Richelle Mead

Věk X 2.

KAPITOLA 1

Electi

Mae Koskinenová patřila k elitním vojákům své vlasti. Už

u přijímače vynikala natolik, že si ji vytáhli do Pretoriánské gardy, oddílu válečníků, jejichž dokonalý výcvik byl ještě posílen malým technickým zázrakem – implantátem umístěným v paži, který s využitím přirozených endorfinů dokázal zvýšit rychlost

i sílu. Pak však musela tuto urozenou společnost opustit, neboť jí

byl vládou přidělen zvláštní úkol. Měla se podílet na vyšetřování čehosi jen velmi málo pravděpodobného – ovšem zároveň nepříjemně skutečného. Na svět se postupně vracely nadpřirozené

síly a ona najednou musela čelit zvěrstvům i zázrakům, jakým

by její spoluobčané nikdy nevěřili. Mae navíc byla úplně sama. Neexistoval nikdo jiný, kdo by viděl věci, které viděla ona. Obyčejní lidé se jí báli. Báli se jí dokonce i příslušníci armády, k níž stále patřila.

„Tak proč pořád řeším barové rvačky?“ zabručela si pro sebe. Věděla, že skvěle oblečená odpověď stojí pár kroků za ní

a snaží se jí neplést do cesty, zatímco ona právě máchla barovou stoličkou proti chlapovi, který na ni útočil s mnohem větší dávkou emocí než schopností. židlička se rozpadla na kusy a muž s hlasitým žuchnutím bezvládně dopadl na špinavou zem. Chvíli

zůstal ležet a Mae využila příležitosti, aby rychle přelétla pohledem zbytek místnosti. Naštěstí to nevypadalo, že by se některý z jeho kumpánů zrovna hrnul na jeho místo. Implantát zásoboval

10 • Richelle Mead

Mae chemickými látkami potřebnými pro režim bojuj, nebo uteč,

a jakkoli by si dala říct pokračování, věděla, že nejrozumnější je odtud vypadnout, dokud to jde. Prioritou jejich mise byla vždy diskrétnost, a právě teď ji zrovna nenaplňovali.

Zahodila nohu barové stoličky a obrátila se k muži stojícímu

za ní. „Tak jdeme.“

Doktor Justin March – její partner a skutečná příčina rvačky –

zaváhal. Chvíli se rozhodoval a nakonec vytáhl z kapsy několik bankovek místní měny a položil je na vedlejší stůl. „Omlouvám se,“ zavolal na barmana, který je naprosto omráčen nevěřícně pozoroval.

Mae chytila Justina za paži a velmi rychle ho táhla ven, než někoho napadne pustit se za nimi.

„Jedna věc by mě fakt zajímala.“ štěkla na něj, jakmile byli

venku. „Myslíš, že bys mohl aspoň jeden den po někom nevyjet?“

„Myslíš tu holku?“ Vypadal, že ho skutečně urazila. „Ale já

jsem po ní nevyjel. Jenom jsem konverzoval, zatímco jsem čekal

na drink. Jak jsem mohl vědět, že po mně ten její kolík hned vystartuje?“

Mae nic neříkala. Běželi rušnými a špinavými ulicemi. V duchu

na něj byla částečně naštvaná za to, jak hloupě se snažil vymluvit. Většinu pozornosti měla ovšem upřenou na okolí a neustále

hledala jakékoli známky nebezpečí. Bylo jedno, jak často

cestovala ze své rodné Republiky spojené Severní Ameriky, na šokující

rozdíly a často primitivní život v provinciích si zkrátka

nedokázala zvyknout. Ani Nassau nebylo výjimkou. Bylo to tady

jako v nějakém filmu. Ulice plné bláta, lidí, koní a drožek. Pouliční prodejci hlasitě nabízeli své zboží a Mae s Justinem neustále sledovalo mnoho párů očí. Bylo jí jasné, že sem ani jeden z nich nezapadá, a to nejen díky své světlejší pokožce, ale také oblečením a celkově zdravějším zjevem. Když náboženští extremisté před sto lety vypustili do světa virus Mefistofeles, žili na BahaNESMRTELNÁ

KORUNA • 11

mách většinou potomci afrických přistěhovalců. Obyvatelé zemí

s bohatším genetickým základem byli proti viru zjevně odolnější, ovšem tady žili lidé dlouhé generace na ostrově bez možnosti

získat genetický materiál z jiných oblastí. Výsledkem bylo mnoho mrtvých a ti, kdo přežili, se museli potýkat s kainem, což byl Mefistofelův dědičný dar na rozloučenou, který svým obětem způsoboval poškození vlasů, neplodnost a astma.

Celá tahle oblast byla navíc velmi chudá a Justin s Mae museli

spoustě místních připadat velmi bohatí. Od příjezdu už čelili

dvěma přepadením. Všechny rádoby zloděje většinou odradil už

jen pohled na Maeinu odjištěnou zbraň, ovšem stále bylo dost

takových, kteří považovali ženu a k tomu cizinku za snadnou kořist. Mae je vždy rychle vyvedla z omylu.

„Ale no tak, Mae,“ řekl Justin, když si uvědomil, že mu nehodlá odpovědět. „Nevyjel jsem po ní. Přece moc dobře víš, že

mám trochu jiné nároky.“

Mae uvažovala, jestli jí to mělo polichotit. Za těch pár posledních měsíců práce s ním velmi dobře poznala jeho preference,

pokud šlo o holky na jednu noc. Vždyť navíc byla jednou z nich. Jejich románek skončil, když jí po společné noci oznámil, že pro něj ztratila kouzlo. Zástupy žen, které přišly po ní, ji jen utvrdily

v tom, jak bezvýznamnou položkou na jeho seznamu vítězství

byla. Nejvíc ji vytáčelo, že snad nikdy nebyla v pozici té, kterou

by někdo odmítl. Její pýcha tím velmi trpěla, ale na druhou

stranu byla vděčná, že Justin z jejího života odešel tak snadno,

na rozdíl od jejího předchozího přítele, jehož láska se po rozchodu proměnila v nebezpečnou obsesi.

Justin si nešťastně povzdychl. „Tak jo. Jak chceš. Co kdybychom rovnou vyrazili k Mama Orane? Třeba bych u ní mohl

stihnout jeden drink, když tam budeme brzo.“

12 • Richelle Mead

Mae ani trochu nevadilo, že ještě nejdou zpátky do mrňavého hotelového pokoje, ve kterém bylo jedinou klimatizací otevřené okno bez záclon a jediným prostředkem proti hmyzu láhev se sladkou vodou. Spíš jí dělala starosti Justinova chuť se napít,

i když s tou mohla počítat.

„Myslíš, že by sis mohl aspoň na tohle nechat čistou hlavu?“

zeptala se. „Musíš zjistit, o co té ženské jde.“

Zjevně měl radost, že konečně získal její pozornost, a okamžitě

se mu trochu vrátila původní profesorská nálada. „Hodně by

mě překvapilo, kdybychom zjistili, že to není podvodnice. Vědmy existovaly odjakživa a nikdy k tomu nepotřebovaly nadpřirozené síly. Chytat se náznaků a vodítek a říkat lidem, co chtějí slyšet, není problém.“

Mae už skoro řekla: „Přesně tak to děláš taky, ne?“ Ale nakonec

se rozhodla do něj nerýt a místo toho poznamenala: „Jako

Geraki?“

Justin se při zmínce o rádoby prorokovi z jejich vlasti ušklíbl.

„Věštit budoucnost a být prorokem není totéž. A on naštěstí pro nás všechny podvodník není.“

Mae si uvědomovala, jak podivný je tenhle rozhovor. Před

třemi měsíci by si myslela, že se oba zbláznili. Jejich společnost prohlašovala náboženství a vše paranormální za výmysly. RUNA byla ohledně podobných způsobů ovlivňování lidí tak opatrná, že přísně kontrolovala všechny, kdo uctívali nějakou vyšší moc. Každý, kdo byl seznán nebezpečným, byl okamžitě zadupán do země. Existenci zbylých náboženských skupin země tolerovala, nicméně všechny byly pod přísným dohledem. Za jejich sledování

a případné rozhodnutí o zákazu činnosti zodpovídal Justin

a ostatní služebníci.

Tenhle systém se po celou dobu existence RUNA jevil velmi funkční a bezpečný až do chvíle, kdy vláda tajně přiznala, • 13

že na světě skutečně existují nevysvětlitelné síly. Justin se ocitl

v jedinečném a poněkud obskurním postavení člověka, který je

zároveň služebníkem a věřícím. Díky tomu byl neoficiálně jmenován

do funkce vrchního vyšetřovatele nadpřirozených jevů,

což byla v závislosti na úhlu pohledu pozice buď nezáviděníhodná,

či zcela úžasná. Mae, která se nedobrovolně stala svědkem

tolika událostí, že rovněž uvěřila v nadpřirozeno, byla jmenována jeho osobním strážcem. Většina vyšetřování zatím probíhala v relativním bezpečí a pohodlí jejich technologicky vyspělé země…,

ale nyní se čím dál častěji ocitali za hranicemi, v divokém světě, jakým byl tento.

Po deseti minutách chůze byli na místě, u domu ženy, o níž zpravodajská služba RUNA tvrdila, že by mohla mít vazby na nadpřirozené síly. Dům Mama Orane hlídali dva ozbrojení hromotluci, kteří okamžitě sjeli Mae s Justinem přísným pohledem.

Malý kovový implantát ji udržoval připravenou k boji již po cestě sem a pohled na tuhle novou hrozbu jí zaplavil tělo ještě větším množstvím adrenalinu a neurotransmiterů. Stačilo, aby se na ni jeden z těch chlápků špatně podíval, a měl by s ní okamžitě

co dělat.

Jakmile však hlídači uviděli dřevěný vyřezávaný amulet s hadem, který Justin ráno koupil jako vstupenku na dnešní představení, pokynuli jim, aby šli dál. Skutečnost, že Mae s Justinem mají zbraně, je ani trochu nevyvedla z míry. V domě je čekala mladá žena, která od nich vybrala zbytek vstupného, tentokrát

již v místní měně. Mae neznala kurz, ale když uviděla Justina předávat dívce hrst bankovek, trhla sebou, neboť v nich nemohla nevidět peníze daňových poplatníků.

Zavedli je za vyšívaný závěs do prostorného obývacího pokoje osvětleného jen svíčkami. Všude byla spousta sametem potaženého starého sedacího nábytku. Mae si nejprve myslela, že svíčky 14 • Richelle Mead

jsou jen na efekt, ale pak si uvědomila, že v pokoji žádné elektrické světlo není. Za ty peníze, co zaplatili, by spíš čekala naprostý luxus, i když tahle paní zjevně teprve začínala. Všechno v pokoji vrhalo mihotavé stíny a ve vzduchu se vznášel těžký pach kouře.

Ten mohl navozovat kultovní atmosféru, ale vzhledem ke skutečnosti,

že nikde neviděla jedinou mouchu, to mohl být stejně

dobře jen účinný repelent. Položila Justinovi ruku na paži, aby

ho zastavila, než místnost prohlédne a najde možné skrýše a tajné vchody. Naklonil se k ní a tiše řekl:

„Podívej se tamhle, nejsme tady jediní z RUNA.“

Měl pravdu. Na druhé straně pokoje zabíralo dva gauče pět

velmi hlasitých individuí – dvě ženy a tři muži. Smáli se a podávali

si láhev vína. Jejich oblečení i téměř zdravé tváře prozrazovaly,

že jsou to rovněž Gemmané, což byl termín, kterým se

označovali obyvatelé RUNA. Všichni měli zrzavé vlasy a obzvláště bledou pokožku, takže patřili bezpochyby k patricijům. To

byli Gemmané, jejichž předci se nemuseli účastnit prvotního

programu RUNA zaměřeného na nucené genetické mísení. Výsledkem

programu byla geneticky velmi bohatá populace, která

měla předpoklady mnohem lépe odolávat Mefistofelovi, než bude k dispozici vakcína. Díky ní se RUNA stala dominantní zemí, jakou byla dnes. Většina Gemmanů narozených s takto smíchanými geny – říkalo se jim plebejci – měla snědou pokožku

a tmavé vlasy i oči jako Justin. Patricijové, kteří se programu neúčastnili, si zachovali typické znaky své rasy, ovšem trpěli mnohými zdravotními obtížemi. Mnoho jich zemřelo na virus nebo bylo postiženo kainem. Mae byla původem Finka a představovala vzácnou výjimku, neboť byla dokonale zdravá.

Když Mae dokončila bezpečnostní prohlídku, pokynula Justinovi, aby si k ní přisedl na dvojkřeslo v rohu, ze kterého měli

dokonalý výhled na celý pokoj a oboje dveře. Okamžitě si jich

• 15

všiml jeden z Gemmanů. Měl až nepřirozeně zrzavé vlasy a pokožku

tak dokonale hladkou, že musel prodělat plastickou operaci,

kterou se vyhlazovaly jizvy po kainovi.

„Nazdár,“ zavolal a pozvedl sklenici jako na přípitek. „Gemma

Mundi!“

Justin kývl na pozdrav a okamžitě nasadil okouzlující úsměv,

který ho snad nikdy neunavil. „Doufám, že jste si donesli vlastní,“

zavolal přes pokoj. „Ten humus, co tu prodávají, je spíš ocet než víno.“

Zrzci zahalekali na pozdrav. „Máme ho od jednoho chlápka

z Augusty,“ řekla jedna z žen. „Rýžové víno z EA. Není špatné. Dáte si?“ Začala se rozhlížet, zjevně hledala sklenici. Když

žádnou neobjevila, jednoduše vzala od svého kolegy celou láhev

a podala ji Justinovi. „Nedělej fóry, Roisine. S našima se přece podělíme, ne?“

„Máme svoje.“ Justin vytáhl ze saka placatku a pozvedl ji.

„Rum – ten zkazit neumí.“

Ještě chvíli prázdně tlachali a pak se ti zrzaví Gemmané znovu začali bavit mezi sebou. Do pokoje se začali trousit další hosté, mnozí zjevně pocházeli ze sousedních zemí ze Střední a Jižní Ameriky. Nakonec vstoupila dvojice podnikatelů, kteří všechny Gemmany pozdravili s přízvukem typickým pro Východní alianci. Justin se usmíval, jako by byl na VIP party, a všechno bedlivě sledoval. Když se mu však Mae podívala do tváře s ostře řezanými rysy a zamyšlenýma tmavýma očima, viděla, že se pod stíny, které mu na ni vrhaly plameny svíček, odehrává cosi mnohem zásadnějšího.

Jeho bystrá mysl snad nikdy nespala, což si spousta lidí

při pohledu na jeho přátelský úsměv vůbec neuvědomovala. Mae byla vychována klasickým nordským způsobem, a to znamenalo naučit se skrývat své pocity. Justin stejnou dovednost tak nějak pochytil sám a nyní ji plně využíval.

16 • Richelle Mead

Když se k ní naklonil, řekl jí velmi tiše: „Zhruba takové složení jsem čekal, skoro žádní turisti až na ty Gemmany. V Nassau je sice lacino, ale stejné pláže najdou v Mazatlánu a tam je mnohem bezpečněji. Navíc by se nemuseli vzdávat pohodlí, na jaké jsou zvyklí.“

„Tak jestli je tam bezpečněji, to nevím,“ opravila ho Mae, protože si vybavila jejich společný výlet, který skončil bojem

o holý život. „Třeba tu chtějí vidět něco nového. Nebo si trošku

zariskovat.“

„Možná jo,“ souhlasil Justin. „Děcka bohatých rodičů, co se nudí. Budou mít štěstí, když se vrátí v pořádku do penzionu.“

Najednou zaměřil svůj bystrý zrak zpátky na zbytek pokoje. Mae viděla, jak do sebe vstřebává všechny výrazy tváří a útržky rozhovorů, které se dostaly až k nim. A mnohem víc. Oblečení, účesy,

polohu těla, gesta… vším tím se jeho mysl doslova živila. Právě proto byl navzdory všem svým chybám jako stvořený pro práci, která má za úkol hledat sebenepatrnější stopy nebezpečných vlivů.

„Ti, co přišli poslední, jsou místní,“ pokračoval, zatímco se do pokoje hrnula skupina mužů i žen různého věku. Většina křesel a pohovek už byla obsazená, ale nově příchozí se spokojili s místem

na zemi. Neustále se smáli a vesele si mezi sebou vykládali.

„Přátelé nebo rodina. Tipnul bych si, že tohle je pro ně normální zábava. A tohle je určitě místní královna krásy.“

Vstoupila mladá dívka, maximálně osmnáctiletá. A přestože

měla vlasy prořídlé a slabé způsobem tolik typickým pro kaina, snědou pokožku měla nádherně jemnou a bez jediného kazu. Zvedla ruce a celý pokoj ztichl.

„Vítejte, přátelé,“ řekla. I když Mae připadalo, že mluví s přízvukem, byla její angličtina čistá a hlas sladce zvonivý. „Vítejte v domě Mama Orane. Je jí ctí přivítat u sebe tak vzácné hosty.“

• 17

„Kteří dobře platí,“ zabručela Mae.

„Mama Orane je jedinečná,“ pokračovala dívka. Zatímco

mluvila, přinesli dva chlapci malý nízký stolek. „Duchové a mocné

bytosti, kteří nikým neviděni přišli do našeho světa, si Mama

Orane vybrali za prostředníka, aby nám jejími ústy mohli sdělovat svou moudrost.“

Mae při těch slovech přejel mráz po zádech. Krátkým pohledem

na Justina zjistila, že zareagoval stejně. I když jí byl svět

bohů a nadpřirozena stále ještě velkou záhadou, jednu věc se už naučila. Bohové jen zřídkakdy mluví k lidem přímo. Obvykle

je kontaktují prostřednictvím snů nebo nějakých prostředníků. Může být Mama Orane jedním z nich? Velmi by jim usnadnilo život, kdyby měli člověka přímo napojeného na svět bohů.

Dívka zaklonila hlavu. „Připravte se. Připravte se na zázračné

a silné věci. Dokonce ani Mama Orane nikdy neví, co přijde.

Odevzdává se do rukou sil z jiného světa.“ Dívka vysekla velkolepou úklonu směrem k jedněm dveřím a do pokoje vstoupila

plnoštíhlá žena středního věku. Pokožku měla stejně snědou jako

dívka, která ji uvedla, ovšem její tvář hyzdilo mnoho jizev typických

pro kaina. Mae neviděla, jaké má vlasy, protože ty byly schované pod rudým šátkem vyšívaným zlatou nití.

Místní sedící na podlaze ženu uznale přivítali rytmickým plácáním

do stehen a hlubokým mručením: „Ma-ma, ma-ma…“

Justin se předklonil, lokty se opřel o kolena a bradu položil

do sevřených dlaní. Bedlivě ženu zkoumal pohledem. Dřívější

lehkomyslnost byla ta tam. Tohle bylo vážné, tohle byl důvod, pro který vyjížděli z RUNA do provincií.

Mama Orane se postavila doprostřed místnosti a svěsila hlavu, takže se dívala do země. Její asistentka zvedla ze stolku malý

bubínek a začala do něj rytmicky bušit, zatímco tlumeně odříkávala cosi v jazyce, který zněl jako francouzština. I když na ostrově 18 • Richelle Mead

byla hlavním jazykem angličtina, před Úpadkem i po něm sem proudilo velké množství uprchlíků z Haiti.

Místní se k dívce připojili a Mama Orane se začala třást. Nejprve

to mohlo vypadat, že se jen pohybuje do rytmu bubínku,

ale pak se její pohyby stávaly mnohem zběsilejšími a bylo jasné,

že má – nebo předstírá – nějaký záchvat. Navzdory všemu, co

Mae v minulosti viděla, ještě stále podobné situace vnímala se zdravou dávkou skepse. A věděla, že Justin, který nyní málem ani nemrkal, je na tom stejně.

Mama Orane se ještě chvíli třásla a pak najednou znehybněla. Vše v místnosti rázem utichlo a bylo slyšet, jak se všichni v očekávání nadechli. Mama Orane pomalu zvedla hlavu a rozhlédla

se tmavýma očima po pokoji. Pak se jí na tváři objevil tajnůstkářský úsměv. „Bonsoir, mes petits.“

Napětí najednou povolilo a místní propukli v jásot. „Josephine!

To je naše Josephine!“

Mama Orane, která prve vešla pomalu a vznešeně, najednou vykročila a pohupovala boky jako dívka o polovinu mladší. Tímhle způsobem obešla celý pokoj, ve tváři stále stejný tajnůstkářský úsměv. Pohledem zkoumala všechny své hosty, zatímco

její asistentka pokorně kráčela v uctivé vzdálenosti za ní. Nakonec

se Mama Orane zastavila před jedním z mužů z EA. Její výraz

se změnil z drze provokativního na nepokrytě svůdný. Když si

mu vzápětí sedla na klín, naprosto ho tím zaskočila, což všechny přihlížející pobavilo.

Mluvila francouzsky, ale asistentka pohotově překládala.

„Proč jsi tak smutný, zlatíčko? Pořád ti chybí?“ Mama Orane

muže jemně pohladila po tváři. „Nebuď smutný. Ta si tě nezasloužila.

Není pro tebe ta pravá.“

Mužův prve pobavený výraz se okamžitě změnil. „Ale je.“

• 19

Asistentka přeložila jeho slova opačným směrem a Mama

Orane zavrtěla hlavou. „Ne. Bylo pro vás oba lepší, že odešla. Jen počkej, objeví se někdo jiný.“

„Opravdu?“ zeptal se a v očích se mu zaleskla nová naděje.

„Opravdu. A do té doby ti ráda budu dělat společnost já.“

Rychle ho políbila na tvář, až zrudnul, mrkla na něj a přesunula

se jinam.

„Tak co?“ zašeptala Mae Justinovi, který vypadal, že na něj představení ani trochu neudělalo dojem.

„Nedávný rozchod není těžké uhádnout,“ odpověděl tiše.

„Když se mu podíváš na prst, je poznat, že nosíval snubák. A sám

jí hned potvrdil, že dostal kopačky.“

Mama Orane – nebo Josephine – postupovala od jednoho

návštěvníka

k druhému, vybírala si ovšem jen muže. Bezostyšně

se všemi flirtovala a všem udělovala rady a varování týkající

se milostného života. Justin už nic nekomentoval, ale Mae mu viděla na tváři, že jí zatím nevěří.

Nakonec to vyšlo tak, že se Mama Orane k Justinovi dostala

až naposled. Vážně na něj shlédla, dala si ruce v bok a udělala významné ts ts ts. „S tebou ani nebudu ztrácet čas, miláčku. Tebe dokáže uhnat jen málokterá.“

Galantně se na ni usmál. „Čekal jsem na tebe.“

Nadšeně se zasmála a poplácala ho po rameni, aby se vzápětí vrátila doprostřed pokoje. Její asistentka znovu vzala do rukou bubínek a následoval další záchvat doprovázený rytmickým odříkáváním a bubnováním. Když se Mama probrala a zvedla hlavu,

mluvila najednou anglicky, ovšem mnohem méně vznešeným tónem než prve jako Josephine. „Kde mám rum?“

Ti, kdo seděli na podlaze, byli doslova u vytržení. „Reynard!“

Mama Orane v podobě Reynarda nyní kráčela naprosto uvolněně

a nebyl v ní prakticky žádný sex-appeal. Jako muž či žena –

20 • Richelle Mead

Mae si nebyla jistá, co z toho – věštila budoucnost z mnoha různých oblastí. Jednou z Reynardových obětí se stala gemmanská

žena, která prve nabídla Justinovi víno.

„Jak se jmenuješ?“

„Elspeth,“ řekla stydlivě.

„Nemůžeš pořád utíkat. Nakonec se budeš muset vrátit domů.“ Elspeth vzdorovitě vystrčila bradu a pokusila se zpražit malou

ženu před sebou pohledem. „Nebudu! Prostě jsem s nima skončila. Nikdo mě nemůže nutit se tam vrátit.“

„To ne,“ souhlasila Mama Orane jako Reynard. „Rozhodnutí

je na tobě. Budeš dál svý rodiče trápit?“

Elspeth se zatřásla brada a musela odvrátit zrak. Nedokázala

se dál dívat vědmě do očí. Mama Orane ji nechala být a vrátila se

do středu pokoje, kde vzápětí začalo další kolo bubnování a divokého

tance.

„A co tahle?“ zeptala se Mae, jejíž hlas se ztrácel v nastalém

hluku.

Justin si mlčky prohlížel skupinu zrzavých Gemmanů. „Elspeth,“ řekl po chvíli. „Je to Skotka, kastářka.“ Automaticky použil hovorový výraz používaný pro patricije. „Ten kluk se jmenuje Roisin a je to Ir. Ta holka má poměr mimo kastu, proto se bojí vrátit domů.“

„Mohli by patřit k metakastě,“ připomněla mu Mae. „K té, co zahrnuje víc variant Keltů.“

„Jediné dvě metakasty si vybírají lidi s různě barevnou duhovkou. Ona má úplně hnědé oči, což znamená, že je Kaledoňanka.“

Justin zavrtěl hlavou. „Je dobrá. Fakt dobrá.“

Třetí proměna Mama Orane byla v muže, kterému ostatní říkali El Diable.

„Čert,“ řekl Justin. „Malý čertík.“

• 21

Tohle převtělení už nevyvolalo v divácích takové nadšení jako

Josephine a Reynard. V pokoji se rozhostilo ticho a všichni ztuhli.

Tvář Mama Orane byla chladná a prostá emocí. Rozhlédla

se po místnosti a pak k úžasu všech zamířila k Justinovi s Mae. Nepředstavovala žádné fyzické nebezpečí, ale když jí Mae pohlédla do očí, její implantát se okamžitě probudil k životu. V pohledu

té ženy bylo cosi neskutečně přízračného, cosi nelidského,

co Mae nedokázala pojmenovat.

Ani to však nebylo tak šokující jako všechno, co se odehrálo vzápětí. Mama Orane se sklonila, takže měla oči ve stejné výšce jako oni. Když promluvila jako El Diable, prakticky jen šeptala, jako by mluvil had.

„Electi…“

KAPITOLA 2

Trochu jiné starosti

Justinova první reakce byla panika. Pak rozhořčení.

Tvrdili jste mi, že to bude fungovat! Tvrdili jste mi, že mě nikdo nepozná, když udělám tohle kouzlo!

Magnus, jeden ze dvou neviditelných havranů, kteří žili v Justinově hlavě, byl rozhořčen úplně stejně. Ale ono to fungovalo.

Jeho kolega, Horatio, to objasnil: Jako vždycky máš za to, že se svět točí kolem tebe. Ale El Diable nemluví o tobě.

Rychlé zhodnocení situace Justinovi prozradilo, že havran má

pravdu. Mama Orane – nebo kdo to teď vlastně je – se nedívala

na něj. Její děsivý pohled byl upřený na Mae. Aby toho nebylo málo, natáhla Mama Orane ruce a vzala Maeinu hlavu do dlaní. Justin cítil, jak vedle něj Mae ztuhla, a instinktivně ji chytil za ruku a pevně stiskl. Byla to zároveň útěcha i způsob, jak ji zadržet. I když se nikdy nebránila nezávazným dotykům, na

nečekaný

fyzický kontakt, navíc s ženou, která vypadala, že pojídá

lidské duše, nemusela reagovat nejlépe. Justin by se nedivil, kdyby

Mae vzápětí tasila zbraň.

„Cave bellum electi,“ zašeptala Mama Orane. Její asistentka se okamžitě objevila vedle ní, připravena překládat.

„Pozor na…“

„Vím, co to znamená,“ skočil jí do řeči Justin. Asistentka po

něm střelila pohledem, ale nic neříkala a čekala, až bude její paní pokračovat.

• 23

Mama Orane se stále dotýkala Mae, která se ženě dívala tak upřeně do očí, že snad ani nedýchala. „Cave bellum electi,“ opakovala.

„Inveni tuum deum.“

Mama Orane i její asistentka se odvrátily, aby doručily další

moudro ze záhrobí pro změnu někomu jinému. Mae začala znovu dýchat, ale dýchala velmi rychle a povrchově. Stále byla ztuhlá

a ani na okamžik nespouštěla pohled z Mama Orane, která se mezitím věnovala dalším. Jako El Diable dál předávala tajemná

poselství v latině, která vyděšeným posluchačům ochotně překládala

její asistentka. Justin ještě jednou stiskl Mae ruku a pak ji pustil, neboť věřil, že teď už na nikoho nezaútočí.

Tři proměny byl zjevně horní limit Mama Orane, protože

když propustila El Diabla, přišla k sobě a vyčerpaně zavrávorala. Chlapci jí hned přispěchali na pomoc a odvedli ji z pokoje za potlesku všech přítomných. Krásná asistentka se divákům uctivě uklonila a poděkovala jim, že přišli.

Justin s Mae se vrátili do penzionu. Celou cestu prakticky nemluvili, až v hale se Mae zeptala: „Takže co to teda bylo? Roztrojená osobnost? Nebo to bylo opravdové?“

„Mám strach, že to druhé.“ Mae už na společných misích viděla podivnější věci, ale Justinovi se tentokrát nechtělo událost rozebírat. Naštěstí na něj netlačila.

Mama Orane není podvodník, pomyslel si. Poznala, že Mae

je jedna z vyvolených. Ale je? Morrigan se přece zbavila. Morrigan

byla keltská bohyně smrti a války, do jejíhož kultu se Mae

narodila. Matka ji bohyni zasvětila výměnou za čisté patricijské geny. Mae se nejen podařilo se z kultu a vlivu bohyně dostat, ale zároveň způsobila, že moc Morrigan v RUNA značně zeslábla.

O všech těchto událostech teď skoro nemluvili, ale Justin věděl,

že je přesvědčená, že se veškerých vazeb na nadpřirozeno zbavila,

tedy kromě své práce. I on sám tomu pomalu začínal věřit.

24 • Richelle Mead

Můžeš být vyvolený, i když nemáš svého boha, řekl Magnus.

A nestaneš se vyvoleným, protože si tě nějaký bůh vybere. Bůh si tě vybere, protože už vyvolený jsi.

Definice kruhem, namítl Justin.

Vlastně ne, opáčil Horatio. A Mae vyvolená je. Není schopna to

skrývat. Kdyby sis z toho všeho přestal dělat srandu a začal na sobě trochu makat, cítil bys to z ní taky.

Justin si nebyl tak jistý. Ale z Mama Orane jsem nic necítil. Měla nějaké kouzlo?

Je velmi schopná, vysvětloval Magnus. Tohle už dělá dlouho. Nepotřebuje kouzla, aby skryla, kým skutečně je. Navíc asi není tajemstvím, že je vyvolená, když si za styk s vyššími mocnostmi nechává platit, že.

Ona vzývala bohy? zeptal se Justin.

Ne tak úplně, řekl Horatio. Do tohoto světa se postupně dostávají

i jiné bytosti.

O něčem takovém Justin ještě neslyšel. Jako třeba?

Jako třeba ty dvě, se kterými každý den mluvíš, řekl Horatio uštěpačně.

Justin pochopil a zamyslel se nad tím. Skutečně každý den

mluvil s nadpřirozenými havrany a dělal to už čtyři roky. I když byli občas otravní, stali se tak nedílnou součástí jeho života, až ho někdy děsilo, jak je na jejich informacích závislý. Daroval mu

je Ódin, severský bůh, s nímž byl Justin už nerozlučně spjatý. Zatímco Mae byla spojena se svou bohyní už od narození, Justin

byl vybrán relativně nedávno, když se mu Ódin zjevil ve snu

a zachránil ho před vražednými fanatiky. Aby Justin splatil svůj dluh, musel se vydat na cestu bohova učedníka. Zatím se mu

ovšem dařilo vyhýbat se tomu, co od něj Ódin i havrani chtěli nejvíc – odpřisáhnout Ódinovi věrnost a stát se jeho knězem. Vykroutit se z této části dohody se ukázalo být obzvláště složité • 25

hlavně proto, že za svou svobodu musel Justin obětovat něco, co

nesmírně, nesmírně chtěl.

Ze zahloubání ho vyrušil postarší zanedbaný hostinský, který

jim přinesl večeři. Už tu trčeli týden, a i když se místní jídlo dalo přežít, ceny byly absurdní. Poté co však Justin viděl na ulicích o mnoho méně lákavé alternativy, byl ochoten si připlatit, obzvláště když za něj účty platilo Ministerstvo vnitřní bezpečnosti.

Jedli relativně mlčky i proto, že Justin neustále přemítal nad

událostmi dnešního dne a Mae bedlivě sledovala místnost, aby se ujistila, že jim nehrozí nebezpečí. Tohle byl pro ni normální stav.

V ochranné ulitě a zároveň nebezpečná. Justin ji jen zřídka viděl zranitelnou a jedním z takových okamžiků byla jejich společná noc. A to ji vlastně ani neviděl, protože měli zhasnuto. Justin

z ní ovšem tehdy cítil změnu…, jako by byla najednou jemnější. Otevřenější. Cítil z ní touhu, která ostře kontrastovala s ulitou, v níž trávila všechny ostatní okamžiky svého života. Pro Justina

to byl tak prchavý a drahocenný okamžik, že často toužil ho znovu zažít, třebaže věděl, že se ho zřejmě nedočká, hlavně kvůli nebezpečnému životu, který oba vedli. Ale taky proto, že všechno,

co mezi nimi bylo pěkného, dokonale zkazil.

A nejvíc kvůli tomu, že právě Mae byla nejdůležitější součástí obchodu mezi ním a Ódinem.

Byla to jedna z věcí, které se Justinovi zjevily ve snu, když se

mu bůh poprvé ukázal. Ódin mu Mae označil a nazval ji ženou

s korunou z květů a hvězd. Po první společné noci s ní se ještě

Justin dokázal vymluvit na nepřesnou definici, ovšem Ódin mu

dal jasně najevo, že jestli ještě jednou podlehne a „vezme“ si ji, bude mu muset navždy sloužit. Justin se zapřísahal, že románek s Mae skončil, a své odhodlání podpořil několika velmi ošklivými věcmi, které jí řekl. Úspěšně tak zabil všechnu touhu, kterou by k němu mohla cítit. Sice někdy litoval, že to tak dopadlo,

26 • Richelle Mead

a nepřátelská atmosféra, kterou navodil, se mu taky nelíbila, ale vždy si připomněl, že si tak udržel svobodu.

Když bylo po večeři, odchytila si Mae jednoho výrostka

ochotného doručit (za menší obnos) zprávu k nákladnímu letadlu

Východní aliance čekajícímu v hangáru na místním letišti.

RUNA s tímhle regionem neudržovala prakticky žádné pravidelné styky, takže pokud šlo o dopravu, využívala služeb své

sesterské země. Nákladní letadla EA nebyla nic honosného, ale svůj účel plnila dobře. Jejich mise zde skončila a i Justin velmi ochotně absolvuje jeden nepohodlný let, pokud to znamená, že se vrátí do civilizace.

Když se vrátili do Justinova pokoje, Mae se uvolnila – poněkud

– a konečně zasypala Justina otázkami, které ji zjevně trápily

už od podivného obřadu.

„Co to všechno znamenalo?“ zeptala se, hned jak za sebou zavřela dveře. Zkontrolovala zámek a pak si sedla do křesla s rukama založenýma na prsou. „To, co říkal ten El Diable. Rozuměla jsem jen electi. Předpokládám, že to znamená vyvolená.“

Justin přikývl, rovněž se posadil a hned si nalil rum. Měl dost

času, aby si všechny ty podivné události a slova v hlavě rozebral,

a byl rád za každý okamžik, kdy se k němu Mae nechovala nepřátelsky.

„Cave bellum electi. Dej pozor na válku vyvolených.“

„Což znamená?“

Obrátil do sebe panáka. Už nebyl ve službě a nemusel se krotit.

„Nejsem si úplně jistý.“

„Geraki říkal, že bohové hrají hru,“ připomněla mu. „Válka je trochu silnější slovo.“

To bylo dnes už podruhé, co se odkazovala na Gerakiho, a Justinovi

se nechtělo o tom člověku bavit. Mae věděla, že Geraki je

prorok silně angažovaný v náboženské skupině, které se úspěšně dařilo vyhýbat se všem pokusům gemmanské vlády ji odhalit. • 27

Netušila už ovšem, že Geraki slouží Ódinovi, stejně jako neměla ponětí, jak mnoho času s ním Justin v poslední době tráví, třebaže velmi neochotně. Geraki byl totiž jeho učitelem, ovšem Mae si myslela, že ho Justin využívá jen jako informátora, což všem

vyhovovalo.

„Možná je to jenom otázka úhlu pohledu,“ namítl Justin.

„Třeba s námi hrají hru, ale mezi sebou válčí.“

Mae se nad tím zamyslela. „A proč by mi to potom říkala…

nebo říkal? Já s tím přece nemám nic společného.“

Justin nedokázal skrýt úsměv. „Fakt ne, jo? Tak si uvědom, kde jsi.“

„Tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem říct, že nejsem ve spojení

s žádným bohem. Nemám v hlavě havrany a tak.“

Já bych se spojení s ní nebránil, řekl Horatio.

„Možná ne. Ale byla jsi stvořena jako součást oběti keltské

bohyni smrti,“ připomněl jí.

Z výrazu její tváře poznal, že tohle téma se jí ani trochu nelíbí.

„Té jsem se zbavila.“

„Ale pořád jsi jednou z vyvolených, ať chceš, nebo ne. A bohové

se o tebe zjevně zajímají.“ Na okamžik zaváhal. „To byla ta

druhá věc, co El Diable říkal. Inveni tuum deum. Najdi si svého boha.“

„Já žádného boha nechci,“ řekla a zcela netypicky dala najevo,

jak je tou představou podrážděná. „A nechci být ani vyvolená.“ Vyvolení. Lidé, kteří jsou jedineční a mají potenciál stát se služebníky bohů snažících se vrátit na svět a získat zpět ztracenou moc. Ani Justin nechtěl být jedním z nich, ale nemělo smysl plakat nad rozlitým mlékem. Mohl se jen dívat před sebe a najít způsob, jak to všechno přežít. Znal Mae natolik, aby chápal, že si uvědomuje totéž. Byla velmi pragmatická. Byla zvyklá jednat.

28 • Richelle Mead

Problém spočíval v tom, že v jejich situaci se nenabízelo mnoho možností.

Večer pokročil a oni se odebrali ke své rutinní činnosti. Ke čtení.

