ze všech sil snažil zachránit si krk.”

“Přejeme si, aby to probíhalo civilizovaně a spravedlivě,” pokáral mě Hannibal mírně. Vážně? To opravdu chce vytknout právě mně, že nejsem spravedlivá a nechovám se civilizovaně?

“Když jste sepisoval smlouvu s Kyriakem, věděl jste, že právě Letha

je tou osobou, kterou hledá?” zeptal se Roman. Když viděl, jak se

Niphon kroutí, dodal: “A na vašem místě bych byl opatrný s výroky typu ´nepamatuju se´. Andělé ve velevážené porotě budou vědět, jestli lžete.”

Niphon polkl, vrhl úzkostný pohled směrem k porotcům a pak se zase podíval na Romana. “Já… ano. Věděl jsem to.”

“A protože jste sepisoval i smlouvu s Lethou, věděl jste, že že v podmínkách smlouvy stojí, že všichni, kdo ji znali jako člověka, na ni musí zapomenout. Skutečnost, že ji Kyriakos vůbec začal hledat znamená porušení její smlouvy. Nedokázal jste zařídit, aby na ni navždycky zapomněl.”

Niphon se zašklebil. “Nezmínil se o jejím jménu. Pamatoval si jen tolik, že je pryč.”

Roman rázně práskl mou smlouvou o stůl. “Smlouva říká, že na ni

každý musí zapomenout a neurčuje, do jaké míry je to nutné. Tečka.

Niphon se začal potit ještě víc. Přitáhl si jeden ze svitků k sobě a nervózně po něm těkal pohledem. “´Všem smrtelníkům, kteří byli se Zatracenou obeznámeni v jejím lidském životě, musí být v souladu

se standardními postupy ztráty paměti všechny vzpomínky na ni vymazány z pamětí tak, aby nikdy nemohly být obnoveny´…” Vzhlédl. “Tohle je překlad. Myslím, že původní řecký text jasnějí říká, že na ni mají zapomenout jen ti, které znala v průběhu svého lidského života.

Proto když si na ni vzpomněl později, nedošlo k porušení smlouvy. Mohli bychom dostat kopie té smlouvy v řečtině?”

“I kdyby to bylo tak, jak to teď vykládáte, bylo by to úplně jedno,” řekl

Roman. “Už jsme se usnesli, že v kterémkoliv životě je totožnost osoby definovaná jeho duší. Dokonce i teď je ten člověk technicky vzato někdo, koho znala za svého lidského života a on si na ni pamatuje. Tu smlouvu jste nedodržel.”

“To vůbec není má vina!” vykřikl Niphon. Nebylo mi jasné, jestli právě mluví k Romanovi a ke mně nebo ke svým nadřízeným v publiku. “V zájmu dodržení její smlouvy jsem udělal standardní opatření pro

ztrátu paměti a naprosto nechápu, proč to nefungovalo. Ano, věděl

jsem, že býval jejím manželem, když jsem s ním sepisoval smlouvu,

ale nemyslel jsem si, že to je porušení její smlouvy. Prostě jsem jen chtěl zajistit další duši.”

Marcel oslovil porotu. “Mluví pravdu? Opravdu tu druhou smlouvu

sepsal z neznalosti a ne se zlým úmyslem? Myslím tím jiný typ zlého úmyslu, ne ten, který se v takových situacích běžně vyžaduje.”

Někteří z andělů přikývli, i když se jim do toho moc nechtělo.

“Nezáleží na tom, jestli to bylo z nevědomosti,” řekl Roman.

“Neznalost zákona nikoho neomlouvá. Zpackal jste to a tím zneplatnil obě smlouvy.”

“Ale no tak,” bránil ho Marcel. “Vždyť žádnému ze Zatracených to

nijak neublížilo. Když odmyslíme tuhle formalitu, ona byla doopravdy vymazaná z paměti všech, které znala. A on dostal navíc devět

životů. Devět dalších životů! Všichni víme, jak vzácné jsou smlouvy s reinkarnací. On dostal přesně to, o co žádal, dokonce se s ní i sešel. Peklo svou část smlouvy splnilo tak velkoryse, jak jen to bylo možné

a nemůžete každému hodit na krk zodpovědnost za politováníhodný

přešlap nějaké malé ryby, o kterém navíc kromě něj nikdo nevěděl.”

“Ale jděte,” řekl Roman a tvářil se jako žralok. “Řekl bych, že o tom zádrhelu věděli i jiní, a to s mnohem vyšším postavením. Směl bych zavolat dalšího svědka, vaše ctihodnosti?”

“Koho?” zeptal se Hannibal.

“Jeroma, seattleského arcidémona a mého otce.”

Ozvalo se kolektivní zalapání po dechu, ale těžko říct jestli kvůli tomu, že Roman označil Jeroma za svého otce nebo proto, že předvolal tak vysoce postaveného svědka. Hannibal kývl.

“Souhlasím. Niphone, můžete odstoupit. Prosím, Jerome, přijďte k nám.”

Niphon se nedokázal tak rychle vymotat a prakticky převálcoval

Jeroma, který přicházel uličkou. Jerome se uvolněně loudal a tvářil

se, jako by to, že se vůbec obtěžuje, byl mimořádně velký ústupek z

jeho strany. Sedl si, úhledně složil ruce na stole před sebou a nahodil znuděný pohled.

“Jerome,” oslovil ho Roman, “je pravda, že jsi věděl o spojení mezi

Sethem a Georginou… é… mezi Kyriakem a Lethou?”

Jerome pohodil ramenem. “Věděl jsem, že na obě duše byla

sepsána smlouva.”

Byla to odpověď hodná anděla - sice pravda, ale ne celá. Tak napůl jsem doufala, že ho na to andělé upozorní, ale pak mi došla nemilá skutečnost, že démoni můžou lhát a nepřijde se jim na to. Nebyl

žádný způsob, jak zjistit, jestli mluví pravdu nebo ne. “Znáš podmínky její smlouvy?” pokračoval Roman.

“Samozřejmě. Znám podmínky smluv všech svých zaměstnanců.”

“Takže jsi věděl, že jí smlouva zaručuje, že zmizí z paměti všech, kdo ji znali, když ještě bývala člověkem?”

“Ano.”

“A věděl jsi taky, že Seth kdysi býval jejím manželem a že má smlouvu, která se týká i jí?”

“Ne,” kategoricky to odmítl Jerome. “Rozhodně ne.”

Lži, jen samé lži, pomyslela jsem si. Nicméně neexistoval žádný způsob, jak je vyvrátit.

“Jestli je to tak, proč jsi využil Setha Mortensena, aby pomohl

Georginu dostat zpátky, když ji loni zajali Oneroi?”

“Podrobnosti toho incidentu si užnepamatuju,” řekl Jerome vyhýbavě. “No, pokud potřebuješ osvěžit paměť, je tady anděl, který byl

svědkem toho všeho a milerád nám to shrne. Jsem si jistý, že porota jeho pravdomluvnost nebude zpochybňovat.”

Když Romanova past zaklapla, Jerome nehnul ani brvou. Jerome

sice byl imunní proti andělskému detektoru lži, ale jestli bude Carter přísahat, že Jerome to nebo ono řekl nebo udělal, bude se to brát

jako evangelium. Carter nemohl lhát. Jestli řekne, že Jerome využil

Setha, aby mě zachránil, všichni tomu uvěří bez ohledu na to, zda to bude Jerome pořád zapírat. Když Jerome viděl, že už se z toho nevykroutí, kápl božskou.

“Aha. Myslíš ty Oneroi.”

“Použil jsi člověka s psychickými schopnostmi, aby ti pomohl získat ji zpátky. Měl sílu a znal ten rituál, ale v žádném případě by ji sám nedokázal najít v tom prázdnu, kde ji Oneroi drželi. Pak jsi navrhl,

aby Seth zkusil najít její duši a ono se to povedlo. Proč? Odkud jsi věděl, že to bude fungovat?”

Jerome pokrčil rameny. “Oba v jednom kuse vzdychali jeden za druhým a tak mě napadlo, že jestli je vůbec něco pravdy na těch nesmyslech s pravou láskou, mohlo by nám to pomoct.”

“Ale Mei říkala něco jiného,” vložila jsem se do toho a využila, že řízení vypadá spíš jako debatní kroužek. Horečnatě jsem si

vybavovala dávné vzpomínky. “Mei tvrdila, že bez ohledu na to, jak

moc se milujeme, nebude z toho nic.”

Jeromův temný pohled se přesunul na něco za mnou a já měla tušení, že Mei se teď kroutí pod jeho škareděním.

“Georgina se stala zajatcem rozlehlého světa snů,” popisoval Roman vzletně. “Jediná osamělá duše ztracená mezi sny. Aby se k ní někdo dostal a přivolal ji zpátky, musel s ní být spojený až neuvěřitelným způsobem, dvě duše svázané poutem, které je spojuje přes propast času.”

“Prosím tě, přestaň s tím sentimentem,” vrčel Jerome. “Zvedá se mi

z toho žaludek.”

Roman zavrtěl hlavou. “Jen konstatuju fakta. Každý tady ví, že je to pravda. Aby ji vůbec dokázal najít, jejich duše musely být spojené

zvláštním poutem a tys o tom věděl, proto jsi navrhl, aby to Seth udělal. Znáš jejich smlouvy a jejich minulost. Nebyla to jen drobná

chybička, které se dopustil nějaký nízko postavený vrták. Tys o tom

věděl a věděl jsi taky, že je tam problém.”

“Proto jsi dal zabít Erika a zařídil mé přeložení!” zvolala jsem. Když jsem viděla, jak tam Jerome jen tak sedí, chladný a bezcitný,

konečně se mi rozjasnilo v hlavě. Celou dobu věděl o mně a o

Sethovi a co to znamená. Nikdy mě ani nenapadlo, že bychom my dva s Jeromem mohli být kamarádi, ale bylo těžké si naplno

uvědomit, jak moc se obrátil proti mně jen aby naplnil pekelné cíle. “Ach, Georgie,” řekl jen. “Pořád jen ty a ta tvá melodrama.”

“To není žádné melodrama! Můžeme získat důkaz-”

Roman položil ruku na mou. “To by nebylo nijak snadné,” zašeptal. “Ručím ti za to, že v jejich papírech o tom není aní zmínka a s tímhle případem to nesouvisí.”

Myslela jsem na laskavého, velkorysého Erika, který vykrvácel před mýma očima. “Pro mě je to důležité.”

Jerome si dlouze, trpitelsky povzdechl. “Ještě něco? Mohl bych se už vrátit na své místo, prosím?”

Soudce se podíval na Romana a Marcela. Oba zavrtěli hlavami.

Jen co Jerome odešel, Roman se opřel do případu. “Vaše

ctihodnosti, velevážená poroto… poskytli jsme víc než dost důkazů o tom, že její smlouva nebyla splněna. Shodou nemilých okolností si ji

ti, které znala za svého lidského života, nepřestali pamatovat. Dle článku 7.51.2 Kroniky duší je Georginina smlouva neplatná. Má nárok na vrácení své duše, zbytku svého života a zproštění

povinnosti sloužit peklu, a to podle části o náhradě škod a reparacích

v článku 8.2.0. Neplatná je rovněž smlouva Setha Mortensena, protože byla sepsána pod falešnou záminkou. Rarach, který ji sepisoval, věděl, že ta smlouva porušuje její smlouvu, protože podmínky Sethovy smlouvy - najít ji a usmířit se s ní - zahrnují jistý stupeň uchování vzpomínek na ni. Jeho smlouva vůbec nemůže existovat bez toho, aby nebyla v rozporu s její. Proto i on má nárok

na navrácení své duše.”