On v posteli, ona stále stejně ostražitá v křesle. Pretoriáni díky svým implantátům nespí a ona trávila noc bdělá. Justin nespal jen proto, že mu dělalo potíže utišit neustále vířící mysl, takže

se nakonec uchýlil ke svým oblíbeným sedativům a uvelebil se

u hlášení týkajících se dalších případů, které mu připravilo pododdělení

Ministerstva vnitřní bezpečnosti nazývané Vyšetřování

kultů a sekt, zkráceně SCI. Už nebylo takové horko jako ve dne,

ale aby se dalo žít, museli mít otevřené okno, a to lákalo dovnitř

hejna komárů. S těmi uměli bojovat díky malým repelentům, které si přivezli z RUNA.

Justinovi se u čtení klížily oči a občas uhnul pohledem k Mae.

Třebaže měla tělo stále napjaté, jako by měla každou chvíli vyskočit

a bojovat, pozornost upírala k egu, na němž zřejmě četla

nějaký román. Volné pramínky plavých vlasů se jí horkem a vlhkem

u tváří a na krku vlnily. Justin cítil v prstech silnou touhu jí

je odhrnout a dotknout se její dokonalé pokožky…, ale vzápětí

si znovu připomněl, že by ho jakýkoli vztah s ní neodvratně a navěky připoutal k Ódinovi. Tahle představa okamžitě dokázala

lákavé pomyšlení zapudit.

„Do prdele!“ vykřikl a posadil se. Mae se tak lekla, že málem vyskočila metr do vzduchu. Justin prve koutkem oka spatřil, jak

se v pokoji cosi hýbe, a v první chvíli to měl za troufalou můru, která jim přiletěla prozkoumat pokoj. Ale ne – pod dveřmi jim sem přilezl velký černý brouk. Velmi velký černý brouk. Justin na

něj mlčky ukázal.

Mae už držela v ruce pistoli. Namířila, ale odfrkla si: „Ten brouk?“ zeptala se nevěřícně.

• 29

„Ale velký jako kráva,“ řekl poněkud ospale. „Prostě jsem se lekl, no.“

„Tak se pěkně upokojte, Vaše lordstvo, já se o něj postarám.“

Udělala pár kroků a rozšlápla brouka těžkou botou. Když ji zvedla, oba nejprve spatřili lepkavou černou hmotu…, která se však

najednou znovu zformovala do původní podoby a lezla dál. Mae zmizel úšklebek z tváře. „Co to sakra je?“

Než mohla něco udělat, vyplivl brouk na dřevěnou podlahu

kapku zeleného slizu, který krátce zakouřil, vpil se do podlahy

a zanechal za sebou spálený flek. Mae rychle brouka znovu zašlápla,

ale ten se znovu stejným způsobem vrátil mezi živé.

„Mae, dívej se!“

Pod dveřmi do pokoje přilezli další dva brouci. Pak třetí. Mae

je začala s nulovým efektem zašlapávat, a kdyby celá situace nebyla

tak děsivá, vypadala by u toho téměř komicky. Brouci lezli

dál do pokoje a i tihle brzy vyplivli na podlahu zelenou kyselinu.

Když se pod dveřmi objevili další dva, obul si Justin boty a připojil

se k Mae.

„Co to je?“ téměř vykřikla. Zkusila novou strategii a právě

jednoho brouka doslova rozmazávala po podlaze sem a tam. Bylo

to stejně neúčinné jako cokoli jiného.

„Ty si jako fakt myslíš, že to vím, jo?“

„Jsi přece expert na věci, které nejsou z tohoto světa!“

„Tak v tomhle případě už víš tolik, co já. Zjevně nejsou z tohoto světa. Do prdele!“

V pokoji už bylo brouků víc než deset a stále přilézali další. Justinovi ulpěl na botě onen zelený sliz. Nedostal se sice až

na kůži, ale bota utrpěla značnou škodu. Justina se najednou zmocnila odporná představa, jak mu brouci lezou po celém těle. Oba s Mae už měli potíže zvládat jejich nápor, takže společně 30 • Richelle Mead

ustoupili a vyskočili na postel. Malí černí vojáčci ukázněně

pochodovali

proti nim jako nějaká armáda.

Hodila by se mi vaše moudrost, oznámil Justin havranům.

Musíš dýkou, řekl Horatio.

Jakou dýkou?

Tou, kterou máte u sebe.

Justin se rozhlédl a pomohl Mae odkopnout několik příslušníků černé bojové linie. „Dýka,“ řekl nahlas. „Jaká dýka?“

„Moje dýka?“ zeptala se.

Sjel jí pohledem k botě, a spatřil, že se v ní cosi kovově leskne.

„Jo! Vezmi na ně tu dýku.“

Zamračila se, ale nehádala se a okamžitě tasila dýku ze skryté pochvy. Byla to zbraň i umělecké dílo v jednom, nádherná práce

s jantarovou rukojetí. Mae ji vyměnila za pistoli, kterou až

doteď držela v pravé ruce, krátce se podívala pod sebe a seskočila

z postele. Protože brouci už vylézali nahoru, bylo na podlaze poměrně hodně místa. Justinovi se nelíbilo, že je na brouky nyní sám, ale nevzdával se. Zvedl pokrývku a prudkým třepnutím jich relativně hodně poslal zpátky na zem. Nemusel se ovšem bránit dlouho, protože brouci se vzápětí obrátili a začali postupovat proti Mae.

Jdou po ní, uvědomil si.

Postřeh, poznamenal Horatio suše.

Ale Mae už byla připravená a s pozoruhodnou rychlostí

a přesností získanou tréninkem, přirozeným talentem a znásobenou implantátem probodla prvního brouka. Čepel se zabodla

přímo mezi krovky a tvoreček se roztříštil na černé kousky, které zůstaly nehybně ležet. Povzbuzena úspěchem Mae opakovala totéž s dalšími a čepel její dýky pokaždé přesně zasáhla cíl. Ani jednou neminula. Brouci se k ní však rychle blížili a Justin seskočil z postele a odkopával ty, které nestačila probodnout. Úplně

ztra • 31

til pojem o čase. Nakonec se oba rozhlédli kolem sebe a neviděli

už nic, co by se pohybovalo. Mae dál držela dýku připravenou

k ráně a ještě několik vteřin zkoumala pokoj bedlivým pohledem. Nakonec ji spokojeně schovala do boty.

Justin kopl do zbytků hmyzu, které nyní pokrývaly celou podlahu. „Myslíš, že nám tu někdo půjčí koště?“

Vyčerpaně zavrtěla hlavou. „Tady to asi bude… hele!“ Ukázala ke dveřím a Justin na poslední chvíli zahlédl, jak

se pod nimi mihlo cosi černého. Mae k nim s pozoruhodnou rychlostí přiskočila a prudce je otevřela. Justin jí byl v patách

a na chodbě našel posledního černého brouka. Tenhle ovšem lezl směrem od nich. Mae už měla v ruce dýku, ale Justin ji chytil

za paži, než stačila brouka probodnout.

„Počkej,“ řekl. „Ty nechceš vědět, kam leze?“

Jejich oči se střetly. Nastal jeden ze vzácných okamžiků, kdy

mezi nimi nebyla žádná zášť. Ve vzduchu spíš hořel plamínek souznění, společného cíle a porozumění. Nezáleželo na tom, jak

dramatický je jejich vztah. Mae byla jedinou osobou, která skutečně chápala, co se děje, a pro Justina to znamenalo mnohem

víc než všechny možné nepříjemnosti, které musel při práci s ní překousnout.

Bez jediného slova se vydali za broukem po schodech dolů.

Na chodbě a v hale bylo několik lidí, ale nikdo si jich nevšímal.

A Justin tušil, že jeden brouk tu taky nikoho z míry nevyvede. Nejsmutnější na tom je, že ani pro mě to není to nejdivnější, co jsem kdy v životě dělal, pomyslel si.

Ani náhodou, přitakal Horatio.

Venku už padla tma, ale ulici a brouka na ní dostatečně osvětlovaly různé elektrické i plynové lampy.

Justinovi se vybavila Panama. Za ty téměř čtyři roky života

v exilu, který si vysloužil hlášením, v němž přiznal existenci

32 • Richelle Mead

nadpřirozena, se naučil provincie nenávidět. Čím víc ovšem nyní cestoval za hranice RUNA, tím víc si Panamy vážil. Tam by byly i v noci ulice plné pochybných existencí a všudypřítomných

gangů bojujících o nadvládu nad danou částí města. Pokud jste

s nimi nebyli na válečné stezce, mohli jste se i po setmění pohybovat ulicemi relativně bezpečně, neboť gangy zajímali jen členové jiných gangů. Tady byly ulice zlověstně tiché a prázdné. Normální lidé byli doma a ukládali se ke spánku. Ti, kdo byli venku,

s největší pravděpodobností hledali nějakou snadnou oběť.

Mae s Justinem si nikdo nevšímal. Snad proto, že se pohybovali

s jasným cílem a odhodlaně. Asi po deseti minutách se

Mae zastavila, protože uslyšela řev. Chytila Justina a zatáhla ho

ke stěně nejbližšího domu. Pak se postavila mezi něj a blížící se

lidi. Pistoli měla tasenou, ale Justin si nevybavoval, kdy ji vytáhla. Ovanula ho vůně jabloňových květů, vůně jejího parfému –ostrý kontrast ke scéně, která se odehrávala před nimi.

Tahle pouliční bitka s nimi neměla nic společného, stejně

jako s nikým z nic netušících turistů. Bylo to jen mezi dvěma místními. Křičeli na sebe a chodili kolem sebe a hledali odvahu zaútočit jako první. Kolem postávali jejich přátelé a pár diváků zvědavých na skutečnou rvačku. Podle toho, co Justin z dálky pochytil, šlo o nějakou ženu.

Konečně jeden z mužů toho druhého udeřil pěstí do obličeje

a škrtl příslovečnou zápalkou. Oba se do sebe pustili a brzy se

svalili na zem. Přihlížející jásali, zatímco ti moudřejší se snažili oba muže od sebe odtrhnout. Celá akce trvala snad jen minutu, ale Mae odmítala Justina pustit, dokud oba stále ještě křičící soupeři

i jejich obecenstvo nevyklidili scénu.

Bohužel stejně tak vyklidil scénu i jejich brouk.

Mae cosi finsky zaklela, ale Justin si mezitím uvědomil, že to tady zná. „Myslím, že vím, kam šel,“ řekl a ukázal prstem. • 33

Zvedla oči, aby se podívala, kam ukazuje, a když spatřila dům

Mama Orane, uslyšel Justin, jak zatajila dech.

„No a proč ne?“ zeptal se Justin. „Dává smysl, aby nadpřirozený útok pocházel od jediné osoby, o které tady víme, že má

s nadpřirozenem styky.“

Šli ještě kousek dál a pak se zastavili přímo proti domu. Mae

přimhouřila oči a s pistolí stále v ruce si ho bedlivě prohlížela.

Za okny se svítilo a před domem přecházel hlídač.

„Ale proč?“ zeptala se. „Jestli nás chtěli zabít, mohli to udělat, když jsme byli tady, ne? Prostředky na to rozhodně mají.“

„Zabít tebe,“ opravil ji Justin. „Ti brouci šli jenom po tobě. Mě nepoznala. A kdyby tě zajímalo, jak to…“

„Ty tam!“

Hlídač si jich všiml a přeběhl přes cestu. Samopal se mu přitom téměř komicky houpal u boku. Mae zaujala ochranitelský

postoj před Justinem a namířila na muže pistoli. Tomu několik vteřin trvalo, než si to uvědomil a pomalu se zastavil.

„Ani o krok dál,“ varovala ho Mae.

„Ty,“ opakoval. „Ty jsi electi. Pojď se mnou. Můžeš jí pomoct. Můžeš jí pomoct.“

„Komu pomoct?“ zeptal se Justin.

„Mama Orane. Prosím. Je na tom špatně.“ Muž měl ve tváři strach a smutek a upíral prosebný pohled střídavě na Justina

a na Mae.

„Myslím, že není nebezpečný,“ řekl Justin.

Mae se rozhodla souhlasit a pomalu vykročila za hlídačem do domu, i když celou dobu držela v ruce pistoli.

Uvnitř vstoupili doprostřed obřadu plného bubnování, rytmického odříkávání a zběsilého třesu, prakticky stejného, jaký

tu už jednou zažili. Až na to, že tam, kde prve všichni slavili

a jásali, bylo nyní jen napětí a smutek. Hlídač je provedl kolem

34 • Richelle Mead

davu hostů, který netvořili jen turisté, ale zjevně také vystrašení přátelé a sousedé. Cosi rychle řekl francouzsky a uvolnil jim cestu ke schodišti na druhé straně pokoje. Krátce se ohlédl, aby se ujistil, že Justin s Mae jdou stále za ním, a vyběhl po schodech do druhého patra, kde bylo konečně poznat, kam jdou peníze návštěvníků. Moderní nábytek, elektřina, technika, podle gemmanských standardů sice zastaralá, ale tady hotový výstřelek moderního světa. Justin by si nejradši vše prohlédl mnohem detailněji,

ale jeho pozornost vzápětí upoutala ložnice, v jejímž středu stála postel zasypaná květinami.

A na ní Mama Orane.

Justin cítil, jak se mu sevřel žaludek, když spatřil krev na ženiných šatech. Pro Mae bylo násilí denním chlebem, ale on si na něj nikdy nezvykl. Kdosi Mama Orane velmi pečlivě ovázal břicho, obvazy už ale byly nasáklé krví řinoucí se z rány pod nimi.

Pleť měla popelavě bledou, tvář zalitou potem a nepřítomně se dívala nad sebe.

„Pomozte jí,“ prosil muž, který je sem přivedl.

„Potřebuje doktora,“ řekl Justin.

„Poslali jsme pro něho,“ řekla dívka sedící vedle lůžka. Byla to ona krásná asistentka. „Mezitím jsem se o ni postarala. Ošetřila jsem jí ránu a už jsem odříkala snad všechny modlitby a zazpívala písně.“

Mae se ušklíbla. „Modlitby a… to je jedno. Co se stalo? Někdo

ji střelil?“

„Bodl,“ řekla asistentka. „Ta zrzavá žena, co jste ji tu viděli.“

Zeptej se, čím ji bodla, přikázal Justinovi Magnus.

„Jakým nožem?“ zeptal se Justin.

Asistentka ukázala dlaněmi asi čtyřicet centimetrů. „Dýkou.

Stalo se to strašně rychle – skoro jsem to ani neviděla. Ta dýka

• 35

vypadala, jako by na ní byli brouci. Seděli jsme dole na večeři

a ona byla pryč, než…“

„Brouci?“ skočila jí Mae do řeči.

Dívka přikývla. „Jako zlatí brouci.“

Justin a Mae si vyměnili krátký pohled. Než kdokoli stačil

něco říct, Mama Orane se pohnula a dívka i hlídač ztuhli. Mama

Orane několikrát zamrkala a pak se jí podařilo upřít pohled

na Justina s Mae.

„V…vítejte, electi,“ řekla. U rtů se jí objevil pramínek krve.

To patřilo nám oběma. Tentokrát mě poznala, řekl Justin havranům.

Umírá, řekl Magnus. Ti, kdo opouští tento svět, mají ostřejší smysly. Vidí i skrz moc, která tě až doteď skrývala.

Asistentka zjevně uvažovala stejně jako hlídač. „Uzdravíte ji?“

zeptala se s nadějí v hlase.

Mama Orane jen udělala nesouhlasné ts. „To není jejich úkol.

A stejně je pozdě.“ Chtěla ještě něco říct, ale dělalo jí to potíže. Asistentka jí dala napít vody. „Oni nepřišli za tebou?“

„Přišli.“ Mae znovu mrkla ke krvácející ráně. „Ale jinak.“

„Nezlobte se.“ Mama Orane polkla a zavřela oči. „Přišli si pro

mě a já jsem vás prozradila. Označila jsem vás. Byla jsem neopatrná,

ale ne tak moc, jako když jsem se tady předváděla. El Diable

mě vždycky varoval, ale já jsem ho neposlouchala. Nic jiného si nezasloužím.“

Obrovitý hlídač vzlykl.

„Kdo to byl?“ zeptal se Justin. „Komu slouží?“

Mama Orane znovu otevřela oči. „Nevím. To je jedno. Jsou to

electi a konají vůli svého pána.“

„Bohové chtějí vyvolené přetáhnout k sobě, získat je na svou

stranu,“ řekl Justin. „Proč by se je… nás pokoušeli zabít?“

36 • Richelle Mead

„Protože ne každého electi je možné z… z…“ Dostala záchvat

kašle, který zastavil až další doušek vody. „Získat. Pro boha je pak lepší služebníka jiného boha zabít. Electi prostě likvidují konkurenci.“

„Válka vyvolených,“ řekli Justin s Mae, neboť oba náhle pochopili.

„Jasně, my se totiž strašně nudíme,“ zabručel Justin.

„Služte co nejlépe svému bohu,“ řekla Mama Orane teď už velmi slabým hlasem. „Neboť ostatní budou sloužit svým.“ Mae už chtěla něco říct a Justin byl přesvědčen, že se chtěla jako vždy ohradit, že žádného boha nemá. Zjevně si to ale

rozmyslela,

zarazila se a pak místo toho řekla: „Musíte odpočívat, než přijde doktor.“

„Mně už žádný doktor nepomůže.“ Mama Orane zavřela oči

a znehybněla tak, že si Justin myslel, že je mrtvá. Najednou je znovu prudce otevřela a upřela na něj. „Ale možná bys mi mohl pomoci dostat se k mým bohům.“

Justin nevěděl, jak to myslí, ale v tom se ozval Magnus: Nech

to na mně. Havran se zarazil a pak neochotně dodal: Jestli ti to

nevadí.

Můžeš, řekl Justin. Než si stačil uvědomit, s čím to vlastně souhlasil, ucítil ostrou bolest v hlavě, která ho zasáhla pokaždé, když ho havrani opouštěli. Mama Orane vytřeštila oči a tvář se jí najednou rozzářila. Téměř to vypadalo, že by se mohla zázračně uzdravit. Pak však vydechla a znovu znehybněla. Všechno kolem ní jako by pohaslo. Její asistentka se rozplakala a zabořila tvář do hlídačova ramene. I ten nepokrytě plakal.

Justin cítil, že se mu Magnus vrátil do hlavy. Hotovo, řekl havran. Maeiny zelenomodré oči si prohlížely Mama Orane se směsí

smutku a opovržení. „Tohle by se v RUNA nestalo.“

• 37

Justin věděl, že má na mysli smrt bez lékařské péče, ale v hlavě měl události, které ženině smrti předcházely: vyvolení s cílem sloužit svým bohům, co nejlépe bojují proti sobě. „Mám pocit, že tohle se v RUNA bude dít častěji, než se nám bude líbit.“ Dotkl se Mae na paži. „Pojď. Jdeme domů.“

KAPITOLA 3

Otázka bezpečnosti

Institut pro kreativní a experimentální myšlení byl už třetí

školou, na kterou Tessa Cruzová chodila. A kdyby se počítala

i velmi krátká anabáze na jedné státní škole, byla to její čtvrtá

od příjezdu do RUNA před několika měsíci. Tentokrát si ovšem poprvé vybrala sama a Justin z toho nebyl ani trochu nadšený.

„Připadá mi to jako místo, kde vychovávají politické disidenty,“

okomentoval její rozhodnutí. Když se pak dozvěděl, jakým způsobem

se ve škole učí, byl vytočený ještě víc. Jeho sestra se mu

vysmála, neboť znala skutečný důvod jeho rozhořčení. „Kdysi totiž učil,“ připomněla Tesse a zvedla oči v sloup. „Takže čeká,

že všichni budou spořádaně sedět v lavici a hltat každé učitelovo slovo přesně jako jeho bývalí studenti.“

Tessa tomu věřila, ale zároveň tušila, že za Justinovou averzí

k její nové škole je ještě něco jiného. Justin měl vždycky pocit,

že má vůči Tessině otci dluh za to, jaké se mu od něj dostalo

pomoci během jeho čtyřletého exilu v Panamě. Usoudil, že nejlepším způsobem, jak tenhle dluh splatit, je vzít Tessu – kterou

měl za až příliš chytrou a talentovanou pro život v provincii –

s sebou do RUNA a dát jí potřebnou dávku gemmanského vzdělání

a kultury. Podle podmínek studentského víza musela chodit

do školy a věděla, že podle Justina ji na život v civilizovaném světě nejlépe připraví jen „normální“ gemmanské vzdělání. Hrozně • 39

ráda by mu udělala radost, ale na druhou stranu jí bylo jasné, že

se pro ni klasické studijní programy nehodí.

Tesse se tahle nová škola líbila hlavně proto, že si mohla dělat,

co chce. Filozofie celého institutu byla prostá. „Kreativní hlavička“

si vždycky najde cestu, jak dosáhnout svého. Takové hlavičce

lze zároveň věřit, že projde všemi standardizovanými testy, které byly povinné ve všech školách, ať již státních nebo soukromých, a to s tak vysokým skóre, že tím neutrpí pověst institutu. Studentům, kterým se to nepodařilo, bylo slušně naznačeno, že by

měli odejít.

A tak byly Tessiny dny rozděleny na dvě různé části. Polovinu času měla relativně volno a mohla pracovat na projektech ve společenských i přírodních vědách, které si sama vybrala. Druhou

polovinu si nechávala na přípravu na testy, což znamenalo nekonečné hodiny nad vzorovými otázkami a případně konzultace

s lektory.

Nejdůležitější ovšem pro ni bylo, že se k ní všichni chovali

úplně normálně. Za tohle byla škola velmi dobře placena. Občas

se na ni někdo zvědavě podíval, ale většina učitelů byla ohledně jejího původu velmi pragmatická. Pocházet z provincie bylo mnohem méně podstatné než peníze a vliv, kterých bylo třeba, abyste se na školu dostali. Jakmile jste tam byli, na ničem dalším nezáleželo. Její spolužáci sice nedostali zaplaceno, aby ji mezi sebe přijali, nicméně v podstatě fungovali na stejném principu. Jestliže je žákyní školy, zasloužila si to. Většinou si jí nevšímali. Nejvíce se uchytila teorie, že je dcerou nějakého významného velvyslance Panamy a že vlastně může být užitečné ji znát.

„Měla by sis sehnat nějakého experta, moje milá.“

Tessa zvedla hlavu. Byla stočená do klubíčka na obřím nadýchaném

polštáři na podlaze (kreativní hlavička přece nepotřebuje klasickou lavici) a prolétala pohledem hlavní titulky na čtečce.

40 • Richelle Mead

Mluvila k ní žena jménem Clarissa (kreativní hlavičky mohly jednat se svými učiteli jako rovný s rovným a tykat jim). Měla dozor nad studenty pracujícími na projektu.

„Pořád děláš na té analýze médií?“ zeptala se Clarissa.

„Ano.“

RUNA byla zaplavena médii a pro Tessu byl právě tohle

po příjezdu z Panamy asi největší kulturní šok. Z hlediska

infrastruktury

prakticky na světě neexistovalo nic srovnatelného

s telekomunikacemi, zábavou a množstvím dat, které proudily gemmanským prostorem a byly neustále k dispozici všem občanům. Zároveň byly provázány s většinou jejich každodenních činností. Ale Tessu víc šokovalo něco jiného. V její zemi bylo nemyslitelné, aby člověk dával veřejně k dispozici informace

o svém soukromém životě, a ona navíc vyrostla v klasické rodině

z vyšších vrstev, které žily téměř klášterním způsobem. Gemmané naopak jako by toužili podělit se o každičkou součást svého

soukromí, o názor na všechno, a zároveň hltali stejné informace

od jiných, zejména celebrit a veřejných osob. Nic z toho nebylo cenzurováno a Tessa žasla, jaká svoboda v tomhle oceánu informací vládne. Jedna věc však prolínala všemi oblastmi – obdiv a loajalita k RUNA a životu v ní.

Právě ta fascinace ji přiměla zkoumat posedlost téhle země sebou samou a roli, kterou ve vytváření jejího obrazu hrají média.

Tessa si tenhle výzkum vybrala sama a nebylo to poprvé, co jí

Clarissa radila, aby si k sobě vzala nějakého odborníka.

„Vím, že spoustu informací pro svůj výzkum získáváš přímo

ze streamu.“ Clarissa mluvila velmi vlídně. „Ale jestli chceš skutečně pochopit, jak se všechno odtamtud,“ Clarissa ukázala ven z okna, „dostává sem,“ a ukázala na monitor, „měla by sis promluvit

s někým, kdo v tom hraje zásadní roli.“

„Jako třeba s kým?“

• 41

Clarissa pokrčila rameny. „Se spoustou lidí. S nějakým vydavatelem, novinářem, ředitelem. My se tady snažíme plně podporovat

reálnou zkušenost se světem. Mohla bys jít k někomu

na praxi, stínovat jeho práci a zjistit, jak celý ten proces funguje.“

„Copak by o mě někdo stál?“ zeptala se Tessa, jako by se jí do toho nechtělo.

Clarissa byla neoblomná. „Moje milá, jsi studentkou Institutu

pro kreativní a experimentální myšlení. Sem posílají své děti někteří z nejdůležitějších a nejvlivnějších lidí v zemi. Když nabídneme některého z našich studentů na praxi, všimne si toho

spousta lidí. Kancelář pro praxe je o patro níž. Většina nabídek

je určena pro třetí stupeň, ale výjimečný student druhého, jako

jsi ty, tam určitě taky něco najde. Klidně tam můžeš zajít hned, stejně už skoro končíme. Podej si žádost a uvidíš, co bude.“

Tessa neměla moc důvodů odmítnout a kancelář našla snadno. Byla to malá místnůstka hned vedle velké kanceláře, kde

se řešila většina každodenních záležitostí. Když vstoupila, našla před sebou stát malou frontu v podobě dvou jiných studentů.

Mladík před ní byl vysoký a štíhlý, s jasně plavými vlasy. Když se

na ni otočil, bylo jí z jeho světlé pleti a modrých očí jasné, že je to kastář. To nebylo nijak překvapivé, protože kastáři – neboli patricijové, jak si rádi říkali – se často vyskytovali v nejvyšších kruzích

a z těch tahle škola velmi zásadně čerpala. O chvíli později si

Tessa s překvapením uvědomila, že ho zná. Jeho druhý pohled jí prozradil, že i on ji poznal.

„Tesso?“ zeptal se.

Zalovila v paměti. „Darius, že? Co tu děláš?“

S Dariem se seznámila před pár měsíci při návštěvě výsostného území nordské kasty. Jeho rodina sehrála překvapivou roli

v jednom z Justinových případů a Darius tehdy využil Tessiných kontaktů, aby získal pomoc od Ministerstva vnitřní bezpečnosti.

42 • Richelle Mead

Tehdy jí nijak nevyhrožoval, ale o pomoc žádal rozhodně velmi neodbytně, takže to byl pro ni velmi silný zážitek. Když ji nyní poznal, tvář se mu rozzářila.

„Chodím sem,“ vysvětloval. „Přestoupil jsem z Nordské terciální akademie, když…“ Něco málo z jeho nadšení pohaslo.

„Prostě po tom, co se to na jaře všechno zvrtlo. Táta už mě skoro nepoznává a všichni ostatní jsou mrtví. Bylo načase změnit působiště.“

Tessa ucítila s tímhle podivným a často velmi horečně jednajícím mladíkem soucit. Tajemný kult ho připravil o matku

i o bratra a jeho otec následkem toho skončil v ústavu pro duševně choré. Darius dlouho hledal spravedlnost a Tessa chápala,

že konečné odhalení příčiny celé tragédie skutečně mohlo být

poslední kapkou a zároveň impulzem, aby začal znovu. Vypadal, že chce ještě něco říct, ale sekretářka ho zavolala

dovnitř. Tessa se zabavila čtením zpráv na egu, malém zařízení, kterým Gemmané komunikovali a obstarávali běžné každodenní

záležitosti. Na půl ucha slyšela, jak si Darius podává žádost o praxi

v jedné z mnoha vládních agentur, které měly sídlo ve Vancouveru. Když byla na řadě, chytil ji za paži.

„Nevadilo by ti… Nemáš nic proti, kdybych na tebe počkal? Potřebuju se tě na něco zeptat.“

„Já ale jdu jenom kousek na metro,“ řekla, neboť se jí vybavily

ne úplně příjemné vzpomínky na jeho poslední prosbu.

„Stačí mi chvilka, slibuju.“

Upřímnost v jeho očích rozpustila její zbývající obavy. Kromě toho bylo nepravděpodobné, že by byl zapleten hned ve dvou

vražedných kultech. Souhlasila, že si s ním promluví, a pak přistoupila

k pultu, aby podala žádost. Dariovi šlo o plnohodnotnou praxi, Tessa však nic tak časově náročného nepotřebovala.

Podala si žádost o rozhovor s osobností z některého z oborů, které

• 43

jí navrhla Clarissa, a případně o možnost pár dní stínovat něčí

práci, aby pochopila, v čem spočívá. Celý proces byl zdlouhavý,

a jakmile Tessa zadala potřebné informace, řekla jí sekretářka, že vše předají spolupracujícím agenturám a dají jí vědět.

Darius na ni čekal venku, jak slíbil. Opíral se o cihlovou zeď.

Škola stála ve východní části centra Vancouveru, daleko od mnohem větších obchodních a vládních budov, ovšem stále dost

blízko ruchu velkoměsta. Byl červenec, prostředek léta, ale ani

jeden z místních nejteplejších dní nebyl nic v porovnání s horkem

a vlhkostí, v nichž Tessa vyrostla. Tenhle rozdíl jí ale nevadil. Nebyli tu komáři a ona se tolik nepotila, dokonce ani na přímém slunci.

„Nepřijel jsem změnit jenom sebe,“ řekl jí Darius po cestě

na stanici metra. „Jsem tady kvůli opravdové změně. Pro všechny.“ Přímo před nimi projela souprava a Tessa počkala, až dozní

její hluk, než odpověděla: „Jak to myslíš?“

„Chci sloužit naší zemi,“ vysvětloval. Na svých dlouhých nohou kráčel rychleji než ona, ale brzy se přinutil zpomalit a počkal na ni. „Když jsem viděl, co dokázali ti tví přátelé z vnitřní bezpečnosti,

jak zneškodnili tu sektu, uvědomil jsem si, že tohle chci dělat. Chci taky bojovat na té správné straně.“

„Ty chceš pracovat pro Ministerstvo vnitřní bezpečnosti?“ zeptala

se skoro vyděšeně.

„Možná. A jestli ne přímo tam, tak pro něco podobného.

Ani si nejsem jistý, co bych vlastně mohl dělat. Právo. Politiku. Jenom vím, že musím zaklepat na ty správné dveře. Proto jsem si byl zažádat o praxi. Snažím se někde uchytit, ale není to jednoduché.

O tyhle fleky je zájem.“

„Podle Clarissy – to je moje učitelka – si kreativní hlavičky

můžou vybírat.“

44 • Richelle Mead

Darius se ušklíbl. „Jo, stejně jako všichni studenti třetího stupně z místních elitních škol. Konkurence je velká.“

Na zastávku metra došli právě v okamžiku, kdy se objevil vlak. „Ten je můj,“ řekla.

Darius posmutněl. Zjevně nepřišel se svou otázkou dost rychle.

Na okamžik se zamyslel, pokrčil rameny a pokynul jí, ať nastoupí.

„Pojedu s tebou.“

„Ale já jedu na předměstí,“ varovala ho. Předpokládala, že

Darius bydlí na studentských kolejích někde v centru.

„To nevadí. Prostě se pak vrátím.“ Byl čas, kdy se vraceli

z centra ti, kdo končili v práci dřív, a Tessa s Dariem se museli protlačit k oknu. „Takže mě napadlo,“ pokračoval, „že bys mi mohla pomoct. Máš na vnitřní bezpečnosti známosti. Třeba bys mi mohla pomoct sehnat tam praxi.“

O to mu jde? Zavrtěla hlavou. „Neřekla bych, že tam mám známosti. Pracuje tam ten chlap, co u něj bydlím.“ Popisovat

vztah s Justinem pro ni vždycky bylo trochu divné. Těžko se lidem vysvětlovalo, že získala studentské vízum jako součást splátky Justinova dluhu jejímu otci, když vlastně ani sama nevěděla, proč skončil v exilu v Panamě.

„Jo, ale určitě tam někoho zná, ne?“ Darius se k ní naklonil

a oči se mu leskly nadšením. „Stačí mi, kdyby se trochu přimluvil.

Na vnitřní bezpečnosti, ale klidně i někde jinde. Kdekoli,

kde bych mohl něco dokázat. Ty jsi nikdy nic takového dělat nechtěla? Pomáhat své zemi… teda provincii?“

Ani ne. Neustále se měnící vláda v Panamě nebyla zrovna

něco, co by v Tesse probouzelo oddanost a důvěru. Ano, jako

mnoho jiných si i ona přála, aby její země získala potřebnou stabilitu

a obyvatelé některé výhody a radosti každodenního života

běžné v RUNA nebo EA. Za celou dobu, co tady žila, ji nikdy nenapadlo, že by dívka jako ona mohla v něčem takovém hrát • 45

významnější roli. Dokonce i teď se spokojila s rolí pozorovatele života kolem sebe, místo aby se ho nějak aktivně účastnila.

Jenomže i tentokrát ji Darius částečně nakazil svým nadšením. Možná to bylo proto, že skutečně cítila, že chce své zemi

pomáhat z potřeby konat dobro, ne ze slepé oddanosti, kterou

tak často viděla u ostatních obyvatel RUNA.

„Zeptat se můžu,“ řekla nakonec. „Ale nic ti neslibuju.“

Znovu ji obdařil svým nakažlivým úsměvem a ona zjistila, že mu odpovídá stejně.

Když byl nyní Darius spokojen, obrátil pozornost od sebe

k Tesse. K jejímu překvapení se prakticky neptal na Panamu. Většina lidí, kteří se ji snažili lépe poznat, začínala rozdíly mezi oběma zeměmi. Nemohla jim to mít za zlé, protože to byl nejsnadnější začátek rozhovoru. Daria ale jako by ani tak nezajímalo,

odkud je, spíš kým je a kým by chtěla být. Nejvíc ho zajímalo,

proč byla v kanceláři, kde se vyřizují praxe, a když mu vysvětlila podstatu svého projektu, byl naprosto u vytržení.

Zapovídali se tak, že se Darius dokonce zeptal, jestli by nemohl

v Cherrywoodu vystoupit s ní a doprovodit ji až domů.

Tessa ucítila takové to nervózní sevření vnitřností, které měla vždy, když se ocitla tváří v tvář situaci zcela odlišné od všeho, v čem vyrostla. Přestože akceptovala skutečnost, že vztahy mezi

oběma pohlavími jsou zde mnohem volnější, vždy se úplně zarazila, když o ni projevil nějaký chlapec zájem. Ne že by se to

stávalo nějak často. Když už k tomu ovšem došlo, okamžitě se jí vybavila zděšená tvář její matky.

Až pak ji napadlo, že je možná Darius tak posedlý a cílevědomý,

že jí to nabídl jen proto, aby případně mohl potkat Justina.

To ji uklidnilo, protože takový pragmatismus jí za prvé vyhovoval

a za druhé byl Justin ještě v práci.

46 • Richelle Mead

Darius s ní šel až ke dveřím, ale k jejímu překvapení se ani nepokusil nechat se pozvat dál.

„Tak ještě jednou díky,“ řekl. „Fakt… hodně to pro mě znamená.

A taky mi bylo fajn.“ Rozpřáhl ruce a rozhlédl se. „Udělat

něco takového doma, tak si připadám divně. Myslím jako bavit

se takhle s plebejkou. I když jde o obchod, lidi se takhle moc…“

Jeho koktání přerušil ohromný chlap, který prudce vrazil

do Tessy a přimáčkl ji na stěnu domu. Chtěla vykřiknout, ale náraz

byl tak prudký, že jí vyrazil dech a ona nebyla schopna vydat

ani hlásek. Vzápětí jí ústa překryla silná ruka a na krku ucítila hrot čehosi ostrého.

„Ani se nehni,“ zavrčel neznámý hlas. „Kurva, nehýbej se.

A ty taky, kluku. Jeden z vás pípne, a probodnu jí krk.“

Nehrozilo, že by se Tessa pohnula. Byla úplně ztuhlá strachem.

A soudě podle Dariova vyděšeného výrazu se ani on k ničemu

nechystal.

„Vytáhni ego,“ řekl chlap. „Pomalu.“

Tessa poslušně udělala, co po ní chtěl. Vytáhla zařízení z kabelky

a podávala mu ho na otevřené dlani.

„Odemkni dveře.“

Namířila ego na panel u dveří a namačkala číselnou kombinaci,

kterou se identifikovala a deaktivovala elektronický zámek.

Zároveň ji něco napadlo. Mohlo by se jí podařit rychle zadat kód pro volání o pomoc?

Ostrý hrot se jí zabořil trochu silněji do hrdla. „Jenom odemknout,“

řekl ten muž. Zjevně uhodl, co má v úmyslu.

Poslechla a muž přikázal Dariovi, aby šel první. Když pak

vešel s Tessou, zabouchl za sebou. Tessa horečně uvažovala, co udělat. Domácí bezpečnostní systém uměl rozpoznávat hlasové příkazy. Mohla zavolat policii. Jenomže k čemu by jí to bylo, kdyby jí ten lupič vzápětí probodl krk? Přinutila se poněkud zpoNESMRTELNÁ

KORUNA • 47

malit všechny myšlenky, které jí vířily hlavou. Dostane se z toho. Musí existovat způsob. Měla pocit, že si jich venku všiml soused a určitě už zavolal pomoc.

„Tak kde je?“ obořil se na Tessu chlap. „Kde je ten zasraný služebník?“

Pustil jí pusu, ale onen ostrý hrot, zřejmě nějaký tenký bodec, měla stále nebezpečně silně přitisknutý k hrdlu.

„J…já nevím,“ vykoktala. „Odjel.“

„A kdy se vrátí?“

„Nevím,“ opakovala. Očima rychle střelila po Dariovi, který vypadal stejně omráčeně a vyděšeně, jako se ona cítila.

„Ale víš! Asi ti to řekl, ne?“ Hlas toho chlapa byl velmi rozčilený

a ona se znovu ujistila, že ho nezná. Zároveň z něj cítila

jakési zoufalství. Navzdory všemu, co se stalo, se jeho útok zdál

být neplánovaný. Nevěděla, jaké má úmysly, ale jen stěží dosáhne svého.

Nasucho polkla. „Odjel ze země. Nikdy nevíme, jak dlouho má být pryč.“

Při těch slovech se muž zjevně zarazil. I když stále cítila na kůži ostrý hrot, jeho sevření poněkud povolilo. „To nedává

smysl! Proč by sakra služebník odjížděl ze země?“

To byla skvělá otázka, kterou si Tessa se Cynthií kladly už

delší dobu. Justin všechny jejich otázky odbýval frázemi jako:

„Nezapomněly jste, že pracuju pro organizaci, která má na starosti vaše bezpečí? Víc vědět fakt nemusíte.“

„To netušíme…,“ řekla Tessa. „Víme jenom, že…“

Prásk.