“Vaše ctihodnosti-” začal Marcel.

Soudce Hannibal zvedl ruku. “Ticho. Mám pro vás nabídku.

Soudní síň neklidně zašuměla a měla jsem dojem, že vzrušením. Démoni milovali nabídky a smlouvání.

“Sem s ní,” pobízel ho Roman.

“Jsem ochoten uzavřít případ bez hlasování poroty a uznat, že

Lethina smlouva nebyla dodržena a také jsem ochoten pochytnout jí všechny náhrady uvedené v článku 8.2.0.”

Diváci zalapali po dechu. Vykulila jsem oči a tázavě se obrátila k Romanovi. Jak to, že to bylo tak snadné? Neznala jsem podrobnosti článku 8.2.0, ale jestli jsem tomu správně rozuměla, bude-li smlouva neplatná, můžu se vrátit na Zemi a prožít zbytek svého života jako člověk včetně toho, že mi zase bude patřit má duše. Znělo to příliš dobře než aby to mohla být pravda.

“Nicméně,” pokračoval Hannibal, “nevidím dostatek důkazů na to, abychom propustili i tu druhou duši. Vaše důkazy budou vyloučené jako neopodstatněné.”

“Ale ony nejsou!” vykřikla jsem.

“Jestli to nepřijmeme, co bude dál?” ptal se Roman.

Hannibal pokrčil rameny. “Porota bude hlasovat o obou smlouvách.” Roman zamyšleně přikývl. “Směl bych si na chvíli promluvit se

svou… é… klientkou?”

“Jistě.” Hannibal bouchl kladívkem. “Pětiminutová přestávka.”

Divákům to nikdo nemusel říkat dvakrát. Tohle byla pořádná pecka. Duše se tady nepropouštěly jen tak a taky nebyli zvyklí na nabídky, jakou jsme dostali my.

“Kde je v tom nějaký háček?” zeptala jsem se tiše Romana.

Přimhouřil oči. “No, řekl bych, že si Hannibal myslí, že přijde o dvě duše a snaží se snížit své ztráty. Ve tvém případě jsou důkazy opravdu solidní. Sethův případ je taky jasný, i když ne až tak dobrý jako tvůj - zvlášť proto, že teď tady není. Přesto je pro Hannibala

snadnější tě nechat jít a ujistit se, že si v celém tomhle zmatku nechá aspoň jednu duši.”

“Ale důkazy přece máme, tak bychom to radši měli nechat na porotu. Sám jsi teď řekl, že i Sethův případ je jasný.”

“To sice je,” souhlasil Roman, “ale o porotách mi Hugh celkem podrobně vyprávěl. Všechny spory kvůli smlouvám v zájmu spravedlnosti posuzuje polovina andělů a polovina démonů. Andělé

budou hlasovat poctivě, podle toho, co cítí jako správné. Když budou

důkazy chabé, budou hlasovat proti tobě. Neosvobodí duši, pokud podmínky nejsou čestné, nestojí jim to zato. Démoni takovou

morálku nemají. Jerome a Niphon by se klidně mohli otevřeně

přiznat, že se kvůli těm protichůdným smlouvám spikli a stejně bude každý démon v porotě hlasovat proti tobě.”

“To není fér,” ulevila jsem si. “Georgino, jsme přece v pekle.”

“A co se stane, když bude plichta? Používá porota i tady stejné

postupy, jaké známe?”

“Rozhodne třináctý hlas. Povolají dalšího anděla nebo démona -

výběr je náhodný - a ten pak má rozhodující hlas. Pokud by k tomu došlo, je šance 50 na 50, že budeš mít štěstí při losování.”

“Tak proto smlouval,” zabručela jsem. “Když se vykašlu na Sethovu duši, vlastní svobodu mám jistou.”

Roman přikývl. “A když to neuděláš, můžeš vás oba odeslat do

pekla.”

Kapitola 20

Přemýšlela jsem o tom zlomek vteřiny a i to bylo až příliš mnoho. Neměla jsem žádné pochyby o tom, jak se rozhodnu. Se Sethem máme silné pouto. Seth našel mou duši v neuvěřitelně rozsáhlém světě snů, i když ho na to navedl Jerome pro své pohodlí. Seth a já

jsme se pokaždé našli, jeden život za druhým a pokaždé jsme se do

sebe zamilovali. Dokonce i když jsme se na sebě vědomě

napamatovali, něco uvnitř nás nás pořád spojovalo. Připomněla jsem

si Romanova slova.

Znovu a znovu jste našli a pak ztratili jeden druhého, hádali jste se a bojovali proti sobě a nakonec všechno zahodili kvůli nedůvěře a neschopnosti se domluvit. Chceš, aby to tak šlo pořád dál?

Ne, tenhle cyklus skončí a stane se to podle mých podmínek. Životy, které jsme žili… bolest, kterou jsme snášeli… to všechno by bylo pro

nic a za nic. Je mi úplně jedno, jestli mě Seth nenávidí a už nikdy mě nebude chtít vidět, já se ho nevzdám - ani teď ani nikdy jindy.

“Nechci dohodu,” řekla jsem Romanovi. “Se Sethem v tom jedeme společně, ať už se mu to líbí nebo ne.”

Roman se mi to ani nesnažil vymluvit a jednoduše se jen zeptal: “Pochopilas, co je v sázce?”

“Ano.” Jestli neuspějeme, nepřijdu jen o svou duši, ale přede mnou

se bude rozprostírat věčnost v pekelných službách s nadřízenými,

kteří nejsou nijak nadšení tím, že jsem se snažila otřást statem quo. Byla jsem si jistá, že někde existují články nebo ustanovení, podle kterých by mě za tohle neměli potrestat, ale jak už jsem podotkla

dřív, peklo má spoustu možností, jak lidem nenápadně ztrpčovat

život. Pozice v Las Vegas už nejspíš neexistuje a budou mě nutit, abych se přestěhovala na nějaké opravdu děsné místo.

Hannibal sjednal klid a Roman oznámil mé rozhodnutí.

Hannibal nesouhlasně zamlaskal. “Je to jako v Riskuj, co? No, dámy

a pánové v porotě, teď to bude ve vašich rukou. Vyslechli jste si svědky - a neměli toho moc co říct. Myslíte si, že bylo předloženo dost takzvaných důkazů, které mluví ve prospěch navrhovatelky? Měly by být obě smlouvy - které ti dva jednotlivci dobrovolně podepsali - prohlášeny za neplatné?” A pak se říká, že by spravedlnost měla být slepá.

Zajímavé bylo, že porotci hlasovali anonymně. Bylo to šikovné

opatření, které pomáhalo nestrannosti a aspoň teoreticky chránilo ty, kteří hlasovali proti zájmům své strany. Podle toho, co mi řekli

Roman s Marcelem, dělo se to jen mezi anděly. Staly se to vůbec někdy i démonům? Dokonce i když věděli, na čí straně je pravda,

jejich hlavním cílem bylo získávat duše pro peklo. Bylo možné, že by

některého z nich případ dojal natolik, že by se řídil svým svědomím?

Bylo možné, že by v temnotě tohoto místa mohla přežít aspoň

jiskřička dobra? Soudě podle toho, jak rychle škrábali svá rozhodnutí

na kousky papíru, to tak ani zdaleka nevypadalo. Nikdo z nich ani nezaváhal a démoni se tvářili nafoukaně a sebejistě. Démoni a

andělé mají stejný původ, ale kdysi jsem se dověděla, že když stráví dostatek času v pekle, jejich andělská podstata zmizí. Takovým démonům může být srdečně jedno, co se stane s mou duší.

Hlasovací lístky se shromáždily u soudního vykonavatele a on je roztřídil do dvou až podezřele stejných hormádek a podal je soudci. Hannibal je rychle přepočítal a kývl si sám pro sebe než nás

seznámil s výsledkem. V místnosti nastalo ticho. “Hoď sebou,” zabručel Roman.

“Porota se rozhodla a je to šest proti šesti, čili je to remíza.” Ozvalo

se překvapené vydechnutí a pak zavládlo napětí, jak všichni čekali

na další krok. Výsledek mě vlastně neměl překvapit, ale nějaká moje část doufala, že by přece jen mohl nějaký svéhlavý démon hlasovat v

můj prospěch. A už jsem měla i svou odpověď - v pekle nemůže

přežít žádná jiskřička dobra.

“V souladu s článkem… sakra, nepamatuju si to… článku takového nebo makového přistoupíme k rozhodujícímu hlasování,” prohlásil Hannibal. Zřízenec se vrátil se zdobnou vázou a podal ji soudci.

Hannibal z ní vysypal její obsah a objevily se černé a bílé kuličky. “V

tomhle případě to bude skutečně černobílé. Jestli bude vytažena černá kulička, rozhodující hlas bude mít démon. Když bude bílá,

hlasovat bude anděl.” Odmlčel se a vypadal zmateně. “To je takové klišé. Co kdybychom ty barvy prohodili? Aspoň dnes, aspoň

jedenkrát? Ne? Tak dobře, jdeme na to.” Prohlédl si porotu a pak ukázal na anděla s kudrnatými rezavými vlasy a modrýma očima s dlouhými řasami. “Vy budete táhnout.”

Přikývla, že souhlasí a elegantně přistoupila k soudci. Byl to další pokus o fér hru. Kdyby táhl Hannibal sám, podezírali by ho, že ovlivnil výsledek. Soudce tu férovost ještě potrhl, když ji přiměl přísahat, že bude táhnout poctivě a nevyužije své schopnosti na ovlivnění výsledku.

“Přísahám,” řekla a nasypala kuličky do vázy. Zatřepala vázou, sáhla dovnitř a vrhla na mě krátký - a pokud jsem se nemýlila - i soucitný pohled. Vytáhla ruku sevřenou v pěst a když ji otevřela, její tvář

mluvila za všechno, i když my ostatní jsme tu kuličku zatím neviděli.

“Do prdele,” ulevil si Roman.

Na andělově dlani byla černá kulička. Podala ji soudci a ten se ani nesnažil skrývat svou radost. Poděkoval jí, řekl, ať se vrátí na své místo a pak kuličku zvedl, aby ji viděli všichni v místnosti. Mezi

démony se ozvalo vzrušené zašumění, všichni byli nadšení, že už mají výhru v kapse.

Na chviličku jsem zalitovala, ale trvalo to opravdu krátce. Mohla jsem odsud odkráčet a můj život a duše by už patřily jen mně. Nebo jsem

s tím vším vůbec nemusela začínat a mohla jsem nerušeně

pokračovat ve svém sukubím životě, užívaje si vysněné Las Vegas. Místo toho jsem však šla do rizika, abych vysvobodila Setha a sebe,

a teď jsme oba o všechno přišli. Stálo to zato?

Ano.

“Vyšší moc promluvila,” pravil Hannibal a pořád obdivoval kuličku. “Podle pravidel je teď rozhodnutí v rukou třináctého porotce, který bude náhodně vybrán z velectěných služebníků pekla. Doris?”

Doris začala opřekot ťukat do svého laptopu a po chvíli pokynula soudnímu zřízenci. Zřízenec si to namířil k zadnímu východu, nejspíš jako doprovod třináctého porotce.

Bylo mi těžko u srdce a nadskočila jsem, když Roman zase položil

svou ruku na mou. “Promiň,” zašeptal, “měl jsem se snažit víc. Nebo

tě přimět přistoupit na tu dohodu-”

Stiskla jsem mu ruku. “Ne. Byl jsi dokonalý. Jediné, co jsi opravdu neměl udělat, bylo zamíchat se do tohohle bince.” Bylo málem

nemožné tomu uvěřit, ale ať na mě čekal jakýkoliv osud po tom, co

má žádost bude zamítnuta, nebude ani zdaleka tak špatný jako jeho.

Rozpustile se na mě usmál. “Ale jdi, to jsem měl prošvihnout šanci vysmát se nebi a peklu rovnou do ksichtu? Kromě toho bych tě v žádném případě nenechal-”

Jakmile soudní zřízenec odešel, tlachání v soudní síni nebralo konce, ale když se vrátil, zase nastalo ticho. Ať už měl Roman na

jazyku jakékoliv vysvětlení, už jsem se ho nedověděla, protože jsme

se oba ohlédli, abychom viděli démona, který bude o mně hlasovat jako poslední. Než mi došlo, kdo to je, musela jsem se podívat ještě

jednou a pořádně.

Byla to Yasmine.

Málem jsem ji nepoznala. Už to byl rok, co jsem ji viděla naposledy,

když jsem sledovala její pád a proměnu z anděla v démona. Yasmine

se jako anděl dopustila několika těžkých hříchů počínaje tím, že se zamilovala. To už samo o sobě měli andělé zakázáno, ale ona šla

ještě o krok dál - zamilovala se do Nefilim jménem Vincent. Vince byl skvělý chlap, ale stejně jako u Romana bylo standardní reakcí jak

andělů tak démonů okamžitá destrukce. Jeden z andělů nakonec tomu nutkání podlehl, Yasmine Vinceho hned začala bránit - a během toho anděla zabila.

Což ji odsoudilo do pekla.

Já to celé viděla a bylo to hrozné. Jeden anděl zemřel a druhý padl. Všechno se to stalo v tu noc, kdy objevili a znovu chytili Nyx. S

Vincem jsme se octli takříkajíc v křížové palbě a já pro něj dělala, co jsem mohla, nicméně proti hněvu nebes nešlo podniknout vůbec nic.

Než Vince odjel z města, řekl mi, že nezáleží na tom, co jsem do té doby o Yasmine věděla. Že prý jakmile stráví dost času v pekle a

mezi ostatními démony, i ona bude jako oni. Že to tak bývá se všemi, prostě se z někoho, jako je Carter stane někdo jiný, podobný

Jeromovi. Tenkrát jsem tomu nevěřila, ale teď, když mě obklopovala

beznaděj a špatnost tohohle místa, jsem už to začínala chápat trochu

víc a jak jsem si ji prohlížela, viděla jsem, že s ní to taky tak dopadlo.

Pamatovala jsem si usměvavou mladou ženu, smíška s jiskřivýma tmavýma očima a lesklými černými vlasy. Oči a vlasy byly zdánlivě stejné, ale v těch očích nebylo po světle a smíchu ani památky. Byly bezedné, tmavé a studené a jak kráčela do čela soudní síně, dívaly

se rovnou před sebe. Na sobě měla průsvitné černé šaty, v kterých vypadala jako gotická kurtizána a její dlouhé rozpuštěné vlasy

splývaly s hedvábnou látkou. Dokonce i kdybychom se nikdy

nepotkaly a já neznala její minulost, okamžitě bych ji zařadila jako

démona. Stejně jako u ostatních v místnosti bylo snadné to poznat

podle toho, jak vypadala a jak se nesla.

Za chvíli mě odsoudí někdo, kdo kdysi býval mým přítelem.

Yasmine přešla soudní síní a soudce jí pokynul k místu pro svědky. Sedla si a s nečitelným výrazem se rozhlédla po místnosti.

“Sledovala jste průběh stání?” ujišťoval se soudce Hannibal.

“Ano.” Hlas byl stejně bez emocí jako její tvář. Neměla jsem ani

ponětí, jak jej mohla sledovat, ale jak jsem znala peklo, mohlo to být cokoliv od uzavřeného televizního okruhu až po kouzelné zrcadlo.

“Pochopila jste, co bude vaší povinností?” ptal se dál Hannibal.

“Ano.”

Hannibal se snažil udržovat aspoň zdání formálnosti a

procedurálních postupů, ale samolibý úšklebek na jeho tváři to tak trochu vyvracel. Se sebou a s vývojem událostí byl až zatraceně spokojený.

“Budete hlasovat na základě důkazů a argumentů, kterých jste byla svědkem. Pokud si myslíte, že obě smlouvy jsou v pořádku a žádná

z nich není v rozporu s tou druhou, pak hlasujte proti navrhovatelce.”

Když soudce dál nepokračoval, vložil se do toho Roman. “A co když

si bude myslet, že smlouvy nejsou platné?”

“Ano, ano.” Hannibal odmítavě mávl rukou, podrážděný zjevným plýtváním jeho času. “Pokud si myslíte, že si smlouvy navzájem odporují, hlasujte pro navrhovatelku.”

Yasmine dostala kus papíru a pero, stejně jako ostaní porotci a stejně jako oni neztrácela čas úvahami a jistými a rychlými tahy napsala své rozhodnutí. Když dopsala, vzhlédla s vyrovnaným

výrazem ve tváři. Nehnula ani brvou, nijak nedala najevo, že jsme se

kdysi znaly. I když mi při myšlence na můj vlastní osud bylo hrozně, skoro stejný pocit jsem měla při pomyšlení na to, co peklo provedlo někomu tak laskavému a hodnému jako byla ona. Ne, pomyslela

jsem si. Nejen peklo. Nebe mělo přesně stejný díl viny. Co je to za mizernou partu, když horují za dobro a svým členům nedovolí se zamilovat?

Hannibal si vzletným gestem od ní vzal papír a držel ho před sebou ještě než začal číst. “V souladu s právními předpisy tohoto soudu a neomylného Pekelného království porota shledává-” Zmlkl a další

část přečetl spíš jako otázku. “Ve prospěch navrhovatele?”

Jiskřička dobra v temnotách…

Chvíli se nedělo vůbec nic. V soudní síni bylo ticho, že by jeden slyšel spadnout špendlík. Pak se stalo hned několik věcí těsně za sebou.

Zaslechla jsem, jak Jerome za mnou zaklel. “Do prdele.”

Yasmine na mě mrkla. Roman mě objal.

Hannibal znovu četl text na tom kousku papíru, podíval se na Yasmine a než promluvil, musel polknout. “Obě smlouvy jsou prohlášeny za neplatné.”

To už byla většina publika na nohou a vykřikovali čím dál zuřivěji. Neměla jsem čas dešifrovat, co to říkají, protože jsem se začínala rozpadat.

“Ne, ještě ne!” křičela jsem.

Zoufale jsem se natahovala po Romanovi, ale sáhla jsem jen do prázdna. Stávalo se ze mě nic, jen chmýří ve větru a nedokázala

jsem uchopit nic hmatatelného. Snažila jsem se ho popadnout a vzít

ho s sebou, protože ho v žádném případě nesmím nechat tam,

rovnou uprostřed bandy zuřivých démonů, co právě přišli o dvě duše. Snažila jsem se zavolat jeho jméno, ale nešlo to. Už jsem neměla ani ústa, ani hlas. Já to místo opouštěla a on tam zůstával.

Poslední, co jsem viděla, byly jeho zelené oči barvy moře, které na

mě hleděly se směsí štěstí a smutku. Myslím, že jsem slyšela, jak říká něco jako ´mnohem, mnohem lepší věc´ a pak už jsem

nevnímala nic. Nejradši bych se vztekle rozvřískala, ale byla jsem pryč. Už jsem nebyla nic.

Jen tma.

Kapitola 21

Jeden by si myslel, že první chvilky mého nového života, života s duší, budou kouzelné a nádherné, ale většinou to jen bolelo jako čert.

“Au!”

“Je těžký se obejít bez schopnosti nesmrtelných snadno se vyléčit, viď, miláčku?”

Zašilhala jsem na Hughovu šklebící se tvář. Stál před obrovským

oknem podsvíceným do oslepující záře. Pomalu jsem otáčela hlavou

a hodnotila zbytek svého okolí. Podle všeho jsem ležela na posteli v nemocničním pokoji a v ruce jsem měla zapíchnutou kapačku. Vedle

mě byly nějaké pípající stroje s nesrozumitelnými údaji na displejích.

Vrátila jsem se pohledem k Hughovi. “Mohl bys zatáhnout závěsy? Nebo aspoň se přesunout na druhou stranu postele?”

Částečně ty závěsy zatáhl, v místnosti tak zbylo pořád dost světla,

ale už jsem neměla pocit, že přijdu o zrak. “Už je to lepší?”

“Jo. Díky.” Trochu jsem se zavrtěla, abych zjistila, jak moc jsem zraněná. Bolela mě žebra a když jsem dýchala, jako by mě něco svíralo. Část z toho mělo zřejmě na svědomí zranění, které jsem

utrpěla a druhou část obvazy, kterými mě ovázali jako mumii. Nejspíš měly zabránit, aby se můj stav nezhoršil. “Jak dlouho jsem tady?”

Nedávné události jsem vnímala mírně rozmazaně. V jistém smyslu

se mi zdálo, jako by k tomu procesu došlo jen před vteřinami a ve stejnou chvíli se mi to zdálo stejně vzdálené, jako by k tomu došlo už před stoletím. Má mysl se bránila to uchopit.

“No…” řekl Hugh, “tvé tělo je tady asi čtyři dny, ale ´ty´ ses k nám vrátila přibližně tak před dvěma.”

“To myslíš vážně?”

Nahodil ironický úsměv. “Zapomínáš, že tohle je mý živobytí. Když jsi byla v pekle, nemělas duši.”

“Duši jsem neměla ani předtím. Chci říct, že technicky vzato patřila

peklu, ne?”

“Ano, ale třebaže ti nepatřila, stejně byla pořád s tebou. Bez duše nemůžeš ani fungovat ani existovat. Naše duše jsou jako… ani sám

nevím. Jako by byly uvězněné v jantaru. Jsou v nás a já je uvnitř nás dokážu vidět. Jsou nedostupné, ale jinak, než je tomu u lidí. Když jsi

byla pryč, nebylo tam nic, dokonce ani náznak, kde by duše měla

být. Leželas tady a uvnitř tebe byla jen něco jako… černá díra.”