Tessa byla tak paralyzovaná vlastním strachem, že si ani neuvědomila,

že se Darius pomalu přesunul. Chlap taky zjevně na

chvíli ztratil koncentraci, protože se ani nepokusil bránit, když

ho Darius praštil věšákem na kabáty. Ten byl na chodbě novinka

48 • Richelle Mead

a Justin se Cynthií se kvůli němu pořádně pohádali. Měl tvar stromu a Cynthia o něm tvrdila, že je kouzelný, zatímco Justin

o něm prohlásil, že je to trapný pokus o umění a navíc zcela zbytečný,

protože na kabáty mají šatní skříň.

Ať už byl věšák jakýkoli, jako zbraň byl velmi účinný a Dariovi

se jím podařilo udeřit tak, že muž pustil hrot, kterým ohrožoval Tessu. Ta se mu okamžitě vytrhla a vykřikla hlasový příkaz pro přivolání policie. Přestože Dariův útok poslal násilníka ke stěně a zjevně ho vyvedl z míry, nebyl dost silný, aby ho omráčil.

Druhá rána na to však už stačila. Když proti němu chlap vyrazil, Darius prudce máchl a zasáhl ho přímo do hlavy. Útočník se

zhroutil na zem a zůstal nehybně ležet.

„Ty vole,“ vykřikl Darius s vytřeštěnýma očima. „Myslíš, že

jsem ho zabil? Nikdy jsem nic takového neudělal! Nikdy jsem nikoho ani nepraštil!“

Tessa si vystrašeně klekla chlapovi vedle hlavy a nahmatala

mu pulz, který byl zřetelný a pravidelný. „Myslím, že je v pořádku. Jenom jsi ho omráčil.“

Pak už šlo všechno velmi rychle. Policie přijela těsně před

Cynthií, která byla zcela pochopitelně v šoku z toho, co se doma děje. Doktor potvrdil, že omráčený útočník bude v pořádku,

a rychlou kontrolou jeho ID policie zjistila, že je to člen kultu, kterému byla nedávno odebrána licence. Tessa tušila, kdo tam asi byl na inspekci.

Muže samozřejmě odvedli mnohem dřív, než se večer vrátil

Justin. Policisté už stačili vyslechnout Tessu i Daria a byli právě

na odchodu, ovšem příležitosti zeptat se na pár věcí i Justina nadšeně využili. Justin v muži poznal člena kultu, s nímž jednal, a potvrdil, že když ho nedávno obral o jeho víru, dotyčný nereagoval

ani trochu kladně.

• 49

Když byli konečně zase sami, sedl si Justin ke stolu v kuchyni

a ve tváři měl zcela netypický ohromený výraz. Obvykle byl schopen okamžitě zhodnotit situaci a přijít s nějakým řešením, proto Tessu pohled na něj nyní vyváděl z klidu. Nakonec ho probrala

Cynthia.

„A tys říkal, že je ten věšák zločin proti lidskosti.“ Řekla to odlehčeným tónem, ale i z ní bylo cítit napětí, když k sobě přitiskla svého osmiletého syna Quentina a nepřítomně ho začala hladit po zádech.

Justin po ní střelil pohledem. „Taky že je. Doufám, že je zničený.“ Podíval se na Tessu a zvážněl. „Jsi v pořádku?“

Chabě přikývla. „Všechno to bylo takové rychlé…, jako by se

to ani nestalo. Proč sem přišel? To byl fakt jenom naštvaný, že jsi

mu zavřel církev?“

„Oni jsou vždycky naštvaní.“ Justin se opřel. „Ale neměl jsem důvod si myslet, že by se chtěl pomstít. Ono to je někdy poznat.

Najít služebníka není lehké, ale občas se to někomu povede. Byla

to prostě náhoda. Ze všech případů, které by mohly být problém, zrovna tenhle…“ Zahleděl se do prázdna, ztracen v myšlenkách.

„Byl to rutinní případ. Úplně mimo všechno to ostatní.“ Poslední větu si spíš zabručel pro sebe, než že by mluvil k nim.

Tessa si uvědomila, že Justina netrápí jen skutečnost, že ji ten

muž ohrozil, ale taky to, že si během návštěvy u jeho kultu nevšiml,

že by mohl představovat větší nebezpečí. A z toho šílí, pomyslela

si. Umí tak dobře číst lidi, a tohle mu uniklo. Asi by si toho nevšiml nikdo, ale on má na sebe úplně jiné nároky.

Justin se vrátil zpátky do reality a jako by si až nyní všiml

Daria. „A ty jsi kdo?“

Darius sebou trhl a pak se narovnal tak, že najednou nevěděl,

co se svýma dlouhýma rukama. „Darius Sandberg.“ Chvíli váhal,

ale pak Justinovi podal ruku. „Je mi ctí vás oficiálně poznat.“

50 • Richelle Mead

Justin mu rukou automaticky potřásl a zároveň na něm bylo poznat, že si na chlapce vzpomněl. „Sandberg. Z Nového Stockholmu.“

Darius horlivě přikývl. „Ani nevím, jak vám mám poděkovat, doktore Marchi. Za celou rodinu.“

„Myslím, že jsi mi pomohl stejně jako já tobě.“ Justinovi se vybavily detaily celého smutného případu a dodal: „A je mi líto,

že jsi o všechny přišel.“

„Děkuji vám.“

Justinovo obočí se najednou spojilo nad kořenem nosu. „Ale

ty jsi mi asi nepřišel poděkovat, že ne? To máš trochu z ruky.“ Když Darius neodpověděl, pomohla mu Tessa. „Chodí se

mnou do školy. Na třetí stupeň.“

„Aha.“ Justin se uklidnil. „Další svobodná mysl, co?“

„Kreativní hlavička. Chtěl tě poprosit, jestli bys mu nepomohl sehnat praxi,“ vysvětlovala Tessa, která měla pocit, že to

Dariovi dluží. „Jako že znáš lidi na ministerstvu.“

Justin se poprvé od příchodu domů usmál. Zavrtěl hlavou.

„Věř mi, že pro vnitřní bezpečnost bys fakt pracovat nechtěl.

A pro SCI už vůbec ne.“

Dariovi se najednou vrátilo všechno dřívější nadšení. „Chci

dělat kdekoli, kde budu užitečný! V jakékoli vládní sekci, odkud bych se mohl odpíchnout dál.“

Justin znovu zavrtěl hlavou a Tessa viděla, že přemýšlí, jak co nejzdvořileji odmítnout. Pak se ale zamyslel, podíval se na Tessu a jeho výraz už nebyl tak tvrdý.

„Zachránil mi život,“ řekla, protože uhádla, na co Justin myslí.

„Ten věšák jsi náhodou nezlomil, co?“ zeptal se nakonec Justin.

„Justine,“ okřikla ho Cynthia.

• 51

Darius, který neznal pozadí, vypadal vyděšeně. „Já… já nevím. Jestli jo, tak se hrozně omlouvám. Koupím vám nový.“

Justin mávl rukou. „Zapomeň na to. Uvidím, co se dá dělat.“ Euforie, která z Daria najednou tryskala, byla tak roztomilá,

že se Tessa musela usmát. Zato Justin byl z Dariových projevů vděčnosti zjevně nesvůj.

„Děkuju, děkuju, doktore Marchi! Pro mě to strašně moc znamená. Ani si neumíte představit, jak moc. Super. Fakt dík.

A kdybych pro vás mohl něco udělat… tý jo… děkuji a…“

„Nech toho,“ skočil mu do řeči Justin. „Jestli mi chceš pomoct,

tak zůstaň na večeři a měj ten věšák někde při ruce, než sem zavolám normální ochranku.“

Což ovšem probudilo Cynthii. „Co to meleš?“ zeptala se nervózně.

„Měl jsem u baráku chlapa se zbraní. Myslíš, že vás tu teď nechám jenom tak?“ obořil se na ni.

Jeho sestra si dala ruce v bok a pohodila černými vlasy. „Právě

jsi řekl, že to byla náhoda…, že se to neděje. Ty jako čekáš, že budeme mít v nejbližší době zase štěstí a přijde další?“

Justin si dal s odpovědí načas a pokusil se ji co nejlépe zformulovat. Tessa ho bedlivě sledovala. Kdysi jí řekl, že má stejně dobrý pozorovací talent jako on. Nebyla si tím vždycky úplně jistá, ale v tuhle chvíli byla přesvědčená, že Justin má na mysli něco jiného než nějakého náhodného útočníka. Má strach, že nám hrozí i jiné nebezpečí, uvědomila si.

„Asi ne,“ řekl tak klidně, že přesvědčil skoro i Tessu. „Ale chceš

riskovat? Chceš riskovat, že se příště něco stane třeba jemu?“ Kývl hlavou směrem ke Quentinovi a Cynthia přestala protestovat, přesně jak Justin tušil.

„A co chceš teda dělat?“ zeptala se.

„Najmeme si soukromou ochranku. Klasické bodyguardy.“

52 • Richelle Mead

Cynthia zvedla obočí. „Proč mluvíš v množném čísle?“

„Nejezdíte všude spolu,“ namítl Justin. „Každý z vás by měl mít někoho s sebou.“

To překvapilo dokonce i Tessu. „Jako pořád?“ zeptala se. „Mít někoho za zadkem?“

Justin se postavil. „Budeš se divit, jak rychle si zvykneš. A nedívej

se na mě tak, Cyn,“ řekl výhrůžně. „Doma si klidně rozhoduj, zařizuj si to tu, vybírej jídlo, cokoli, co se týká baráku,

ale tohle je zase moje práce. Nikdo z vás už nepůjde nikam bez ochranky.“

Tessa měla pocit, že Cynthia chce ještě něco říct, třebas jen

proto, že je prostě zvyklá Justinovi oponovat, ale nakonec souhlasně přikývla. Proti takovým rozumným argumentům neměla

co namítnout. „A kam jdeš?“ zeptala se, když viděla Justina kráčet

ke dveřím. „Vždyť jsi teď přišel!“

Justin zvedl ruku na rozloučenou a otočil se ke vchodovým dveřím. „Za jedním expertem na ochranku,“ zavolal.

KAPITOLA 4

Melouch

Najít Mae nebylo těžké. Ještě spousta věcí na ní byla pro

Justina záhadou, ale jiné byly velmi předvídatelné. Když vyšel

z domu, okamžitě sedl na vlak do centra s vědomím, že bude buď

u sebe, nebo v baru. Když jí zavolal a ona mu odpověděla bez obrazu, měl svou odpověď.

„Kde piješ?“ zeptal se bez okolků.

„Jak víš, že piju?“

„Protože jsi posílala zprávy hned, jakmile jsi v letadle chytla

signál. To děláš jenom tehdy, když se vracíš z cesty a máš v plánu hned někam vyrazit.“

„No, tak gratuluju k další úžasné dedukci. A potřebuješ vědět,

kde jsem, aby sis potvrdil nějaký další skvělý tip?“

„To nebyl tip,“ odsekl. „A potřebuju vědět, kde jsi, protože

s tebou musím mluvit.“

Následovala chvíle vážného ticha. Pak odpověděla: „Deset

hodin jsme seděli v letadle. To jsi se mnou nemohl mluvit tam? Existuje taky něco jako soukromí, víš o tom?“

Povzdechl si. Byl mentálně i fyzicky vyčerpaný po celodenním cestování. „Něco se stalo. A to něco má co dělat s nebezpečím

a smrtí a dalšími věcmi, které máš ráda.“

Znovu se zamyslela a pak přiznala: „Jsem v Brownstonu.“

„Kde to je?“

54 • Richelle Mead

„Nekecej. Ve Vancouveru je nějaký bar, který neznáš jako svoje boty?“

„Ty jsi ale protivná,“ zabručel. „Najdu si to. Za chvilku tam jsem.“

Ego mu vzápětí prozradilo, že Brownstone je bar, který často

navštěvují členové armády, a to díky jeho poloze nedaleko zastávky vlaku, kterým se bylo možné dostat přímo na základnu

za městem. Justin poněkud znervózněl z představy, že by mohl vrazit přímo na pitku pretoriánů. Vzpomněl si na oba Maeiny

kamarády a i ti by mu rozhodně stačili, o partě dalších jim podobných

ani nemluvě. Ale trápit se tím teď bylo asi zbytečné.

A kdo ví, třeba od nich dostane pár rad, jak se vypořádat s nejnovějšími

komplikacemi ve svém životě.

Ještě stále byl vyveden z míry, že Antonio Song – ten oddaný uctívač Mithry, který zaútočil na Tessu – takhle nečekaně

a nepředvídatelně zareagoval. Justin mluvil vážně, když tvrdil,

že podobné odplaty jsou vzácností. Většina církví, které zavřeli, vinila vládu jako takovou, nikoli jednotlivé služebníky. Stejně tak mluvil vážně, když říkal, že i tenhle šílenec je výjimka. Nevěřil, že by Song byl součástí nějakého většího spiknutí či nebezpečným vyvoleným, před jakými je varovala Mama Orane. Song

byl nešťastná náhoda, ale zároveň Justinovi připomněl, jak velké

nebezpečí jeho práce přináší. A teď bylo navíc znásobeno nadpřirozenými

úkazy a cestami do provincií. Tohle všechno byl ovšem ochoten přijmout stejně, jako přijal Mae za svůj živý štít.

Ale udělat cíl z vlastní rodiny? To bylo děsivé zjištění, obzvláště

ve světle oné „války vyvolených“. A z toho, co věděl, chodilo

po RUNA stejné množství vyvolených a lidí oddaných svému bohu jako v provinciích, možná víc. Geraki mu totiž řekl, že

náboženské vakuum, které RUNA vytvořila a tak dlouho udržovala, božské bytosti přímo přitahuje. Jestli byli vyvolení

ochotNESMRTELNÁ

KORUNA • 55

ni útočit na jiné vyvolené, které považovali za hrozbu, pak taky mohli využít jejich nejbližší jako velmi silnou páku. Možná že v celém tom velkém světě byl Song nula, nicméně představoval předzvěst mnohem hrozivějších věcí.

Jakmile Justin vešel do Brownstonu, najít Mae nebyl problém.

V armádě se moc kastářů nevyskytovalo a její světlá pleť

a plavé vlasy mezi převážně plebejskými vojáky doslova zářily. Více než polovina místních štamgastů měla na sobě uniformu, většinou v šedohnědé variantě běžných jednotek. Našlo se však i pár černě oděných pretoriánů. Každý z nich byl jako stín v jinak veselém prostředí. Dokonce i tady, kde nebyli ve službě, působili tak děsivě, že se jich ostatní stranili.

Dva takoví pretoriáni seděli s Mae: Valeria Jardinová a Linus Dagsson. Justin se zastavil hned za dveřmi a celou trojici si chvíli prohlížel. Stejně jako věděl, že najde Mae v baru, věděl taky, že se sem nepřišla napít. Pretoriáni se nemohli opít, alespoň ne tím,

co v podobných podnicích prodávali. Jejich implantáty dokázaly běžný alkohol až příliš rychle metabolizovat. Mae tu nebyla

kvůli pití ani kvůli místu. Byla zde kvůli přátelům. Po každém případu se k nim vracela, jako by chodila k psychoterapeutovi,

i když ve skutečnosti o práci prakticky nemluvili. Justina její dynamický

vztah s nimi fascinoval ze dvou důvodů. Za prvé, Mae

neměla ani k nikomu ze své biologické rodiny tak blízký vztah,

a za druhé, Val s Dagem jako by byli tím nejdokonalejším opakem

urozené nordské dívky.

A taky na ně žárlíš, řekl Horatio. Otevírá jim své srdce a tobě ne. Ani jedno není pravda, odsekl Justin. Ona má pod tím svým krunýřem ještě jeden a pod ten se nedostanou ani tihle dva. A nežárlím.

Mohl jsi v jejím srdci zaujmout mnohem významnější místo,

řekl Magnus. Stejně jako po boku mého pána.

56 • Richelle Mead

Ani jedno mi fakt nechybí, řekl Justin. Neubránil se ale lehkému pocitu smutku, když si všiml, jak je Mae v pohodě a uvolněná. Seděla s loktem opřeným o stůl, s bradou v dlani a usmívala se nějaké divoké historce, kterou ji právě Dag obdařoval. Samozřejmě

ani nyní nedokázala úplně vypnout. Nikdy nevypínala.

Jen teď bylo to napětí snad nejmenší, co u ní kdy viděl, snad

s výjimkou jejich společné noci. Když se ovšem Justin přiblížil

k jejich stolu a Mae na něj upřela své modrozelené oči, napětí se rázem vrátilo. Když tu změnu zaregistrovali oba společníci, i oni se okamžitě otočili.

Val se rozzářila. „Doktore Marchi,“ řekla, a dokonce zašla tak

daleko, že se postavila a políbila ho na tvář. „A já jsem si myslela,

že kravaťáci jako vy s náma nepaří.“

„Kravaťáky většinou nezvete,“ vysvětloval. I když si Val dělala legraci, Justin si všiml, že je skutečně jediný v baru v obleku, čímž už si vysloužil několik zvědavých pohledů. Stejně tak si

mohl na čelo nechat vytetovat nápis BYROKRAT.

„Ty jsi zvaný vždycky,“ prohlásil Dag a rozpřáhl paže. „Hlavně když to vnitřní bezpečnost zacvaká.“ Zatímco Val byla malá

a svůdně křehká, Dag byl hotovým vlhkým snem každé pubertální dívky, samý sval a k tomu výraz drsňáka.

„Klidně,“ řekl Justin a otevřel na obrazovce nápojový lístek.

„Zatím splnili všechno, co slíbili.“

„Jo, tak kde mám všechnu tu smrt a nebezpečí?“ namítla Mae.

Justin si objednal a vypnul panel. „Na policejní stanici, omráčený věšákem na kabáty. Zatím.“

Popsal jim všechno, jak to prve Tessa popsala jemu, a viděl,

jak se výrazy všech pretoriánů změnily. Uvolněná nálada i úsměvy byly rázem tytam. Popsat prve Mae jako napjatou byla chyba,

protože v porovnání s tím, jak působila teď, to nebylo nic. Implantáty pretoriány nakoply dokonce i při zmínce o boji, který

• 57

se odehrál někde jinde a navíc dávno skončil, a jejich těla byla rázem plná adrenalinu a chemických látek nutných pro boj.

„Je v pořádku?“ zeptal se Dag, když Justin domluvil. „Myslím

ta naše holčička?“

Justin žasl, kdy se z Tessy stala jejich holčička. Pokud se nemýlil, setkala se s Dagem a Val jen dvakrát, přičemž zejména

první setkání bylo velmi traumatizující, neboť ji oba pretoriáni

přivedli domů poté, co se s opilými kamarády vloupala na federální půdu. Dag ji tehdy nechal v domnění, že má mnohem větší

průšvih, než ve skutečnosti měla, a namluvil jí, že ji deportují

do tábora na převýchovu. Když se setkali podruhé, což bylo úplně náhodou, když vzal Justin rodinu na večeři, Dag se vlastně jen zeptal, jestli už jí přišla pozvánka.

Teď se však oba s Val tvářili jako Tessini největší ochránci

a Justin je musel ujistit, že celý incident přežila bez újmy.

„A byl to opravdu jenom nějaký šílenec?“ zeptala se Mae. Justin

se jí podíval do očí a pochopil, na co se ve skutečnosti ptá –

jestli měl onen útok něco společného s božskou „hrou“.

„Náhoda,“ ujistil ji. „Prostě se jeden chlap naštval a rozhodl

se, že se půjde pomstít služebníkovi, který mu zavřel církev. Jenomže příště… kdo ví?“

Nechal tu myšlenku viset ve vzduchu a podle výrazu její tváře poznal, že pochopila.

„Takže co teď?“ zeptal se Dag a znovu se poněkud rozzářil.

„Chceš, abychom na něho udělali bububu?“

Val souhlasně přikývla. „Jestli chceš, tak na něho vlítneme, až

se posere. Aby ho už nenapadlo se k tobě vrátit.“

„Myslím, že se nevrátí ani tak, ale dík za nabídku.“ Justin se odmlčel, aby si vzal od číšnice sklenici bourbonu. „Spíš mi dělá starosti všechno ostatní, co by se mohlo stát mojí rodině. Asi jsem

trochu zaspal s bezpečnostními opatřeními. Tak mě napadlo,

58 • Richelle Mead

že se zeptám té – teda těch nejlepších. Vnitřní bezpečnost teda

asi má svoje lidi…“

„Na to se vykašli,“ řekl Dag. „Vládu do toho netahej. Ti se

umí leda tak dívat na hodinky. Asi když jsi nějaký pracháč, který

se bojí o dům, tak to nevadí, ale s tím, co děláš za práci? Někdy

to musí být hodně velký humus.“

A to nemá ani trochu představu, o čem mluví, řekl Horatio.

„Takže co navrhuješ?“ zeptal se Justin. Dag zvedl ruce. „Nás.“

Nejúžasnější na tom bylo, že mluvil smrtelně vážně. Justin pokýval hlavou. „Jo, protože asi nemáte co dělat.“

„Máme teď službu ve městě,“ řekla Val. „Máme normálně devítihodinovou směnu. Těch dalších patnáct hodin něco dělat musíme. Takový melouch není špatný nápad.“

Justin čekal, že bude Mae protestovat, obzvláště proto, že teď mohla být se svými přáteli častěji, ale ona se překvapivě tvářila, jako by to dávalo dokonalý smysl. „Já musím být s ním.“ Kývla hlavou směrem k Justinovi. „A vy jste jenom dva, a oni tři.“

„Klidně můžeme říct ještě nějakému šarlatovému.“ Val skutečně vypadala, že ji to nadchlo. „Co jednomu, vezmeme celou

bandu. Klidně se můžeme střídat, když nám nevyjdou směny.“

„Hele, brzděte,“ řekl Justin, který nechápal, kam až se to dostalo.

„Myslím, že celou „bandu“ pretoriánů nezaplatím.“

„To nech, uděláme to pro Finku,“ řekl Dag. Justin měl na

chvilku pocit, že ho místo klasické Maeiny přezdívky slyšel říct

„pro Fifinku“. „Jeden za všechny…“

Byl to trochu slabý argument, ale Justin se zjevně jakýmsi

způsobem stal součástí jejich malého kroužku. Kdyby mluvili

o ochraně pro Maeinu sestru nebo synovce, Justin by chápal, že jsou ochotni přesvědčit všechny pretoriány v kohortě. Ale uvěřit, že jsou stejnou věc ochotni udělat pro něj, to bylo velmi těžké.

• 59

„Jenomže oni budou potřebovat ochranku i na dobu, kdy

budou pretoriáni ve službě,“ řekla Mae. „Bude muset někoho

najmout, člověka, který mu bude k dispozici. A šarlatové taky můžou kdykoli odvolat.“

„Na to jsou agentury,“ řekl Justin.

„Na agentury zapomeň,“ řekla. „Jedině že bys našel nějakého bývalého vojáka, který by chtěl dělat ochranku. I takoví jsou. Vsadila bych se, že i tady v baru jich pár bude.“ Rozhlédla se kolem sebe, jako by se k nim už scházeli kandidáti. „Ale to budeš

muset dát echo a zvát si lidi na pohovor. No, spíš já dám echo

a ty si budeš dělat ty pohovory.“ Pohled do Maeiny tváře jasně říkal, co si myslí. Kdyby to nechala na něm, najal by si holky

na telefon.

Všichni tři pretoriáni úplně zapomněli, že tam je, a začali

plánovat. Srovnali rozpis služeb Daga a Val s denním rozvrhem

Justinovy rodiny a pak začali vymýšlet systém, aby byl v noci

v domě neustále alespoň jeden člověk a aby přes den mohl s každým členem rodiny někdo do školy a do práce. Mae zapracovala

do směn i sebe s tím, že bude chodit na noc a začne hned dnes. Justin už chtěl protestovat a namítnout, že se právě vrátili, ale pak si řekl, že by mohlo všem pomoci si zvyknout na nový způsob života, když s nimi začne člověk, kterého znají. Kdyby se

u nich hned objevila Val s Dagem, navíc s tím, že zůstanou na noc, Tessa by asi dostala záchvat.

„Jestli stačím dát inzerát ještě dneska večer, mohli bychom

udělat pohovory zítra nebo pozítří,“ řekla Mae, čímž vrátila Justina

do rozhovoru. „To vydržíš, ne?“

„Asi jo,“ řekl. „Nassau nám trvalo dýl, než všichni čekali. Myslím,

že máme dva dny volno a můžeme zůstat chvilku doma.“

Alespoň tahle část jejich práce byla příjemná. Když museli vyjet

60 • Richelle Mead

na cestu do provincií, mohli počítat s tím, že po návratu dostanou

nějaký úkol doma.

„Vy jste šílení,“ řekl Dag a oči mu doslova zářily. „Jezdíte si

do Nassau, jako by to nic nebylo. Za těch pár měsíců jsi s Marchem byla ve více provinciích než já za celou vojenskou kariéru.

Kdybyste náhodou potřebovali pomoc, klidně řekněte, rád se přidám.“

Takže takhle je to, uvědomil si Justin. Proto mi pomáhají. Nudí

se. Pretoriáni jsou hrdí, když mohou sloužit v hlavním městě, ale

tahle práce je zároveň spíš show a oni by nejraději bojovali. Doufají,

že když mi budou pomáhat, mohli by se k něčemu připlést.

A taky to dělají pro ni, řekl Horatio. Možná tě nemá vždycky

ráda, ale záleží jí na tobě i na ostatních. Její přátelé to vědí a to je pro ně hodně velký důvod.

A taky chtějí bránit můj dům před šílenými náboženskými fanatiky,

trval na svém Justin.

No, zjevně ano.

I když se Val s Dagem zdáli i nadále z téhle nové práce doslova nadšení, Justin se nemohl zbavit dojmu, že už využívá jejich pohostinnosti příliš dlouho. Dopil a zaplatil – i za ně – a pak se zvedl k odchodu. Mae rovněž rychle dopila, připravená vyrazit s ním.

„Ne, ty tu zůstaň,“ řekl. „Odpočívej a bav se.“

„Nepotřebuju odpočívat. A kromě toho mám dneska u tebe první směnu. Stejně musím jít s tebou.“

„Ale já nejdu domů.“

Maein výraz byl velmi výmluvný a Justin věděl, že by se jí

snadno zbavil, kdyby si vymyslel nějakou historku nebo výmluvu,

ale pravda byla prakticky stejně efektivní.

„Jdu za Lucianem.“

• 61

„Opravdu?“ zeptala se poté, co si jej dlouze a zkoumavě prohlížela.

„Musím ho o něco poprosit.“

„Luciana Darlinga? Naše ochranka ti nestačí?“ zeptal se Dag,

jako by ho to ranilo.

Justin se na něj usmál. „Ne, jde o něco jiného.“ Pak směrem

k Mae dodal: „Klidně pojď se mnou, jestli chceš.“

Mae už ovšem nasadila svou neproniknutelnou masku. Její

vztah s Lucianem Darlingem – Justinovým dlouholetým kamarádem

a jedním s nejvlivnějších senátorů v zemi – byla velká

záhada. On jí byl posedlý. Ona ho ani nemilovala, ani se jí nehnusil. Plebejský senátor, jakkoli by byl liberální, se jednoduše nemohl nechat vidět na veřejnosti s kastářkou, takže ji v minulosti

zval jen na společenské akce jako večeře nebo dobročinné

večírky. Párkrát šla a pokaždé se chovala velmi slušně a dávala

najevo

přesně tolik emocí, jak se sluší na dobře vychovanou nordskou

debutantku ve společnosti – což znamená vůbec žádné.

„Půjdu s tebou k metru,“ řekla. „Zavolej Lucianovi, že už

jdeš, nechá pro tebe poslat na zastávku auto. Měl by to tak akorát stihnout.“

Takže jít nechce. To bylo velmi výmluvné stejně jako tón, kterým

mu oznámila, že jde dnes v noci k němu.

Val se k Justinovi naklonila. „To nám musíš všechno povykládat,

co ta naše Finka a ten senátor, jasný? Když ti budeme dělat

gratis a pro dobro duše ochranku, bude spousta času. Myslím, že

je fér, abys nám to vrátil aspoň tak, že nám prozradíš všechno,

o co jsme byli nespravedlivě ochuzeni.“

Mae zvedla oči v sloup. „O nic jsem vás neochudila. Nic nebylo.“

Její přátelé se na ni pochybovačně podívali a Justin měl tušení,

že mu tenhle závazek brzy připomenou. Momentálně z toho

62 • Richelle Mead

vyklouzl relativně hladce, jen pretoriánům znovu srdečně poděkoval. Stejně tak vyjádřil svou vděčnost Mae po cestě rušnou

letní nocí k zastávce metra na druhé straně ulice. I jí poděkoval

za to, jak všechno zařídila.

„Je mi jasné, že oni to dělají hlavně kvůli tobě,“ dodal, když

došli ke schodům do podzemí. „Ale netuším, proč to děláš ty.“

„Protože mám tvoji rodinu ráda,“ řekla, čímž potvrdila slova havranů. Došli na nástupiště a na monitoru zjistili, že souprava

na šedé trase, která Justina doveze na předměstí k Lucianovi, přijede

za pár vteřin. „A lépe než kdokoli jiný vím, kdo všechno by

po tobě mohl jít a po nich taky. Potřebuješ pomoct.“

Vlak zastavil a dveře se otevřely. Dav lidí se vyhrnul ven a druhý

se dral dovnitř. Justin se zarazil a ještě jednou se po Mae ohlédl.

„Myslíš, že pretoriáni budou stačit?“

Znovu měla svůj nečitelný výraz. „Budou muset.“

Justin Lucianovi dal vědět, že přijede. Zároveň mu ale taky řekl, že vezme Mae s sebou.

„Ale?“ zeptal se o něco později Lucian, když si uvědomil, že se

ho Justin pokusil podvést. „Uvědomuješ si, že kdybys mi řekl, že přijedeš sám, ani bych se s tebou nebavil?“

Justin se rozhlédl po prostorném pokoji, kam ho zavedla

ochranka. Dům i celá honosná čtvrť, kde se nacházel, se trochu podobaly těm jeho, i když tady bylo všechno takové sterilnější. Nebylo se čemu divit, protože Lucian zřejmě trávil víc času na cestách než doma.

„Zkusil jsem to,“ řekl Justin. „Neměl jsem tušení, jaký jsi měl

den. Taky jsi nemusel mít náladu vůbec na nikoho. Ale ji bys asi

neodmítl.“

„Asi ne.“ Při bližším pohledu Justin odhadl, že Lucian měl

opravdu asi náročný den. Byl uvelebený v rohu kožené pohovky,

• 63

jednu ruku nataženou podél těla a s nohama na konferenčním stolku. Košili měl u krku rozepnutou a vyhrnuté rukávy. Jestli měl někdy v průběhu dne taky kravatu, zahodil ji už dávno.

Ve tváři měl uvolněný úsměv – bez kterého ho vlastně bylo vidět málokdy – ale taky únavu. „Ale věř tomu, nebo ne, taky jsem s tebou potřeboval něco probrat, takže tě náhodou taky rád vidím.

Dej si panáka a pokecáme.“ Zvedl prázdnou sklenici. „A mně nalej taky.“

Justin odnesl sklenici k baru mezi kuchyní a obývákem. Bar

měl nádherný design a byl snad až příliš dokonale zásobený, jako

z nějakého časopisu, ale nikdo ho zjevně příliš nevyužíval. „Co

kdybys zapomněl na tu nordskou obsesi a našel si nějakou plebejskou ženskou, která by se vedle tebe usmívala na fotkách a starala by se ti o večírky?“

Lucian se zazubil. „Není čas. Možná až vyhraju. Zrovna teď ani nemám na nic jiného energii.“

Justin se usadil do křesla vedle gauče a podal Lucianovi pití.

„To je to tak náročné? Já jsem myslel, že je to hotová věc.“

„V politice nemůžeš nikdy nic brát za hotovou věc. Pořád

vedeme, ale Chu ze Strany nového lidu poslední dobou taky sbírá

preference. A rychle.“ Lucianovy tmavé oči se zahleděly do

prázdna. Nepřítomně upil a v hlavě mu zjevně vířila spousta věcí.

„Potřebujeme něco velkého. Ne předem napsané projevy a besedy

ve školách. Potřebujeme něco, co zůstane v lidech hodně

dlouho a co ze mě udělá vůdce, ne jenom člověka, který se snaží zvítězit ve volbách.“

Justin už chtěl zažertovat, ale když uviděl Lucianovi na očích,

jak moc to bere vážně, rozmyslel si to. On to fakt prožívá. Bere to osobně. Kdyby to byl jakýkoli jiný politik, řeknu, že je to naopak ještě nebezpečnější, než kdyby se snažil jenom urvat kousek slávy.

64 • Richelle Mead

Jakýkoli jiný politik? Takže Lucian nebezpečný není? zeptal se

Horatio.

To se uvidí.

Nahlas však Justin řekl: „A už uvažuješ o něčem konkrétním?

Co všechny omráčí?“

„Omráčit není třeba.“ Lucian znovu upřel pohled na Justina.

„Ale to počká. Povídej, co jsi potřeboval?“

„No počkej, když jsi to takhle nakousnul? Já mám jenom prkotinu. Nejdřív mi to hezky dořekni.“

Lucian váhal jen okamžik, znovu se napil a pak se jakoby nedočkavě naklonil k Justinovi. „Arkádie.“

Justin ani trochu nečekal, že uslyší jméno velmi nevyzpytatelného souseda RUNA. Arkádie zabírala většinu jihovýchodu

bývalých Spojených států. Byla založena po Úpadku, když se většina kontinentu připojila k původní Kanadě. Vztahy mezi

RUNA a Arkádií nebyly přátelské a celou situaci ještě ztěžovala skutečnost, že Arkádie nebyla dost rozvinutá země, aby ji RUNA považovala za sobě rovnou, ale ani natolik zaostalá, aby klesla na úroveň provincií. V posledních letech docházelo k častým sporům o území a politické napětí se čím dál víc stupňovalo.

„Ty ji chceš obsadit? Napadnout?“ zeptal se Justin. „To by lidi rozhodně chytlo.“ Z velké části si dělal legraci, ale při pohledu do Justinových očí ho muselo napadnout, do jakého extrému je tenhle senátor ochoten zajít.

Lucian spráskl ruce. „Ne. Zatím ne. Jenom se tam vydat. Obě

země už nějakou dobu mluví o možném diplomatickém setkání. Padly návrhy na jakousi přátelskou návštěvu, při níž bychom se

pokusili svého souseda lépe poznat a dozvědět se víc o jeho smýšlení.“

Lucian se hořce usmál. „Řeší se to hlavně od té doby, co

se začalo šeptat, že Arkáďané mají nějakou novou zbraň, i když

do zbrojních závodů nás asi na exkurzi nevezmou.“

• 65

Justin zachytil tu jemnou nuanci. „Nás. Jako tebe… jako že bys byl členem té delegace?“

„Přesně tak.“

Lucian se znovu uvelebil na pohovce a s triumfálním výrazem sledoval Justinovu reakci – která neměla daleko k naprostému úžasu. „To je šílené! Lidi jako ty nejezdí do Arkádie… ani do žádné jiné provincie. Máš si tady dál dělat tu svoji kampaň

a bydlet v luxusních hotelech a mít za zadkem ochranku.“

„A právě proto je to tak velké. Dneska už neexistují hrdinové,

Justine. Vůdci se volí podle slov, ne činů, a když jdou lidi k volbám, většinou jenom volí menší zlo, protože nic lepšího prostě nemají. Ale já chci být něco lepšího. Nemůžu být jako Mae a válčit

na bojišti, ale můžu být první vůdce v historii RUNA, který

beze strachu vkročí na napůl nepřátelskou půdu a pokusí se tam hájit zájmy své země. Toho si lidi budou vážit. Bude to něco znamenat, zatímco slova mých protivníků budou prostě jenom slova.“

„Vidíš, a to je ten problém,“ řekl Justin, který nevěřil vlastním

uším. „Klidně si říkej, že je to jenom napůl, ale ten výraz nepřátelská

pro tebe bude znamenat, že tam umřeš.“

Lucian vypadal mnohem sebejistěji, než by mu příslušelo. „Ty jezdíš na nepřátelská území pořád a ještě žiješ.“

Justin do sebe obrátil panáka. „Jenomže já tam nejezdím jako

veřejná osoba s fanfárama. Jezdím tam tajně, s ochrankou a stejně

to většinou neprobíhá moc hladce.“

„Však já budu mít taky ochranku. Ani Arkáďané snad nemůžou být takoví cvoci, aby si mysleli, že tam přijedeme bez

vojáků.“

„Nějakých deset gemmanských vojáků ti proti arkádské armádě

asi moc nepomůže,“ namítl Justin.

66 • Richelle Mead

„Arkáďané se mě ani nikoho z mých lidí ani nedotknou. Jasně

že nám nevěří, ale nebudou chtít vyvolat žádný incident. Je

tam pár takových, kteří fakt chtějí vztahy mezi námi urovnat.“ Lucian se postavil a začal přecházet sem a tam. „A v takovém případě se i ty fanfáry vyplatí. Když z toho uděláme veřejnou událost číslo jedna, nic si nedovolí. Nic se mi nestane. A tobě taky ne.“

Justin už si chtěl zajít pro další drink, ale teď úplně ztuhnul.

„Mně? Předpokládám, že mluvíš hypoteticky.“

„Jenom v případě, že mi řekneš, že nejedeš.“

Samolibý úsměv v Lucianově tváři začínal být téměř šílený.

Justin byl zvyklý číst lidem z výrazů tváře, ale teď opravdu nevěděl,

co si Lucian skutečně myslí. Je to nějaký vtip? Ne…, čím víc

si ho Justin prohlížel, tím víc byl přesvědčen, že to myslí vážně. Otázkou ale bylo proč?

„Dej mi jeden dobrý důvod, proč bych s tebou měl chtít jet

do Arkádie,“ řekl Justin nakonec.