Otřásla jsem se, ta představa se mi ani trochu nelíbila. “A teď?” “Teď?” Hughův obličej zněžněl a najednou najednou vypadal tak

uchváceně, jak jsem to u běžně nabručeného a sarkastického

raracha jakživ neviděla. “Ach, zlatíčko. Když ses vrátila, právě jsem

tady byl a bylo to jako… sakra, ani nevím, jak to popsat. Přirovnání

mi jdou jako psovi pastva. Bylo to jako slunce po zatmění. Zdá se ti,

že venku je jasno?” Kývl směrem k oknu. “S tím to ani nejde srovnat. Máš svou duši zpátky, nic ji nesvazuje ani neomezuje… a je to

úžasné. Je to krásné, moc krásné. Nikdy jsem nic podobného neviděl.”

“Je… poskvrněná? Víš, dělala jsem věci…”

“Dostalas ji zářivou a jako novou, přesně jak to stojí v kapitole 13.2.1.

Je to známkou toho, jak moc si peklo věří, že nikdy nebude muset duše vracet. Ale nedělej si s tím vrásky,” dodal. Cítila jsem, že se začínám culit jako idiot. “Dokonce i ti nejlepší lidi občas něco

podělají. Umažeš si duši jedna dvě. Je to jako s autem - začne svou hodnotu ztrácet jen co s ním vyjedeš od dílera.”

“Jen doufejme, že tu cenu nesrazím na předchozí úroveň,” zabručela jsem. Najednou mě napadlo něco jiného a začala jsem panikařit.

Sice jsem si odpovědí byla víceméně jistá, přece jen jsem se musela

zeptat. “A co mé tělo? Které z nich to je?”

“Stejná Georgina, jakou všichni známe a máme rádi. Existuje klauzule, která se týká sukuby zbavené smlouvy. Byl by z toho

pořádnej bordel, kdyby ti vrátili původní tělo a pak si lámali hlavy, co

si s tebou počít pokud jde o místo a čas, takže prostě instalovali duši

do stejnýho těla, který jsi měla a na stejným místě, kdes byla

naposledy.” Odmlčel se. “Jsem si docela jistej, že ještě nikdy předtím

se to žádný sukubě nestalo.”

“Díky bohu, že jsem neměla podobný tělo jako tenkrát Tawny, když

Jeroma uvěznili,” poznamenala jsem. Tawny se proměnila do

opravdu hnusnýho těla a když nás to odřízlo od našich schopností, zůstala v něm trčet. I když, upřímně řečeno, klidně bych takový tělo snesla, jen kdyby to znamenalo, že budu mít zpátky svou duši. Dokonce bych se smířila i se svým původním tělem. Vlastně bych

brala jakýkoliv tělo. Vnější paráda mi byla k ničemu.

“Carter nám o tom všem povykládal,” řekl Hugh. Zavrtěl hlavou a

usmál se. “Nemůžu uvěřit, žes dala v sázku obě duše. Já bych bral,

co dávají a čím dřív zmizel.”

“To nešlo.” Zavzpomínala jsem si na události v soudní síni. “Nedokázala bych se Setha zříct, i když mě teď nenávidí. Nemohla bych si užívat zbytek svého života a přitom vědět, že on je

zatracený.”

“Není pravda, že tě nenávidí.”

“Ale on-”

“Já vím, já vím,” nenechal mě Hugh domluvit. “Vím, co tenkrát řekl,

ale byl celý bez sebe a utrápený z té zpackané hypnózy. Bylo toho

na něj moc a ani nikdo jinej by to nezvádl. Když ses vrátila, Carter si

s ním promluvil a vysvětlil mu, co se stalo.”

Srdce mi poskočilo. Bylo to dobře nebo špatně? Pomalu mi začínalo docházet, jak moc byl Carter zainteresovaný v mé situaci (a taky v Sethově), ale opravdu by se andělovi mohlo povést všechno tak

snadno spravit?

“Změnil snad Carter Sethův názor na mě nebo něco takovýho?”

Hugh pokrčil rameny. “Řek bych, že to ani nebylo nutný. Kdyby to té noci nedopadlo tak, jak to dopadlo - myslím s tím autem - vy dva se Sethem by jste nejspíš měli velmi zajímavý rozhovor. Chtěl, abyste

se usmířili a proto taky byl tady.”

“To není možný,” vydechla jsem nevěřícně.

“Drahoušku, já s ním mluvil. Vážně si myslíš, že takovou lásku někdo dokáže jen tak snadno zahodit? Abys věděla, vážně byl tady. Seděl u

tvý postele až do… vlastně do včerejška. Pak musel odjet na turné.”

“Jeho turné…” Matně jsem si vybavovala, že se o tom Andrea zmiňovala, že je jí už líp, proto on může odjet. A když už mluvím o Andrei - když už mou smlouvu shodili ze stolu, peklo už nebude mít žádný důvod ji dál otravovat, dá jí pokoj a ona se bude moc uzdravit sama od sebe. “Říkáš, že odjel včera?”

“Někam na východní pobřeží. Určitě to najdeš na jeho webstránce. Pokud vím, právě tys ho pořád honila, aby byla aktuální.”

Usmála jsem se a myslela na to, jak se Sethovi zajídal digitální věk. Neurčitě jsem ukázala na své pomlácené tělo. “Asi je jen dobře, že je pryč. Musím se trochu sebrat. Snad bychom si mohli promluvit, až se vrátí.”

Hugh se na mě jen bez slova díval.

“Co je?”

“Vrátí se až za dva týdny, to vím dokonce i já. Jseš si jistá, že se ti chce tak dlouho čekat?”

“Už jsem čekala hezky dlouho,” podotkla jsem suše.

“Přesně to samý si taky myslím. Koukej, já o svý duši nemám žádný iluze. Sám jsem si to vybral a jsem spokojenej se svým osudem. Ale kdybych byl tebou, měl zpátky svou duši a šanci na nový život… zatraceně, Georgino, vystartoval bych za Sethem, ať už je kdekoliv, v

tu samou chvíli, kdy bych zvládl vyšourat se z postele. Teď je z tebe

smrtelnice. Je snadný ´počkat ještě chvíli´, když máš před sebou

celou věčnost, ale tohle už teď neplatí. Plýtvalas svým časem, když

jsi hrála svou roli v pekelným scénáři a hádalas se se Sethem, ať už

byl kýmkoliv. Skonči to, jdi za ním, jen co to půjde a dej to do pořádku.”

“Mluvíš jako Roman.” Jen co jsem vyslovila jeho jméno, sesypala se

mi na hlavu tuna vzpomínek. “Panebože, Roman. Pořád nemůžu uvěřit tomu, co udělal.”

“Já vím,” řekl Hugh smutně. “Carter nám vyprávěl i o tomhle.”

“Proč to udělal?” zeptala jsem se, ale věděla jsem, že uspokojivou odpověď nikdy nedostanu. “Bože, Hughu, já ho tam nechala. Vykašlala jsem se na něj.”

“Nic takovýho jsi neprovedla,” pokáral mě Hugh. “Nemělas na vybranou. A navíc to nebylo tak, že by ho někdo zblbnul nebo

podvedl. On už dlouho věděl, že to chce udělat. Jen co jsme napsali

tu žádost, v jednom kuse ze mě tahal rozumy o podrobnostech tvý

smlouvy a o pekelných právních postupech. Chtěl to udělat. Připravoval se na to a jen čekal na příležitost.”

Pevně jsem stiskla víčka a bála se, že se rozbrečím, když jsem vzpomínala, jak mě v tom pekle obhajoval. Jen matně jsem si vybavovala ten večer před bowlingem. Roman mi už už chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. A když jsem se vznášela nad svým

tělem, těsně předtím, než jsem se rozplynula, Carter řekl, že musí jít

za Romanem. Oni to všechno naplánovali. Roman věděl, co se děje

a počítal s tím, že zemře. Hugh měl pravdu. Roman to opravdu chtěl. Nicméně to neznamená, že mě to bude tížit míň.

Otevřela jsem oči. “Co mám dělat?”

Hugh se na mě laskavě díval. “Nedopusť, aby Romanova oběť byla zbytečná. Přál si, abys byla šťastná, tak prostě buď šťastná, zlatíčko.

Jdi za Sethem.”

Nestačila jsem na jeho slova reagovat, protože přišla sestřička a

zjistila, že jsem při vědomí. Vynadala Hughovi, že ji nezavolal a pak vyběhla sehnat doktora. Jen co vypadla, Hugh na mě rozpačitě

pohlédl. Kdybych byla nesmrtelná, uzdravila bych se tak rychle, že

bychom klidně mohli pustit z hlavy pomoc moderní medicíny. Brzy se objevila doktorka Addisonová, žena něco po čtyřicítce, udělala mi pár předběžných testů a taky mi řekla, jak na tom jsem.

Když skončila, zeptala jsem se jí: “Jak dlouho myslíte, že tady budu muset zůstat?”

“Když všechno půjde, jak má? Řekla bych, že tak tři dny, ale může to

být i víc.”

“Tři dny,” opakovala jsem smutně. Nejvyšší čas začít si zvykat, jaké

to je být člověkem. Jako sukuba bych se zmátořila za čtyřiadvacet hodin a nemusela bych si lámat hlavu s žádným ´víc´. Doktorka Addisonová se nad mým zděšením jen ušklíbla. “Upřímně řečeno, když někoho srazí auto tak jako vás, týden tady vůbec není špatná

vyhlídka. Máte dost ošklivá zranění, ale opravdu to mohlo dopadnout

ještě mnohem hůř.”

Když odešla i se sestřičkou, všimla jsem si, že Hugh něco provádí se svým telefonem. “Co hledáš?”

“Sethův program. Za tři dny bude v St. Luis.”

“Hm.”

“Za čtyři v San Francisku.” “To je blíž. Relativně.”

“Získalas by další den na zotavení.”

Slyším dobře, že ´další den´?” utahovala jsem si z něho. “Co se stalo

s tvým přesvědčením, že když jsem smrtelná, nesmím ztratit ani chviličku?”

“Na tom, že nemáš ztrácet čas, pořád trvám,” zazubil se Hugh. “Ale dokonce i já musím bejt realista. Ber ten den navíc, kdyby nic jinýho, budeš ho potřebovat na logistiku a cestování. Ale neproplýtvej už

žádný další den.”

“Vypadni odsud a žij si svůj život, co?” “Jestli se na to cítíš.”

Přemýšlela jsem o jeho slovech a o Sethovi. Přikývla jsem a bylo mi

úplně volný, že je ptákovina okamžitě po propuštění naskočit do letadla. Teď jsem člověkem a ptákoviny mám v popisu práce.

“Cítím se na to. Rezervuj mi letenku do San Franciska.”

Hugh se zase zabýval telefonem. “Drahoušku, právě jsem to udělal.”

Kapitola 22

Létání ze Seattle do San Franciska je snadné, dokonce snadnější než do Las Vegas. Trvá to míň než dvě hodiny a každý den lítá

spousta letadel, takže celý výlet měl být hračka. Řekla bych, že

někdy jsem strávila víc času v zácpě, když jsem se snažila dostat z předměstí do centra.