Lucian se zasmál. „No, už jsem ti říkal, že to není žádná sebevražedná

mise. A jestli chceš důvod…, copak nestuduješ náboženství? Vždyť nikde se mu nedaří jako tam. A z toho, co jsem

slyšel, to tam je čím dál drsnější.“

„Studuju náboženství, abych mohl chránit svoji vlast. Je mi úplně jedno, čím si jiní lidi ničí tu svou.“

Zároveň mu ale přejel mráz po zádech. Zatímco RUNA se

po Úpadku náboženství zřekla, Arkádie v něm našla smysl života

a podporovala ho natolik, že v tuhle chvíli bylo dokonce

velmi silně spjato přímo s vládou. Arkádská víra byla autoritářská

a přísná a představa, že by všechno bylo ještě drsnější, byla

trochu děsivá. Jenomže v tuhle chvíli nebylo pochyb, že se nová náboženství probouzejí k životu i v RUNA a jiných částech světa. • 67

že by se ona hra bohů – nebo dokonce i válka mezi nimi –

odehrávala

i v Arkádii?

Rozhodně by stálo za to jet se na to podívat, řekl Magnus. A našeho pána by obzvlášť zajímalo, jak si tamní bohové vedou.

Pro něho to dělat nemusím, připomněl Justin havranům. Zatím

se zodpovídám jenom Ministerstvu vnitřní bezpečnosti a to po mně

nic takového nechtělo. A rozhodně se nikam nepohrnu jen proto, že chce Lucian společnost.

„A můžeš vzít Mae,“ dodal Lucian nečekaně. „Stejně bude většina naší ochranky tvořená pretoriány.“

Justin potlačil zaúpění. „Takže o tohle ti jde? Ty jsi neuvěřitelný.

Ty jsi fakt ochotný jít až tak daleko, jenom abys s ní mohl být chvilku sám?“

Lucian zvedl ruce v obranném gestu. „Ne. Věř tomu nebo

ne, v tomhle případě mi jde o tebe. Budeme mít i další experty

na kulturu, abychom se o té zemi dozvěděli co nejvíc. Ale podle

mě je v tomhle případě nejdůležitější profík na náboženství, Justine. A taky člověk, který umí dokonale pozorovat lidi. Mně

nejde jenom o volby. Zajímají mě výsledky z dlouhodobého hlediska. Chci vidět, jak uvažují tihle lidi, co nám neustále dýchají na krk, a pochopit, jakou roli v tom všem hraje jejich přesvědčení

a víra. A když jde o to dostat se někomu do hlavy, nevěřím nikomu jako tobě.“

To byl asi kompliment, vypozoroval Horatio.

Všechno je jednou poprvé, řekl Justin.

„Ale já už práci mám,“ řekl Lucianovi. „Vnitřní bezpečnost

má pro mě spoustu úkolů. Nemůžu je prostě nechat být a jet

na výlet.“

„Myslím, že by tě mohli na chvilku postrádat, když je poprosíš.“

68 • Richelle Mead

Ano, Justin si byl jistý, že ho mohli postrádat. Hlavně kdyby jim došlo, že za hranicemi Arkádie číhá ještě větší hrozba nadpřirozena.

Ale Justin s tím nechtěl mít nic společného. Arkádie

představovala úplně jiný rozměr nebezpečí a Justin navíc nehodlal

být spojovaný s takhle medializovanou oficiální návštěvou.

„Nezlob se, ale neberu to,“ prohlásil rozhodně.

Lucian si ho dlouhou chvíli s vážnou tváří prohlížel, pak přikývl

a do tváře se mu vrátil naučený úsměv. „Tak jo. Ale ještě

si to rozmysli. A kdybys změnil názor, máš asi týden na to, aby

ses přidal k jedné z největších mezinárodních akcí své země. No

a o čem jsi chtěl mluvit ty?“

Vzdal to strašně rychle, pomyslel si Justin nervózně, zatímco začal Lucianovi vysvětlovat, jakou potřebuje praxi pro Daria. Moc rychle.

Ano, souhlasil Horatio. To v každém případě. Buď opatrný.

KAPITOLA 5

Plášť z červeného sametu

„To jsi byl celou tu dobu u Luciana?“

Justina, který se ve tři ráno nejistou chůzí pohyboval obývacím pokojem, Maein hlas polekal. Prudce se zastavil a mžoural

směrem, kde Mae seděla schoulená na gauči s čtečkou, na kterou

se ale prakticky nedívala, maximálně na ní občas zkontrolovala

vnější bezpečnostní zařízení. V hlavě měla až příliš mnoho událostí

z poslední doby, těch zahraničních i místních, než aby se mohla soustředit na film nebo knihu.

„Jo,“ řekl Justin. „Ale klídek, pánská jízda. Byli jsme ti věrní.“

„Spíš mi vadí, že se couráš domů uprostřed noci, když se

kolem pohybují lidi, co tě chtějí zabít. Staráš se o všechny kolem sebe, a na sebe kašleš. Myslela jsem, že tam jdeš jenom na

otočku.“

Justin si promnul oči a teprve pak odpověděl: „To já taky. Ale Lucian na mě přišel s jednou bombou.“ Mae se jako obvykle až příliš ovládala, takže se na nic neptala, ale on jí viděl ve tváři, že ji to zajímá. „Kdybych ti to řekl, nevěřila bys.“

„Myslíš?“ zeptala se, jako by ho vyzývala.

Opravil se. „No, asi věřila. Ale řeknu ti to až zítra. Musím se vyspat.“

„Máš aspoň to, kvůli čemu jsi tam šel?“ zavolala na něj ještě, než odešel.

70 • Richelle Mead

„Vlastně jo. Mladý pán Sandberg bude sloužit naší zemi jako

asistent slavného senátora. Uvidíme, jak dlouho ho ta jeho odměna

bude bavit.“

Mae vnímala, jak se jí na tváři rozlévá úsměv. „Kvůli tomu jsi tam šel?“

„Ten mladý to chtěl.“ Justin jako by byl nervózní, že ho přistihla

při konání dobrého skutku. „Je na tom něco špatného?

Bránil můj dům a rodinu.“

„Není na tom vůbec nic špatného,“ řekla a snažila se vypadat

u toho vážně. „Je to od tebe moc pěkné, že jsi tam jel jenom kvůli němu. Ono totiž stačilo Lucianovi zavolat.“

„Řekla jsi právě…,“ zavrtěl hlavou a potlačil zívnutí. „Ale nic. Prostě platím svoje dluhy. Čau ráno.“

Mae se za ním dívala a spolkla poslední poznámku o tom, jak

kašle na vlastní bezpečí. Samozřejmě si zasloužil, aby mu vynadala. Neměl se co toulat nocí a ještě k tomu opilý, hlavně po tom, co oba viděli v Nassau. Mae se vybavil obraz zakrvácené Mama Orane a připomněl jí vliv sil, s nimiž mají co do činění. Justin ovšem trval na tom, že jeho rodina potřebuje Maeinu ochranu už dnes v noci víc než on. Jeho bezpečnost byla na druhé koleji

i v porovnání s touhou splatit dluh prakticky neznámému

chlapci.

Mae si povzdechla a naštvaně se opřela do sedačky. Byla naštvaná

– ostatně jako velmi často – že ji znovu překvapil a že ve

vší své sobeckosti našel jiskřičku šlechetnosti. Když se rozhodl udělat správnou věc, nedokázalo ho zjevně zastavit ani hejno vražedného hmyzu schopného vstávat z mrtvých. Když si nyní vzpomněla na brouky, znovu se posadila a natáhla se pro botu, v níž ve skryté pochvě odpočívala jantarová dýka. Vytáhla ji

a prohlížela si ji ve světle malé stolní lampičky.

• 71

Dokonce i v takhle mdlém osvětlení tančil na rukojeti zlatý

oheň. Byl to skoro neskutečný kontrast k velmi efektivní čepeli.

K čepeli, která byla schopna zabíjet nadpřirozené tvory, když nic jiného nefungovalo. Měla bych se jí zbavit, pomyslela si. Justinovi nelhala. Se silami, které je obklopovaly, nechtěla mít nic společného. Zkoumat je a odhalovat byla její práce, ale to ještě neznamenalo, že se musí osobně angažovat. A tahle dýka byla

cosi osobního. Dostala ji na jaře poštou, aniž by věděla od koho,

a to samo o sobě byl důvod jí nevěřit. Ze všeho nejdřív si tehdy myslela, že je to velmi nevhodný dar od Callisty Xieové, představitelky náboženské skupiny a bývalé Justinovy milenky. Když se

jí však později ptala, tvrdila Callista, že s dýkou nemá nic společného,

což z ní dělalo ještě větší záhadu.

Mae si ani nyní nebyla jistá, zda Callista nelhala, a pokud ano,

tak co ji k tomu vedlo. Tak či tak, dýka nyní patřila Mae, pokud

s ní něco neudělá. Nebyl by to problém. Mohla si koupit spoustu

dýk či nožů srovnatelné kvality, i když asi ne stejného stylu. Opatrně

se dotkla čepele a obdivovala preciznost a zručnost, s jakou

byla vytvořena. Lesklé ostří bylo vražedně nabroušené a boj proti broukům ani boj se služebníkem bohyně smrti se na něm ani

trochu nepodepsal…

„Sakra!“

Mae ucukla rukou, neboť ucítila na bříšku prstu bodnutí. Překvapeně se podívala a zjistila, že jí po kůži stéká kapka krve. Byla to opravdu jen kapka a ona si ji už chtěla utřít do riflí, ale pak se zarazila. V bledém světle vypadala krev zpočátku téměř černá, ale najednou začala světlat. Mae zamrkala, přesvědčená,

že si s ní jen hrají její unavené oči. Ale ne, krev byla nyní jasně rudá. Stejně šarlatová jako pecka na límci její uniformy. Ani to ovšem netrvalo dlouho a kapka ještě zesvětlila až do nádherně karmínové.

72 • Richelle Mead

A zalila jí celou ruku. Je to možné?

Obyčejné nepatrné bodnutí nyní krvácelo stále víc. Mae napůl fascinovaná a napůl v hrůze vytřeštěnýma očima sledovala,

jak jí krev zalévá nejen celou ruku, ale pak i paži. Odtamtud se roztekla na celé tělo, až ji měla kolem sebe jako nějaký plášť. Ne, on to byl plášť, z těžkého sametu, ve kterém jí na slunci bylo

horko. Ano, vše kolem ní bylo zalito sluncem, zlatým a nádherným, zářícím z modré oblohy. Mae na celém těle cítila jeho teplo, cítila, jak ji spojuje s každou zelenou rostlinou na planetě, se

vším, co žije a roste. Shodila ze sebe těžký plášť a zjistila, že je pod ním nahá. Připadalo jí, že je to tak správně, že ji nic nedělí od okolního světa.

Do nosu jí zavanula vůně tak intenzívní, že se jí zatočila hlava. Zvedla ruce a nahmatala si na hlavě věneček z květin. Byly to květy jabloně a voněly stejně jako její oblíbený parfém. Vzduch kolem nich se zachvěl a najednou z nich byly malé květy pokojového jasmínu – stephanotisu. A pak pivoňky. A růže. Následně se

jí věneček rozpadl v rukou a vítr, který se náhle zvedl, rozfoukal

okvětní lístky jako padající hvězdy. Některé po cestě jemně pohladily

Mae tvář, než nakonec rovněž zmizely.

Nenech se oklamat korunou. Snad vypadá křehce a jemně, ale

skrývá v sobě moc. Moc zrozenou z lásky, krásy i touhy. Stvořit život znamená mnohem víc než ho zmařit.

Mae se rozhlédla, aby zjistila, kdo to mluví, ale majitelku

ženského hlasu nikde neviděla. Jen stále zářící slunce. Ale bylo

to skutečně slunce? Mae přimhouřila oči a pokusila se podívat

přímo do oslepující záře. Nebyla si jistá, ale snad v ní byla ženská tvář, příliš nádherná, než aby ji lidské oko mohlo spatřit.

Uslyšela tichý smích a rychle se podívala pod nohy, kde ležel

rudý sametový plášť. Pod ním se cosi pohnulo a ona sebou trhla, neboť najednou na ni zírala malá tvář. Byla dívčí a povědomá. • 73

Tvář Maeiny neteře, které se rodina zbavila, protože neměla čisté nordské geny.

Mae se ji roky pokoušela najít. Nejbližší vodítko dostala od

jednoho z Morriganiných služebníků jménem Emil, kterého zabila svou jantarovou dýkou. Emil Mae slíbil, že ji k dívce zavede,

že je v Arkádii. Samozřejmě to byla součást pokusu přimět Mae,

aby se přidala k jejich kultu a naplnila úmluvu, kterou její matka uzavřela při jejím početí. Mae odmítla a myslela si, že už navždy přišla o možnost neteř najít. Jenomže teď byla ta dívenka přímo před ní. Dívala se na ni ořechově hnědýma očima, v nichž se

na slunci objevovaly záblesky zelené. Usmála se, ale když jí Mae podala ruku, znovu se zvedl vítr a vyzdvihl rudý samet do výšky.

Už to nebyl plášť, nýbrž vlajka, která se ve větru prudce zmítala

a oddělovala Mae od její neteře. Mae se zuřivě pokoušela vlající látku chytit, ale když se jí to nakonec povedlo a strhla ji stranou, dívka už byla pryč.

A stejně tak slunce. A také všechno ostatní.

Mae seděla v obývacím pokoji u Marchů, oblečená a na rukou neměla žádnou krev. Dokonce ani ono škrábnutí. Rozhlédla

se a spatřila, že jantarová dýka leží na zemi, ovšem nepamatovala

si, kdy jí vypadla z ruky. Když se podívala na hodiny, se zděšením

si uvědomila, že si toho zjevně nepamatuje víc. Měla pocit,

že uplynulo jen pár minut, ale budík i jiné věci naznačovaly, že uběhly téměř tři hodiny. Okny už do místnosti pronikalo první světlo blížícího se svítání a v kuchyni se automaticky zapnul kávovar. Nejpodivnější bylo, že se cítila nesmírně vyčerpaně, jako by právě absolvovala náročnou fyzickou aktivitu. Takový pocit nemívala v poslední době často.

Zamrazilo ji a znovu upřela pohled na dýku. Musím se jí zbavit.

Ale jak? A kde? Ze strachu ji paradoxně vytrhl zvuk z druhé

strany domu, kterého se lekla. Někdo se tam pohyboval, asi Cyn74

• Richelle Mead

thia. Bylo jí jasné, že před ní musí dýku schovat a samozřejmě

se ani nezmínit o tom, že usnula ve službě, takže ji automaticky hodila do ozdobného košíku na polici vedle monitoru. Na polici ležela řada dalších podivností a Mae za celou dobu, kterou tady strávila, nikdy nikoho neviděla, že by s nimi pohnul. Pak si dýku samozřejmě znovu vezme a zbaví se jí nějak pořádně – pokud vůbec takový způsob existuje.

„Klidná noc?“

Mae se prudce otočila, když do kuchyně vešla zívající Cynthia

a zamířila rovnou ke kávovaru. Mae se přinutila ke klidu, vešla

za ní a nasadila příjemný úsměv.

„Jasně. Nic jiného jsem ani nečekala. Všichni už určitě vědí, jaký máte doma vražedný věšák.“

Cynthia nalila dva šálky kávy a zabručela: „Ten kluk má štěstí,

že mi ho nezlomil.“

Mae přijala nabízenou kávu a pokusila se ignorovat skutečnost,

že právě lhala. Technicky vzato vlastně nevěděla, jestli byla

noc klidná, nebo ne. Během těch tří hodin se mohlo stát cokoli. Klidně mohlo dojít k dalšímu útoku, zatímco ona byla ztracena

v halucinacích vyvolaných tou prokletou dýkou. Cynthia byla

naštěstí natolik zabraná do přípravy snídaně, že si Maeiny nervozity nevšimla. Nebo se Mae možná podařilo vše tak dobře zamaskovat.

Za chvíli se začal budit i zbytek rodiny, tedy až na Justina.

Tessa s Quentinem se připravovali do školy, zatímco Cynthia jim

chystala snídani a Mae procházela došlé zprávy. Dostala prvních

pár odpovědí na nabídku ohledně domácí ochranky. Některé vypadaly docela slibně a ona si hned na odpoledne domluvila pohovory. Právě dopsala zprávu poslednímu ze zájemců, když se ve dveřích objevila Val s Dagem. Oba byli tak plni nadšení,

• 75

jak to u nich už dlouho neviděla. Služba v hlavním městě už je skutečně začínala unavovat.

„Tak co? Stalo se nám přes noc něco vzrušujícího?“ zeptal

se Dag. Stejně jako Cynthia předpokládal, že odpověď je jasná,

a Mae tím znovu připomněl nepříjemnou skutečnost, že noc nebyla

ani trochu tak klidná, jak by se jí líbilo.

„Tady ne,“ řekla nenuceně a zavedla je do kuchyně.

Cynthia už rezignovala a přijala domácí ochranku jako nutné

zlo. Dát svým bodyguardům snídani považovala za svou povinnost, obzvláště když se dozvěděla, že to dělají zadarmo. Val

s Dagem, jejichž metabolismus byl stejně zrychlený jako Maein,

ani v nejmenším neprotestovali. S chutí se pustili do jídla a Quentin

na ně jen nadšeně zíral s očima navrch hlavy. Na Mae už byl zvyklý, takže ho ničím nepřekvapila, ale mít v domě „skutečné“ pretoriány bylo stejně vzrušující, jako kdyby ožili někteří z jeho oblíbených superhrdinů. Zasypával je otázkami, zatímco Tessa je

jen mlčky sledovala.

Při snídani něco málo z té podivné noci odeznělo. Val s Dagem dokázali Mae vždy velmi dobře uklidnit. Byli jí bližší než kdokoli z její skutečné rodiny a adekvátně tomu jim také slepě důvěřovala…

tedy téměř. Když se Marchovic rodina rozprchla, zahryzal

Mae pocit viny, že tuhle službu dělají Val s Dagem z čistého přátelství

k ní, aniž by vlastně věděli, čemu čelí. Budou na to dost

silní? Nakonec usoudila, že odpověď se neliší od té, kterou dala včera večer Justinovi. Budou muset.

Justin se neukázal, což po dnešní noci nebylo překvapení.

Mae měla jít doprovodit Tessu a následně měla namířeno do budovy

Ministerstva vnitřní bezpečnosti. Tajně doufala, že Justin

půjde s ní, bylo jí ale jasné, že nevyleze z postele až do večera, takže nakonec všichni vyrazili plnit si své povinnosti. Val doprovázela Cynthii a Dag Quentina.

76 • Richelle Mead

„Jak dlouho to tak budeme dělat?“ zeptala se Tessa Mae po cestě metrem do centra. „Myslím tu ochranku.“

Skvělá otázka, pomyslela si Mae. „Asi než Justin usoudí, že už vám nic nehrozí.“

Tessa se zamračila. „To není moc jasné.“

„Ono to celkově není moc jasné.“ A s cílem odrazit další případné otázky ještě Mae dodala: „Pro tebe by to vlastně mělo být

normální. Copak jsi v Panamě nechodila ven vždycky jenom

s doprovodem?“

Tessa se na ni nesměle usmála a podívala se z okna. „Jo… ale

tak nějak už jsem si zvykla chodit, kam se mi chce, a sama. Líbí

se mi to.“

Mae se místo odpovědi usmála. Neměla za sebou tak klášterní výchovu jako Tessa, ale i ona kdysi žila ve světě mnoha příkazů

a zákazů. Rozhodně si uměla vážit svobody a jen velmi nerada

se pro Tessu stávala koulí na noze, ovšem zároveň se jí dělalo zle

z pomyšlení, že by tahle dívka, kterou si tolik oblíbila, musela

v budoucnu čelit stejnému nebezpečí, jaké obklopovalo ji a Justina.

„Vydrž,“ řekla Mae a jemně poplácala Tessu po ruce. „Brzo.“ Poté co Mae bezpečně doprovodila Tessu do školy, zamířila

k budově vnitřní bezpečnosti. Vlastně pro ně oficiálně nepracovala, protože její zařazení bylo výsledkem dohody mezi vnitřní

bezpečností a armádou, ale znalo ji tam tolik lidí, že její přítomnost zde, a to i bez Justina, nikoho nepřekvapovala. Napadlo ji, že by si zde mohla půjčit místnost, kam by si pozvala zájemce

na pohovor, ale k její smůle byly všechny prostory, které spadaly

pod oddělení Vyšetřování kultů a sekt, na celé dopoledne zabrané.

„Je mi líto, pretoriánko,“ řekla sekretářka na oddělení a tvářila

se, že ji to skutečně mrzí… a zároveň skutečně vyděšeně.

• 77

Mae uvažovala, co dál. Napadlo ji, že by mohla všechny zájemce kontaktovat a pozvat je jinam. Na druhou stranu, chtěla

podpořit vážnost celé situace prostory ministerstva a kavárna nebo Justinův dům nebudou mít ani trochu takový efekt.

„A nemáte nic ani na nějakém jiném oddělení?“ zeptala se

Mae.

Sekretářka zavrtěla hlavou. „Nikde, kam bych měla přístup.

A to nemůžete jít do kanceláře doktora Marche? Určitě by mu

to nevadilo.“

Mae zaváhala a pak souhlasila. Chtěla atmosféru a Justinova oficiální kancelář jí vyhovovala. Zásadně si totiž polepšil. S postupem na pozici tajného vyšetřovatele paranormálních jevů si

vysloužil rohovou místnost s prosklenými okny shlížejícími přímo

na rušné ulice Vancouveru. Po cestě do kanceláře si uvědomila,

jak málo ji Justin využívá. Vlastně si toho byla vědoma

už déle, ale až teď ji to tak nějak překvapilo. Většina jeho práce

se odehrávala někde mimo, případně vyřizoval administrativu doma v pracovně. Tohle místo s drahým skleněným stolem a velkolepým výhledem byla jen formalita. V kanceláři nebylo nic

osobního. Dokonce i obrazy na stěnách sem dal designer SCI

a odpovídaly stylu celého oddělení.

Jen kožené křeslo, na němž ulpěla vůně jeho kolínské, bylo

důkazem, že sem občas zajde. Mae se do něj usadila a zavřela oči,

na okamžik ztracená v myšlenkách na něj. Rychle se ale vrátila

do reality a připravila se na nadcházející úkol. Teď litovala, že se nestavila doma, aby se převlékla – pokud ne přímo do uniformy, pak alespoň do něčeho formálnějšího než lněných kalhot

a blůzky bez rukávů, které měla na sobě. S touhle kombinací

si vystačila většinu léta. Doufala, že vše vynahradí její osobnost

a postavení. S podobnými pohovory vlastně neměla moc zkuše78

• Richelle Mead

ností. Mimo armádu nikdy nikde nepracovala a teď se spoléhala

na to, že většinu rozhodnutí udělá prostě instinktivně.

… až na to, že její instinkty neříkaly nic dobrého.

Na těch dvou mužích a jedné ženě, kteří dorazili, nebylo

vlastně nic špatného. Všichni to byli bývalí vojáci, a když se dozvěděli

její hodnost, chovali se k ní velmi uctivě, i když jeden

z nich se zpočátku tvářil pochybovačně. Všichni za sebou měli

slušnou praxi, ale když s nimi začala procházet povinnosti a rozvrh činností, které by je čekaly, neustále se jí vybavovala Dagova poznámka o tom, že většina těchhle lidí jsou spíš hlídači majetku. Okamžitě jí bylo jasné, že přesně tohle je případ všech tří, a i když byli zkušení a vypadali velmi vyrovnaně, nemohla se

zbavit otázky, co by s nimi asi udělal útok nadpřirozených brouků. Zvládli by něco takového?

Zvládl by to vůbec někdo?

Když vyprovodila i posledního kandidáta, vrátila se do křesla

a s povzdechem si dala nohy na stůl. Rychlou kontrolou zpráv zjistila, že se jí přihlásilo ještě několik zájemců s podobnou vojenskou historií, a chvíli bojovala s nutkáním jich pár pozvat.

Třeba by byl výsledek jiný. Už málem sama sebe přesvědčila, že

to raději odloží na zítřek, když ji zaujalo resumé jedné osoby. Byl

to jediný z uchazečů, který aktivně sloužil v provinciích. Nebylo

to nic v porovnání s tím, co dělal Justin s Mae, ale znamenalo to zkušenost s něčím mimo gemmanský život a také s něčím nevyzpytatelným.

Nějaký význam to mít musí.

Odpověděla a zeptala se toho muže, kdy by se mohl dostavit

na vnitřní bezpečnost. Překvapivě dostala téměř okamžitou odpověď,

že je zrovna kousek a může se zastavit, kdykoli se to bude

hodit. Mae neměla nic jiného na práci, takže přijala a pozvala ho

hned.

• 79

Jmenoval se Rufus Callaway a přišel asi za hodinu s pytlíkem koblih. Mae si je od něj v úžasu vzala.

„To se mě pokoušíte podplatit?“ zeptala se. Ve skutečnosti se

musela přemáhat, aby se do nich hned nepustila. Koblihy milovala

a byla si téměř jistá, že cítí ty nejlepší – s čokoládovou polevou a lískovými ořechy.

„Ne, madam,“ řekl chraplavým hlasem a posadil se na židli, kterou mu ukázala. Byl poměrně malý, ale s širokými rameny

a navzdory šedinám mu svaly na těle stále hrály. „Ale sloužil jsem

s pretoriány, když jsem byl v Belgii, a naučil jsem se dvě věci. Zaprvé, velmi rádi jedí, a zadruhé, jen velmi neradi nečinně sedí.

Mají pak strašně blbou náladu, a ještě horší, když mají hlad. Psala jste, že máte dnes celý den vyhrazený na pohovory, takže jsem si řekl, že by vám trocha smaženého a sladkého mohla udělat

dobře. Nerad bych byl v nevýhodě jenom proto, že jsem přišel nakonec a vy jste neměla čas se najíst.“

„Zase tak dlouho tady nesedím,“ řekla Mae, ale dovolila si

nakouknout do sáčku. Skutečně v něm viděla tmavě hnědou polevu.

„Strefil jste se, tyhle mám ráda.“

„Ty má rád každý, madam.“

Usmála se. „Řekněte mi něco o té Belgii.“

Vyprávěl jí, jak sloužil v armádě, a Mae zjistila, že ji uchvátil. Divoké evropské provincie byly místem, kam se dokonce ani ona nikdy nedostala. SCI ji s Justinem zatím posílala většinou jen po Americe. Rufus jí velmi živě, ovšem realisticky popsal své zkušenosti a pak si s přimhouřenýma očima vyslechl specifika nabízené práce.

„O náboženství toho moc nevím,“ řekl jí. „A vlastně ani nechci. Ale vím, že většina věřících jsou magoři. Myslím, že to berete až moc na lehkou váhu.“

80 • Richelle Mead

Mae zvedla obočí. „Dům hlídaný každou noc pretoriány, a vy myslíte, že to bereme na lehkou váhu?“

Pokrčil rameny. „Říkala jste, že jakmile zavedete děti do školy, jdete si po svém.“

„Školy mají svoje vlastní ochranky. A my nemáme lidi na to, aby je někdo hlídal dvacet čtyři hodin denně.“

„To nemusíte. Stačí, když se budeme chovat nepředvídatelně.

Prostě se občas nečekaně objevím, projdu se po škole. Jenom aby

ti případní fanatici nebyli tak sebejistí. Tihle lidi neuvažují normálním

způsobem, takže tak nesmíme uvažovat ani my.“

V tom měl pravdu, i když si neuvědomoval, jak moc. Mae oceňovala, že myslí kreativně. „Už tak budete mít pět nočních směn v domě a k tomu budu potřebovat vykrýt hluchá místa, když nebudou pretoriáni moct,“ upozornila ho. „To je spousta práce.“

„Stejně nemám co dělat,“ mávl rukou. „Jsem ve výslužbě, rodinu nemám. Jako voják už své vlasti sloužit nemůžu, tak budu

užitečný aspoň takhle. Mám povolení nosit zbraň, střílet umím

a vyspím se kdekoli. A jestli jsou cílem ti pánbíčkářští magoři,

je mi jedno, kolik přesčasů udělám.“ Pak zaváhal. „Pokud za ně dostanu zaplaceno.“

„No, tohle zrovna nemám na starosti…“

Dveře se otevřely a vešel Justin. Nebylo znát, jestli ho překvapilo,

že je tu našel. „Jé, měl jsem si domluvit schůzku?“

„Tady máte muže, který vás bude platit,“ řekla Mae. Rufus vyskočil a Mae je představila. K jejímu překvapení začal Rufus Justina bombardovat otázkami ohledně členů rodiny a jejich zvyklostí. Čím víc ho Mae poslouchala, tím víc si byla jistá, že tenhle člověk je správná volba. Způsob, jakým uvažoval, i celá jeho osobnost ji uklidňovaly. Někoho kvalifikovanějšího na boj s nadpřirozenem těžko seženou.

• 81

„Jaký máš rozpočet?“ zeptala se.

Justin seděl na kraji stolu. Podíval se na Rufuse a pak zpátky

na Mae. „Takže tohle je náš člověk?“

„Tohle je náš člověk.“

Všichni tři se pak chvíli dohadovali na hodinové mzdě a Justin sebou trhl překvapením, když si spočítal, na kolik hodin celkem bude Rufuse potřebovat. Mae ovšem věděla, že si to může dovolit,

a stejně tak věděla, že jí věří. Když začala s Rufusem procházet poslední detaily, vzal Justin pytlík s koblihami a nakoukl dovnitř.

„Pořád je máš nejradši?“

Překvapeně zvedla hlavu. „Jak víš, že mám tyhle nejradši?“

„To snad musí vědět každý, kdo s tebou stráví alespoň nějaký čas.“

Mae obrátila pozornost zpátky k Rufusovi, který se na ně zkoumavě díval. Celý Justinův život se točil kolem drobných detailů, takže by Mae asi nemělo překvapovat, že si její záliby všiml. Ona však byla zvyklá, že obvykle využíval výsledků svého pozorování k tomu, aby získal nad někým výhody, a tohle zjevně nebyl ten případ.

„Tak,“ řekl Justin, když Rufus odešel. „Co teda všechno stojí mezi mou rodinou a neznámými silami?“

Mae se okamžitě zakousla do koblihy. „No, on, pár pretoriánů, kteří to dělají jako dobrovolníci, a pak už maximálně nějaké

tvoje eso v rukávu.“ Zaváhala. „Dáš si?“

„Ne, dík. Už tak jsem měl co dělat, abych ráno přinutil žaludek přijmout kafe.“

„Jsou dvě hodiny.“ Natáhla se a dala nohy zpátky na stůl s vědomím,

že kdyby si Justin chtěl sednout, velmi rád by jí řekl,

ať se posune. Zatím to ovšem vypadalo, že je se svou polohou

na rohu stolu spokojený. „Neříkala bych tomu ráno. Ale vypadáš,

82 • Richelle Mead

že už je ti dobře. Doufám, že Lucian je na tom stejně. Určitě ho dneska čeká nějaké focení.“

Justin se zasmál. „Ten má určitě kolem sebe tým umělců,

kteří i z té největší opice udělají neodolatelného chlapa se zářivým úsměvem.“ Pohled měl stále upřený z okna, jako by se

díval na něco, co je mnohem dál. „Jenom doufám, že si bude pamatovat, že mi slíbil tu praxi pro Daria. Fakt jsem nemyslel,

že ho přemluvím. Nebo že mi projde, když mu neodsouhlasím,

co vymyslel.“

„Co vymyslel pro Daria?“ zeptala se Mae.

„Ne. Pro sebe. Má šílený nápad, že by mohl získat voliče,

když se vydá na velkolepou mezinárodní návštěvu do Arkádie

a dojedná tam trvalý mír a přátelství.“

To stačilo, aby odložila koblihu. „Ale na jižních hranicích přece bojují pretoriáni. To má k přátelství hodně daleko. Mohla by to být hodně nebezpečná cesta.“

„No, do pohraničí asi nepojede,“ připustil Justin. „Ale souhlasím,

že to bude nebezpečné. On si ale myslí, že se mu to vyplatí.

Pořád mlel cosi o tom, jak už na světě nejsou skuteční hrdinové

a jak by politici měli jednat, a ne jen žvanit.“

Mae se vrátila ke koblize a nasadila neutrální výraz, protože

věděla, že Justin bedlivě zkoumá, jak na tahle jeho slova zareaguje. Pravda byla, že něco přitažlivého na nich skutečně bylo, a jak znala Luciana, pravděpodobně je opravdu myslel vážně. Za těch

pár setkání si ho docela oblíbila. Rozhodně to ovšem nestačilo

na to, aby se pustila do něčeho intimnějšího. Byl sice upřímný

a občas i velmi vášnivý, ale bylo velmi těžké si od něj odmyslet všechno to politikaření, které bylo jeho nedílnou součástí. Mae to hodně vadilo, ale Justinovi to v žádném případě nehodlala vykládat. Jednak proto, že nebylo špatné, když něco neví, a taky proto, že ji občas doslova pobízel, aby s Lucianem někam šla, • 83

a pak se tvářil hodně naštvaně, když ho poslechla. Ještě stále se snažila přijít na to, proč.

„Jenomže ještě šílenější je, že chce, abychom jeli s ním,“ pokračoval

Justin. „Má k dispozici všechny experty na kulturu

a všechny pretoriány, které si zamane, ale má pocit, že bez nás

to nepůjde.“

„A podle toho, jak to říkáš, jsi jeho nabídku odmítl.“

Odfrkl si. „No jasně. Myslím, že už tak nás SCI zásobuje prací

dost, nemusíme hledat další šílence v té autokratické díře. A kromě toho fakt nehodlám trávit čas v takovém zapadákově. Na červené sametové vlajky ani klobouky s širokým okrajem nemám náladu.“

Mae přestala žvýkat sousto. „Červené sametové vlajky?“

„Dívčí internáty. Však víš, že tam obchodují s ženami, ne?“

Mae to věděla. Poté, co Arkádii zasáhl Mefistofeles, musela se země vypořádat s velkými problémy s neplodností. Vše navíc

zhoršovala zcela legální polygamie. Muži, kteří zoufale toužili

po ženách, se uchylovali k extrémním krokům a často je jednoduše kradli z jiných provincií. „V těch internátech vychovávají sirotky, ale jenom holky. Když mají nějakou připravenou k prodeji,

vyvěsí před dveře červenou sametovou vlajku. Justin znechuceně zavrtěl hlavou. „Barbaři zasraní. Panama je proti tomu vrchol civilizace.

Jo a s ženskýma tam samozřejmě pašují i spoustu jiných věcí, ale z toho aspoň nedělají mainstream.“

Mae už sice neměla hlad, ale zakousla se do další koblihy, aby zamaskovala, jak se tváří. Červená sametová vlajka. Znovu se jí vybavila vize z předchozí noci. Plášť, který se proměnil ve vlajku vlající ve větru a mladou dívku ukrytou pod ní. Sevřel se jí žaludek. Mohlo se přesně tohle stát její neteři? Teď by jí bylo teprve osm, ale má před sebou budoucnost, ve které bude prodána jako třetí žena nějakému Arkáďanovi? Emil, ten Morriganin služeb84

• Richelle Mead

ník, cosi o Arkádii říkal, ale Mae tehdy nepovažovala za příliš

reálné, že tam její neteř skutečně je. A ani náhodou by ji nenapadlo,

že bude mít možnost se tam sama vydat.

„Možná bychom mohli jet,“ řekla nakonec.

Justin zvedl obočí, ale Mae skutečnost, že ho zjevně překvapila, tentokrát neuspokojila. „Chceš si to užít s Lucianem?“

„Ne,“ odsekla. „Ale naším úkolem je hledat důkazy o přítomnosti bohů na světě. V Arkádii jsou náboženství velmi silná. Kdo

ví, jestli budeme mít ještě šanci se tam dostat. A k tomu s takovou ochrankou.“

„Aha, takže o to ti jde. Chceš zapařit s pretoriány, co? A propašovat

s sebou pár flašek ree.“

Ovládla se a nezvedla oči v sloup. „Proč vždycky čekáš, že

druzí mají tak sobecké důvody?“ zeptala se. „Prostě mi šlo o to,

že když máme možnost to tam prozkoumat, měli bychom ji využít.“ Justin se postavil a potlačil zívnutí. „Já tě chápu, ale můžeš mi věřit, že Arkádie se ti líbit nebude. Nezávislé a pokrokové ženy se tam zrovna nehodí.“

„Myslím, že o dívkách, které někdo nutí chovat se konzervativně,

něco vím,“ připomněla mu.

„Víš něco o gemmanských dívkách, které někdo nutí chovat

se konzervativně. Musela jsi nosit růžové šatičky a studovat

jen vhodné předměty, ale nikdo tě nemohl veřejně ani soukromě mlátit se souhlasem úřadů. Mohla jsi chodit do školy. Můžeš vlastnit majetek. Můžeš volit. Věř mi, Mae, jezdit tam není dobrý nápad. Ať se Lucian předvádí sám a my si necháme svoje provincie.“ Přešel ke dveřím a položil ruku na kliku. „Já se jdu hlásit k naší milé Cornelii. Chceš si tu v klidu dojíst koblížky?“ Mae mlčky přikývla. Byla až příliš ohromena, než aby se zmohla na odpověď. Když za sebou Justin zavřel dveře, znovu

• 85

se jí před očima objevil obraz rudé sametové vlajky a napadlo

ji, jestli náhodou právě nepřišla o jedinou šanci najít svou neteř.

KAPITOLA 6

Bez nich to nejde

Justin nechal Mae s koblihami a po cestě ke Corneliině kanceláři

si v hlavě přehrával jejich poslední rozhovor.

Skoro bych řekl, že do té Arkádie chce jet, uvažoval v duchu.

Žere tě, že by mohla chtít být s Lucianem? zeptal se Horatio.

Justin se nad tím na chvíli zamyslel a rychle zanalyzoval Maeinu

reakci i své pochyby. Ne, to asi ne. To bude něco jiného.

Třeba potřebuje víc nebezpečí a vzrušení, nadhodil Horatio.

Ani to se Justinovi nezdálo. Zaútočila na nás armáda brouků

a viděli jsme, jak ženu ovládly nadpřirozené síly. Myslíš, že jí to

nestačí?

Je to valkýra, opáčil Magnus. Nebezpečí a vzrušení nebude mít

nikdy dost.

No tak to si je bude muset najít někde jinde, oznámil jim Justin.

Protože do Arkádie nejedeme.

„Justine.“ Cornelia Kimoraová, vedoucí SCI, otevřela dveře

své kanceláře právě v okamžiku, kdy na ně chtěl zaklepat. „Skvělý timing. Potřebuji s vámi probrat tu vaši cestu do Arkádie.“

Justin ztuhl a na chvíli ztratil přehled o tom, kterou konverzaci vede v duchu a kterou navenek. „Promiňte, co jste říkala?“

Cornelia mu udělala místo a pokynula, aby šel dál. „Dnes dopoledne se s námi v té věci spojili lidi z kanceláře senátora Darlinga. Nejdřív jsem to zamítla, ale byli velmi neoblomní.