Ale ještě nikdy jsem neletěla jako smrtelnice. Pořád jsem byla pevně rozhodnutá jet za Sethem, takže bylo úplně jasný, že let zvládnu - jen jsem byla strachy bez sebe. Seděla jsem v letadle, čekala, až

vzlétneme a všímala si věcí, kterým jsem nikdy předtím nevěnovala

pozornost. Byly motory i předtím tak hlučné? To, co jsem cítila, byl pach paliva? Bylo támhleto okno naprasklé a pokud ano, vydrží to,

až budeme ve vzduchu? Předtím jsem se jen znuděně dívala na bezpečnostní demo, které předváděly letušky, ale teď jsem hltala každé slovo. V sázce toho bylo hodně - jako třeba můj život. Nesmrtelný mohl přežít leteckou katastrofu. Nebylo by to nic hezkého, ale bylo to možné, ovšem teď jsem musela čelit stejným rizikům jako všichni ostatní v lidském světě.

Samozřejmě, že jsem vyšilovala zbytečně. Let byl klidný a tak rychlý,

jak jsem čekala. Létání je vážně tím nejbezpečnějším způsobem cestování. To se nezměnilo, ale změnil se způsob, jak jsem vnímala svět. Celou cestu jsem absolvovala se zaťatými pěstmi a zhluboka si vydechla úlevou, když jsme konečně přistáli.

Pronajala jsem si auto, ubytovala se v hotelu a pořád ještě scházelo

pár hodin do Sethovy autogramiády. Můj hotel byl jen pár bloků od knihkupectví, kde měla probíhat - tak jsem si to naplánovala - a neměla jsem na práci nic jinýho než čekat. Čekat a taky zabývat se

svou posedlostí. Většinu času jsem si lámala hlavu nad tím, jak budu vypadat. Dokonce i když jsem se uměla proměňovat, vždycky jsem

se vychloubala, že se dokážu upravit i bez té schopnosti, ale když

Jeroma uvěznili a já na nějaký čas o ni přišla, zjistila jsem, že ani zdaleka nejsem takovej machr, jak jsem si myslela. Aniž jsem si to

uvědomila, v jednom kuse jsem podváděla a svou schopností plynule dělala drobné úpravy. Když mě od ní odstřihli, zjistila jsem, kolika maličkostí jsem si ani nevšímala, jako třeba důkladně rozetřít oční

stíny, pořádně narovnat vlasy a hromadu dalších důležitých úkolů.

Teď to bylo úplně stejný a budu se muset smířit s tím, že už nikdy nebudu tak dokonalá. Vždycky se vloudí nějaká chybička. Dokonce začnu stárnout. Jak dlouho bude trvat, než si toho všimnu? Dívala jsem se na sebe do zrcadla v hotelové koupelně, snažila se najít všechno, co bych mohla vylepšit a pak jsem se to snažila udělat.

Když jsem skončila, byla jsem tak vyvedená z míry, že jsem se ani

nedokázala rozhodnout, jestli jsem se aspoň přiblížila ke své předchozí dokonalosti nebo ne, nicméně jednou věcí jsem si byla

jistá - že to nejspíš bude úplně jedno. Sethovo rozhodnutí odpustit mi

nemělo vůbec nic společnýho s tím, jestli mám rovně ofinu nebo jestli můj mejkap působí tak, že se mi dělají zlaté skvrnky v mých zelených

očích.

Dorazila jsem na místo deset minut před tím, než měla začít celá

akce, ale bylo jasné, že lidi přicházeli už mnohem dřív. Když jsem se rozhlížela kolem a všimla si, jak efektivně si zaměstnanci

knihkupectví poradili s davem, zastesklo se mi po Emerald City.

Pódium stálo před obrovským prostorem vyhrazeným k sezení, přesto ani jedna židle nezůstala prázdná. Personál posunul každý

kus nábytku, který mohl, aby zlepšil výhled těm, kteří museli zůstat

stát a já se musela moc držet, abych jim nenabídla pomoc. Schválně jsem zůstala víc vzadu, odkud jsem sice ještě mohla vidět pódium,

ale taky doufat, že mě ostatní trochu zakryjí. Všude kolem mě vzrušení čtenáři svírali Sethovy knihy, někteří z nich jich měli celou hromadu.

Jejich nadšení bylo nakažlivé a když se Seth za bouřlivého potlesku nakonec objevil, zjistila jsem, že na mě taky působí. Srdce mi

poskočilo. Jak je to dlouho, co jsme spolu naposledy mluvili? Týden? Přišlo mi to jako celá věčnost, zvlášť proto, že u soudu jsem už jednu takovou prožila. Měl na sobě tričko ze sitcomu Brady Bunch a i když

se zdálo, že dneska se kupodivu učesal, bylo mi jasné, že za chvíli bude jeho účes vypadat tak, jako obvykle. Taky se pár dní neholil,

ale vypadalo to roztomile a jen to podtrhovalo jeho zjev bezstarostného spisovatele. Cítila jsem, že se začínám usmívat. Dívala jsem se na něj a vzpomínala na ten den, kdy jsme se seznámili, když přišel do Emerald City na autogramiádu a já ho nepoznala.

“Ahoj, všichni,” řekl do mikrofonu, jakmile se utišil potlesk. “Díky, že jste sem dnes večer přišli.”

Vzpomínka na naše seznámení mě taky přiměla uvědomit si, jak se

za poslední rok a půl změnil. Sice se nikdy před takovou spoustou lidí, jako byla tady, nebude cítit uvolněně - zvlášť když jich pořád přibývalo - ale rozhodně byl víc v pohodě než tenkrát. Usmíval se

nad jejich nadšením a kdykoliv mohl, díval se lidem do očí, s čím

míval předtím značné potíže. Dokonce i v tom, jak mluvil nebo stál, bylo vidět jeho sebedůvěru a já ho za to milovala ještě víc, i když

bych nikdy nevěřila že je to vůbec možné.

Někdy se rozhodl nahlas číst ze své knihy, ale tentokrát rovnou

přešel k otázkám. Všude kolem se zvedaly ruce a jí zjistila, že když začal pohledem přejíždět diváky a po jednom je vyvolávat,

podvědomě jsem se schovala za regály. Ještě jsem si nepřála, aby mě objevil. Chtěla jsem jediné - jen se na něj dívat.

Pobavilo mě, že úplně první otázka byla ´Odkud berete své

nápady?´. Od našeho seznámení to byl takový náš soukromý vtípek, protože to byla jedna z nejčastějších otázek, které mu kladli. Tenkrát jsem to okomentovala, že musí být děsná otrava pořád odpovídat na stejnou otázku, ale Seth se mnou nesouhlasil. Řekl mi, že pro

tazatele je ta otázka vždy nová, podle toho se k ní staví a nezajímá

ho, kolikrát se ho na to už zeptali. Nadšení čtenáři mu vždycky dělali

radost.

Padaly další otázky, jak všeobecné, tak konkrétní a Seth na ně odpovídal vlídně a se smyslem pro humor, což jeho fandové milovali. Hodně lidí nejvíc zajímala jeho příští kniha, poslední ze série o

Cadyové a O´Neillovi. Celé mě to čím dál víc hřálo u srdce a došlo

mi, že jsem měla dobrý nápad, když jsem se schovala a pozorovala

ho bez jeho vědomí. Pár našich posledních setkání by ani zdaleka nešlo považovat za přátelská a když jsem teď sledovala všechnu tu vřelost a laskavost, kvůli kterým jsem se do něj zamilovala, byl to pro

mou duši hotový balzám.

Skončilo to příliš rychle. Tak jsem byla zaujatá tím, co jsem viděla a slyšela, že jsem vůbec nevnímala, jak letí čas. Až když jsem

zahlédla, že se personál pomalu dává do pohybu, uvědomila jsem si,

že tahle část autogramiády pomalu končí. Brzy se začne podepisovat

a dav kolem mne se natáhne do obrovské fronty. Bude trvat hodiny,

než se jeden propracuje dopředu. A pak co? Najednou jsem byla v koncích. Proč jsem sem vůbec přišla? Vidět Setha… a co dál? Nic

mě nenapadalo. Nevymyslela jsem si žádný plán až na přípravy,

abych se sem dostala. Měla jsem matnou představu, že mi to bude stačit, nicméně mi to nestačilo ani zdaleka. Jestli mám něco podniknout, musím to udělat hned, než se tohle všechno zvrhne v podepisovací mašinérii.

Zvedla jsem ruku a v tu chvíli se ke mně nevysvětlitelně stočil Sethův pohled. Vůbec nevím, jak se to mohlo stát, protože stejně jako já i

ostatní zjistili, že čas na kladení otázek se už krátí a zvedl se celý les rukou. Někteří rukama dokonce mávali v naději, že to přitáhne jeho pozornost. Jak se to mohlo povést mně - stála jsem vzadu a skoro všichni kolem mě byli vyšší než já - je pro mě záhadou. Možná to

bylo stejné jako tenkrát, když Erik Setha vyslal, aby mě zachránil

před Oneroi, a navzdory všemu, co se stalo, jsme k sobě pořád připoutaní.

Když si Seth uvědomil, že jsem to já, rozšířily se mu oči, ale to už ukazoval mým směrem, což znamenalo, že se můžu ptát. Trochu se zajíkl. “A-ano?” Měla jsem pocit, že na mě upírá pohled celý svět, možná dokonce celý vesmír - tolik záleželo na slovech, která teď pronesu.

“Dají se někdy Cadyová a O´Neill dohromady?”

Vůbec netuším, odkud se to vzalo. Když jsme se se Sethem seznámili, tohle byla další nejčastěji kladená otázka, o které jsme

spolu mluvili a já si z ní v jednom kuse dělala srandu. Kupodivu se na

to dneska ještě nikdo nezeptal, ale soudě podle zaujetí, se kterým se všichni obrátili k Sethovi, by jeden řekl, že se to hodně lidem honilo hlavou.

Ty jantarově hnědé oči na mně vážně spočinuly a on na otázku odpověděl otázkou: “Myslíte si, že by měli?”

“No, řekla bych, že toho spolu prožili až až a když už zbývá jen jedna kniha, to tak trochu vypadá, že jim dochází čas.”

Na rtech se mu objevil slaboučký úsměv. “Nejspíš máte pravdu.” Ještě se na chvíli zamyslel. “Ale nevím, jestli se to stane. Asi si budete muset přečíst další díl.”

To se setkalo se zklamanými povzdechy a zaměstnanci knihkupectví toho hned využili, aby Setha odkormidlovali k mnohem

pohodlnějšímu stolu, kde mělo začít podepisování. Než se pohnul, ještě chvíli se na mě díval. Vypadal zamyšleně a ještě pořád se

lehce usmíval.

Mezitím mi srdce bušilo jako zběsilé. Byla jsem jako ve snu. Bezmyšlenkovitě jsem se i s ostatními nechala nahnat do fronty a

bylo mi upřímně jedno, jak daleko stojím. Už jsem začínala cítit žebra

i další naražené části těla, ale přinutila jsem se stát rovně a nevšímat

si toho. Trvalo mi hodinu a půl, než jsem přišla na řadu, ale stejně

jako při kladení otázek jsem si málem ani nevšimla plynoucího času. Tentokrát to ovšem nebylo z okouzlení tím, na co jsem se dívala, ale strachem. Chtěla jsem Setha vidět, ale taky jsem se toho bála.

Právě podepsal knihu člověku, který stál přede mnou a usmál se na

mě stejným úsměvem jako na všechny ostatní. Měl přece dost času připravit se na to, že jednou i já přijdu na řadu a nedat najevo, jak ho

má přítomnost vyvedla z míry.