A jakmile slyšel ředitel Kyle, že do toho jdete…“

• 87

„To teda nejdu,“ vykřikl Justin. „Řekl jsem Lucianovi, že ani náhodou!“

„Skutečně?“ Cornelia zvedla obočí. „Připouštím, že i mně připadalo divné, že byste byl tak ochotný, ale u vás člověk nikdy

neví, co zrovna…“

„Nejsem ani trochu ochotný! Nikam nejedu.“

Zamyšleně sevřela rty. Vzhledem k povaze toho, o čem se tady

bavili, byla až děsivě klidná. „No, tak to asi bude problém, protože

už jsme vše zařídili, abyste se mohli s pretoriánkou Koskinenovou připojit k jeho delegaci. Na odpoledne je naplánován brífink a koncem týdne se vše oznámí tisku.“

Justin byl neoblomný. „Ale nic z toho se ještě nestalo, takže je pořád ještě čas všechno uvést na pravou míru.“

Cornelia se zamyslela a nepřítomně si zastrčila pramen oranžovočervených

vlasů za ucho. „A jste si jistý, že byste to neměl

udělat? Nevíme, jestli se to, co se děje tady, neděje i v Arkádii.

Možná máme jedinou šanci to zjistit.“ I když byla šéfkou oddělení

a měla na starosti přímo Justinův projekt, pořád jí ještě dělalo

potíže vyslovit nahlas cokoli, co potvrzovalo existenci nadpřirozena.

„To uznávám,“ řekl, i když to cedil skrz zuby. Teď bylo klíčové zůstat klidný. Za tohle může Lucian, ne Cornelia. „Ale radši

bych to nezjišťoval v situaci, kdy každý náš krok bude posuzován

v rámci politických vztahů celé země. Copak můžu v takových

podmínkách něco dělat?“

Tohle byl apel na Corneliin pragmatismus a pracovní etiku

a prošel. „Tak to byste si asi měl okamžitě promluvit s ředitelem

Kylem. Teď už to může zastavit jedině on.“

Justin už byl na cestě ke dveřím. „Díky. Hned jdu nahoru.“

„Ale on tam dnes není,“ zavolala na něj. „Je v jiné kanceláři,

na Ministerstvu občanství.“

88 • Richelle Mead

Justin se nejprve zastavil ve své kanceláři, kde našel Mae vyřizovat zprávy na egu a bez koblih. „Jdu přes náměstí najít Francise Kylea. Nepochopila bys, co se kurva stalo.“

Podal jí zkrácenou verzi. V klidu si ji vyslechla a nevypadala

ani trochu tak pobouřeně, jak by měla. Jenomže ona přece chtěla nebezpečí a vzrušení. Když odcházel, tak dokonce vyskočila

a zarazila ho.

„Justine, počkej.“ Přišla až k němu ke dveřím. „Uvažuj.

Všechno už se zařizuje. A fakt nebudeme mít jinou možnost zjistit, jestli se tahle hra posunula už i do Arkádie.“

„Nemůžeš vědět, jestli nebudeme mít jinou možnost,“ řekl.

„Třeba je Lucian okouzlí svým vtipem a šarmem, budeme mít otevřené hranice a pak si budeme moct vyšetřovat, co budeme chtít, hezky v klidu a bez novinářů.“

„Takže to tě štve?“ zeptala se Mae a zahleděla se mu do očí.

„že nad tebou Lucian vyhrál?“

„Lucian nade mnou nikdy v životě nevyhrál. Ale jo, jestli to

chceš vědět, ani trochu se mi nelíbí, že mě takhle zmanipuloval

a rozhodl to za mými zády. Takže teď to zruším. Francis Kyle mě miluje a udělá, co mi na očích uvidí.“

„Počkej…,“ chytila Justina za ruku a zastavila ho spíš silou

překvapení než fyzickou. „Justine, já…“ J ejí zvláštně modrozelené

oči se na chvíli zadívaly stranou, ale pak se znovu vpily do

těch jeho s novým odhodláním. „Já tam chci jet. Nemůžu ti to vysvětlit, ale prostě chci. Potřebuju tam jet. Prosím tě, nech to tak. Když ne pro naši vlast, tak… já nevím. Udělej to… pro mě.“

Justin nebyl schopen slova. Za tu dobu, co byli spolu, se stala

spousta věcí, ale nevybavoval si, že by od něj někdy chtěla něco

pro sebe. Vlastně byla nervózní, i když jí třeba jenom koupil kafe.

„Proč?“ zeptal se naléhavě. „Proč je to pro tebe tak důležité?“

• 89

„Prostě je,“ řekla tichým hlasem. „Řekla jsem ti, že ti to nemůžu vysvětlit. Prosím tě. Prosím. Udělej to pro mě a já ti to

jednou zkusím říct.“

I když v něm zůstávala spousta vzpomínek na společnou noc,

ta nejsilnější byla na okamžik, kdy se mu otevřela. To se jindy nedělo. I tehdy, když ji vlastně skoro neznal, pochopil, že vidí něco velmi vzácného, že si tahle žena velmi dobře chrání všechno uvnitř a jen výjimečně nechá někoho proniknout svou ochrannou ulitou. Nyní to viděl znovu v momentě, kdy to ani trochu nečekal, a to ho vyvedlo z míry. Byl to samozřejmě zcela odlišný pocit než okamžik po úžasných chvílích vášně, ale bylo to stejně silné.

Nejvíc ho ovšem překvapilo, že to v něm vyvolalo pocit méněcennosti.

Normálně se doslova živil vědomím, že má nad

ostatními navrch, že ví něco, co oni ne. Teď však tak maximálně uvažoval, jestli si vůbec chlap jako on zaslouží, aby mu taková žena otevřela srdce.

Proč na mě pořád tak působí? zeptal se havranů. Proč vůbec váhám? Tohle není žádná maličkost, jako kdyby chtěla, abych zaplatil večeři.

Možná to souvisí s tím, že pro tebe a tvou rodinu zařídila dokonalou

ochranku, namítl Horatio šibalsky.

Justin se nad tím zamyslel. Ne. To je taky velká věc, ale to,

že řekla pár přátelům, aby mi hlídali dům, není na stejné úrovni

jako účastnit se vysoce sledované mezinárodní návštěvy v nepřátelské

zemi.

Ale ty si přece pozornost užíváš, oponoval Horatio. Proč je to

najednou

pro tebe problém? A díky všem těm bezpečnostním opatřením

tam možná budeš ve větším bezpečí než při běžné práci tady.

Proč jste tak pro, abych jel? zeptal se Justin podezřívavě. Protože

jste jí posedlí? Nebo se to nějak shoduje s Ódinovými zájmy?

90 • Richelle Mead

Nakonec odpověděl Magnus. A nenapadlo tě, že důvodů může

být víc najednou?

Než mohl Justin zareagovat, Mae se ho tiše zeptala: „Co říkají?“ Obrátil se k ní. Ještě stále měla ve tváři dřívější obavy, ale také nepatrný úsměv. „Hmm?“

„Havrani,“ řekla. „Poznám, že s nimi mluvíš, podle toho, jak

se díváš.“

„Chtějí… chtějí, abych jel do Arkádie.“

„Jo?“ Naklonila hlavu na stranu, a i když se usmála poněkud víc, ono napětí stále zůstávalo. „Takže máš další důvod nejet?

Abys jim to udělal natruc?“

Dobrá otázka, poznamenal Horatio.

„Já…“

Justina přerušilo zaklepání na dveře. Otevřel a našel za nimi

Cornelii, která vypadala překvapeně, že je tu vidí oba stát. „Ředitel

Kyle se právě vrátil. Když sebou pohnete, ještě ho stihnete

v kanceláři.“

Tohle byla asi ta nejpozornější věc, jakou kdy pro něj Cornelia udělala, ale Justin neměl čas si její laskavost užít. „Já…“

Ohlédl se, a i když se Mae před Cornelií už stačila přepnout zpátky

do role tvrdé pretoriánky, ještě stále měl pocit, že vidí stopu zranitelnosti. Plný odhodlání a s vírou, že nebude za idiota, se otočil ke Cornelii.

„Jedeme. Teda myslím do Arkádie.“

Překvapení se v Corneliině tváři navenek projevilo jen zvednutým obočím. „Tak jo,“ řekla. „To nám ušetří spoustu starostí.“

„Nebo přidělá,“ zabručel. „V kolik je ten brífink?“

„V šest,“ řekla. „V senátu…, pokud si to zase nerozmyslíte.“ Justin si nevšímal jedovatého tónu, kterým to řekla, a nechal

ji odejít. Ucítil jemný dotek na rameni a otočil se k Mae. Měla

• 91

ve tváři údiv, nevěřícný výraz a jemnost, která pro ni byla téměř stejně netypická jako dřívější zranitelnost. A Justin byl znovu vyveden z míry.

Je to o hodně jednodušší, když je na mě naštvaná a protivná,

uvědomil si najednou.

„Justine,“ vydechla. „Děkuju. Já…“

Zvedl ruku a začal před ní couvat. „Zapomeň na to. Nevydržel

bych ani s tebou, ani s havrany. A navíc by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby na SCI časem zjistili, že mě tam stejně musí

z nějakého důvodu poslat. Radši tam pojedu teď pod Lucianovým

praporem.“

Mae se zatvářila zaraženě. „Tak… kam jdeš?“

„Musím ještě něco zařídit. Počkám tu na tebe před brífinkem.“ Nevšímal si jejích námitek, že by kvůli bezpečnosti měla jít

s ním, a ujistil ji, že nejde daleko od Hale Square, které se stejně hemžilo federálními vojáky. Nenechával ji tu však, protože by se cítil bezpečně. Skutečnost byla taková, že si nebyl jistý, jestli by zvládl její vděčnost. Myslel to vážně. Bylo mnohem snazší snášet její vztek. Tomu uměl čelit. Ale laskavá a jemná Mae, která se

na něj dívala takhle…, to na něj bylo moc. Až příliš mu to připomínalo,

co se nad ním vznáší. že ona je ženou, kterou mu Ódin vybral a která drží v rukou klíč k jeho zkáze.

A Justin byl sám k sobě natolik upřímný, aby věděl, proč jí nakonec ohledně Arkádie vyšel vstříc. Protože navzdory všemu

špatnému, co se mezi nimi stalo, cosi v ní mu stále dokázalo vzít dech a roztřást kolena. Možná teď před její vděčností utekl…, ale zároveň po ní toužil. A tahle touha byla dost silná, aby souhlasil s onou nebezpečnou cestou bez dalších podmínek nebo otázek

na její skutečný důvod.

92 • Richelle Mead

Ovšem důvody havranů… Ty ještě hodlal prošetřit.

Ještě než došel k výtahu, měl v ruce ego. „Volej Demetria

Deverauxe.“

O patnáct minut později seděl Justin v kavárně o dva bloky

dál a dopíjel kávu, když dorazil jeho člověk. Demetrius Deveraux

bylo jeho pravé jméno, on si ale říkal Geraki, což znamenalo Jestřáb,

a vyžadoval to i od ostatních. Justin už ho znal několik let,

protože se ho úřad služebníků pokoušel usvědčit jako vůdce ilegální náboženské skupiny. Až v posledních několika měsících se

Justinovi podařilo získat důkaz, že Geraki skutečně je významně zapojen do jistého kultu, a dokonce i zjistit, kterému bohu slouží. Problém byl v tom, že to nemohl nikomu nahlásit, protože občas sám sloužil stejnému bohu a od Gerakiho potřeboval rady,

i když ty často přicházely v podobě šifry.

„Justine,“ řekl Geraki vesele. „To jsem rád, že jsi zpátky.

Vždycky si dělám starosti, když jsi pryč, ale zároveň vím, že je to zbytečné, protože máš tak skvělou společnost.“ Vytáhl z batohu láhev s vodou, nějakou elitářskou značku s etiketou chvástající

se termínem „dokonale přírodní“, jako by voda mohla být něco jiného. Geraki sám tvrdil, že udržuje své tělo čisté, aby mohl naslouchat Ódinově hlasu, a zřekl se kofeinu, alkoholu, žen a prakticky všeho, pro co má smysl žít. „Ale tentokrát jsem věděl, že se vrátíš. Mám pro tebe zprávu, od našeho pána.“

Justin si povzdechl a sesunul se v židli níž. „Měl jsem tušení,

že to tak bude. Proto jsem ti zavolal.“

Geraki udělal významné ts ts ts. „Kdyby ses našemu bohu

plně oddal, mohl by ti to říct přímo. Nemusel bys čekat na mě nebo na své opeřené prostředníky.“

Justin se nervózně rozhlédl po relativně plné kavárně. „Neříkej

to slovo.“

• 93

„Opeřené?“

„Moc dobře víš které. A já nechci, aby se mnou mluvil přímo. Ani v nejmenším netoužím snášet kvůli tomu stejné útrapy

jako ty.“

Geraki se narovnal na židli. „Jsem prorok. Já jen slyším jeho

hlas a mohu o něj požádat, což je privilegium, kterého se nedostane

jen tak někomu. Ty, jako kněz, to nemáš tak snadné, ale

mohl by s tebou mluvit ve snu, kdybys trochu víc spolupracoval. Nebo bys mohl dostat nějaký posvátný předmět, který by ti komunikaci s ním zprostředkoval.“

„No, tuhle diskusi si můžeme nechat na jindy, stejně to bude

asi posté. Teď mi řekni, co je v té zprávě o Arkádii.“

Geraki zvedl obočí. „O Arkádii? Áha, tak to dává smysl. Vize, kterou jsem měl včera v noci, byla o tom, že jdeš do nepřátelské země a že nejdeš sám.“

„To vím i bez tebe,“ vyjel na něj Justin, kterého vždycky rozčilovala neurčitá povaha všech proroctví. „Mě zajímá, co na té

zemi zajímá jeho. Havrani nějak podezřele chtěli, abych jel, takže

předpokládám, že má nějaký důvod.“

„Takže to Myšlenka a Vzpomínka tě ke mně přivedli? Hmmm,

ti našeho pána znají skutečně dobře.“

Pochlebuje nám, řekl Magnus. Ale našeho pána nikdo skutečně nezná. My dva máme jen to privilegium, že víme víc než vy dva. Justin se neobtěžoval Gerakiho opravovat. „A bylo tam ještě něco? To, cos mi teď popsal, bys mohl klidně říct o kterémkoli

mém úkolu. Co je na tomhle zvláštního? Kromě toho, že to bude

velké?“

Geraki zavrtěl hlavou. „To mi nepřísluší vědět… ani řešit.

Tohle náš pán nechal na tobě. Říkal, že tam existuje síla, která ohrožuje jeho plány, a že ji musíš zničit.“

94 • Richelle Mead

„Zničit?“ Justin málem upustil hrnek s kávou. „Možná jsem

schopen se ptát a zkoumat a zjistit nějaké detaily ohledně tamního náboženství, ale rozhodně tam nehodlám na nikoho útočit.“

Geraki se mu podíval do očí. „On tvrdí, že ta síla působí

i na naši zem. A že jestli se necítíš odpovědný jemu, tak tohle tě přesvědčí.“

„Takové věci mají řešit lidi jako Mae a armáda. Já se tam jedu dívat, to je všechno. Pokud teda nemáš o tom nebezpečí nějaké konkrétnější informace.“

Geraki zavrtěl hlavou, což Justina ani trochu nepřekvapilo,

a pak téměř okamžitě odpověděl: „Ve své vizi jsem viděl zlatého orla.“

Justin napjatě čekal, ale to bylo všechno. „Tos mi moc nepomohl.“

Vám to asi taky nic neříká, kluci, co? zeptal se havranů.

Ne, přiznal Horatio. Kromě toho, že orli jsou strašně nafoukaní.

Ale jestli ho Ódin seslal svému prorokovi ve formě vidění, pak je

to něco vážného a nesmíme to brát na lehkou váhu. Dejte mi víc detailů a můžeme to řešit.

Jenomže havrani už mu neměli co říct a Justin si to mohl připsat

na seznam věcí, které ho na práci s bohy rozčilovaly.

„Alespoň tam jeď připravený,“ řekl mu Geraki. „Vezmi si zbraně.“

„Ale já zbraně nepoužívám,“ řekl Justin.

„Ale ty víš, co myslím,“ řekl mu Geraki. „Naučil ses ode mě

i od havranů spoustu Ódinových tajemství.“

To byla do jisté míry pravda. Aniž by Justin chtěl, v posledních

několika měsících dostal úvodní kurz Ódinova umění

a nordských

run – mystických symbolů, které jeho následovníci

používali k sesílání kouzel i jako znamení. Naučit se všechny tyhle věci bylo součástí přísahy, kterou Justin složil, a jeho bystrá • 95

mysl nemohla jinak než všechny tyhle informace hltat. Zatím si ovšem dával pozor, aby nic z toho, co se naučil, nepoužil v praxi, s jedinou výjimkou v podobě ochranného kouzla, kterým v Nassau skrýval skutečnost, že je vyvolený.

„Něco se naučit a pak to použít není to samé,“ řekl. „A mně

to první stačí.“

Geraki si povzdechl a založil svalnaté paže na stejně vypracované hrudi. „Pak jsi hlupák. Kdyby mně bůh řekl, že jdu do nebezpečí, připravil bych se na to, jak nejlépe bych uměl.“

„Nemusí mi to říkat. A bojím se, že mnohem víc věřím naší armádě než jemu.“

„Jsi hlupák,“ opakoval Geraki.

Jeho slova však na Justina nepůsobila, protože je od něj slýchal pravidelně. Geraki je vždy vyslovoval tak nějak s láskou, jako by byl Justin jen neposlušné dítě. Když si Justin vyslechl ještě

pár nic neříkajících frází, usoudil, že Geraki o Arkádii skutečně

už nic neví. Stejné to bylo s havrany, až na to, že těm bylo jasné,

že Ódin má pro Justina nějaký úkol. S vědomím, že se nic víc nedozví, si vzal ještě jednu kávu s sebou na cestu a zamířil do své kanceláře, kde ho před brífinkem měla čekat Mae.

Ta byla naštěstí zpátky v pracovním režimu a ani slovem se

nezmínila o své dřívější prosbě nebo následné vděčnosti. V senátu

je zavedli do konferenční místnosti obsazené asi tuctem mužů

a žen v oblecích a několika pretoriánkami v černé uniformě. Mae

ani na chvíli nepřestávala být ostražitá a profesionální, ale když si

s Justinem sedli k dlouhému stolu, všiml si, jak se na několik pretoriánek

krátce usmála a dostala podobnou odpověď. Lidé kolem

nich se bavili v malých hloučcích a zasedání zatím nikdo neřídil.

Až deset minut po oficiálním začátku se do zasedačky přiřítil

Lucian s asistenty a ochrankou. Celou místnost okamžitě rozzářil jeho naučený úsměv.

96 • Richelle Mead

„Promiňte, že jdu pozdě,“ řekl. „Zdrželi mě nějací lobbisté,

kteří prostě nechápou, že bezpečnost naší země je důležitější než dohodnout si termín na golf.“

Většina lidí se zdvořile zasmála a při pohledu na to, jak některým září oči, Justin uvažoval, proč má Lucian vůbec strach

o hlasy. Tihle lidé mu zobají z ruky.

Slovo si brzy vzal muž jménem Atticus Marley, tedy samozřejmě

až poté, co se ujistil, že Lucian má všechno potřebné. Justin

se dozvěděl, že tenhle člověk má asi nejblíž k tomu, co by se

dalo nazvat velvyslancem RUNA v Arkádii. V minulosti s ní vedl mnohá jednání a byl expertem na její kulturu a společenský řád.

Lucian byl v téhle výpravě za maskota a tenhle Atticus neoficiálním vůdcem a průvodcem. Většina kravaťáků v místnosti byli

poradci, kteří ovšem trvale bydleli v RUNA a Atticus je všechny představil ostatním členům delegace. Jedním z nich byl Phil Ramirez, který měl na starosti jednání o technologiích a obchodu.

To měl být projev dobré vůle směrem k Arkáďanům. Další muž,

jménem George Yi, pracoval jako profesor srovnávacích humanitních věd, ale ve skutečnosti byl vojenským expertem, který

měl za úkol odhalit jakékoli nepřátelské úmysly hostitelů. Když

se dozvěděl, že je Justin expertem na náboženství, vypadal velmi potěšeně.

„Tady budeme bydlet,“ řekl Atticus a zapnul monitor na čelní

stěně. „I když i v Arkádii mají penziony a hotely, nesluší se, aby

v nich bydleli vážení hosté.“ Objevil se satelitní snímek shluku budov kolem kusu země porostlé zažloutlou trávou. Atticus se

zasmál a otočil se na posluchače. „Takže můžete být hrdí, že nám nabídli tohle.“

Phil Ramirez se tvářil pochybovačně. „Radši bych normální hotel s pokojovou službou.“

• 97

Justin mlčky souhlasil. Celý objekt mu připadal jako nějaká

velkolepá farma, ale vyslechl si Attika, který jim vysvětlil, že jejich hostitel je člen vlády, který jim uvolnil místo tím, že přestěhoval své ženy i děti.

„ženy?“ zeptal se George Yi. „A já jsem si myslel, že mnohoženství existuje jenom ve filmech.“

„Je to realita, alespoň v případě výše společensky postavených,“

řekl Atticus. „Ti si mohou dovolit více manželek a konkubín.

Ti z nižších vrstev je pro ně unášejí.“

Jedna z pretoriánek založila ruce na prsou. „Jaký je rozdíl mezi manželkou a konkubínou?“

„Alimenty?“ nadhodil Phil.

„Nejste tak daleko od pravdy,“ řekl Atticus. „Manželka nesmí opustit Arkádii. Rozvody jsou velice vzácné. Muž k ní má jisté povinnosti a musí zabezpečit ji i její děti, i když někteří i tuhle povinnost plní velmi pochybně. Manželka má taky jisté společenské

postavení a právo na ochranu. Status konkubín není tak

pevný a trvalý. U nich jde jen o sex a práci. Muž může svou konkubínu půjčovat, případně i prodat. Dokonce může prodat

i její děti. I když manželka v Arkádii má podle našich měřítek jen velmi omezená práva, konkubína nemá prakticky žádná.“ Jeho

pohled padl na Mae a další tři pretoriánky. „A vás asi moc nepotěším, protože role konkubín připadne vám.“

„Prosím?“ ozvala se jedna z pretoriánek.

Atticus se viditelně začervenal. „Měl bych se asi vyjádřit

jasněji. Budete, ehm, předstírat, že jste konkubíny. Nečeká se

od vás, že budete plnit jejich skutečnou roli. Když se podíváte kolem sebe, uvidíte stejný počet žen a mužů. To není náhoda.“ Kývl směrem k Lucianovi, Philovi, Georgovi a Justinovi. „Oni a já jsme v téhle hře hlavní hráči. Přesně tohle budou Arkáďané čekat. Nikdy by je nenapadlo, že by důležití a relativně mocní 98 • Richelle Mead

diplomaté nemuseli být muži. I když budou mít rozhodně převahu

z hlediska vojenské síly, budou rovněž čekat, že ani my nepřijedeme bez ochrany. To je pro změnu vaše role, pánové.“ Tahle

slova patřila skupině pretoriánských mužů.

„A komu teda budeme dělat konkubíny?“ zeptala se ona první pretoriánka.

„Arkáďané budou považovat za zcela přirozené, že vysoce postavení představitelé země přicestují se svými konkubínami,

nikoli s manželkami, neboť ty by zbytečně nevystavovali nebezpečí. Velmi dobře chápou, že muži mají své potřeby, a pokud

si s sebou mohou přivést konkubínu, tak proč ne.“ Atticus nechal tuhle řečnickou otázku chvíli viset ve vzduchu. „Mít s sebou pretoriánky v roli konkubín nám poskytne dostatečnou ochranu za zavřenými dveřmi, mimo oficiální jednání. Můžete bez podezření

strávit celou noc v našich ložnicích a hlídat nás.“

Mae se předklonila. „Dvě otázky. Zaprvé: musí jim být jasné,

že z hlediska manželek a konkubín to u nás nefunguje stejně jako

u nich. Nebude jim podezřelé, že se snažíme přizpůsobit jejich zvyklostem?“

Atticus se usmál. „Ano, jistěže vědí, že nemáme stejně rozdělené sociální role, ale také vědí, že pokud jde o sex a manželství, máme mnohem volnější morálku. Zcela upřímně, většina z nich

si myslí, že jsme banda děvek a kurevníků, a když si s sebou přivezeme

ženy jen kvůli sexu, budou mít mnohem menší problém

je přijmout. Budete pro ně mnohem lépe zvládnutelné.“

„Chápu,“ řekla Mae a skryla znechucení, které zjevně cítila.

„Ale i když Arkáďané nemají v armádě ženy, musí přece vědět, že

my ano. Vy si myslíte, že je nenapadne, že se je snažíme převézt

a posíláme k nim elitní vojáky v přestrojení?“

„Někoho to možná napadne,“ souhlasil. „Ale zcela bez urážky, nebudou vás brát vážně.“ Podíval se na Mae a přimhouřil oči, • 99

jako by ji až nyní vzal skutečně na vědomí. „Vy jste patricijka, pretoriánko? Patříte k některé severoevropské skupině?“

„K nordské,“ řekla opatrně. „Proč?“¨

„Na skupině nezáleží, spíš jsem si všiml vašich recesivních

genů a stejně tak si jich všimnou i Arkáďané. Než byla objevena vakcína, neměli proti Mefistofelovi žádnou obranu a kain tam

pořádně řádí. žena s vaším pigmentem, která je zároveň – a teď

se na mě nezlobte – velmi atraktivní, jistě upoutá pozornost.“ Podíval se na ostatní pretoriánky a zamračil se. „Zcela upřímně, pokud jde o mě, všechny jste pro naši misi až příliš atraktivní, a je jedno, jestli jste plebejky, nebo patricijky. Zdravá bruneta

možná není tak vzácná jako blondýna, ale mezi arkádskými ženami budete neskutečně vyčnívat.“

„Máte strach, že by nám je Arkáďané mohli chtít ukrást?“

zeptal se Justin.

Atticus se jeho pokusu o vtip nezasmál. „Ukrást tyhle ženy?

Bez boje asi těžko. Ale byl bych nejradši, kdybyste vy čtyři na sebe zbytečně nepoutaly pozornost. Pretoriánky postižené kainem asi nenajdeme, že? Jasně, to by nedávalo smysl.“ Povzdechl si a podíval se znovu na Mae. „Alespoň vás bychom ale mohli vyměnit

za nějakou plebejku. Měla by se k nám připojit ještě jedna žena, mohl bych požádat o dvě.“

Justin ztuhl a vnímal, že Mae zareagovala stejně. Všechno, co

kvůli ní podstoupil, by bylo k ničemu, kdyby ji najednou z mise odvolali. „Ne. Pretoriánka Koskinenová musí jet s námi. Potřebuju ji. A nejde jenom o bezpečnost. Je pro mne nepostradatelná

při mé práci.“

Phil se zamračil. „A co přesně děláte? Jedete s námi skutečně,

jen abyste se dozvěděl víc o jejich náboženství?“

„To je tajné,“ řekl Justin. „Spadá to pod Ministerstvo vnitřní bezpečnosti.“

100 • Richelle Mead

Když to řekneš takhle, zní to ohromně oficiálně, řekl Horatio.

To Phila potěšilo, neboť zjevně četl mezi řádky něco v tom

smyslu, že Justin je balistický expert, jehož cílem je naplánovat raketový útok na Arkádii. Dávalo mu to mnohem větší smysl,

než že by někoho skutečně zajímala pouze arkádská kultura.

Atticus naopak nevypadal, že by ho Justin přesvědčil, ale Lucian rychle všechny jeho protesty uťal.

„Do plánů vnitřní bezpečnosti nebudeme raději moc zasahovat,“

řekl. „A pretoriánku Koskinenovou už jsem v minulosti

viděl při práci. Myslím, že nemusíme mít strach, že by se nějaký

nevychovaný muž pokusil udělat něco, s čím ona sama nebude souhlasit.“

Justina napadlo, jestli tím skrytě nemluví i o vlastním neúspěchu

u ní. Pokud ano, bral to zjevně s humorem. Mae měla svou

klasickou tvář hráče pokeru a Justin nemohl nemyslet na to, že ať

už chtěl Ódin z jakéhokoli důvodu, aby se tihle dva setkali, a Justin

jim k tomu ještě pomohl, na ni to zjevně nemá žádný efekt.

Možná nejde o ni, nadhodil Horatio.

Chceš mi říct, že Ódin chce, aby po ní Lucian jel? Proč?

Možná není špatné mít politika, který bude ochotně tancovat, jak ona bude pískat, řekl havran.

Neřekl bych, že je to takhle daleko, a ani Mae nevypadá, že by

o to stála, řekl Justin. Navíc neslouží Ódinovi, takže k čemu by mu

to bylo?

Na tohle ptáci neuměli odpovědět a Justin se soustředil na Attika, který už vzdal protesty vůči Mae a nyní dokončoval popis

celé mise. Protože to měla být přátelská diplomatická návštěva, stráví Justin i ostatní většinu času prohlídkou významných míst Arkádie, ať již společně, nebo rozdělení. Při tom by se měli pokusit získat co nejvíce informací. Justin si myslel, že tím brífink • 101

skončí, ale pak se Atticus znovu dotkl monitoru a spustil prezentaci

s názvem „Arkádská kultura a zvyky“.

„Detaily mise jsou jasné,“ oznámil jim Atticus stroze. „Teď

přijde ta těžší část. Pohodlně se usaďte a zapomeňte na všechno,

co víte o slušném vychování.“

KAPITOLA 7

Výzvy

Darius byl jen prvním z lidí, kteří na ni překvapivě příštího

dne po škole čekali. Stál před místností s polštáři, kde kreativní hlavičky pořádaly brainstormingy ke svým nezávislým projektům. Vlastně se spíš ploužil sem a tam. Pokaždé, když ho Tessa viděla, znovu žasla, jak se mu daří pohybovat se tímhle způsobem. Chvílemi to vypadalo, že je samá ruka samá noha a není

schopen ujít pár kroků bez zaškobrtnutí. Nyní se ovšem zcela

nenuceně narovnal a tvář se mu rozzářila úsměvem.

„Čau,“ řekl.

„Čau,“ řekla.

Chvíli stáli a trapně mlčeli, zatímco kolem nich procházeli spolužáci. Darius si odkašlal. „Děláš teď něco? Nezajdeme na kafe?“

Tessa okamžitě zareagovala dvěma způsoby. Zaprvé se jí ulevilo,

že chce jít na kafe. To chápala. V těch výjimečných případech,

kdy ji někdo ze spolužáků někam pozval, se obvykle šlo na asijské jídlo, se kterým měla stále ještě problém. Kultura RUNA

byla nerozlučně spojena se sesterskou zemí EA, kde samozřejmě asijská kuchyně převládala. I když vyzkoušela všechno, od čínské přes japonskou a thajskou, hůlky místo příboru pro ni stále představovaly trapas. Ale kafe? Kafe zvládne.

Jakmile vnitřně přijala obsah pozvání, následovala druhá reakce

a tou byla opatrnost. Pokaždé, když s ní chtěl Darius mluvit,

• 103

něco od ní chtěl. Co bude asi chtít tentokrát? Byla si naprosto

jistá, že další službičku už pro něj u Justina nevykoleduje. Darius

se nezdál být ten typ, co s ní chce někam jít jen proto, aby si pro

změnu užil s provinční holkou, ale třeba se pletla. Ať již měl jakýkoli

důvod, momentálně ho nenacházela a byla natolik slušná,

že si nedokázala vymyslet nějakou lež, jen aby s ním nemusela. Navíc v ní znovu zvítězila zvědavost.

„Tak jo,“ řekla. Oba se vydali pomalou chůzí ke schodům.

„Ale budeme muset vzít někoho s sebou.“

„Koho?“ zeptal se Darius, pochopitelně zcela zmateně.

„No… hmmm, jak jsi u nás byl naposled…“ Tessa se odmlčela,

i když muselo být zcela jasné, kterou událost myslí. „No,

prostě po tom, co se stalo, nám Justin zařídil ochranku. Nesmím

nikam chodit bez bodyguarda. Měl by čekat dole.“

To na Daria zjevně udělalo dojem. „Ty máš bodyguarda?“

„Vlastně jich máme víc,“ vysvětlovala a zrudla. „Dneska je se mnou Rufus. Ale ten bude v pohodě.“

Tessa se s ním setkala zatím jen krátce dnes ráno. Po cestě do

školy toho moc neříkal, což se jí líbilo. Oproti Maeiným pretoriánským

kamarádům to byla příjemná změna. Rufus sice neměl

v ruce implantát, který by mu zrychloval reflexy, ale ona velmi ráda vyměnila tenhle malý nedostatek za to, že jí někdo neustále nepřipomíná rádoby humornou historku s táborem na převýchovu nezletilých teroristek.

Až na to, že pod schodištěm na ni nečekal Rufus. Stála tam žena, kterou neznala. Tessa kolem ní dokonce nejprve bez povšimnutí prošla a otočila se, až když si uvědomila, že se na ni ta žena upřeně dívá.

Přistoupila k Tesse na patnácticentimetrových podpatcích

a v červeném svetříku a sukni, které s lodičkami dokonale barevně ladily. Opravdu hluboký výstřih nenechával nikoho na

104 • Richelle Mead

pochybách, jestli pod svetříkem něco je. Stejný odstín červené

měla i ženina rtěnka ostře kontrastující s jejíma tmavýma očima

a vlnitými

vlasy. Podala Tesse ruku a usmála se tak, že ukázala zářivě bílý chrup.

„Ty jsi určitě Tessa,“ řekla. „Vypadáš přesně jako na fotce, jenom

jsi lépe oblečená. Můžeme jít?“

Tessa se zarazila. „Jít kam? A kdo jste?“

žena zvedla obočí. „Myslela jsem si, že ti to řekli. Nebo že mě poznáš.“ Čekala na nějakou odpověď a pak se podívala na Daria.

Oba zavrtěli hlavou. „Jsem Daphne Langová.“ V jejím hlase bylo očekávání, jako by jim to jméno mělo něco říct. Po několika okamžicích naštvaně rozhodila rukama. „Fakt nic?“ Tessa znovu zavrtěla hlavou. „Je mi líto.“

„Všechno v pořádku?“

Kráčel k nim Rufus s rukama v kapsách a velmi uvolněně.

Oči měl však velmi bedlivě upřené na Daphne a Tessa si uvědomila,

že byl zřejmě celou dobu kousek od nich a sledoval je.

„A vy jste kdo?“ zeptala se Daphne.

„Patří ke mně,“ řekla Tessa. „Můj, ehm, osobní strážce, Rufus.“ Daphne najednou vypadala nesmírně netrpělivě. „Fajn. Čím

víc, tím líp. Tak jdeme.“

„Ale já pořád nevím, kdo jste!“ rozkřikla se Tessa.

„Říkala jsem ti, že jsem Daphne Langová.“ Daphne střelila pohledem po stále ostražitém Rufusovi, ale ten na sobě nedal

znát, jestli mu její jméno něco říká. Povzdechla si. „Hele, chcete

tu praxi, nebo ne? Nejela jsem takovou dálku jenom tak. Myslela jsem si, že dívka na škole, jako je tahle, bude své požadavky

myslet vážně.“

„Já…“ Tessa zaváhala. „Já jsem ale o praxi nežádala. Chtěla jsem jen stínovat něčí práci.“

• 105

Daphne zavrtěla hlavou. „Tak mě teda nikdo stínovat nebude. Chceš se naučit, co dělá reportérka? Jestli jo, tak do toho musíš

jít se vším všudy. Pojedeš se mnou do kanclu, budeš se mnou jezdit dělat reportáže, vyřizovat papíry a pomáhat s investigativními věcmi. Všechno, nebo nic. Teda jestli tě vůbec vezmu. Dneska

to jinak nejde. Musím tě nejdřív poznat, zjistit, jaká jsi a kdo jsi. Pro North Prime nemůže dělat jen tak někdo.“

North Prime? Z toho, co se Tessa zatím o North Prime během svého výzkumu gemmanských médií dozvěděla, jí naopak

bylo jasné, že v North Prime může pracovat každý. Zábavná část streamu RUNA byla poskládaná z ohromného množství kanálů, které vysílaly buď živě, nebo si v nich člověk mohl objednat konkrétní pořad. Do toho všeho byla ještě zamíchána spousta zpravodajských kanálů, z nichž některé byly seriózní, jiné ne.

Ty nejprestižnější zaměstnávaly reportéry, kteří byli sami o sobě celebritami. Jiné zpravodajské kanály – jako třeba North Prime –však byly postavené na shánění senzací a zprávy do nich mohli

přidávat novináři na volné noze podle principu, kdo dřív přijde,

ten dřív mele. Tessa ten kanál moc nesledovala, ale měla dojem, že kdyby tam poslala videoreportáž ona, asi by uspěla.

Darius chytil Tessu za paži a vysloužil si tím varovný pohled

od Rufuse. „Tesso, to je nádhera! To je víc, než jsi chtěla. Rozhodně

do toho běž.“ Tessu napadlo, jestli je tak nadšený z možnosti

se vzdělávat, nebo jestli má tak hrozný vkus, pokud jde

o zpravodajství. Než mohla odpovědět, Darius dodal: „A dostaneš

propustku ze školy.“

Pomalu se k němu otočila. „Cože?“

„Oni ti to nevysvětlili?“ zeptal se. „Když dostaneš plnohodnotnou praxi, nemusíš vůbec chodit na hodiny. Stačí, když jim

občas předložíš důkaz, že pracuješ na nezávislém projektu –

106 • Richelle Mead

a tohle bude rozhodně stačit – a přijdeš napsat testy. Jinak si ale škola myslí, že skutečná praxe je o hodně víc než výuka.“

Tessa se nyní podívala na Daphne mnohem vděčněji. že by

jí tahle nafintěná dáma nabízela ještě větší svobodu, než jakou

už od institutu má? Rufus si hlasitě odkašlal a přerušil její rozjímání.

„Nechci tady nikomu šlapat po štěstí, ale máme nějaký důkaz,

že jste, kdo říkáte, že jste?“ zeptal se. „A tím nemyslím, že pracujete

pro ty pisálky.“ Rufus zjevně měl vkus, pokud šlo o zpravodajství.

„Myslím tím, jestli máte důkaz, že vám škola dovolila

Tessu oslovit.“

„Oslovit?“ zeptala se Daphne se smíchem. „Ona je v té svojí provincii nějaká královna, nebo tak něco?“

Tessa si uvědomila, že Rufus má pravdu. Po tom útoku u Justina doma by si měla dát velký pozor na každého, s kým se stýká.