“Ahoj,” pozdravil. Bez slova jsem mu podala svou knihu. “Přijelas

zdaleka.”

“Jsem velký fanda.”

Usmál se a napsal do knihy jednu z těch frází, které běžně používal:

Děkuji Vám za přízeň. Když dopsal, knihu mi vrátil a já mu dala obálku.

“To je pro tebe.” Neudělala jsem nic nápadného, protože lidi mu

často dávali dárky a dopisy. Vlastně už měl hromádku věcí na židli vedle sebe. Celou dobu je přijímal se vší zdvořilostí, ale nejspíš

nebyly od lidí, se kterými by měl za sebou tak pohnutou historii jako

jsme měli my dva.

Chvíli držel to obálku v ruce a já se děsila, že ji nepřijme. Pak ji

položil a řekl jen: “Díky.” Nedal ji na židli k ostatním, ale na stůl vedle

sebe.

Nejistá, co si počít dál, jsem jen tiše poděkovala a rychle vypadla,

aby dostali šanci i další. Ta moje už byla minulostí. Kostky byly

vrženy a ještě chvíli budu muset čekat, jestli z toho něco vzejde. Na obálku jsem napsala číslo svého hotelového pokoje a v ní byl klíč od něj. Vypadalo to jako z lacinýho románu, ale moc dobře jsem věděla,

jak autogramiády fungují. Kdybych otevřeně požádala Setha, aby se

se mnou někde sešel, nejspíš bych přitáhla nežádoucí pozornost personálu knihkupectví a hlavně jejich ochranky. Znala jsem to moc dobře, protože jsem po autogramiádách osobně hnala pryč celou hromadu horlivých fanoušků.

Konečně jsem byla zpátky v hotelovém pokoji a mohla si sednout. Až

do té chvíle mi nedocházelo, jak moc se nelíbilo mému potlučenému tělu tak dlouho stát. Hugh měl v jedné věci svatou pravdu: když je

jeden smrtelníkem, změní se úplně všechno. Z autonehody jsem se teď nedokázala oklepat tak snadno jako když jsem ještě byla

sukubou. Lékařka mi předepsala Vicodin, ale před svým velkolepým

shledáním se Sethem jsem rozhodně netoužila být sjetá. Rozhodla

jsem se pro Ibuprofen a tím začalo nervy drásající nekonečné čekání

na Setha.

Po pravdě jsem si schrupla, ale když jsem slyšela, jak cvakla klika, vylítla jsem z postele, rychle se na sebe mrkla do zrcadla a pádila ke dveřím. Vešel Seth a když mě uviděl, strnul. Dveře za ním se

zaklaply. Já taky prudce zabrzdila, byla jsem příliš omráčená, než

abych se dokázala pohnout, zčásti stejným vytržením, s jakým jsem

se na něj dívala v obchodě. Až na to, že teď byl tady, ve stejné místnosti jako já. Nějak jsem se s tím nemohla srovnat. A pak jsem taky měla hlavu jako vymetenou a najednou nevěděla, co říct.

Předtím jsem si poskládala snad stovku projevů a omluv, ale teď mě

nenapadalo vůbec nic. Zuřivě jsem vymýšlela něco, co bych řekla -

úplně cokoliv - co by spravilo všechno to trápení mezi námi.

“Sethe-”

Dál jsem se nedostala. V mžiku byl u mě a tak pevně mě objal, až mě zvedl ze země.

“Thetis,” vydechl mi na krk.

“Au!” vypískla jsem.

Okamžitě mě postavil, povolil objetí a zvědavě se na mě podíval. “To auto? Ale to bylo…” Zvědavost přešla v údiv. “Je to pravda, že? Jsi opravdu…”

“… člověk,” potvrdila jsem a chytila ho za ruku. Třebaže to objetí dalo mým žebrům pořádně zabrat, nesnesla bych, kdybych se ho úplně přestala dotýkat. Po té propasti, která se nám před časem rozevřela

pod nohama, byl pro mě i lehký dotek jeho prstů hotový zázrak.

Seth užasle kývl a upřeně na mě hleděl. “Řekli mi… snažili se mi to vysvětlit. Já tomu rozuměl, ale nějak jsem nedokázal… prostě mi to

nijak nešlo do hlavy. Ještě ani teď to není lepší. Vždyť vypadáš úplně

stejně.”

“Nechali mi stejný tělo. Něco jako dárek na rozloučenou.”

“To jo, ale je stejně dokonalé… stejně krásné. Myslel jsem, že jako člověk budeš vypadat… obyčejně.”

“Přestaň,” zarazila jsem ho, protože mě vyváděl z míry a nervózně si prohrábla vlasy. Tenhle rozhovor se vůbec nevyvíjel tak, jak jsem čekala. “Nejspíš mám zválený vlasy, jak jsem ležela v posteli.”

Mejkap se mi určitě taky rozmazal.

Vzal mě i za druhou ruku a tentokrát jemně mě přitáhl k sobě. “Vypadáš fantasticky.”

Zavrtěla jsem hlavou a snažila se vydolovat z hlavy některý z těch pečlivě připravených projevů. “Sethe, je mi to moc líto. Omlouvám se

za všechno, co jsem-”

“Ššt,” zašeptal. “Thetis, Georgino, Letho, je to v pořádku. Nemáš se zač omlouvat.”

V úžasu jsem na něj zírala. “Je toho hodně, za co bych se měla

omluvit. To, co jsem ti-”

“- se stalo už před celými věky,” přerušil mě.

“Ale stejně jsem to byla já,” hádala jsem se, “a bylo to ve stejném životě.”

“Ale jdi, chceš snad říct, že ti nesmím odpustit něco, cos provedla ještě když jsi byla puberťačka?”

Ani nevím, kdy se to zvrhlo od omluv ke snaze obviňovat samu sebe,

ale zase jsem v tom byla až po uši. “Přece jsme byli manželé.

Vlastně, no, chci říct, že jsem byla jeho žena. Porušila jsem svůj slib.

Udělala jsem chybu.”

“A já zase udělal chybu - nebo on udělal chybu, ale to je jedno - že si vůbec nevšímal tvých pocitů. Na vině jsme byli oba, Georgino. Oba

jsme to podělali - a to mockrát.” Seth mi pustil ruce a vzal mou tvář

do dlaní. “A troufám si říct, že jsme už za to stokrát zaplatili. Jak

dlouho ještě bude trvat ten trest? Nezasloužíme si už konečně odpuštění?”

Musela jsem odvrátit pohled, protože jsem se bála, že se rozbrečím. Loni, krátce poté, co jsem se seznámila se Sethem, jsem stejné věci rozebírala s Carterem. Tenkrát mi řekl, že nikomu - dokonce ani

sukubě - nesmí být odepřeno odpuštění a vykoupení. “Ale to, cos řekl… tolik jsem ti ublížila…”

Seth si povzdechl. “Já vím a moc se omlouvám. Ta hypnóza byl hrozný šok… pořád si to všechno pamatuju, ale teď už mám pocit,

jako by se mi to všechno jen zdálo. Spíš jako bych to viděl v televizi a nezažil to na vlastní kůži. Bylo to už tak dávno a my oba jsme se

změnili. Přišel jsem tenkrát na bowling za tebou, abychom si o tom

promluvili. Ještě pořád jsem z toho byl rozhozený, ale už mi bylo jasné, že jsem se unáhlil. Pak, když tě srazilo to auto a řekli mi, že bys doopravdy mohla umřít…”

Zasekl se a já se odvážila vzhlédnout. “Jen to ne. Prosím tě, řekni

mi, že to nebyla jedna z těch situací, ve které bych málem musela umřít, aby sis uvědomil, co ke mně cítiš.”

“Ne,” odpověděl s jedním z těch lehkých pobavených úsměvů, které

se mi tolik líbily. “Věděl jsem to už dávno předtím. Ta trápení z minulosti si budu navždycky pamatovat, ale poučil jsem se - stejně

jako ty. Jsi stejná jako jsi vždycky bývala… a přesto nejsi. Snažila ses

ke všemu postavit čelem, i když se ti nejvíc ze všeho chtělo utéct. Odháněl jsem tě, ale přesto jsi dál pomáhala mé rodině. Oba jsme se změnili… a i ze špatných zkušeností jsme se naučili získat něco

dobrého. Jenže jsem na to přišel až pozdě.” Zase si povzdechl. “Jak jsem řekl, kvůli tomu jsem tam tenkrát večer přišel. Když jsem viděl

tu nehodu, jen mě to utvrdilo v názoru, že jsem se choval jako

blázen. A pak, když mi Carter řekl, co se stalo…” Ty vroucné hnědé

oči na mě pátravě hleděly. “Je to pravda? Vážně jsi měla volnou cestu na svobodu a kvůli mně jsi všechno riskovala?”

Polkla jsem. “Bez tebe by pro mě svoboda nic neznamenala.”

Seth mi zaklonil hlavu a políbil mě, jeho rty byly hřejivé a něžné. Láska a touha se jako vlna přehnaly mým tělem a hrozily, že mě pohltí. Už jsem necítila žádný sukubí hlad, neviděla jsem mu do

duše. Nečetla jsem mu myšlenky a ani jsem to nepotřebovala. Znala jsem své vlastní a věděla jsem, že ho miluji. A najednou, se stejnou jistotou, s jakou lidé dokážou uhodnout stejné věci, které já zjišťovala sukubími schopnostmi, jsem si byla jistá, že i on miluje mě.

“Je to tak snadný?” zašeptala jsem, když jsme se konečně od sebe odtrhli. “Stačí jediný polibek a všechno se spraví?”

“My sami se rozhodneme, jak snadný to bude,” pošeptal mi a opřel

se čelem o moje. “Aspoň tohle rozhodnutí je jen na nás. Ve

skutečnosti nic není snadné, Georgino. Láska a život jsou krásné, ale někdy těžké. Možná to zase zpackáme, ale budeme muset být silní a rozhodnout se, jestli dokážeme pokračovat, i když víme, že nic nikdy nebude dokonalé.”

“Jak někdo tak mladý může být tak moudrý?”

Odhrnul mi z obličeje pramen vlasů. “Dověděl jsem se to od tady téhle ženy, která ví hodně o lásce.”

Ušklíbla jsem se. “To těžko. Řekla bych, že se i já o ní dovídám každý den něco nového.”

Sethovy rty znovu našly moje. Na chvíli jsem zapomněla na své starosti a celá jsem se do něj ponořila. Oba jsme byli pořádně nažhavení, proto mě tak trochu vyvedlo z míry, když se najednou odtáhl.

“Klídek,” řekl a tiše se zasmál. “Moc se do toho hrneš. Neměli bychom se nechat příliš unést.”

“Vážně? Dala jsem ti klíč od pokoje a jen co jsi překročil práh, už jsi

po mně vyjel.”

“No jo,” souhlasil, “ale pak jsem si vzpomněl, žes jen před týdnem měla autonehodu.”

Objala jsem ho pevněji a táhla k posteli. “Ale přežila jsem, ne?”

“Ano,” připustil a nechal se táhnout. “Ale víš určitě, že nechceš ještě chvilku počkat?”

Když mi Hugh zamluvil letenku, něco mi řekl. Když jsi smrtelná, všechno je jinak. Nikdy nevíš, co ti zítřek přinese.

“Už jsme čekali dost dlouho,” prohlásila jsem a políbila ho. A právě v

té chvíli jsem si doopravdy uvědomila, že mám svou duši zpátky.

Já vím, že to zní sentimentálně, ale moct líbat někoho, koho milujete, když patříte jen sami sobě a víte, kdo jste, je nádherné. To, jak

milujeme druhé, je ovlivněno tím, jaký vztah máme sami k sobě a já

se poprvé po dlouhé době cítila být sama sebou. Věděla jsem, kdo jsem a také jsem věděla, jak moc ho miluji.

Samozřejmě mi celý zážitek ještě okořenila ta skutečnost, že už nemám sukubí schopnosti, se kterými bych musela bojovat.

Nemusela jsem mít strach, že mu ukradnu životní energii a zápasit s pocitem viny. Nemusela jsem být rozpolcená mezi touhou svého

srdce a požadavkami dravé nadpřirozené bytosti. Mohla jsem se ho prostě jen dotýkat a užívat si to, že jsme spolu.

Padli jsme na postel, ale dávali při tom pozor na mé potlučené tělo. Bylo zvláštní, že když jsme se se Sethem poprvé milovali, taky jsem

se zotavovala ze zranění a i teď jsme museli pečlivě vyvažovat

vášeň a opatrnost. Tenkrát jsme to zvládli a ani teď to nebude jiné. Navzájem jsme se svlékli a oblečení bezstarostně naházeli na hromadu na podlahu. Když Seth uviděl obvazy kolem mého těla,

něžně mě líbal všude kolem nich, jeho rty se jemně dotýkaly kůže na

bocích a na prsou.

Jako bychom se domluvili, obrátila jsem ho na záda, sedla jsem si na

něj a pomalu zavedla do sebe. Oba jsme vykřikli rozkoší a taky proto,

že konečně je všechno tak, jak to má být. Hodil se ke mně, jako by

se pro mě narodil a z ničeho nic mě napadlo, že jsem se neměla

dívat tak přezíravě na boží plány. Chci říct, že jestli vůbec něco řídí božská moc, určitě to byl náš potrhlý vztah - a pokaždé nás svedla dohromady.

Jela jsem na něm a přemáhal mě jak pohled, kterým se díval do mých očí, tak vzrušení, které mě zalévalo od hlavy až k patě. Nejradši bych byla, kdyby ta chvíle trvala věčně, ale nakonec

zvítězilo mé lidské tělo a jeho touha. Zvýšila jsem tempo a dosedala tvrději až dokud jsem nepřekročila hranici a víc už nezvládla. Vyvrcholila jsem, otřásala se extází a štěstím tak intenzivním, až

jsem málem zapomněla na své okolí. Nemělo to nic společného se

sukubí spokojeností, byla to jen prostá blaženost z toho, že si užívám

rozkoš s tím, koho jsem milovala.

Seth mě brzy následoval a z výrazu jeho tváře jsem cítila štěstí jiného druhu. Viděla jsem na ní jen prosté, nehlídané štěstí a

všechnu jeho lásku ke mně. Nic neskrýval. Všechno bylo zřetelné -

jeho láska i slast.

Pak jsme se dál drželi v náručí, každý z nás se utápěl ve svých

vlastních emocích a hřály nás vzpomínky na to, co jsme právě prožili. Opřená o Setha jsem poslouchala, jak mu bije srdce a vnímala jsem taky, jak tluče to mé. Teď už vím, co doopravdy znamená být naživu.

“Málem se bojím pohnout nebo promluvit,” ozval se Seth jako první. “Nějaká moje část je pořád přesvědčená, že je to sen nebo kouzlo a mám strach, že zmizí.”

“Ani jedno ani druhé,” odpověděla jsem, ale ještě jednou jsem se zamyslela. “No, mohl by to být sen.”

Nyx se mi dlouho pošklebovala svými sny a odmítala mi říct, kdo je

ten muž, kterého jsem v nich viděla. Když konečně vyšlo najevo, že

je to Seth, byla jsem si jistá, že mi lhala. Taková budoucnost pro mě

v žádném případě nepřicházela v úvahu - a přesto je teď tady.

“Takže sen, co? Znamená to snad, že už mě brzy vzbudí krutá

realita?”

“Nic takovýho,” zamítla jsem to a přitulila se blíž. “Protože ze snu se stala skutečnost. Od téhle chvíle jediný, kdo tě bude budit, jsem já.

Tak dlouho, dokud mě budeš chtít.”

“Chci tě naždycky. Není to příliš dlouho?”

Usmála jsem se. “Po tom všem, co jsme prožili? Ani zdaleka to

nebude dost dlouho.”

Epilog

Svatbu jsme měli při západu slunce.

Někomu by se mohlo zdát, že je to nevhodná doba, ale pro mě to byl dokonalý kompromis. Chtěla jsem se vdávat ve dne, venku, v

slunečním světle zalévajícím všechno kolem, nicméně by slunce působilo nemalé potíže, protože chtěli přijít i Petr s Codym. Petr mi celou svatbu víceméně zorganizoval, proto by ode mě bylo vážně hnusné, kdybych mu neumožnila zúčastnit se na ní. A tak jsme

uspořádali obřad při západu slunce a jen co zapadne, upíři se budou okamžitě moct objevit na oslavě.

Svatba se konala na pláži v areálu rekreačního střediska na Puget

Soundu. Stáli jsme na travnatém kopci a dívali se, jak slunce zapadá

do vody. Bylo to uprostřed léta a všechno kolem nás se koupalo v oranžové a zlaté záři. Družičky (všechna Mortensenovic děvčata) na sobě měly červené šaty, které už samy o sobě vypadaly, jako by byly navrženy s myšlenkou na západ slunce a v rukou měly kytice z voskovek. Jedinou umělou dekorací byl oblouk ovinutý břečťanem,

pod kterým stál kněz. Kolem nás bylo tolik krásy, že žádnou další ozdobu to už nepotřebovalo.

Odříkala jsem manželský slib a držela Setha za ruce. Každé slovo,

které jsem vyřkla, bylo nesmírně intenzivní, přesto jsem si na mnoho

z nich vzpomněla až později. V oné chvíli se můj celý svět soustředil

na jeho tvář, na jantarově zlaté oči a světlo, které si pohrávalo s jeho vlasy. Láska vyzařovala ze mě i mezi námi a všechno ostatní kromě

ní bylo jen mlhou nezřetelných informací. Byl tam jen Seth a já. Já a

Seth.

Pořád jsem si připadala jako ve snu a zdálo se mi, že ta chvíle trvá celou věčnost. Přesto když jsem si to později vybavovala, přišlo mi

to, jako kdyby uběhla jen chvilička. Všechno to sledovalo pár set lidí, kteří se na nás přišli podívat. Když jsme se políbili, všichni se zvedli

ze skládacích židlí a začali tleskat. Když jsem se podívala na to moře spokojených tváří, zjistila jsem, že se culím od ucha k uchu.

Hostina se konala na stejném místě, jen kousek od prostoru pro obřad. Tam jsme si už na výzdobě dali víc záležet. Stoly byly prostřené bílými ubrusy a ozdobené květinami a svíčkami, které ve večerním šeru slabě blikaly. Po celém prostoru byly rozvěšené pochodně a jejich plameny praskaly, jak do nich vítr foukal kapky

vody z moře. Opodál se usadila kapela a při večeři hrála příjemné melodie. Bylo tam dost místa i pro tanec, i když já ani zdaleka netancovala tolik, jak bych na vlastní svatbě čekala. Bylo tam příliš mnoho lidí, které jsem chtěla pozdravit a poděkovat jim za pomoc. A

tak jsme se se Sethem procházeli, drželi se za ruce a zastavovali se

u skupinek lidí, které jsme měli rádi.

“Věděl jsem, že ty asijské lilie jsou dobrý nápad,” řekl nám Petr spiklenecky a obdivoval aranžmá na jednom ze stolů. “Zlaté lilie jsou sice větší, ale zdálo se mi, že asijské se k růžím budou hodit

mnohem líp.”

“Ty to vážně s kytkama umíš,” poznamenal Hugh a obrátil do sebe

drink. Pak zvedl sklenici k Sethovi a ke mně a napodobil přípitek. “Na mou duši je na celým plánování nejlepší to, že je otevřený bar.”

“Tohle není žádná pořádná kapela,” štětil se Doug, který právě došel

k nám. “Ježíši, Kincaidová-” zarazil se a pak začal od začátku.

“Ježíši, Mortensenová, proč sis nenajala mě? Nocturnal Admission

by to tady srovnala se zemí.”

Usmála jsem se. Vážně jsem byla moc šťastná, že Doug přišel. Ani zdaleka jsem si nebyla jistá, jestli přijme pozvání. “Protože jsem vás nechtěla omezovat a nutit, abyste tři hodiny hráli písničky, které se

líbí všem.”

“To je velmi ohleduplné,” pochválil mě Doug a závistivě pokyvoval hlavou. “Musím přiznat, že to tady vypadá docela hezky, když zapomenu na muziku a na to, že každá družička je ještě pod zákonem.”

“Díky,” řekli jsme s Petrem jednohlasně.

“Pokud jde o kapelu, souhlasím s Dougem,” podotkl Cody. “Chtěl jsem, aby zahráli ´Ptačí tanec´, ale poslali mě někam.

“To bys koukal, jak bychom to my parádně zahráli,” řekl Doug vážně.

“Nebyla to ani tak chyba tý kapely, že to nezahráli, jako spíš naše žádost, aby to nedělali,” objasnil to Seth.

“Ale to je mrzutý,” řekl Doug a objal Codyho kolem ramen. “Půjdeš

se mnou k baru?” Když Cody přikývl, Doug se rozhlédl po nás ostatních. “Kdo si dá další rundu?”

“Díky, ale ne,” odmítla jsem.

Doug zakroutil hlavou. “Vdaná jseš slabou hodinku a už jseš samá ctnost.” Pak odešel i s Codym a podle pantomimy, kterou za chůze prováděli, zaujatě debatovali o ´Ptačím tanci´.

Opřela jsem se o Setha, spokojená se vším a s každým na celém světě. “Skvělá práce, Petře. Všechno dopadlo úplně dokonale.”

Petr se často cítil nedoceněný, takže jsem čekala, že si mou chválu bude užívat, ale kupodivu se tvářil skromně. “Ále, tou hlavní atrakcí

jste vy dva. Já jen připravil-”

Zmlkl a současně s Hughem se podívali do tmy za pochodně, kam

už nebylo vidět.

“Co se děje?” zeptala jsem se.

Ti dva si vyměnili pohledy. “Carter,” řekl Petr.

Snažila jsem se dívat tím směrem, ale za světelným kruhem jsem už nedokázala vidět vůbec nic. Pro mě bylo velmi snadné stát se znovu člověkem, ale pár věcí jsem pořád nedokázala setřepat. Jednou z

nich byla ztráta mých smyslů nesmrtelné. Dokonce i teď se mi zdálo

divné, že jsem stála rovnou vedle Petra a Hugha a necítila jejich

aury. Ve tmě neviděli líp než já - vlastně Petr měl docela jistě lepší zrak - ale nebyly to jejich oči, které je upozornily na Carterovu přítomnost.