Když byl někdo natolik naštvaný, aby jí vyhrožoval přímo doma, bylo by klidně možné, že by předstíral nabídku na praxi, aby ji někam vylákal.

Jednoduchým dotazem v kanceláři praxí ovšem zjistili, že

Daphnina

nabídka je v pořádku. Schválili ji a prošla vnitřní kontrolou. Jediná zvláštnost spočívala v tom, že nabízela mnohem

víc, než co škola Tessiným jménem požadovala v poptávce. Když

se na to Rufus Daphne důrazně zeptal, jednoduše pokrčila rameny

a odsekla: „Nedělám věci napůl.“

A tak Tessa nabídku přijala, i když jí Daphne znovu rychle připomenula, že ji ještě bude muset schválit. „Nejde ani tak

o pohovor, jako jestli jsme schopné spolu fungovat,“ vysvětlovala.

„Máš hlad? Já mám. Nepůjdeme si o všem promluvit u nějakého

dobrého suši?“

Tessa sebou trhla. „Nemáte nějakou jinou možnost?“

• 107

„Ty nemáš ráda suši?“ zeptala se Daphne. Z tónu jejího hlasu Tessu napadlo, jestli tohle nebude stačit, aby nabídku na praxi zrušila.

„Měla jsem ho včera,“ zalhala.

„Tak zajdeme do řecké.“ Daphnin hlas nepřipouštěl námitky. Pak zpražila pohledem Rufuse s Dariem. „Ten tvůj doprovod musí s námi?“

„Rufus ano,“ řekla Tessa neústupně. „Darius…“ Podívala se

na něj, zaváhala a najednou si připadala jako idiot. On ji dneska pozval jako první a ona jeho pozvání automaticky vyměnila za tuhle ženskou. Na druhou stranu, to on ji přesvědčil, aby tu praxi přijala.

Daphne byla buď netrpělivá, nebo měla hrozný hlad. Pokrčila rameny a prudce se otočila na vysokých podpatcích. „Mně je to jedno. Jdeme.“ Tessa ji mlčky následovala a po chvíli váhání se za ní vydali i oba muži.

Daphne tvrdila, že nejde o pohovor, ale u jídla to pohovor rozhodně připomínalo. Přesnější termín by možná byl výslech.

Daphne se dařilo ptát se Tessy na všechno od dětství až po příjezd

do RUNA a u toho se ládovat plátkem souvlaki. Tessa už

zjistila, že spousta Gemmanů má z její provinční minulosti smíšené pocity, ale pro Daphne to bylo zjevně vedlejší. „No, já bych to teda s tebou zkusila, jestli do toho jdeš taky,“ řekla Tesse.

„Nepotřebujete nejdřív nějaký podpis rodiče nebo opatrovníka?“

zeptal se Rufus.

Tessa přikývla a vzpomněla si na formuláře, které vyplňovala.

„To můžeme udělat na dálku.“

„To je příliš neosobní,“ prohlásila Daphne. „Jdeme k tobě

a necháme si to podepsat od toho služebníka, co tě vzal pod křídlo. Ujistíme se, že mu nevadí, když budeš dělat pro mě, a já se 108 • Richelle Mead

hlavně ujistím, že se nezaplétám s nějakým politickým disidentem.“

„Jak vás to napadlo?“ vyhrkla Tessa.

„No, vykopli ho přece ze země,“ řekla Daphne.

„To nevíme jistě.“ Záhada Justinova exilu v Panamě pro Tessu zůstávala záhadou. „A kromě toho, jestli mu dovolili se vrátit, tak to asi nebude problém.“

„Třeba má jenom mocné přátele.“ Daphne chvíli čekala, jestli

jí to Tessa nepotvrdí, ale ta s ní odmítala tuhle hru hrát. „No, to

je jedno. Stejně potřebujeme jeho podpis, takže jedeme.“ Tessa se podívala, kolik je hodin. „Nevím, jestli už bude doma. Ale věci do školy mi může podepsat i jeho sestra.“

„To by šlo.“ Daphne zapnula displej a vyžádala si účet pro

každou zvlášť. „Jenom aby bylo jasno, i když pro mě oficiálně pracuješ, náklady si hradíš sama.“

A tak tenhle zmatený den pokračoval tím, že Tessa zavedla

Daphne (i ostatní) k sobě domů, aby se seznámila s Marchovic

rodinou. Vlak byl plný a museli celou cestu stát. Tessa se skrčila

u okna a občas hodila neklidný pohled na Daria a Daphne, kteří

ji z různých důvodů znervózňovali.

„Dávej bacha,“ zašeptal jí do ucha čísi hlas.

Trhla sebou a s překvapením zjistila, že Rufus stojí hned vedle

ní. „Na co?“

„Na ni.“ Rufus se celou dobu díval z okna a stále šeptal. „Nezapsala

si ani slovo, neudělala si ani jednu poznámku. Na někoho,

kdo se živí informacemi, to je hodně divné. To znamená, že

si pravděpodobně všechno nahrává.“

Tohle Tessu vůbec nenapadlo. Nasucho polkla. „Ale neříkala jsem přece nic, co by neměla vědět… nebo jo?“

„Ne, ale bereš s sebou domů člověka, který pracuje pro Ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Budeme si muset dát pozor, aby

• 109

neodešla s informacemi, které by se jí neměly dostat do rukou.“

„Budu… budu opatrná,“ zakoktala Tessa.

Rufus se na ni podíval a mrkl. „Neboj. Postarám se o to.“ Dodržel slovo, a ještě než překročili práh Marchovic domu,

zkontroloval Daphne, jestli u sebe nemá žádné záznamové zařízení. Provedl obyčejnou fyzickou prohlídku, ale kromě toho

měl u sebe přístroj, kterým ji proskenoval. Daphne se chovala

uraženě, ale k Tessinu překvapení se nakonec skutečně ukázalo,

že má pod šaty mikrofon.

„To je běžná novinářská praxe,“ tvrdila.

„A odpojit ho je zase běžná praxe v případě, že vcházíte do domu státního úředníka,“ řekl jí sladkým hlasem Rufus.

Tessa s úlevou zjistila, že Cynthia s Quentinem už jsou doma.

Daphne ovšem okamžitě Cynthii zasypala otázkami a nezapomněla

se zeptat na Justina a jeho potenciálně mocné přátele.

„Nemám ponětí, co můj bratr celý den dělá,“ odsekla Cynthia.

„Určitě nějakou nudnou práci pro vládu. A Tessa s tím

nemá nic společného – pokud potřebujete praktikantku, která

vám bude nosit kafe, tak je to navíc úplně jedno, ne? Spíš mi znovu vysvětlete, co všechno bude dělat. Než něco podepíšu, chci znát podrobnosti.“

Tím dostala Daphne do defenzívy. Novinářka se okamžitě

začala hájit, že tady nabízí Tesse příležitost na zlatém podnose. Tessa obě ženy sledovala zpoza kuchyňského stolu a byla ráda, že z ní spadl všechen ten tlak. Rufus propustil pretoriána, který

se potuloval po domě, a pak si sedl ke Quentinovi před velkou obrazovku v obýváku. Dal tím ostentativně najevo, že se diskuse nehodlá účastnit, ovšem zároveň byl v dosahu, kdyby bylo třeba. Tessa tím pádem zůstala relativně sama s Dariem.

110 • Richelle Mead

„Celé je to strašně divné,“ řekla. „Když jsi žádal o praxi, probíhalo

to stejně?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Aspoň zatím jsem nic podobného nemusel

absolvovat. Z oddělení lidských zdrojů v senátu mi poslali dotazník a mám přijít na pohovor, kde zjistí, jaké místo by mi nejvíc vyhovovalo. Kdybys mi nepomohla, určitě by to takhle rychle nešlo.“

„Já jsem nic neudělala,“ řekl Tessa a zastyděla se. „A s tím

chlapem jsi to celé zvládl taky sám.“

Darius se zazubil. „Ale jednou mi to stačilo. Hrdinské činy odteď nechávám na Rufusovi a těch vašich pretoriánech.“

Daphne už skoro dostala Cynthii do stavu, kdy by jí podepsala požadované papíry, když se vrátil Justin s Mae. Při pohledu

na Daria zvedl obočí, a když uviděl Daphne, užasl úplně. Ta okamžitě

vyskočila na nohy a připlula k němu na svých jehlových podpatcích s nataženou rukou.

„Vy jste určitě doktor March. Moc ráda vás poznávám,“ zacukrovala.

Justin ji sjel pohledem od hlavy k patě, přičemž se poněkud

déle zastavil u krátké sukně, a pak nasadil úsměv, který měl obvykle vyhrazen pro krásné ženy. „Nápodobně, slečno…?“

„Langová. Daphne Langová.“

Tessa znovu slyšela v jejím hlase očekávání, jako by doufala, že

ji Justin pozná. Cynthia mu ušetřila práci.

„Slečna je reportérka z North Prime a chce si vzít Tessu k sobě

na stáž,“ řekla. Tessa koutkem oka viděla Rufuse, jak se nenápadně přesunul k Mae a něco jí šeptá do ucha.

Justin svěsil podávanou ruku a stejně rychle zmizel i jeho

úsměv. „Ne. Jestli pro ten váš trapný bulvár potřebujete reportáž

o provinční holčičce, co se ocitla ve velkém městě, tak Tessa to rozhodně nebude.“

• 111

Jedinou známkou toho, že se výraz „trapný bulvár“ Daphne dotkl, byly pevně sevřené rty. „Ale já tu jsem kvůli něčemu jinému. Ona oslovila mě, dala si prostřednictvím školy žádost o praxi.“

Justin vrhl na Tessu překvapený pohled. „Ty jsi žádala o praxi? Ty… chceš být novinářkou?“

„To úplně ne,“ řekla. „Teda, vlastně nevím. Prostě se to tak

nějak stalo, no.“

Z Daphne a Tessy po kouskách vylezla celá historie, a když

skončily, zavrtěl Justin nesouhlasně hlavou. „A nechtěla bys počkat, jestli se ti neozve ještě někdo jiný?“ zeptal se.

„North Prime náhodou často vysílá naprosto skvělé reportáže,“

ohradila se Daphne. „Tohle je pro ni velká příležitost.“

„Já bych byl radši, kdyby seděla v lavici na normální přednášce, nebo tak něco,“ řekl Justin. „Tyhle experimenty nemám

rád.“

„Není to tak špatný nápad,“ řekla Cynthia. „Myslím tu praxi.

Vždycky jsem říkala, že reálná zkušenost dá člověku víc než výuka ve třídě.“

„Protože jsi…“ Justin velmi moudře nedokončil větu a obrátil

se k Daphne. „Hele, jestli chcete, aby vám Tessa dělala poskoka, chci tu mít úplně jiný dokument a na tom vy podepíšete mně, že z ní neuděláte nějakou lacinou senzaci.“

Daphne se nafoukla, ale Tessa poznala, že tentokrát se neurazila.

„Vy si opravdu myslíte, že mi jde jenom o tohle? Fajn, jak chcete.“

V tu chvíli přišla Mae, postavila se vedle Justina a upřela na Daphne pohled, ze kterého mrazilo. „Určitě bude nějakou dobu trvat, než to vaši právníci sepíší. Až bude všechno připraveno k podpisu, spojte se s námi. Pro tuto chvíli by to mělo být vše.“ Nebylo nutné říkat: A teď vypadněte.

112 • Richelle Mead

Svůdný pohled, kterým Daphne Justina prve přivítala, zásadně zhrubl, když se nyní podívala na Mae. „My se asi ještě neznáme.

A vy jste…?“

„Pretoriánka Mae Koskinenová. Osobní strážce doktora Marche.“ Daphne zvedla obočí a pak se znovu podívala na Justina.

„Tady mají snad všichni svoji ochranku. A ta vaše teda stojí za

to… na někoho, kdo dělá nudnou práci pro vládu.“

Justina poněkud překvapila slova, která původně použila

Cynthia, ale ani v nejmenším je nekomentoval. „To je ze strany vlády běžné preventivní opatření.“

Najednou se z obýváku ozval Quentinův tenký hlas. „Strejdo

Justine? Jsi ve zprávách!“

Všichni se najednou otočili k obrazovce. Na ní jeden z nejslavnějších reportérů v RUNA, který pracoval pro mnohem prestižnější kanál než North Prime, právě dělal rozhovor se senátorem Lucianem Darlingem. Ten zjevně před několika okamžiky oficiálně oznámil svůj úmysl navštívit Arkádii.

„Senátora bude doprovázet několik expertů na kulturu, a to zejména jako gesto dobré vůle a touhy vyměnit si s Arkáďany

zkušenosti,“ říkal právě reportér a na obrazovce se objevilo několik portrétních fotografií, včetně té Justinovy. „Atticus Marley, zvláštní velvyslanec v Arkádii. Profesor George Yi z katedry komparativních

kulturních studií Vancouverské univerzity. Doktor

Justin March, služebník Ministerstva vnitřní bezpečnosti a bývalý lektor náboženských studií. Phil Ramirez, uznávaný expert na mezinárodní obchod a analytik.“

Obraz se přepnul a objevil se živý záběr na Luciana Darlinga

stojícího na schodech senátu, kde se odehrávala tisková konference.

„Pevně doufáme, že když takto dáme Arkáďanům najevo,

že jsme ochotni se něco dozvědět o jejich kultuře, získají zájem se

• 113

něco dozvědět o té naší a mohlo by dojít ke snížení napětí mezi našimi národy.“ Když se jeden z novinářů zeptal na nebezpečí, které cesta pro Luciana bude představovat, senátor se jen usmál a zavrtěl hlavou. Spustil projev o tom, jak je důležitější něco riskovat

pro svou zem než vést bezpečnou kampaň a bezúčelně se

ukazovat veřejnosti. I Tessa poznala, že tuhle část má velmi dobře připravenou.

„Je strašně dobrý,“ zašeptala si pro sebe Daphne.

Novináři v senátu na Luciana volali jednu otázku za druhou.

Justin si cosi nelichotivého zabručel pod vousy a Cynthia po něm střelila vzteklým pohledem. „Nechtěl jsi mi to náhodou říct?“ Povzdechl si. „Chtěl. Až bude klid a bez novinářů.“

Cynthia se s vytřeštěnýma očima znovu podívala na obrazovku,

kde zrovna Lucian odpovídal na další otázku týkající se možných rizik spojených s cestou do Arkádie. „Je to šílené! Nějaké

jeho hrdinství pro svou zem mě nezajímá!“

„Je to oficiální návštěva,“ řekl Justin klidně. „Ani jim ani nám

by nestálo za to, aby se něco stalo. A když budu mít vedle sebe Luciana, budou mě hlídat líp, než když normálně jezdím sám. Nemůže se nic stát.“

„Copak ty jezdíš na místa, jako je Arkádie?“ rozkřikla se Cynthia. Když Justin neodpověděl, obořila se na něj ještě nepříčetněji.

„Tak jezdíš? Kam sakra vlastně jezdíš?“

„A kam si myslíš, že jezdím, když říkám, že jedu pryč ze země?“

„To já nevím!“ rozhodila rukama. „Do EA. Do Panamy. Tvrdil

jsi, že to jsou státní záležitosti. Myslela jsem, že se nemám moc ptát. Asi jsem měla.“

„A kdy se s Lucianem vracíte?“ zeptala se Daphne.

Mae se zjevně ani trochu nelíbilo, co se tady děje, a že se

cizí člověk účastní rodinné hádky. Rychle přiskočila k reportérce

114 • Richelle Mead

a řekla: „Slečno Langová, asi byste měla jít. Jak jsem řekla, ohledně těch papírů se s vámi spojíme. Vyprovodím vás.“ Maein tón byl naprosto slušný, ale Tessa z něj cítila pretoriánský chlad.

Daphne na tom zjevně byla stejně.

„Vyprovodím se sama,“ řekla chladně. „Ale děkuji, pretoriánko.“

„Ne, půjdu s vámi,“ řekla Mae.

Podívaly se jedna druhé do očí a svedly krátký souboj vůli,

ze kterého znervózněli všichni kolem nich. Tessa žasla, že se Daphne vůbec do něčeho takového pustila, ale zdálo se, že Mae vyhraje, neboť mohla Daphne z domu vyhodit, a to doslova.

Tessa váhavě přistoupila blíž.

„Já Daphne vyprovodím. Je to můj host.“

Maein ostrý pohled se stočil k Tesse. Pretoriánka zjevně uvažovala, zda si může být jistá, že Daphne skutečně odejde. Po delším váhání na Tessu kývla. Daphne se s úšklebkem rozloučila

s Justinem i Cynthií – i když ti ji vůbec nevnímali – a pak se

nechala od Tessy odvést k východu.

„Tak,“ řekla Tesse, když byly samy. „Asi už mám odpověď na svou otázku, jestli má doktor March mocné přátele.“ Významně

se odmlčela. „A jen mezi námi, myslím, že tahle rodina má vážné problémy.“

„Hodně mírně řečeno,“ řekla Tessa opatrně a otevřela dveře.

„Ale děkuji za váš čas.“

Daphne ji obdařila úsměvem a opřela se o zárubeň. „Jen aby

bylo jasno. Opravdu doufám, že dáme všechny ty papíry dohromady

a že se mnou budeš moct pracovat. To místo je tvoje, jestli

ho budeš chtít. Ať si ten tvůj poručník nad North Prime ohrnuje

nos a ta kastářská pretoriánka na mě může koukat, jak chce, ale skutečnost je velmi prostá. Na inzerát ze školy moc odpovědí

• 115

nedostaneš. Je v něm jasně řečeno, že jsi z provincie, a do toho se moc lidí nepohrne. Nebudou si jistí, jestli vůbec umíš anglicky.“ Tessa sebou trhla. Už si tak zvykla, že ji v institutu berou jako normální studentku, že skoro zapomněla na všechny předsudky vůči lidem z provincií, které zažila na ostatních školách. Navíc

už žila v RUNA dostatečně dlouho, aby jí bylo jasné, že tohle si

Daphne nevymyslela a že na ni nešije jen nějakou boudu.

„A proč vám teda nevadím?“ zeptala se Tessa. „Nechcete mě

nakonec opravdu jenom jako senzaci? Abyste mohla napsat příběh

o provinční holce, která tady začala nový život?“

„Ne. A klidně ti podepíšu, co budeš chtít, abych to dokázala.“ Daphne se k ní naklonila. „Chceš vědět, proč jsem zareagovala

na tvůj inzerát? Protože jsem vyrostla v připojené oblasti,

a i když se říká, že tyhle části země jsou rovnocenné s původními gemmanskými, není o nic snadnější fungovat v RUNA, než kdybys byla z provincie.“ Pohladila Tessu po tváři jako malé dítě.

„A taky mám ráda výzvy.“

„Mluvíte jako Justin,“ zabručela Tessa.

„Jak to?“

„Jedním z důvodů, proč mě sem přivezl, byl ten, že měl pocit,

že to dluží mému tátovi. Ten druhý byl, že jsem mu připomínala jeho samotného. Vyrostl v chudém prostředí a dostal se nahoru částečně díky tomu, že měl štěstí.“

Daphne se zazubila. „Vidíš? Je nám souzeno pracovat spolu. Ozvu se ti.“

S těmi slovy vyšla ze dveří a zamířila ve svých červených lodičkách

po chodníku na metro. Tessa se za ní dívala, dokud jí

nezmizela z očí, a chtěla věřit, že Daphne skutečně dojde až na zastávku, místo aby se za chvíli otočila a vrátila se špehovat, jak zřejmě myslela Mae s Rufusem. Mae se ovšem zároveň ujistila, že všechny venkovní senzory a bezpečnostní kamery fungují, takže 116 • Richelle Mead

Daphne na nějakou špionáž neměla šanci – pokud vůbec nějakou zamýšlela.

Když se Tessa vrátila do kuchyně, našla Justina s Cynthií stále

uprostřed hádky ohledně jeho cesty. Během pár vteřin pochopila,

že Cynthia chce, aby Justin cestu zrušil, a on odmítá. Přitiskla si dlaně na spánky a zaúpěla.

„Já už se o tom nechci bavit. Jsem tak vytočená, že nemůžu

ani vařit.“ S tímhle nečekaným prohlášením Cynthia rázným krokem odešla do své ložnice.

„Tak si necháme dovézt čínu, no,“ řekl Justin, který se za ní

díval. Když si všiml Tessy, zamračil se ještě víc. „A ty. Uvědomuješ

si, že jsi mi do baráku přivedla novinářku?“

„Já jsem nevěděla, že se zrovna budete hádat,“ řekla Tessa.

„A kromě toho mi to nepřipadalo, že by ta cesta do Arkádie byla zrovna přísně tajná.“

Justin si vyměnil utrápený pohled s Mae. „To je pravda. Myslel jsem, že ještě pár dní počkají, než to pustí ven,“ řekl. „Ale poslouchej, jestli jsi fakt tak šílená, že chceš pracovat s nějakou reportérkou, počkej, až se ti ozve někdo z lepšího kanálu.“

„Daphne si myslí, že se mi už nikdo neozve,“ řekla Tessa. Řekla jim, jak se Daphne vyjádřila o Tessině provinčním původu

a jak z něj ostatní asi nebudou nadšeni. Justin s Mae se na sebe

znovu podívali, ovšem tentokrát to byl jiný pohled, kterému Tessa nerozuměla.

„Na tom něco bude,“ řekl Rufus z obýváku.

Justin chvíli nic neříkal, pak si znovu povzdechl a začal se prohrabovat skříňkou s vínem. „Tak jo. Jestli chceš, klidně s ní

dělej, ale fakt až když podepíše, že nikde nezveřejní a nezneužije tvůj příběh. A už ji sem proboha netahej.“

Tessa přikývla a otočila se. Až pak si všimla, že tam je stále Darius

a opírá se o zeď. Zaúpěla. „Promiň, prosím tě. Já se ti hrozně

• 117

omlouvám. že jsem ti zkazila to kafe, i za všechno ostatní. Pojď, taky tě vyprovodím a domluvíme se na jindy. Fakt promiň.“

„V pohodě,“ řekl po cestě ke dveřím. „Hele, jedna věc už je

mi jasná. Tady není nikdy nuda.“

KAPITOLA 8

Vřelé přivítání

Mae si vzala svou jantarovou dýku zpátky až ráno před odletem

do Arkádie. Nebyla si ani trochu jistá, jestli ji vůbec chce.

Minulý týden si přehrávala každý detail vize, kterou měla v obýváku,

a snažila se v ní najít nějaký smysl. Nemohla nad ní jen

tak mávnout rukou s tím, že to byl jen sen, protože pretoriáni nespí. Zjevně je ovšem může ovládnout jakási moc a přimět je

vidět věci, které vidět nechtějí. A i když si Mae zoufale přála, aby

to nebyla pravda, nemohla popřít, že k tomu došlo… a že ji ta

děsivá vize dohnala k tomu, aby přiměla Justina účastnit se cesty,

na kterou se mu ani trochu nechce.

že s ní nakonec souhlasil, to pro ni bylo téměř stejně neuvěřitelné jako samotná vize. Viděla ho, jak se tváří, a znala ho natolik dobře, aby poznala, že s tou diplomatickou misí skutečně nechce

mít nic společného. Netušila, jestli je to kvůli Lucianovi, Arkádii, nebo kvůli něčemu úplně jinému. Věděla jen, že souhlasil – kvůli ní – a že ona se kvůli tomu cítí provinile… a taky že ho za to má ráda, což se jí ani trochu nehodilo. Kdykoli se však pokusila mu projevit vděčnost nebo alespoň poděkovat, dal jí hrubě najevo, že se o tom dál nehodlá bavit.

A právě frustrace, že mu to nemůže nijak oplatit, a dokonce

ani pořádně poděkovat, ji přiměla vzít si do Arkádie svou dýku. Částečně chtěla věřit, že žádnou boží pomoc nepotřebuje. Měla informace, které získala od Emila a z oné vize…, ale bude to • 119

stačit? Mae si nebyla jistá, ale kdyby šlo jen o ni, klidně by to riskla. Jenomže poté, co přinutila Justina zásadně změnit plány, cítila, že se jednoduše musí pokusit vydat se po těch mlhavých stopách vedoucích k její neteři, přestože Justin o ničem z toho nic netuší.

„To jsi teď vytáhla z toho košíku?“

Mae, která právě vrátila košík zpátky na poličku, se překvapeně otočila. Justin zrovna vešel do obýváku s hrnkem kávy v ruce.

Bylo brzo ráno a zbytek rodiny teprve vstával, ale oni už byli oblečení a připravení se brzo připojit k Lucianově družině. Zastrčila dýku do pochvy v botě. „Vyndala jsem ji na noc a nechtěla jsem, aby ji našel Quentin,“ zalhala. „Myslíš, že mě

s ní pustí do Arkádie?“

„Řekl bych, že jo. Pouští tam i naše vojáky v uniformách a se zbraněmi, i když s určitými omezeními. Myslím, že jim dojde, že rozkošná a nevinná žena jako ty moc škody s jednou kudličkou nenapáchá.“

Mae se usmála a chvíli si pohrávala s myšlenkou, že se mu znovu pokusí poděkovat, že s ní nakonec jede. Pak se ovšem rozhodla, že to neudělá. Měl skvělou náladu a nebyl důvod mu ji

kazit. Navíc se do kuchyně šourali oba další členové rodiny, takže

už nebyl čas. Cynthia asi týden s bratrem válčila, ale pak rezignovala.

„Hlavně se tentokrát nezapomeň vrátit,“ zavrčela, a když se

objímali na rozloučenou, položila mu dlaň na prsa. „Jedna čtyřletá dovolená nám všem stačila.“

„Nedělej z toho drama,“ řekl jí. „Nic se nestane. A i kdyby

jo, Lucian nás z toho dostane. A i kdyby ne, s penězi si nemusíš dělat starosti.“

Cynthia zaúpěla. „Já jsem to věděla. Bylo mi jasné, že se připravuješ

na nejhorší.“

120 • Richelle Mead

Mae měla najednou pocit, že sem nepatří. Otočila se a předstírala,

že kontroluje zabezpečovací zařízení na oknech. Cynthia

nevěděla, že Justin je oba s Quentinem zabezpečil už dřív. Když

se vrátil z Panamy, nevěděl, jestli ho náhodou nepošlou zpátky, takže to zařídil tak, aby mohla Cynthia disponovat s veškerým jeho majetkem bez ohledu na to, na jak dlouho by znovu zmizel. Když pak přijal nabídnutou pozici a uvědomil si, že bude velmi často cestovat do provincií, podnikl ještě další kroky. Cynthia skutečně netušila, že Arkádie není první nebezpečné místo, kam se v posledních měsících vydává.

Když Mae uslyšela Tessin hlas, odvážila se otočit a spatřila, jak

se s ní Justin objímá. Proč je najednou takový? žasla, když viděla,

jak Justin tiskne Tessu v náručí. Celou dobu je to naprostý sobec, kterému jde jenom o vlastní potěšení, a zároveň je všem naprosto oddaný. Věděla, že ať se to Justin snažil sebelíp zamaskovat, i on je z tohohle loučení naměkko. A i když neznala detaily, vsadila

by cokoli, že nechal pro případ, že by se mu něco stalo, velmi

štědrou sumičku také pro Tessu.

„Proč jste všichni tak smutní, když odjíždíte za dobrodružstvím, které nám určitě zajistí mír s Arkádií?“ uslyšela Mae Rufuse. Usmála se, když si uvědomila, že stojí přímo za ní. Uměl se pohybovat tak neslyšně a nenápadně, že se v tomhle ohledu skoro rovnal pretoriánům. Za ten týden, který tu strávil jako osobní strážce, si ho Mae oblíbila a byla se svým rozhodnutím čím dál spokojenější.

„Doufejme, že ano,“ řekla Rufusovi. „Průměrnému Gemmanovi, který by mířil do Arkádie samotný, bych moc šancí nedávala,

ale v takovém složení budeme v pohodě. Nikdo nebude mít

zájem na tom, aby to skončilo nějak špatně. Pokud přežijeme ty jejich zvyky, nic horšího se nám nestane. Já jenom doufám, že • 121

když se teď veřejně ví, že Justin odjíždí, nebude nikdo zkoušet

nic udělat zbytku rodiny. Asi by nemělo smysl trestat služebníka nějakými únosy, když tu není a nemůže s tím nic dělat.“

Rufus přikývl. „To je pravda, ale ani tak nehodlám nic měnit.

Já si budu dělat svou práci a na ostatním se samozřejmě dohodnu

s tím vaším pretoriánským kamarádem a jeho lidmi.“

Způsob, jakým vyslovil výraz pretoriánským kamarádem, ji

pobavil. „Vy nemáte Daga rád?“

„Ale jo, určitě je to skvělý voják. Mně jenom obecně tihle namachrovaní

alfa samci nesedí. Ale pokud si bude dělat svoji práci

a koordinovat ostatní, nemám s ním problém.“

Mae se zasmála. „Já nevím, Rufusi. Občas mám pocit, že jste

byl v mládí přesně takový namachrovaný alfa samec taky. Jestli

v něm třeba jenom nevidíte konkurenci.“

„Hmmm,“ řekl Rufus a potlačil úsměv. „Ten chlap pro mě není žádná konkurence. A jak jste to myslela, v mládí?“

Sice žertoval, ale v jedné věci měl pravdu. Když pro Justina

s Mae přijelo najaté auto, nálada byla skutečně pochmurná. Cynthia

s Tessou měly slzy v očích a Mae se nemohla zbavit pocitu

viny, že v tomhle velmi tklivém loučení sehrála zásadní roli. Ale

není to nebezpečnější než to, co děláme jindy. Kdyby věděly, že

bojujeme

proti nadpřirozeným broukům a jiným zrůdám, asi by brečely pokaždé.

Auto ji s Justinem zavezlo do senátu, kam vstoupili zadním

vchodem. Pak se rozdělili. Protože arkádská vláda měla příležitostně přístup k masmédiím z RUNA, nemohly se pretoriánky

před cestou nikde veřejně ukázat. Gemmanský tisk by si jistě nenechal ujít příležitost odhalit jejich skutečnou identitu a jistě by přidal také jejich bohaté vojenské profily.

„Drž se,“ řekla Mae Justinovi. Ten měl s dalšími muži absolvovat před odjezdem na letiště ještě jednu tiskovou konferenci.

122 • Richelle Mead

„To je v klidu,“ řekl. „Stejně všechno odkecá Lucian.“ Asistentka je odvedla do tiskové místnosti a jiná vzala Mae

do neveřejných prostor, v nichž senátoři trávili přestávky mezi zasedáními. Tam našla ostatní pretoriánky, které už znala z brífinku, a s nimi také asistentku z kanceláře experta na arkádskou

kulturu Attika Marleyho. žena se představila jako Olivia a zavedla

Mae za závěs, kde na ramínku visely připravené šaty.

„Naštěstí se od vás nečeká, že budete oblečená podle arkádské módy,“ vysvětlovala. „Ale budete se muset podřídit ostatním pravidlům.

Máte ty nejméně ohavné šaty, jaké jsme sehnali.“

Moc přesvědčivě to ale neznělo a Mae ihned pochopila proč.

Šaty byly ušité přímo pro ni, nicméně neměly prakticky žádný tvar. Byly z lehkého hnědého plátna a sahaly jí až k chodidlům.

U krku zhruba kopírovaly klíční kost a rukávy měly až po loket. Olivia jí nabídla sako a klobouk stejné barvy. „Stačí, když si ho nasadíte, až budete vystupovat z letadla. Ale pak si dávejte pozor, aby vás bez nich na veřejnosti neviděli. Krátké rukávy a rozpuštěné vlasy jsou velké tabu.“

„Je prostředek léta,“ řekla Mae a zvedla sako. To mělo dlouhé rukávy a viděla, že jí bude sahat až pod boky.

„Sehnali jsme vám ten nejtenčí a nejvzdušnější materiál, jaký jsme mohli,“ řekla Olivia soucitně. „Jestli vám to pomůže, ven

se asi moc často nedostanete. Ale ten klobouk byste měla mít na hlavě i uvnitř. A vlasy neustále vyčesané do něj.“

„Jasně,“ řekla Mae, která si vzpomněla na Attikovo varování.

„Moje problémové blond vlasy. Já to nechápu. Arkádie je o hodně rozvinutější než ostatní provincie a i tam si ženy normálně

barví vlasy. Měly by být schopné nasimulovat recesivní geny stejně jako naši plebejci.“

„Nejde o to, jestli toho jsou schopné. Jde o tradice.“ Olivia

usadila Mae na hlavu klobouk, aby zjistila, jestli jí padne. Byl to

• 123

klasický zvonový klobouk zvaný cloche, který by někdy na podzim vlastně mohl vypadat docela stylově. „Nebarvit si vlasy. žádný make-up. Dokonce mají i omezení ohledně barev. Myslím, že

to má něco společného s tím jejich bohem a jeho zákony o

marnivosti.

To vám asi líp vysvětlí váš přítel doktor March.“

„Zrovna ho máš na streamu,“ ozval se čísi hlas. Mae se užasle otočila. „Val?“

Její kamarádka v podobných hnědých šatech se na ni vesele usmála. „Překvapení.“

Olivia Mae kývnutím propustila a obě pretoriánky se běžely obejmout. „Co tady děláš?“

„Přidělili mě k vám před pár dny.“ Val zamyšleně přimhouřila oči. „Ta žádost přišla přímo z kanceláře senátora Darlinga, tak jsem si myslela, že v tom máš prsty ty.“

Mae užasle kroutila hlavou. „Já s tím nemám nic společného.

To musel zařídit Lucian sám.“ Kvůli mně, uvědomila si. Potřebovali pátou pretoriánku a pro Luciana asi nebyl problém se

poptat a zjistit, s kým se Mae obzvláště často stýká. Společnost

své kamarádky samozřejmě přivítala, ale zároveň by asi byla raději, kdyby Val plnila své povinnosti osobního strážce u Marchovy rodiny a nevydávala se na podivnou misi, do které se ona sama nechala uvrtat jen kvůli šílenému vidění.

„Už mu zase říkáš křestním jménem. Myslím, že Dag teď někde truchlí, že jsme ho nevzali s sebou, ale radši budu v přestrojení

a v nějaké díře, než abych hlídala blbý pomník. Už by nás

určitě stáhli, ale podle toho, co vím, asi budou chtít mít šarlatové

ve městě během voleb.“ Val provlékla ruku Mae pod paží a táhla

ji pryč. „Pojď. Jdeme se podívat, jak ze sebe chlapi dělají před kamerama hrdiny.“

Ostatní pretoriánky našly před obrazovkou v hale. Tisková konference se všemi členy delegace už byla v plném proudu.

124 • Richelle Mead

Přesně jak Justin čekal, většina otázek mířila na Luciana a spousta

z nich byla jen jinou variantou toho, co Mae poslouchala už

týden – jestli není nebezpečné vydat se na tak nepřátelské území. Lucian různými slovy opakoval, co už řekl mnohokrát, že je mu jedno, jestli mu to prohraje volby, hlavně když pomůže své zemi. Když se občas někdo zeptal přímo Justina, odpověděl stejně mistrovsky.

Val se zasmála. „Klidně by z něho mohl být politik.“

„Všichni dostali školení,“ řekla Mae. „Diplomatičtější už být nemůžou, vůči našim lidem i vůči Arkáďanům.“

„Na tohle ho nikdo školit nemusel,“ odfrkla si Val. „On se

s touhle schopností narodil.“

Mae ještě chvíli Justina pozorovala, než se záběr kamery změnil.

S tímhle Valiným tvrzením musela souhlasit.

Jakmile pretoriánky oblékli a dali jim poslední instrukce, odvezli

je na vancouverskou vojenskou základnu, kde se měly setkat

se zbylými členy výpravy. Ti byli stále ještě s novináři a následně

se ještě nechají natočit a vyfotit, jak odjíždějí v autech ze senátu. Tohle všechno byla mediální show, která k jejich cestě patřila.

Mae na základně nebyla, co začala pracovat s Justinem, a když projeli kontrolou, cítila se divně, protože se sem vracela oblečená v jakémsi pytli, a ne v černé uniformě, která jí už teď chyběla. Chlapi se k nim připojili o hodinu později, a když už byli

všichni na palubě letadla na cestě za arkádské hranice, zavládla téměř slavnostní atmosféra. Tisková konference skončila omračujícím úspěchem a Lucianovo nadšení z cesty bylo nakažlivé.

Mae napadlo, že pokud ho někteří členové delegace předtím nevolili,

teď už jejich hlas má jistý. Dokonce i George Yi se svou kamennou

tváří se zjevně nechal uchvátit Lucianovou vizí zářivější

RUNA a přijal sklenici šampaňského, s nímž se všichni pohodlně usadili k dlouhému letu.

• 125

„Úsměv,“ řekl Justin Mae, když si sedl vedle ní. Zrovna si na

egu procházela fotky a data o Arkádii. Podal jí sklenici šampaňského, kterou si sice vzala, ale nenapila se. „Letíme do velkého neznáma.“

Všechny informace, které o Arkádii vstřebala, se nyní bily

s chutí poddat se všeobecnému veselí. „Zase tak velké neznámo

to není. O to se naši špióni a satelity postarali.“

„No vidíš, takový přístup se mi líbí.“ Justin se pohodlně opřel

a Mae tušila, že už nějakou tu skleničku vypil v autě po cestě

ze senátu. „Měla by sis dát, tam nic podobného asi nedostaneš. Arkáďanům se nelíbí, když ženy pijí.“

Upila, ale spíš ze zvyku. „Oni celkově nemají rádi, když ženy

dělají spoustu věcí. Třeba když na sobě nosí hodně barev. Jak se

to mohlo stát? Arkádie s RUNA mají stejné kořeny. Jak jsme

se mohli vydat tak neskutečně jinými cestami?“

Justin do sebe obrátil zbytek sklenice. Přesně pro takové filozofické otázky žil. „No, už před Úpadkem se v tehdejších Spojených státech našla spousta regionálních rozdílů. A jestli si myslíš,

že tohle je extrém, tak ani náhodou. Spousta lidí se chybně domnívá,

že Arkádie byla divná už tenkrát. Jenže divní byli jenom

někteří, neplatilo to všeobecně. Některá z nejlepších děl americké hudby a literatury pochází právě odtamtud. žila tam spousta chytrých hlav a měli i skvělou kulturu.“ Odmlčel se a zahleděl

do prázdné sklenice. Mae mu ochotně dolila. Vesele jí připil

a pokračoval: „Jenomže jak se to obvykle během katastrofy stává, lidé zpanikařili a dovolili, aby se moci chopili ti nejhlasitější.

Jakmile někdo takový dostane moc ve světě, který je v naprostém rozkladu, může si ho pak přetvořit k obrazu svému.“

„A děje se to tak opravdu vždycky?“ zeptala se Mae nevěřícně.

„že se k moci dostanou ti, které je nejvíc slyšet? A ne ti

nejrozumnější?“

126 • Richelle Mead

„Fakt ti nejhlasitější,“ potvrdil jí Justin. „Alespoň během nějaké katastrofy. Ty si to neuvědomuješ, protože patříš k armádě, která je sice často nejvíc slyšet, ale zároveň je taky nejrozumnější. Jenomže po Úpadku byla armáda rozložená na frakce. Polovina ani nebyla ve své zemi. My dva máme štěstí, že naši předkové taky poslouchali ty nejhlasitější, a spojili se proti Mefistofelovi s asijskými zeměmi.“ Odmlčel se, aby se nad svými slovy zamyslel.

„Možná že poslouchali není to správné slovo. Někteří k tomu byli donuceni.“

„Takových ale moc nebylo.“

„Bylo jich víc, než si myslíš. Tví krásní blonďatí předkové se snadno vykoupili, ale tenhle luxus spousta lidí, kteří byli proti optimalizované genetické reprodukci, neměla. Byla to hnusná doba, strašně moc lidí si to vůbec neuvědomuje. Ale když se rozhlídneš teď.“ Rozpřáhl ruce. „Vrchol civilizace. Klenot světa. Jenomže Arkáďané poslouchali hlasy, které říkaly, že není třeba míchat geny. Dovolili, aby se jim v čele státu usadila teokratická vláda s novým náboženstvím, které hezky udržuje všechny obyvatele v nevědomosti a bojí se dovolit ženám, aby ukázaly aspoň krk.“ Mae sebou překvapeně trhla, když jí jemně přejel

prsty po límci šatů. „Takže mi řekni, myslíš, že se naši předkové

rozhodli správně?“

Pokrčila rameny a všimla si, že se na ně z druhé strany dívá

Lucian. „Já nevím,“ řekla. „Asi toho o všech těch zvěrstvech

z Úpadku nevím dost. Ale asi udělali nejlepší rozhodnutí, jaké mohli, s informacemi, které tehdy měli.“

„To děláme všichni.“ Justin spustil ruku a sáhl si do kapsy.

V příštím okamžiku vtiskl Mae cosi do dlaně. „Na. Nasaď si to, než přistaneme. Ale teď ne, Lucian se na nás dívá.“

„Jak to víš?“ zeptala se. „Teda, máš pravdu, ale vždyť k němu sedíš zády.“

• 127

„Cítím to. A navíc samozřejmě není náhoda, že si vybral takové sedadlo, aby viděl přímo na tebe. Proč by si tam jinak sedal,

kdyby toho nechtěl využít?“

Mae se podívala, co jí to dal. Byl to malý dřevěný kvádřík

přidělaný na řetízek tak akorát dlouhý, aby si ho mohla pověsit

kolem krku. Do dřeva byl vyrytý symbol, který vypadal jako kříženec mezi písmenem N a H.

„Co to je?“ zeptala se.

„Hagalaz,“ řekl jí. „Havrani říkali, že ho mám dát na stříbrný řetízek, ale to by odporovalo arkádským pravidlům o marnivosti, tak jsem zvolil klasiku. Radši si ho nechej pod šaty, ale i kdyby

ho někdo viděl, asi mu bude připadat tak obyčejný, že ho bude ignorovat.“

„Tos vyrobil sám?“

„Jo.“ Řekl to spíš pobaveně než pyšně. „To jsi nevěděla, že jsem takový šikula, co?“

O pár chvil později jí všechno došlo. „To… je v tom nějaká

magie? Něco nadpřirozeného?“ Chtěla přívěsek Justinovi vrátit,

ale on jí odstrčil ruku.

„Zamaskuje to, že jsi vyvolená. Teda pokud nechceš, aby se

na tebe vrhl arkádský ekvivalent broučí armády.“

I tak se na přívěsek dívala velmi nedůvěřivě, ale nechala si ho.

„Nevěděla jsem, že děláš takové věci.“

„Radost z toho nemám,“ ujistil ji. „Ale plním sliby a starám

se o svoje.“

Mae se mu podívala do očí. „Tím si mě chceš přivlastnit?“

Trhl sebou a postavil se. „Ani ve snu. Ale když si ho necháš, uděláš mi velkou radost. Vlastně bys ho měla nosit i pak, až se vrátíme.“ Rozhlédl se kolem sebe. „A teď zbytek kouzla…“ Najednou ztuhl, neboť zrak mu padl na Maeino ego. „Co to je?“

128 • Richelle Mead

„Jenom si procházím detaily mise.“ Na fotce byl zrovna nejvyšší kněz arkádské církve. Jeho oficiální titul zněl „Velký učedník“, na sobě měl roucho a ozdobnou pokrývku hlavy, která byla

téměř komicky hustě ověšena drahokamy. V jedné ruce svíral

zlatý pohár a v druhé držel krátkou zlatou hůl s orlem na konci.

„Myslela jsem, že budeš vědět, kdo to je,“ dodala.

„Jasně že vím.“ Justin na něj zíral ještě poměrně dlouho. „Nepíše

se v tom dokumentu něco o té holi, co drží v ruce?“

„Konkrétně ne. Jenom se tu píše, že tohle je Velký učedník ve svém slavnostním rouchu a se všemi odznaky svého postavení, které nosí jen při významných bohoslužbách a o svátcích.“

Justin si povzdechl, odtrhl oči od fotky a postavil se. „Nádhera,“

zabručel. „O tom se asi Gerakimu ani nesnilo.“

Odešel a zanechal Mae zmatenou s přívěskem sevřeným v dlani. Připadalo jí, že kdyby si ho nasadila, přiznala by sobě i jemu,

že se jí všechny ty nadpřirozené jevy osobně dotýkají. Jenomže

Justin měl v jedné věci pravdu. Chce dávat najevo, že je jednou

z vyvolených? Když se ho prve ptala, jak to, že Mama Orane nevěděla,

že je vyvolený, odpověděl jí jednoduše, že zná způsob, jak

to zamaskovat. Zjevně měl na mysli tohle a zjevně to fungovalo. Mae se rozhodla. Počkala, až se nikdo nebude dívat, přetáhla si řetízek přes hlavu a přívěsek schovala pod šaty.

Neuniklo jí, jak je důležité, že Justin přívěsek sám vyrobil.

Kdysi jí vyprávěl, jak se s ním spojil jeden bůh a zachránil mu

život ve víře, že si tím získá jeho služby a věrnost. Když jí to říkal, pochopila, že se mu jakýmsi způsobem podařilo ze všech závazků vykroutit. Ovšem v posledních pár měsících získala pocit, že se v tomhle ohledu cosi změnilo. Justin by jí to otevřeně nepřiznal,

ale tenhle přívěsek jasně naznačoval, že je Justin s oním bohem

v mnohem užším kontaktu, než původně říkal, ať už dobrovolně, nebo ne. Mae mu ovšem nemohla mít za zlé, že to před ní tají, • 129

když se sama taky nezmínila o svém vidění s červenou sametovou vlajkou, které zřejmě vyvolala jantarová dýka.

Hodinu před přistáním někdo velmi moudře schoval všechno šampaňské a atmosféra nabrala trochu větší vážnost. Arkáďané

by jejich letadlo nepustili do svého vzdušného prostoru, takže přistávat budou ještě na gemmanské straně hranice. Do země přijedou po zemi (a po vodě, protože hranici tvořila řeka) a pak se nechají odvézt do hlavního města Arkádie, Divinie. Mae cítila,

jak v ní roste napětí, a pohled na ostatní pretoriánky jí prozradil,

že i jejich implantáty zaznamenaly hrozící nebezpečí a adekvátně tomu začaly připravovat jejich těla.

Na gemmanské základně se jim dostalo vřelého přivítání

a Lucian se musel zastavit na kus řeči s několika vojáky a rozdat

pár úsměvů. Koneckonců, i tohle všechno byli potenciální voliči, kteří mohli ovlivnit své místní senátory, aby pro něj hlasovali v konzulárních volbách. Vojáci vypadali, že jsou z jeho přístupu nadšení, ale Mae s radostí zaznamenala změnu v jejich chování, když dostali rozkaz eskortovat celou delegaci na hranice. Jako lusknutím prstu z nich byli znovu profesionální vojáci. Hranice byla nebezpečným místem dokonce i navzdory vodnímu toku,

který obě země odděloval, a místní posádka se bezpochyby naučila

být opatrná.

Přes řeku je přepravil vojenský motorový člun a na druhé straně

už je čekala pro změnu arkádská základna s oddílem vojáků

v zelených uniformách se zbraněmi v rukou. Pokud Mae nepočítala ženy v přestrojení a základní ochranku, měla s sebou jejich

delegace patnáct vojáků, ovšem většinu z nich tvořili pretoriáni

v běžných šedohnědých vojenských barvách. Arkádský uvítací výbor čítal nejméně čtyřnásobek.

Mohutný uniformovaný muž předstoupil před ostatní hned, jakmile gemmanská delegace vstoupila na arkádskou půdu.

130 • Richelle Mead

„Senátore Darlingu.“ Sako měl doslova poseté metály a odznaky hodnosti generála. „Vítejte v Arkádii.“

Na Lucianovi nebylo poznat, jestli je z téhle situace nervózní.

„Vy musíte být generál McGraw. Je mi potěšením vás poznat.“ Sebevědomě mu vykročil vstříc a podal generálovi ruku. Ten ji

bez váhání přijal. Jestli se Mae nepletla, obě strany si kolektivně oddechly úlevou. Zatím dobré.

„No,“ řekl generál McGraw, „skutečné potěšení vás čeká až

v Divinii. Já jsem zde jako nutné zlo, což jistě chápete.“

„Naprosto,“ řekl Lucian. „Konejte svou povinnost.“

„Nutné zlo“ byla série osobních prohlídek a kontrol zavazadel

a dokladů každého z členů delegace. Arkáďané předem obdrželi jmenný seznam, takže se ze všeho nejdříve ujistili, že odpovídá skutečnosti. Maeina fotografie i jméno odpovídaly skutečnosti, ale ostatní údaje byly pozměněny, a to včetně profese. Podle

záznamů, které Arkáďané dostali, byla profesionální pianistka.

V Maeiných očích to bylo krásné přecenění jejích schopností, ale chápala, že se na osobním snažili vytvořit cosi, co se zakládá na pravdě, a ona skutečně studovala hudbu.

Arkáďané však její životopisné údaje jen přeletěli a mnohem

víc se zaměřili na kontrolu gemmanských vojáků. Atticus jim

už dříve vysvětlil, že si budou moci vzít zbraně a při určitých příležitostech

je mít u sebe, což si ovšem všichni vykládali jako

„nikdy“. Když se nyní Mae dívala, jak Gemmané zbraně odevzdávají,

chápala, proč se rozhodli vzít zastaralé modely. Nikdo

neměl chuť nechat Arkáďany studovat pokročilé vojenské

technologie,

zatímco budou mít zbraně „v úschově“. Mae byla nyní

trochu nervózní z vědomí, že nikdo z nich není ozbrojený, ale to

se dalo čekat. I kdyby si zbraně mohli nechat, stejně by stáli proti velké přesile. Teď bylo na ní a ostatních pretoriánkách, aby se • 131

postaraly o bezpečnost celé delegace. Koneckonců, byly zbraněmi samy o sobě.

Jakmile prošli kontrolou vojáci, prohledali Arkáďané snad ještě důkladněji gemmanské diplomaty a jejich „konkubíny“, a to

jak detektory, tak klasicky postaru rukama. Mae se chvíli bála, že

by jejich detektor mohl odhalit implantát, ale vzpomněla si, jak

je odjakživa ujišťovali, že množství kovu v něm je minimální a je umístěn tak hluboko v tkáni, že ho žádný skener nezaznamená. Ovšem její dýka, to bylo něco jiného.

„Co to je?“ obořil se na ni arkádský voják, který jí dýku vytáhl

z boty. Arkáďané mluvili anglicky s přízvukem, v němž byly všechny samohlásky velmi výrazné.

„To je moje,“ řekla, na okamžik zcela ohromená.

„A na co je ženě taková dýka?“ ptal se voják.

„No,“ řekl Justin, který se rychle postavil vedle ní. „Ta je moje. Dal jsem jí ji.“

Voják upřel na Justina nevěřícně pohled. „Stejná otázka.

Na co je ženě taková dýka? Tohle je zbraň.“

Mae cítila, jak se jí sevřelo u srdce, a implantát ji okamžitě

dostal do režimu bojuj, nebo uteč. Oni mi ji vezmou, pomyslela

si v hrůze. Je to moje jediné vodítko k mé neteři, a oni mi ji vezmou.

Justin ovšem zůstal pozoruhodně klidný. Dokonce skoro posměšně řekl. „Na co? Přece na obranu, ne? Myslíte si, že jsem

neviděl, jak se vám to osahávání líbilo? Nechci, aby se mi kolem mojí ženy někdo motal, až s ní nebudu. Ještě tu nejsme ani hodinu a vy už nad našimi ženami slintáte.“

Mae se přirozeně chtěla ohradit proti výrazu „mojí ženy“,

ale její moudřejší já ji varovalo. Buď zticha a ani se nehni. On tě

z toho dostane.

A zjevně tomu tak bylo. Mae fyzickou prohlídku skoro nevnímala,

ale voják zrudl tak, že bylo jasné, že Justinovo obvinění

132 • Richelle Mead

nebylo úplně od věci. McGraw, který jejich výměnu názorů zaslechl, přišel k nim a vzal vojákovi dýku z ruky. „Tady máte.“

Generál podal dýku Justinovi. „Ale nechte si ji vy, ne ona. Vaše ženy se od nás nemusí ničeho obávat.“ Řekl to takovým tónem,

až Mae napadlo, že ta poslední věta patřila víc arkádským vojákům než Gemmanům.

„Děkuju,“ řekl Justin a zastrčil dýku pod kabát, jako by ji tam

nosil odjakživa. Když se pozornost vojáků přesunula jinam, Mae

na Justina téměř neznatelně děkovně kývla a on jí podobným způsobem odpověděl. Dýka jí tedy zůstala.

Když byla všechna bezpečnostní opatření dokončena k Mc—

Grawově spokojenosti, gemmanští vojáci se vrátili na základnu

a Mae s ostatními už byli skutečně odkázáni sami na sebe.

Všechny je odvedli do velkého pancéřovaného autobusu s úzkými okny, který jí připomínal vězeňský transport. Vešli se do něj

všichni i s arkádskými vojáky. McGraw na chvíli nastoupil, aby

se s nimi rozloučil, ale dál nejel.

„Do Divinie to jsou asi tři hodiny,“ řekl. „Tihle vojáci se postarají, abyste tam dojeli v pořádku a mohli si užít uvítací ceremoniál.

Rád jsem vás všechny poznal a určitě se brzo znovu uvidíme.“ Pak zasalutoval a odešel.

„Ale?“ zabručela Val, která seděla vedle Luciana před Mae

s Justinem. „Tohle nebyl uvítací ceremoniál? Umíte si představit

tu show, kdyby to bylo naopak a oni přijeli k nám? Šampaňské

by tryskalo proudem a všude by tancovaly polonahé holky.“

„Jsem si jistý, že i na to dojde,“ řekl Lucian laskavě a z tváře se

mu ani na chvíli neztratil nakažlivý mediální úsměv. Když se na

něj ovšem Mae podívala pozorněji, viděla, že má ve tváři i napětí,

a věděla, že ať už je navenek jakkoli pozitivní, moc dobře si uvědomuje

možná nebezpečí, kdyby se tahle návštěva zvrtla. V jeho

osobě by Arkáďané získali velmi cenné rukojmí a mohli by toho

• 133

zřejmě od Gemmanů hodně žádat. Mae napadlo, co to asi znamená pro ostatní, kteří jsou mnohem méně důležití – jestli jsou

v lepší, anebo horší pozici.

„To je pravda,“ řekl Justin dost nahlas, aby ho slyšeli alespoň nejblíže sedící arkádští vojáci. „Teď si hlavně odpočiňte, protože mám pocit, že pohostinnost a všechny možné divy Divinie budou velké sousto.“

„Divinia,“ opakovala Mae. „Tak se to město jmenovalo vždycky?“

„Ne,“ řekl Justin, který se mezitím co nejpohodlněji uvelebil

na tvrdém sedadle. „Před Úpadkem se jmenovalo Montgomery.“

KAPITOLA 9

Menší kulturní úpravy

Justin nemohl dostat z hlavy Valinu poznámku o tom, jak

by všechno vypadalo jinak, kdyby arkádská delegace přijela

do RUNA. Měla pravdu, že by to z toho udělali mediální show. Určitě by přijelo víc novinářů než arkádských vojáků a dokumentovali by každý představitelný aspekt celé akce snad ještě

předtím, než by hosté vůbec přijeli. Nikdo by samozřejmě nikoho nikam nevozil v obrněném autobuse, a i když by si bezpečnostní složky asi taky daly záležet, kontrola by byla mnohem diskrétnější a taktnější.

Ukazovali bychom je jako cvičené opice, pomyslel si Justin, protože

milujeme všechny novinky. A taky milujeme pocit nadřazenosti,

takže jakýkoli jejich jen trochu excentrický projev by byl okamžitě brán jako důkaz, oč jsme lepší než oni.

A chceš snad říct, že nejste? zeptal se Horatio.

Jasně že ne, řekl Justin. Máme jenom vyspělejší civilizaci. Arkáďané chtějí, aby si jejich lidé mysleli o své zemi totéž, ale dělají to tak, že jim nedají ani neukáží jinou možnost. Jejich masmédia jsou

pod velkou cenzurou. Ve všem, co o nás budou vysílat, bude spousta

propagandy a my budeme vypadat jako zástupci zcela amorální země, za kterou nás beztak už stejně mají.

Aspoň že v gemmanské televizi jste vypadali skvěle, namítl havran.

• 135

Ono to je jedno, pokud z toho všeho vzejde nějaký pozitivní diplomatický

výsledek. O to tady jde, připomněl mu Justin.

Horatio mu tuhle politicky správnou odpověď nevěřil. Myslel

jsem, že jde o to, udobřit si Mae.

Justin se na ni koutkem oka podíval. Strčili ji do šatů připomínajících jutový pytel a většinu vlasů jí schovali pod klobouk,

ale její krásu jednoduše schovat nešlo. Před arkádskými vojáky

se chovala slušně, s vážnou tváří a rukama způsobně složenýma

v klíně se dívala přímo před sebe, jako by nesledovala nic konkrétního,

ale Justin věděl, že vnímá každičký detail a je připravena

vyskočit, kdyby bylo třeba. Pretoriánkám bylo několikrát velmi důrazně řečeno, že v případě nějaké hádky nebo sporu jsou až poslední možnou zbraní. Justina by zajímalo, jak se s tím vnitřně smířily. Poslouchat rozkazy pro ně ovšem byla ta nejpřirozenější věc… stejn ě jako boj a ochrana ostatních.

Za podélně dělenými okny se pomalu začaly objevovat první známky civilizace. Viděli první domy, které stály čím dál blíž

k sobě, třebaže jejich stav byl občas stále žalostný. Silnice už

byla také kvalitnější. Pak se krajina znovu proměnila v typicky venkovskou, neboť vyjeli z města, a autobus konečně zastavil. Gemmanská delegace byla vyvedena ven a její členové zjistili, že stojí před ohromným koloniálním panským domem, který

rozhodně patřil k těm hezčím, jaké dnes viděli. Sloupová veranda byla plná lidí. Přestože byl dům pečlivě udržovaný a vypadal honosně, nedalo se o něm říct, že by byl moderní. Když se Justin rozhlédl, uviděl kolem množství dalších budov a rozlehlé pozemky a uvědomil si, že musí být v sídle, kde je budou hostit a které jim ukázal Atticus na satelitních snímcích. Lidé stojící

na verandě byli většinou muži, všichni v oblecích a kloboucích

s širokým okrajem, a podle toho, jak byli zpocení, už tu nějakou

dobu stáli. Všichni muži vepředu na schodech byli zhruba Justi136

• Richelle Mead

nova věku nebo trochu starší, ti vzadu byli mladší a vyskytovaly

se mezi nimi dokonce i děti. Ještě víc vzadu a poněkud stranou

od ostatních stál asi tucet žen v dlouhých šatech a kloboucích, které arkádské ženy nosily na veřejnosti.

Velmi tělnatý muž, asi padesátiletý, s řídnoucími vlasy a hustým bílým plnovousem, smekl klobouk a přistoupil blíž, aby si

podal ruku s Attikem. „Pane Marley,“ řekl muž. „Je mi ctí vás přivítat ve svém domě.“

„A já jsem rád, že jsem zpátky v Arkádii,“ opáčil Attikus vřele.

„A myslím tím opravdu zpátky, ne jenom zašitý někde u hranic

na nějaké tajné schůzce. Takové setkání jsme už asi dávno potřebovali, jestli se chceme někam pohnout.“ Ustoupil dozadu

a uctivým gestem pokynul Lucianovi. „Senátore, rád bych vám představil našeho hostitele Carla Cartera, ředitele Rady zahraničních věcí a zvláštního prezidentova poradce. Řediteli Cartere, tohle je Lucian Darling, nyní senátor a dost možná náš budoucí konzul.“

„Říkejte mi Carle.“ Arkádský hostitel Lucianovi vřele potřásl

rukou a vypadalo to, že jeho nadšení je nefalšované. „S nesmírným potěšením vás vítám jménem našeho prezidenta a těším se,

že u mě poznáte, jak v naší velké zemi umíme být pohostinní. Přímo s ním se setkáte zítra, až pojedeme do hlavního města. Říkali jsme si, že si dnes večer rádi odpočinete někde v klidu.“ Lucian už plně přepnul do režimu veřejné osoby. „Pro nás je ctí, že můžeme strávit čas ve vašem domě, a já osobně se moc těším na všechno, co nám ukážete.“

Všichni jsou strašně uctiví a šťastní, že tady jsou, uvědomil si

Justin. To jsou slova. Je mi ctí, s nesmírným potěšením. Člověk by neřekl, že na hranicích mezi námi se neustále hemží vojáci.

A to by se ti líbilo víc i tady? zeptal se Magnus.

Ne, řekl Justin. Víc by se mi teď líbilo jít dovnitř.

• 137

Dokonce i takhle v podvečer bylo venku horko a vzduch

byl těžký a vlhký. V autobuse byla klimatizace, ale teď je před horkem na prašném prostranství před domem nic nechránilo.

Pohodlí, které jistě čekalo uvnitř, se však zdálo velmi daleko, neboť obě strany pokračovaly ve formálním představování svých

významných činitelů. Justin znal několik Arkáďanů z brífinku

a v duchu si nyní spojoval jejich skutečné tváře s naučenými údaji. Přesně jak čekali, gemmanským ženám nebyl oficiálně

představen nikdo. Z dvanácti arkádských žen jim Carl představil

tři jako své manželky. Dalších pět byly manželky jiných představitelů země. Zbývaly tedy čtyři, které představeny nebyly, a to z nich dělalo Carlovy konkubíny. Tohle zjištění Justina omráčilo.

On má sedm žen. Neměl bych mu závidět? zeptal se havranů.

Když si je ovšem prohlédl bedlivěji, rozhodl se, že závidět nebude. Trochu atraktivní byla Carlova nejmladší žena a jedna z konkubín, ovšem ty ostatní byly značně poznamenané kainem.

To spíš někteří Arkáďané závidí nám naše ženy, všiml si Horatio. Justin už to rovněž zaznamenal. Starší zástupci Arkáďanů sjeli gemmanské ženy pohledem a někteří vypadali, že jsou jimi uchváceni. Všichni se ale uměli ovládat a soustředili se na úkol, který právě plnili. Ti mladší, mezi které patřili i Carlovi synové, na Mae a ostatní zcela nepokrytě civěli. Carl nikomu nepředstavil žádné snachy a Justin chápal, že i tohle je zde normální.

Vzhledem k běžně praktikované polygamii zde byl nedostatek

žen a většina mužů si žádnou nemohla dovolit, dokud jim nezačalo táhnout na třicítku. Náboženská pravidla prakticky zakazovala předmanželský (i předkonkubínský) sex, a i když Justin nebyl tak naivní, aby si myslel, že se jimi všichni řídí, zjevně

k němu nedocházelo tak často, jak by mělo.

138 • Richelle Mead

Jestli jsem někdy viděl bandu nadržených zoufalců, jsou to tihle, pomyslel si Justin a dál pozoroval, jak mladíci v horku nervózně přešlapávají. Tenhle systém jim za chvilku bouchne. Starší chlapi si shrabují ženské pro sebe. Některé Carlovy manželky a konkubíny jsou mladší než jeho synové.

Vedoucí obou skupin pronesli další řeči a vyměnili si další

zdvořilé fráze a pak Carl konečně prohlásil, že by se všichni měli odebrat k večeři. S pusou od ucha k uchu pokynul hostům, aby šli dál, a pak štěkl na své syny: „Zavazadla mají ve druhém autobuse. Odneste jim je do apartmánů.“

žádný ze synů se nahlas neozval, ale z výrazů jejich tváře bylo

znát, že tohle nečekali. Carla jejich váhání rozčílilo.

„Všechny ženské mají plno práce s večeří,“ obořil se na ně.

„Je nás prostě hodně.“

„A proč to neodnesou jejich ženy?“ zeptal se nejmladší syn, kterému mohlo podle Justina být tak čtrnáct, patnáct. Nejstarší vypadal tak o deset let starší a nyní vlepil benjamínkovi lehký pohlavek s vědomím, že se na ně všichni dívají.

„Pojďte,“ řekl, čímž pobídl i zbylé čtyři.

Když se odšourali, Justin si oddechl, neboť konečně vstoupil

do velmi dobře klimatizované místnosti. Arkáďané sice disponovali spoustou technických vymožeností, ale měli zvláštní postoj

k tomu, kdy je lze používat: záviselo to na zákazech jejich boha Nehitimara. Justin byl vděčný, že klimatizaci se dostalo božího požehnání.

V hlavní části usedlosti byla jídelna dost velká, aby se tam vešel velký stůl, kolem kterého se sesedli zástupci obou zemí se všemi Carlovými syny, a ještě jeden menší, kam usadili gemmanské

ženy. Hostům bylo řečeno, že vojáci budou jíst na zadní verandě. Nikdo neříkal, kde budou jíst děti, ale ani ty zřejmě nezůstanou o hladu.

• 139

„Zajímavé,“ zašeptal Atticus tak, aby ho slyšel jen Justin s Lucianem. Všichni tři čekali, až jim ukáží místo u stolu. „U formálních setkání nejí ženy společně s muži. Ten stůl přinesli jen kvůli nám.“

„A to je dobře?“ zeptal se Lucian.

„Asi ano. Znamená to, že nám prokazují laskavost, protože

vědí, že my jíme společně.“ Atticus se tiše zasmál. „Ale jejich ženy

to musí hrozně štvát.“

Měl pravdu. Stůl pro ženy byl úplně v rohu jídelny a bylo

u něj mnohem více židlí, než odpovídalo jeho velikosti. ženy

z Carlovy domácnosti měly stále příliš práce, než aby si mohly sednout, ale ostatní Arkáďanky už seděly s těmi gemmanskými

a nervózně pokukovaly jak po nich, tak po mužích na druhé straně místnosti. Justin uvažoval, jestli je pro ně tak velmi nezvyklé jíst před cizími muži, nebo sedět u stolu s cizími ženami. Anebo,

soudě podle toho, jak Carlovy ženy kmitaly s pitím a jídlem, se

ty ostatní jednoduše cítily trapně, že nepomáhají.

Neměl však čas zaobírat se ženami, protože měl spoustu podnětů

i u vlastního stolu. Věděl, co se od něj v takových situacích

čeká, a ve společenské konverzaci byl stejně zběhlý jako Lucian nebo Atticus. George s Philem naopak odpovídali, jen když se

jich někdo na něco zeptal. Mezi Arkáďany seděli lidé nejrůznějších povah, takže dohromady byli schopni zabránit trapnému tichu a udržovat přátelskou konverzaci na témata společná oběma kulturám, zatímco ženy horlivě nosily na stůl.

Místní kuchyně Justinovi na pohled vyhovovala a sám byl překvapený, jak mu po celém dni stráveném na cestě vytrávilo.

Mae si udržovala neutrální výraz, ale všechny pretoriánky musely umírat hlady. Když se Carlovy ženy konečně postavily za židle u svého stolu, Justin se nemohl dočkat, až vezme do ruky příbor, ovšem čekal a bedlivě sledoval Arkáďany. Ti měli ruce složené 140 • Richelle Mead

v klíně a všichni ztichli a upřeli pohled na prázdnou židli u Justinova stolu. O chvíli později vstoupil do jídelny muž oblečený celý v šedém. Vypadal tak na čtyřicet a hlavu i tvář měl dokonale oholené. Všichni Arkáďané se při jeho příchodu postavili

a Gemmané je rychle napodobili.

„Tohle je náš místní kněz, ctihodný Jeremiah. Přišel, aby se

s vámi pozdravil a pomodlil se s námi před večeří,“ vysvětloval

Carl.

„Je nám ctí,“ řekl Atticus vážně.

Justin už v životě viděl spoustu bohoslužeb, ale tohle bylo poprvé, co se ochotně účastnil, pokud se to tak dalo říct. Ani

tak ovšem nepřestával kněze pozorovat okem zkušeného služebníka

a analyzoval každé jeho gesto a změnu v intonaci, zatímco

ctihodný Jeremiah předváděl dlouhou litanii modliteb a díkůvzdání. Jestli je jedním z vyvolených, tak to necítím, řekl Justin havranům. Možná to skrývá.

Těžko říct, odpověděl Horatio. Ne všichni, kdo slouží bohům,

jsou s nimi ve spojení. Někteří ani nemají žádné zvláštní schopnosti. Tohle platí tady stejně jako ve tvé zemi. Spousta kněžích jsou jen obyčejní lidé, kteří plní prosté světské úkoly.

Justin ovšem stejně nepřestával Jeremiaha studovat s cílem

odhalit, jestli by nemohl být jedním z hráčů v boží hře. Po patnácti minutách modliteb ho však přestalo bavit zkoumat knězovu

motivaci a začal se sám modlit, aby už brzo mohli začít jíst. Jídlo jim stydlo.

„Amen,“ řekl Jeremiah konečně. Ostatní Arkáďané jednohlasně odpověděli stejně.

Přesně tohle je důvod nezaplést se s žádným bohem, pomyslel si

Justin.

• 141

Ódin by ti dovolil jíst, kdy bys chtěl, řekl Horatio laskavě.

Za starých časů by se Vikingové pustili do jídla dřív, než by si sedli. Pro Ódina je hodování a pití velmi důležitou součástí života.

Jídlo bylo sice skoro studené, ale skvělé a Justin se musel

kousat do jazyka, aby za něj nezačal rozdávat komplimenty ženám, které brzy začaly dolévat nápoje a nabízet přídavek. Tady se

ovšem komplimenty skládaly pánovi domu. Justin se pokusil představit si Cynthiinu reakci, kdyby on dostal pochvalu za její

práci. Neuměl přesně odhadnout, co by se dělo, ale cosi mu říkalo,

že by vzduchem létalo nádobí.

„Vy pracujete v oboru náboženství, doktore Marchi?“ zeptal

se Jeremiah. Kněz od konce modlitby prakticky nic neřekl a o to

víc byla tahle otázka nečekaná.

„Ano, svým způsobem.“ Náboženství nebylo zrovna nekonfliktním

tématem hovoru a Justin odpovídal velmi opatrně.

Carlův nejstarší syn, Walter, zvedl hlavu. „Takže jste taky kněz?“

„Ne,“ řekl mu Justin. „Já studuji náboženství… jako akademický obor. Sám ho nepraktikuji.“

Walter zbledl. „To nechápu.“

„Dělám to kvůli vědě, nikoli víře,“ řekl Justin s vědomím, že

mu asi moc nepomohl. „A také mi to pomáhá při mé práci.“

„Nebylo by na škodu, kdyby naši mladí mnohem víc studovali boží zákony, bez ohledu na to, jestli se chtějí stát knězi, nebo ne,“ poznamenal Jeremiah laskavě. „Doktor March je něco jako vyšetřovatel.“

„Aha,“ řekl Walter chápavě. „Vy lovíte kacíře.“

Justin se pokusil využít něco ze svých znalostí arkádského náboženství. Vyšetřovatelé byli zmocněni vyhledávat, a dokonce násilím potírat všechny prohřešky vůči Nehitimarovi a jejich zásah mohl skončit i smrtí hříšníka. „Ne tak úplně. Hledám ty, 142 • Richelle Mead

jejichž náboženské rituály nějak ohrožují mou zem. Dělám to pro vládu, nikoli pro nějakého boha.“

„Jestli je doktor March jako většina Gemmanů, hádám, že ani žádného boha nemá,“ řekl Jeremiah.

„Správně,“ řekl Justin, i když si nebyl úplně jistý, jestli to vlastně není lež. Pokud ano, havrani ji mlčky přešli.

Tohle bylo zjevně pro spoustu mladších mužů u stolu příliš

radikální, ale představitelé vlády na něco takového byli připraveni.

„Nemáte ty služebníky špatně vymyšlené,“ zasmál se jeden

z nich, tajemník prezidenta jménem Matthias. „Kdokoli, kdo neuctívá Nehitimara, pro nás představuje nebezpečí. Vlastně by stačilo, kdybyste se ve své zemi řídili jeho učením, a všechno by bylo v pořádku.“

„Ale no tak, to by stačilo,“ řekl Carl. Ve tváři měl úsměv dokonalého hostitele, ale napětí v jeho očích říkalo, že si je velmi dobře vědom, že se poněkud odchylují od lehké společenské konverzace. „Doktor March zítra uslyší od Velkého učedníka mnohem moudřejší slova, než jaká mu může nabídnout kterýkoli z nás.“

„Skutečně?“ zeptal se Justin, poněkud v šoku. Nejvyšší arkádský duchovní představitel nebyl vůbec na seznamu. „Já jsem myslel, že se máme zítra setkat s prezidentem.“

„To ano,“ řekl Carl. „A pak se ostatní pánové vydají obdivovat

ty nejslavnější památky v Divinii, zatímco vy zamíříte do chrámu

a setkáte se s Velkým učedníkem.“

„To je velká čest,“ řekl Jeremiah laskavě. „Jen málokomu se poštěstí získat u Jeho Svatosti osobní audienci. Z vaší skupiny si vyžádal jen vás. Bez doprovodu. Vojáci nesmí do chrámu vkročit. Ale jsem přesvědčen, že o vás bude dobře postaráno.“

Justin přikývl, stále poněkud ohromen. „Děkuji.“

• 143

„Také jsme se postarali o vaše ženy,“ řekl jiný Arkáďan. Tenhle

se jmenoval Marlin a zdálo se, že hraje hlavní roli v zajišťování aktivit pro gemmanskou delegaci mimo Carlův dům. „Přirozeně nemohou jít na oběd s prezidentem spolu s vámi, ale mohou zde zůstat a pomoci Carlově rodině. Jsem si jistý, že jeho ženám se pomocná ruka bude hodit. Ale pokud myslíte, že by je rovněž zajímaly památky, mohou se k vám po obědě připojit.“

Prohlídka pamětihodností, nebo domácí práce? Ano, Justin si

byl jistý, že je památky zajímat budou.

Atticus se k nim zamyšleně naklonil. „A bude Justinova konkubína moci jít s ním do chrámu?“ Byla to velmi překvapivá

otázka, ale Justin si vzápětí uvědomil, že diplomatovi se jen nelíbí představa, že by se měl Justin oddělit od skupiny a setkat se s hlavou místní církve sám. Attikův výraz, když se Arkáďané

o tomhle setkání zmínili poprvé, dával tušit, že ani on dopředu

nic nevěděl.

Všichni Arkáďané se při jeho návrhu zatvářili velmi překvapeně.

„A k čemu?“ zeptal se Matthias.

Dokonce i jinak velmi pohotový Atticus nyní zaváhal. Rozhodně nemohl říct, že kvůli ochraně. Justina však najednou osvítil

nápad a přispěchal mu na pomoc. „Když potřebuju, dělá mi sekretářku. Píše poznámky a tak. Chtěl bych se toho od Velkého

učedníka dozvědět strašně moc a nerad bych se zdržoval s takovou

otročinou.“

Několik vládních představitelů si vyměnilo pohledy a Justin

čekal, jestli mu jeho finta projde. Arkádské ženy většinou neměly žádné zaměstnání, ale Justin doufal, že výraz „otročina“ bude pro ženu více než příhodný. Stejně tak doufal, že si nikdo neprocházel Maein životopis tak důkladně, aby se nyní zeptal, proč má za sekretářku hudebnici.

144 • Richelle Mead

„Možná bychom vám mohli nabídnout nějakou sekretářku my?“ nadhodil Matthias.

„Jsme si vědomi rozdílů v našich zvycích,“ řekl Marlin opatrně,

„a snažíme se vyhovět vaším zvyklostem, ale musíte pochopit,

že některé věci změnit nemůžeme. ženy přirozeně do chrámu

chodí, ale aby byla nějaká žena v přítomnosti Jeho Svatosti, to je

velmi neobvyklé. Rozrušuje ho to.“

„Samozřejmě,“ řekl Lucian sametovým hlasem. „Na druhou

stranu si jsem jistý, že tahle žena dokáže být velmi nenápadná.“ Marlin se zatvářil nejistě, ale nakonec zcela nečekaně promluvil ctihodný Jeremiah. „Velký učedník velmi touží po tom si s vámi promluvit, doktore Marchi, a je to velmi chápavý a empatický muž. Chceme, abyste se během audience cítil co nejpřirozeněji.

S vaším dovolením se s ním ještě dnes spojím a pokusím

se to zařídit. Pokud půjde zahalená, nemusel by to být až takový problém.“

„Která to je?“ zeptal se Carlův nejstarší syn.

„Jaspere,“ okřikl ho Carl. „To není důležité.“

„Já nevím.“ Jasper se otočil k ženskému stolu na druhé straně

jídelny. „Kdyby byly moje, nechal bych je chodit zahalené všechny.“ Směsice šoku a nervozity ve tvářích Arkáďanů dávala Justinovi jasně najevo, že se pohybují kolem velmi ožehavého tématu,

ale on se zkrátka musel zeptat. „Co myslíte tím zahalená?“

„Když je žena pro muže zdrojem pokušení a příčinou sporů, Nehitimar ji potrestá tím, že musí chodit zahalená. To znamená,

že musí nosit závoj, který ji halí od hlavy k patě, aby nebyl vidět

ani kousek jejího těla. Roucho skrývá dokonce i všechny křivky,“

vysvětloval Matthias.