“Myslím, že chce s tebou mluvit,” pobídl mě Hugh jemně.

Zírala jsem směrem, kterým mi ukazovali, nejistá, co bych teď měla udělat.

“Jdi za ním,” řekl Seth tiše. “Měli byste si promluvit.”

Vzhlédla jsem k němu, do jeho očí tak plných lásky a na vteřinku jsem na Cartera zapomněla. Ještě pořád pro mě chvílemi bylo

neuvěřitelné, že tohle je můj život a Seth že je můj manžel. Krátce jsem ho políbila.

“Hned jsem zpátky.”

Proplétala jsem se mezi hosty a zjistila, jak těžké je nezastavit se a nepopovídat si s s takovou spoustou gratulantů. Když jsem se vymotala od stolů a stanů, opřel se do mě vítr, rozevlál mi vlasy a

závoj a zvedal sukni. Mé šaty měly srdcovitý výstřih a širokou sukni s mnoha spodničkami. Pro svůj svatební den jsem si vybrala šaty jako

pro princeznu, ale nechodilo se v nich bůhvíjak dobře. Brzy jsem si všimla Cartera, stál tak nehnutě u skupinky stromů, že by klidně mohl

být jedním z nich.

“Paní Mortensenová,” pozdravil mě, když jsem k němu dorazila. “Blahopřeji.” Na sobě měl obnošené šedé kalhoty od obleku, bílou košili s dlouhými rukávy a několika prvními knoflíky rozepnutými a

povolenou šedorůžovou kravatu. Sako, které se barvou hodilo ke kalhotám, bylo aspoň o dvě čísla větší. Pochvalně jsem kývla.

“Je to od tebe milé, že ses tak nastrojil. Nemyslím, že jsem tě kdy viděla v něčem tak formálním.”

“Měl jsem dát řeč s Petrem, abych barevně ladil,” řekl Carter a prohrábl si vlasy. Nezdálo se mi, že se pro tuhle příležitost učesal.

Usmála jsem se. “Vypadáš skvěle. Díky, žes přišel.” “No, rozloučili jsme se tak trochu narychlo.”

“Máš recht,” zabručela jsem. Od soudu jsem ho teď vlastně viděla vůbec poprvé. “Jerome s tebou není?”

“Není a už ho nikdy neuvidíš.” Carter se na chvíli odmlčel. “No,

řekněme, že doufám, že ho už nikdy neuvidíš.”

“Rozhodně nemám zájem přitahovat k sobě pekelnou pozornost,”

řekla jsem upřímně.

Přikývl a zvážněl. “To je dobře. Tak trochu i proto jsem teď tady. Mám pro tebe dva dárky a jsou to informace.”

“Ty ses koukl do mých záznamů? To je milé.”

Moc světla tam nebylo, ale přísahala bych, že to v jeho šedých očích zajiskřilo. “Říkalas, že chceš peklu vyhnout, ale oni tě ještě pořád

hlídají, to mi věř. Peklo neztrácí moc duší takovým způsobem, jakým přišlo o tu tvou. Jestli ji dokážou získat zpátky, udělají to. Určitě se o

to budou snažit. Vím, že je máš moc ráda…” Jeho pohled zabloudil k

veselícímu se davu. “Myslím Hugha, Petra a Codyho, ale pro tebe i pro ně bude lepší, když se jim budeš vyhýbat a přestěhuješ se

někam, kde neznáš žádného nesmrtelného.”

V úžasu jsem na něj zírala. “Chceš snad říct, že by se některý z nich mohl pokusit vzít mi mou duši? Jsou to přece mí kamarádi!”

“Já vím, já vím a nemyslím si, že by něco takového plánovali, ale dostali se do nezáviděníhodného postavení. Vážně bys měla začít

přemýšlet o tom, že odjedeš ze Seattle. Pro všechny by bylo snazší, kdybys je zbavila toho pokušení.”

“Seattle mám moc ráda.” Obrátila jsem se, abych viděla tmavou

vodu. “Ale Setha miluji mnohem víc. Promluvím si s ním. Andrei se

už vede o hodně líp, takže bychom mohli odjet.” Povzdechla jsem si

a zase se na něj podívala. “Je ta další informace míň depresivní?”

Na jeho rtech se objevil úsměv. “Ano a je to velké tajemství.” Naklonil

se ke mně a pronesl divadelním šepotem: “V prosinci se ti narodí děťátko.”

I já se usmála. “To není žádné tajemství, aspoň pro mě ne.” Já i Seth jsme to už nějakou chvíli věděli, ale rozhodli jsme se, že to do svatby

udržíme pod pokličkou. Stejně bychom to už příliš dlouho nemohli zatloukat, protože jsem byla tři měsíce těhotná a bez proměňování jsem se musela podřídit zákonům přírody. Byl to hotový zázrak, že jsem se do těchhle šatů ještě vešla.

“Dobrá, tak zkusíme něco jiného. Bude to holčička.”

Cítila jsem, že se usmívám čím dál víc. “To jsem nevěděla.”

Nebo přece jen věděla? Najednou se mi v hlavě objevil obrázek ze snu, který mi ukázala Nyx. Už jsem na ten sen dlouho nemyslela. Neměla jsem to zapotřebí, protože celý můj nynější život byl jako

sen. Ale teď jsem zase viděla samu sebe, jak držím v náručí

děvčátko a spolu venku čekáme na jejího otce, který přichází domů.

A padal tam sníh…

Měla bys vážně začít přemýšlet o tom, že odjedeš ze Seattle.

“Na co myslíš?” zeptal se Carter a prohlížel si mě.

“Na to, že existuje jen velmi krátký seznam míst, kam bych se mohla přestěhovat.” Zachvěla jsem se zimou a taky tou vzpomínkou a on mi přehodil své obnošené sako přes nahá ramena.

“Já taky odcházím,” prohlásil.

Vytrhla jsem se ze vzpomínek. “Vážně? Kam? Proč?”

Odpověděl na to poslední. “Protože má práce tady je hotová. Je čas vypravit se za další.”

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. “Chceš snad říct… že to já byla tvůj úkol? To kvůli mně jsi přišel do Seattle?”

Jedinou odpovědí bylo pokrčení ramen.

“Ale… to přece není možný,” hádala jsem se. “Určitě jsi tu měl na práci i něco jiného, nějaké další andělské povinnosti, že?”

“Myslíš, že tys mi nestačila?” zažertoval.

Pořád se mi nechtělo tomu věřit. Carter byl v Seattle stejně dlouho jako já. Docela jistě za tím musí něco být. Musím ovšem přiznat, že nikdo z pekla pořádně nerozuměl tomu, jak andělům přidělují jejich

úkoly. V nebi neměli stejnou úroveň podrobné kontroly jako mí předchozí zaměstnavatelé. “Jsem jen jeden člověk, jediná duše. Všechna ta námaha a energie… chci říct, že není možné, aby to

všechno bylo jen pro jednu duši. Anděl se prostě nemůže celou dobu zabývat jen tou jedinou věcí.”

“No,” řekl a zjevně si užíval, jak mě to rozhodilo, “přesněji řečeno to byly dvě duše, protože kromě tvé duše je zachráněna i ta Sethova.

Ale i kdyby ne, stejně by to stálo zato. Znáš cenu jedné duše, Georgino? Stojí víc než rubíny a diamanty, mnohem víc, než si

kterýkoliv smrtelník dokáže představit. Kdyby mi to mělo trvat celá staletí, kdyby mi muselo pomáhat dalších deset andělů, i pak by to ještě pořád stálo zato.”

Sklonila jsem hlavu a cítila, že se mi do očí derou slzy. Myslela jsem

na to, jak často jsem si z Cartera střílela, kolikrát jsem se ušklíbala nad tím pošetilým ochlastou, kterého ze sebe dělal. Přesto bez

ohledu na to, jak jsem ho pořád odbývala, Carter vždy stál v pozadí,

vždy se zajímal o Setha a o mě. Chránil mě, radil mi a já se mu většinou jen pošklebovala.

“Já za to nestojím,” řekla jsem. I když jsem teď člověkem, pořád

cítím, jaké je Carter mocné nebeské stvoření. “Nezasloužím si tolik

ohledů.”

Natáhl ruku a zvedl mi bradu. “Ale ano. Možná mi teď nevěříš, ale

snaž se takovou být. Žij svůj život. Buď laskavá. Miluj ty, které znáš a miluj i ty, které neznáš. Buď hodna své duše.”

Ukápla mi slza, kutálela se po mé tváři a nejspíš mi zničila mejkap smrtelnice. “Děkuju ti, Cartere. Děkuju ti za všechno.”

“Nemáš mi za co děkovat.” Povzdechl si a zahleděl se na hvězdnaté nebe. “Už bych měl jít. Tví hosté tě už nejspíš hledají a vsadil bych

se, že celou dobu mlátí lžičkami o sklenice.”

“Počkej… ještě než půjdeš…” zaváhala jsem. Carter mi toho řekl opravdu hodně, ale já chtěla vědět ještě jednu věc. “Co se stalo s Romanem? Je mrtvý?”

Carterův pobavený výraz zmizel. “Aha. To nevím.”

“Cartere-”

“Myslím to vážně a to je ta nejpřímější odpověď, jakou jsi kdy od anděla dostala. Prostě to nevím. Myslím, že to s ním nijak slavně nedopadlo, ale s jistotou to nevím.”

Pokla jsem další slzy. “Neměl tam vůbec jít.”

“Georgino, on sám se tak rozhodl. Chtěl si to rozdat s nebem i peklem… a měl na to ještě důležitější důvod. Udělal to z lásky a to

není žádná maličkost. Oběť přinesená z lásky je stejně mocná jako vykoupení duše. Obě zasadí peklu těžkou ránu.”

“Přála bych si, abych se s ním mohla aspoň rozloučit a říct mu, jak jsem mu vděčná.”

“Myslím, že to ví, že přesně věděl do čeho jde a že mu to stálo zato. Nejlíp mu poděkuješ, když budeš dělat to, co jsem ti řekl. Žij svůj

život naplno. Pečuj o svého manžela a dceru a tvá duše ať září dál.”

Přikývla jsem. “Poslechnu tě a děkuju ti.” Málem jsem se zeptala i na

Yasmine, ale měla jsem pocit, že dostanu stejnou odpověď: rozhodla

se sama. Nemůžu být odpovědná za každý osud, jen za ten svůj.

“Bůh ti žehnej, dcero člověka,” řekl Carter. Jeho oči teď světélkovaly

a byly málem stříbrné. Sklonil se a políbil mě na čelo. Zavřela jsem

oči a zatajila dech. Jeho rty byly ve stejnou chvíli palčivě horké a ledově studené. Zaplavil mě pocit klidu a síly a chvíli mi bylo, jako bych dokázala pochopit všechnu krásu světa. Otevřela jsem oči.

Byl pryč.

Stála jsem sama na větrném kopci a ve vodě se začínal odrážet měsíc. V dálce jsem slyšela smích a šumění hlasů těch, které jsem milovala a cítila vroucnost, která tam na mě čekala. S Carterovým

sakem pořád přes ramena jsem si zvedla sukni a zamířila ke svému manželovi a ke zbytku svého života, který chci prožít tak, abych byla hodna své duše.