„A to je trest?“ zeptal se Justin. Další slova však volil velmi obezřetně. „A tenhle trest si vyslouží tím, že ono pokušení • 145

a spory vyvolává záměrně, nebo je jednoduše potrestána za…,“

téměř už řekl: „Za to, že je atraktivní“, ale rozmyslel si to.

„… za svou přítomnost?“

„Obojí,“ řekl Jasper.

„Ale pokud jde o chrám, nesmíte to považovat za trest,“ řekl

Jeremiah. „Jen za preventivní opatření. Ti, kdo slouží Nehitimarovi,

si musí zachovat čistou mysl. I sebenepatrnější pokušení by mohlo narušit jejich schopnost vnímat vše svaté.“

Neuvěřitelné, pomyslel si Justin. Oni trestají ženy za to, co je

vlastně mužská slabost. Nemohl se tím však zaobírat příliš dlouho, neboť se mu právě otevřela cestička.

Nasadil úsměv, o němž doufal, že vypadá nenuceně. „A já

musím mít taky oblečeno něco zvláštního? Viděl jsem Velkého učedníka na fotkách a vypadá impozantně. V tom rouchu a s tou holí. Je na ní nějaký pták, že? Orel?“ Lucian prudce zvedl hlavu a ve tváři se mu zračilo překvapení.

Jeremiah vážně přikývl. „Ano, Nehitimarův orel. Ta hůl je

jednou z nejsvatějších relikvií Jeho Svatosti. Nosí ji s sebou jen

během národních svátků, když promlouvá k věřícím. A to slavnostní roucho… Nedokážu vám říct, jestli ho bude mít na sobě.

Ale pokud ano, nemusíte se cítit nějak hloupě. To, v čem jste teď,

je naprosto v pořádku. Velký učedník je zvyklý na to, že svým vzezřením zastiňuje obyčejné lidi.“

Rozhostilo se ticho, ale Lucian byl hodně dobrý a nehodlal

ho nechat viset ve vzduchu příliš dlouho. „Tak to je skvělé, že se

Justin uvidí s někým tak vysoce postaveným. Je to čest pro nás

pro všechny, skutečně, ale musím se přiznat, že stejně vzrušený

jsem z toho, že konečně uvidím krásy vaší země. Co máme vlastně

na programu?“

Turismus byl rozhodně bezpečnější téma než ženy nebo náboženství

a všichni se k němu vděčně obrátili. Justin poslouchal jen

146 • Richelle Mead

na půl ucha, zatímco v duchu už byl jinde. Když se Geraki zmiňoval

o tom, že orel je nebezpečný, Justin ho považoval za nějaký symbol. Fotka Velkého učedníka s holí, kterou viděl na Maeině egu, tuhle teorii jen potvrdila. Justin si myslel, že zlatý orel je symbolem arkádské víry, která je hluboce provázána s vládou, a tedy sama o sobě hrozbou.

Ale když nyní vyslechl všechno, co mu Jeremiah řekl, napadlo

ho, jestli by neměl Gerakiho varování brát mnohem víc doslova.

Nemohl by být nebezpečný přímo ten orel na holi? zeptal se havranů.

Nemohl Ódin říkat Gerakimu něco takového?

Je to možné, řekl Horatio. Mohl by to být nějaký magický artefakt. Velmi vzácný. A byla by velmi velká náhoda, kdyby ho našel

zrovna Velký učedník, kterému by jistě společně s jeho bohem dal výhodu v probíhající bitvě.

Zase tak vzácný ne, nesouhlasil Justin. Už jsem viděl věřící, kteří

od svých bohů dostali nějaký předmět. Třeba ten chlápek, co s ním

Mae bojovala v chrámu smrti, měl od Morrigan nůž.

To jsou předměty požehnané jedním určitým bohem a smysl

a moc mají jen pro toho, kdo v daného boha věří, řekl mu Magnus.

Jestli ale Velký učedník vlastní jeden z mocných artefaktů, což by jistě

upoutalo Ódinovu pozornost, je to něco úplně jiného. Na tomhle

světě jsou předměty, které mají ohromnou moc, mnohem větší než jen požehnané dýky, a tato moc přechází na toho, kdo předmět vlastní.

Každý má nějakou schopnost, která nějak souvisí se služebníkem daného

boha. Tyhle artefakty mohou hrát zásadní roli v boji mezi bohy

a dotknout se jich můžou jen ti, jejichž víra je nejpevnější.

A jak zjistíme, jestli je tahle hůl jedním z těch mocných artefaktů,

nebo ne? zeptal se Justin.

Jestli ano, bude mít při použití nějaký zvláštní efekt, vysvětloval

Magnus. Najdi někoho, kdo něco takového viděl.

• 147

Když byla večeře konečně uklizena, muži se odebrali do separátní místnosti na doutník a sklenici skotské. To Justinovi ani

trochu nevadilo. Naopak, užíval si pohled na své kolegy, kteří zažívali šok z toho, že poprvé v životě kouří skutečný tabák. Ten byl v RUNA vzácný, neboť i kouření bylo spíše raritou a kouřily

se mnohem bezpečnější látky. Mužům bylo řečeno, že v kuchyni

se ženy o všechno postarají, a Justin měl pocit, že tohle je přesně jedna z věcí, které by neměli komentovat.

Odpovědi na své otázky získal později večer, když se konečně dostal do pokoje v jednom z přilehlých domků. Ve stejném

domku byli ubytovaní také Lucian, Atticus, George a Phil. Každý

měl svůj pokoj spojený se společnou místností a koupelnou. Gemmanští vojáci drželi hlídku uvnitř domku, zatímco ti arkádští stáli před ním, prý kvůli bezpečí všech. Jeden z nich uvedl dovnitř ženy a Mae se svalila na Justinovu postel hned, jakmile

za sebou zavřela dveře od pokoje.

„Vidíš to?“ zeptala se. Zvedla ruce, na kterých ovšem neviděl

nic zvláštního. „Dvě hodiny jsem drhnula pánvičky a hrnce ručně vyrobenou houbou!“

Justin se posadil vedle ní a vzal jednu její ruku do svých.

Takhle zblízka viděl, že kůže je červená a rozmočená. „U Koskinenů doma sis manuální práce asi moc neužila, co?“

Vytrhla mu ruku a ohradila se: „Náhodou, dělala jsem spoustu věcí! Jenomže dneska večer to bylo s cílem budovat charakter

a vyhnat z hlavy hříšné myšlenky. Harriet nám to vysvětlila – to

je Carlova první žena, jestli ti to uniklo. ženy jsou od přírody čisté zlo a tvrdá práce je pomáhá držet na uzdě.“

„Tahle myšlenka se objevuje v mnoha náboženstvích, která

nakonec jejich nový bůh Nehitimar velkoryse spojil a pak přivedl

na novou úroveň, když se jeho věřící v minulém století ujali

148 • Richelle Mead

vlády v celé zemi,“ vysvětlil ochotně Justin s vědomím, že jí tím

asi moc nepomůže.

Posadila se a znechuceně zavrtěla hlavou. „Je to nechutné. Mají technologii na to, aby mohli mít normálně vybavenou domácnost, pračky, vysavače, ale cíleně je nepoužívají, aby náhodou nepomohly jejich ženám. Chlapi samozřejmě nedělají nic. Val drhla podlahu v jídelně kartáčkem menším než moje ruka!“

„Nerad bych se snižoval k větám typu Já jsem ti to říkal a soucítím

s tebou,“ řekl Justin, „ale já jsem tě fakt varoval, že je to tady

úplně mimo. A to jsme asi ještě neviděli ani půlku. Už lituješ, že jsme jeli?“

Upřela pohled na podlahu, jako by uvažovala nad odpovědí.

„Ne.“ Nic jiného neřekla a on se musel přemáhat, aby na ni nezačal znovu tlačit s otázkou, proč vlastně tolik chtěla jet.

Místo toho řekl: „Hlavně ti nezaručím, že tě zítra nečeká další budování charakteru. Aspoň se ale dostaneš z domu, buď do města, nebo do chrámu, to ještě nevím. A taky ti nezaručím, že to nebude hodně divné, i když zase jiným způsobem.“ Rozzářil

se. „Ale aspoň to jídlo bylo skvělé, ne? To musíš uznat.“

„Ale my jsme nejedly to, co vy,“ oznámila mu smutně. „To naše nebylo tak dobré a taky jsme dostaly menší porci.“

„Fakt?“ To Justin netušil. „Taky kvůli budování charakteru?“

„To taky. Ale hlavně proto, že ženy musí zůstat atraktivní. Aspoň to říkala Harriet.“

Justin si odfrkl. „A zároveň zase ne zbytečně moc atraktivní.“

„Hlavně žádná nechápala, jak to, že ještě nemáme děti,“ dodala

Mae. „Ony mají všechny kaina a pořádného a úplně žasly,

že my, které ho nemáme, jsme v našem věku ještě nerodily. Když

Val naznačila, že máme antikoncepci…, měl jsi vidět ty pohledy.“

„Antikoncepce je tu nelegální,“ připomněl jí.

„Tohle je fakt divná země,“ povzdechla si.

• 149

Justin už měl v hlavě znovu zítřejší setkání s hlavou církve tak

mocné, že diktuje pravidla i vládě. Rovněž si povzdechl a dal Mae ruku kolem ramen, i když si vlastně nebyl jistý, jestli tím spíš neutěšuje sebe. „Tak se drž, protože všechno bude ještě divnější.“ KAPITOLA 10

Všechno bude podle Daphne

Daphne dodržela slovo a podepsala prohlášení, že nikde nepoužije

Tessin životní příběh. Zároveň neztrácela čas a ukázala

se u Marchů doma hned druhý den poté, co Justin odjel. Tessa

hned u dveří zaváhala, neboť si vzpomněla, jak dostala od Justina vynadáno, že pustila Daphne do domu. To ale Daphne nevěděla

a ani nikdo jiný. Takže i když se Tesse dostalo významných pohledů

od Cynthie i Rufuse, nikdo jí nezakazoval, aby reportérku vzala dál.

„Dej vědět do školy, že budeš dělat v terénu,“ řekla Daphne,

když si všimla, že je Tessa oblečená do uniformy. „Jdeme dělat reportáž.“

„Fakt?“ zeptala se Tessa trochu překvapeně.

„Děláme jeden rozhovor a musíme uzavřít moje vyšetřování.“ Daphne se usadila u kuchyňského stolu, odsunula prázdné

talíře od snídaně a postavila před sebe tablet na malém stojánku.

„Vezmi si tablet, nebo si pusť monitor v obýváku. Potřebuju ještě jedny oči.“

Rufus, který je pozoroval se založenýma rukama, se nyní zeptal:

„A vy nemáte kancelář?“

„V North Prime mají pocit, že reportéři pracují nejlépe, když nejsou svázáni čtyřmi stěnami,“ odpověděla upjatě.

„Jo, jo,“ řekl Rufus. „Zapomněl jsem, že jste na volné noze,

a ne zaměstnanec.“

• 151

„Taky jste zapomněl, že vás najali, abyste pomáhal,“ štěkla

na něj Daphne a natočila se k Tesse. „Tak jo, jdeme na to.“ Cynthia uklidila zbytek talířů a vyhnala od stolu Quentina.

„O čem píšete?“ zeptala se, neboť ji zcela vzácně přemohla zvědavost.

Daphne se rozzářila očka. „O šestnáctileté holce, která otěhotněla

v Burnaby. Její rodiče tvrdí, že jí selhal implantát, ale

existují důkazy, že patří k nějaké divné náboženské skupině, takže

s ním možná nějak manipulovali.“

„V šestnácti?“ zabručela Cynthia a zatvářila se znechuceně.

„To je ještě děcko.“

Tessa znala v Panamě spoustu dívek, které měly v tomhle

věku děti, ale tady, kde byla do dvaceti antikoncepce povinná,

bylo přijít do jiného stavu v šestnácti skutečně něco neslýchaného. Daphne zamyšleně přimhouřila silně nalíčené oči a bedlivě si Cynthii prohlížela. „Je to šok, že?“

„Je to děs,“ řekla Cynthia. „Chudák holka. A chudáci rodiče.“

Otočila se na hodiny v kuchyni. „Už musíme s Quentinem jít. Neviděli jste, kam šel ten pretorián?“

„Prochází se venku,“ řekl Rufus. On sám se postavil na hlídku mezi kuchyň a obývák.

Daphne počkala, až Cynthia odešla, a pak se obrátila k Tesse.

„Viděla jsi, jak zareagovala, když jsem jí řekla o té holce? Přesně tohle je cílem novináře – aby to diváka vtáhlo tak, až se mu sevře žaludek.“

„Myslela jsem, že novinářům jde o fakta,“ řekla Tessa.

„A copak se to vylučuje? Já teď musím ověřit přesnou dobu, kdy nahlásili, že je ta holka těhotná, a ty zkusíš najít všechno

o tom jejich náboženství.“ Daphne mrkla na tablet. „Ten bůh

se jmenuje Démétér. Zjisti, jestli nekáže něco proti omezení plodnosti. Zjisti, jestli má jejich místní odnož platnou licenci.

152 • Richelle Mead

Podle toho hned zjistíme, jak moc je ta náboženská skupina šílená. Škoda, že nám ten tvůj služebník utekl. I kdyby náhodou

licenci měli, služebníci na všechny vědí nějakou špínu.“

„Mám pocit, že by nám Justin nepomohl, ani kdyby tu byl,“

poznamenala Tessa suše.

„Jasně že ne,“ řekla Daphne a zvedla oči v sloup. „Proč by měl řešit něco tak přízemního, když by mohl plánovat další

velkolepou

cestu s naším příštím konzulem? Jak se k tomu vlastně dostal? Je pravda, že kdysi byli spolubydlící?“

Tessa si vzpomněla na Justinův výraz, kdykoli o téhle cestě

mluvil. Navzdory všem ujištěním, že to bude snadné a naprosto bezpečné, ze sebe Tessa nedokázala setřást pocit, že se ani trochu netěšil. „Nejsem si jistá, jestli vůbec chtěl jet,“ řekla nakonec.

„Byli spolubydlící,“ potvrdila Cynthia, která se vrátila

i s Quentinem

a pretoriánem konajícím tento den službu.

„Jenom náhoda při rozdělování pokojů na univerzitě. Párkrát

jsem tam za ním byla.“

„To teda musel být pohled.“ Daphne to říkala odlehčeným tónem, ale Tessa si všimla jejího lišáckého výrazu.

Cynthia zavrtěla hlavou ve směsici úžasu a nesouhlasu. „Klasický život dvou chlapů na kolejích. Vždycky tam měli bordel

a určitě víc času pařili, než kolik strávili ve škole. A kam to dopracovali.“

„Napadlo vás tehdy, že by z nich mohli být takhle důležití lidé?“ zeptala se Daphne.

„Justina bych na služebníka netipovala,“ řekla Cynthia po

chvíli uvažování. „Ale určitě jsem tušila, že skončí na nějaké vysoké pozici, kde využije všechny svoje znalosti, takže to asi sedí.“

„A senátor Darling?“ naléhala Daphne. Zdálo se, že skoro tají dech v očekávání odpovědi. „Zajímal se už tehdy o politiku?“ • 153

„Nemusíš náhodou jít?“ skočila jí do řeči Tessa. Sled otázek,

který Daphne kladla, se jí ani trochu nelíbil. Byla až příliš dychtivá

a ptala se až příliš promyšleně, než aby to bylo jen ze zvědavosti. Cynthia se otočila na hodiny a ušklíbla se. „Jo, už máme pět minut zpoždění. Tak se tu mějte.“

Vyběhla i se svým doprovodem ven a Daphne se za nimi zamračeně podívala. Tessa skoro čekala, že dostane vynadáno, ale

Daphne se vzápětí znovu usmála a vrátila se k práci. Navzdory

prvotním pochybnostem Tessu nyní úkol vyloženě chytil. Zkoumání nekonečného mediálního streamu ji vždycky bavilo a dělala

by to klidně jen tak. Daphne měla pravdu. Stoupenci Démétér

v oficiálních vládních záznamech neexistovali, ale Tessa vzápětí zjistila, že to není bůh, ale bohyně a že plodnost je pro ni snad to nejdůležitější. Sesbírala a setřídila všechny informace, které našla, a vysloužila si za to Daphnino uznání.

„Sakra,“ řekla. „Měla jsem si nějakou praktikantku pořídit už dávno.“

O pár hodin později vyjely do Burnaby udělat plánovaný rozhovor, samozřejmě s Rufusem v patách. Daphne po cestě ztichla,

procházela si poznámky a bezděčně si prsty přejížděla po silném make-upu, který si k Tessinu překvapení nerozmazala. Když vystoupili, čekal na ně na zastávce mladý muž s kamerou. Daphne

ho Tesse představila jako Felixe a oznámila jí, že bude rozhovor natáčet.

Rodina, ke které jeli, žila na předměstí typickém pro pracující

třídu. Bylo to tady pěkné, ale ne tak luxusní jako v Tessině čtvrti. Matka byla drobná plachá žena. Když jim otevřela, vypadala překvapeně, že přede dveřmi stojí víc lidí.

„Mí kolegové,“ řekla Daphne nenuceně. Srdečně ženě potřásla rukou. „Moc ráda vás poznávám, paní Linová. Chci vám dát

154 • Richelle Mead

možnost říct všechno z vašeho úhlu pohledu. Jakmile se váš případ dostane na veřejnost, všichni budou mít pocit, že vědí, jak

to bylo. Nejlepší je říct pravdu hned.“ Daphne udělala promyšlenou odmlku. „Ještě jste s tím nešli k soudu, že? Už jste mluvila s právníkem?“

„S několika jsme mluvili,“ řekla paní Linová nervózně. „Ale ještě jsme s nikým nic nepodepsali.“

Daphne se usmála ještě víc. „To strašně ráda slyším. Už kvůli

Helene. To znamená, že máme čas.“

Tessa věděla, že Daphne to ráda slyší hlavně kvůli sobě, protože kdyby rodina měla právníka, asi by jim ze všeho nejdřív

zakázal mluvit s novináři. Paní Linová je zavedla do skromně zařízeného obýváku a představila je svému manželovi a Helene.

Pan Lin vypadal stejně plaše a nevýrazně jako jeho žena a Helene vypadala jako obyčejná holka, jakých Tessa potkávala ve škole spoustu. Všichni byli nervózní. Daphne si s nimi začala povídat o běžných věcech a snažila se je uklidnit, zatímco Felix si chystal

pokoj na natáčení. Nakonec měl kamery dvě. Jednu postavil napevno tak, aby zabírala Daphne, a druhou držel v ruce, aby mohl

co nejlépe natáčet zpovídané členy rodiny. Tessa si vzpomněla,

že se tady vlastně učí, takže se postavila stranou vedle Rufuse

a všechno bedlivě sledovala.

Daphne začala rozhovor otázkami na rodinné pozadí. Co dělají rodiče, jaké má Helene koníčky a tak dál. Pak přešla k vztahu

Helene s oním chlapcem ze školy. Chodili spolu šest měsíců a nikoho nepřekvapilo, že nakonec došlo i na sex. Její těhotenství byl ale šok a Daphne se tohoto tématu hned chytla.

„Proč myslíš, že jsi otěhotněla?“ zeptala se.

Helene se nervózně podívala na oba rodiče. „Selhal implantát.“

• 155

„Implantát by měl vydržet deset let,“ namítla Daphne. „To jsi

ho měla tak dlouho?“

„Čtyři,“ řekla Helene a zrudla.

Další otázkou už jí Daphne šla přímo po krku: „A není pravda,

že sis implantát deaktivovala kvůli bohyni Démétér a jejímu kultu plodnosti?“

„Ne!“ vyhrkla Helene.

„Chtěli to po tobě rodiče? Nebo to udělali sami?“

„Samozřejmě, že ne,“ vykřikla paní Linová.

„Tak mi teda povězte něco o té své víře,“ řekla Daphne. „Popište

mi ji a tu svou bohyni svými slovy.“

Pan a paní Linovi, kteří se dostali do pozice, kdy se museli hájit,

se pokusili načrtnout svou víru, ale jejich informace měly spíš podobu hromady útržků a střípků. Spousta z nich kontrastovala

s tím, co Tessa zjistila. Zároveň však bylo téměř nemožné hovořit

o Démétér a nezmínit se o plodnosti.

„Ale tady nejde jenom o… miminka,“ vysvětloval rozhořčeně pan Lin, když Daphne naznačila, že spojitost je jasná. „Jde

o plodnost v mnohem širším slova smyslu – rostliny, myšlenky, umění. Člověk může být plodný mnoha způsoby.“

Daphne ho zpražila svým typickým přísným pohledem.

„A jak se tedy bohyně, která se stará o růst a nový život, dívá

na antikoncepční implantáty?“

„To… to netuším,“ řekl pan Lin.

„Vaše církev otevřeně nabádá k tomu, abyste po dvacátém

roku, kdy už je to legální, nechávali implantáty odstranit, mám pravdu?“

„Ano.“

„A myslíte, že Démétér potěšilo, že vaše dcera otěhotněla?“

zeptala se Daphne.

156 • Richelle Mead

Celá rodina ztichla. Když Daphne otázku zopakovala, paní

Linová řekla: „Jsem si jistá, že má na starosti důležitější věci než nás.“

„Je to velká a mocná bohyně,“ řekla Daphne. „Určitě sleduje všechny své ovečky. Schvalovala by Helenino těhotenství, nebo ne?“

„Zřejmě… no, zřejmě ano,“ řekla paní Linová. „Ale…“

Daphne však už získala, co potřebovala. A třebaže se k tomu

dostala sérií záludných a sugestivních otázek, i Tesse bylo jasné,

že výsledkem bude text, v němž se rodina vlastně ke všemu přiznává. Tesse se z toho dělalo trochu zle, ale pro Daphne to

byl zjevně triumf, o němž mluvila celou cestu vlakem zpátky do

Vancouveru.

„Jenom bych strašně ráda udělala rozhovor i s tím klukem,“ řekla. „Jak by asi okomentoval to, že z něho ti fanatici udělali loutku, aby mohli porodit své bohyni další děťátko? Jenomže jeho rodina mi to nechce dovolit.“

Nejsou blbí, pomyslela si Tessa. Nahlas však řekla: „Není to trochu podsouvání úmyslu? Porodit své bohyni děťátko? Oni

nic takového neřekli. To jste si vyvodila sama z nepřímých náznaků.“

„Tak to je snad jasné, že nikdy nic takového neřeknou nahlas,“

řekla Daphne. „A jestli jsou skutečně nevinní, určitě se to ukáže u soudu.“

„Ale mezitím budou lidi hltat vaši verzi.“

Daphne se zazubila. „Tak to v našem byznysu chodí. Ale jestli

to nějak uklidní tvoji čistou dušičku, je neskutečně vzácné, aby antikoncepční implantát selhal.“

„To jo, ale zvládl by ho normální člověk deaktivovat?“ zeptala

se Tessa.

„Jak to mám vědět? Nejsem technik.“

• 157

Tessa se nad tím na chvíli zamyslela. „A co kdybychom se nějakého zeptali? Měly bychom v reportáži víc faktů.“

„Musím to dát dohromady a předat North Prime, dokud je

to čerstvé,“ řekla Daphne. „Takhle narychlo žádného experta neseženu.“

„A co když já jo?“ zeptala se Tessa. „Jednoho znám… teda

je to spíš Justinův známý. Pomáhá mu s případy, ale je na plný úvazek zaměstnaný ve firmě, která vyrábí antikoncepci. Myslím,

že si na nás chvilku najde.“

Daphnin dřívější nafoukaný a triumfální výraz se okamžitě

proměnil. Zbystřila a zeptala se: „Justinův známý? A on je odtud?“

„Ne… ale nedávno tady byl. Normálně žij e v Portlandu, ale

ta firma, co u ní dělá, má sídlo ve Vancouveru. Taky dělal nějaké zakázky pro vládu.“

„Tak jo,“ prohlásila Daphne velkodušně. „Zkus se s ním spojit. Jestli ho seženeš ještě dneska, můžeme si s ním promluvit.“

Leo Chan byl sice překvapený, když mu Tessa zavolala, ale

ani trochu negativně. K Tesse se vždycky choval mile a stejně tak jeho manžel Dominic. Toho ovšem Tessa velmi dlouho neviděla. Pokaždé, když byli v poslední době v Portlandu navštívit Lea, Dominic byl někde pryč. Zhruba ve stejné době, kdy Dominic začal mizet, změnil zvyky i Leo, který do té doby tvrdil, že je

pro život na vesnici stvořený, a čím dál častěji se vracel zpátky

do oblíbeného Vancouveru. Tessa ho zcela náhodou zastihla

v kanceláři Estocorpu, a když mu vysvětlila, že potřebuje pomoct

se školním projektem, ochotně souhlasil.

„Zapomněla ses mu zmínit, že s sebou přivedeš reportérku,“ poznamenal Rufus tiše, zatímco čekali na Lea v hale. „Jsi s ní jeden den a už vybíráš, jaké informace pustíš ven.“

158 • Richelle Mead

Tessa zrudla. „Leo už není tak paranoidní jako dřív, ale na cizí

lidi někdy reaguje přehnaně. I když to spíš záleží na tom, co je to

za lidi. Na mě byl vždycky hodný, ale třeba na Mae ne. Možná spíš nemá rád pretoriány.“

„Pretoriáni lidi děsí,“ souhlasil Rufus. „Ale s Mae se spousta lidí hodně brzo uvolní… hlavně teda chlapi.“

„Leo má manžela,“ namítla Tessa.

Tomu se Rufus zasmál. „Aha, no tak to jo. Tak to na něho asi

Mae moc nezabírá. Ale asi jsi viděla, co dělá s ostatníma, ne?“

„Vlastně ne.“ Tessa si pokoušela vybavit podobnou situaci.

„Asi jsem ji nikdy s cizími chlapy neviděla. Jenom s přáteli.

A s Justinem, ale ti dva jsou na sebe snad pořád naštvaní. A nikdy

jsem neslyšela, že by se bavila o nějakém příteli nebo tak něco.“

„Pretoriáni nebývají často sami,“ řekl Rufus, ale Tessina odpověď

ho zjevně potěšila.

Leo se už tak potěšeně netvářil, když zjistil, k čemu se propůjčil. Odvedl celou Tessinu družinu k výtahu a vyjel s nimi do

firemního salónku. Tam prostě řekl: „Odpovím vám na jakoukoli otázku ohledně antikoncepce, ale nikdo mě nebude filmovat. Nehodlám se účastnit honu na nějakou ubohou rodinu.“

Daphne, která byla o patnáct centimetrů vyšší než štíhlý

a dokonale oblečený Leo, se na něj teď doslova podívala spatra.

„A proč si myslíte, že by nás mělo zajímat něco jiného než fakta?“

Pak Tessu příjemně překvapila a skutečně se ptala jen na relevantní

a objektivní informace. Ověřovala si statistiky funkčnosti antikoncepčních implantátů a zeptala se Lea na jeho názor ohledně značky, kterou používala Helene. Ukázalo se, že výrobcem je asi největší konkurent Estocorpu. Leo odpověděl popravdě.

„Je to kvalitní výrobek. Všichni musíme dodržovat vládou nastavenou normu, hlavně zaručenou desetiletou funkčnost. Ale • 159

občas se samozřejmě chybný kus objeví. Klidně se jim něco takového mohlo stát.“

„A není možné, že by ta rodina s implantátem nějak manipulovala?“

zeptala se Daphne.

„To by bylo těžké,“ řekl Leo. „Museli by ho fyzicky poškodit,

třeba bodnout do ruky nožem. To by se ale při prohlídce implantátu poznalo, a to nemluvím o té holce.“

Daphne zjevně neměla radost, že nedostala přímý důkaz, který

by podpořil její teorii. „Slyšela jsem, že ty implantáty jdou dálkově naprogramovat.“

Leo se usmál a zavrtěl hlavou. „Antikoncepční ne a ne běžným

uživatelem. Dálkově jdou programovat vojenské implantáty. Třeba pretoriáni si můžou nechat upravit některé instrukce. Pretoriánky mají antikoncepční funkce zabudované přímo ve vojenském implantátu, takže u nich by taková změna teoreticky možná byla, ale ta vaše oběť – teda ta holka, co s ní děláte

rozhovor – se asi těžko účastnila tajného programu pro budoucí pretoriánky, že?“

Daphne souhlasně přikývla. „Děkuji, pane Chane. Všechno

to zvážím.“ Tessa ovšem pochybovala, že se do vysílání dostane

cokoli, co nebude podporovat Daphninu senzační teorii.

„Rád jsem tady kamarádce pomohl, i když ji vždycky najdu

v nějaké překvapivé společnosti,“ řekl Leo a ostře se na Tessu podíval.

„A taky jsem rád, že sis konečně našla školu, která se ti líbí.“

„Pokud vás budu citovat, jak vás mám uvést?“ zeptala se

Daphne a vytáhla ego. „Tessa říkala, že pracujete tady a ještě pro vládu.“

„Ta práce pro vládu je jen externí a s tímhle nemá nic společného,“

řekl Leo. „Prostě mě uveďte jako vrchního technika

z Estocorpu.“

160 • Richelle Mead

Daphne přikývla a udělala si poznámku. Pak se na Lea falešně usmála. „Jestli jste pracoval pro SCI, ráda bych ještě znala váš názor na náboženský aspekt celé události.“

Zvedl ruce v obranném gestu. „Ani náhodou. Něco takového nehodlám komentovat. Veškerá má práce pro ně byla ryze technického

charakteru. Na nic jiného rozhodně odborník nejsem. To si vyzpovídejte Justina.“

Tessa ho objala a poděkovala mu za ochotu. Daphne už se nemohla dočkat, až se pustí do psaní a předstihne ostatní reportéry,

takže rychle akceptovala porážku v tom ohledu, že z Lea už nic nedostane, a netrpělivě čekala s Felixem u dveří. „Tak co?“ zeptala se Tessy. „Chceš vidět, jak se kouzlí s informacemi?“

„Ehm… jasně,“ řekla Tessa a rychle vytáhla ego, zatímco se snažila s ostatními držet krok. „Jenom musím napsat Dariovi.

Nevěděla jsem, že nám to zabere tak dlouho, a domlouvala jsem

se s ním na oběd.“

„Oběd byl před třemi hodinami,“ namítla Daphne.

Tessa se usmála. „On má dneska nějakou zvláštní akci v senátu,

takže má i posunutou přestávku na oběd.“

Daphne se zastavila u výtahu a dlouze a zkoumavě se na Tessu

podívala. „Běž napřed,“ řekla Felixovi po chvíli. „My tě doženeme.“ Když odešel, obrátila se Daphne k Tesse. „Ten tvůj kastářský kamarád pracuje v senátu?“

„Je tam na praxi,“ řekla Tessa nervózně, protože tenhle náhlý zájem se jí nelíbil. „Sehnal mu ji Justin u Luciana.“

Daphne přimhouřila oči. „On pracuje u senátora Darlinga?“

„Nevím, jestli přímo u něj. Asi ne, protože Lucian teď přece odjel.“

„Ale jeho práce tu zůstala,“ zamručela Daphne. Chvíli se dívala

do prázdna a Tessa doslova viděla, jak jí to v hlavě šrotuje.

„Neruš kvůli mně svoje plány. Na to rande hezky běž.“

• 161

„Ale to není rande,“ řekla Tessa rychle. „Aspoň ne takové, jak myslíte.“

Daphne pokračovala, jako by Tessa nic neřekla. „A zeptej

se svého přítele, jestli se náhodou nesetkal s chlápkem jménem doktor Nico Cassidy.“

To jméno Tesse nic neříkalo. „Kdo to je?“

„Zajímavá osoba,“ řekla Daphne po chvíli váhání. „Člověk,

který tráví nechutně moc času se členy politické strany senátora

Darlinga.“

„Třeba jim dělá stranického lékaře,“ nadhodila Tessa.

„Ale on není doktor medicíny. Je to jejich poradce na zdravý životní styl, jestli si něco takového umíš představit.“

„No, tak to není co řešit. Proto s nimi tráví tolik času, ne?“

Tessa zatím získávala z téhle praxe víc zkušeností, než v kolik doufala, ale vidět za vším nějakou konspirační teorii, to jí prostě nesedělo. V rámci preventivní zdravotní péče chodili lidé kromě normálních prohlídek také na pravidelná psychiatrická sezení. Zaměstnanci na vysokých postech nebo na místech s vysokou stresovou zátěží chodili častěji a na rozdíl od Panamy zde nějaký nález ještě neznamenal velké stigma. Bylo naprosto běžnou praxí, aby měla politická strana k ruce soukromého terapeuta. Daphne byla zjevně jiného názoru. „Na tom chlápkovi je

něco divného. Zkoušela jsem si ho prověřit a je až nesmyslně

těžké o něm získat jakékoli informace. Jeden můj zdroj naznačoval,

že by mohl být angažován v nějaké náboženské skupině, ale

nebyla jsem schopna najít nic, co by to potvrdilo.“

„Možná nic neexistuje,“ řekla Tessa. „Možná se ten váš zdroj prostě spletl. A kromě toho, ne každý, kdo má něco společného

s náboženstvím, musí být senzace.“

„Ale když je to poradce v nejsilnější politické straně, tak ano,“

opáčila Daphne. „Hlavně když se stará o budoucího konzula.

162 • Richelle Mead

Lidé mají právo znát pravdu, a jestli ti na téhle zemi záleží,

tak využiješ svoje konexe a zjistíš mi o doktoru Cassidym něco víc.“

Tessa pochybovala, že Daphne jde víc o její zemi než o kariéru.

„Nezlobte se, ale jestli za mnou nepřijde sám a nezačne mi vyprávět o svém životě, tak máte smůlu. Ani náhodou nebudu

od Daria chtít, aby zneužil svou pozici jenom kvůli vaší reportáži. Není to správné.“

Daphne zavrtěla hlavou a zcela přehnaně dala najevo, jak je

zklamaná. „A to jsem si myslela, že by z tebe mohla být opravdová novinářka.“

Tessa její uštěpačnou poznámku mlčky přešla a vydala se

s Rufusem do senátu. Věřila v pravdu, ale to neznamenalo, že

bude využívat amorální prostředky, které jí Daphne navrhovala. Rufus se zamračil. „Neměl bych tě nechávat samotnou.“

„Ale vždyť to je to samé, jako bys mě nechal ve škole,“ vysvětlovala.

„Jejich ochrance věříš a ta tady bude určitě ještě lepší.“

Zarazil se a přelétl pohledem řadu uniformovaných pretoriánů stojících na stráži. Tessa věděla, že většina bezpečnostních

prohlídek se odehrává uvnitř, ale i tak to byla působivá demonstrace síly. „Asi jo,“ připustil neochotně. „I když do školy za tebou můžu kdykoli přijít. Hned jak budete hotoví, tak mi zavolej

a já na tebe počkám přesně tady.“

Tessa přikývla a vyrazila úplně sama směrem do senátu, přičemž zakoušela překvapivý pocit svobody, jako by se jí podařilo

utéct před něčím, co ji několik dní pronásleduje. Darius ji čekal

u místa, kde probíhala hlavní bezpečnostní kontrola. Tam ji projeli skenerem a ujistili se, že u sebe nemá žádné zbraně. Teprve pak dostala povolení ke vstupu jako návštěva a Darius si ji mohl odvést dovnitř.

• 163

„Jsem strašně rád, že to vyšlo,“ řekl jí a oči mu zářily. Měl

na sobě oblek, který mu byl trochu větší, a kravatu. „Stačily dva dny a naučil jsem se toho strašně moc.“

„To je super,“ řekla a snažila se nepokrytě nezírat. I takhle

pozdě odpoledne to v senátu hučelo jako v úle. Veřejně přístupnými prostory procházely skupiny turistů, zatímco přeplněnými

chodbami kmitali lobbisté, politici a poslíčci, každý soustředěn

jen na svůj cíl. Nemohla si pomoct, jednoduše musela sdílet

něco málo z jeho posvátné úcty k perfektně namazanému stroji

gemmanské vlády. Darius ji neformálně provedl částmi budovy,

do nichž měla přístup, a pak ji vzal do kantýny.

„Takových je tu víc,“ objasnil rychle. „Jedna je hodně luxusní,

ta je pro volené úředníky, ale někteří z nich se stejně radši chodí najíst sem s normálními lidmi. To je dobré, ne?“

Tessu napadlo, jestli je jejich důvodem skutečně touha družit

se s běžnými lidmi, nebo jestli se spíše předvádí. Pak se ovšem

v duchu pokárala, ve které fázi svého pobytu v RUNA začala uvažovat tak skepticky.

Neměla žádný velký hlad, ale šla si s Dariem stoupnout do

fronty na různé grilované sendviče. Ta byla skoro nejdelší, takže

se mohla domnívat, že jídlo nebude špatné. Zatímco čekali,

Darius se nadšeně rozvykládal o tom, jak vypadá jeho den, a ona

s překvapením zjistila, že ji to fascinuje. Najednou se s otevřenou pusou zarazil a sevřel jí paži. „Víš, kdo je před námi?“ zašeptal. Tessa nevěděla a zavrtěla hlavou. Viděla jen záda dvou mužů před sebou.

„To je Magnus Mercado. Předseda Občanské strany.“

To jméno znala. Těžko tomu mohlo být jinak. Lucian Darling

byl možná předurčen k velké budoucnosti, ale nejmocnějším mužem v jeho straně byl právě senátor Mercado. Protože Darius získal své místo díky Lucianovi, bylo Tesse jasné, že spous164

• Richelle Mead

tu práce bude dělat pro jeho stranu. Na druhou stranu ovšem pochybovala, že by se dostal až k jejím nejvýše postaveným členům. Jeho užaslý pohled tenhle předpoklad potvrzoval.

V tu chvíli se Mercado otočil a Darius nasucho polkl. Senátor

byl okouzlující muž, vysloveně krásný i na svůj věk, mohlo mu

být přes padesát, a černé vlasy měl téměř umělecky protkané šedivými

pramínky. Usmál se jako filmová hvězda a upřel na Daria pohled svých tmavých očí.

„Nazdárek. Ty jsi Demetrius, že?“

„Darius, pane. Ale, teda, pro vás klidně Demetrius, jestli chcete, pane.“

Mercado propukl v burácivý smích. „To je nádhera, když má někdo smysl pro humor. Doufám, že už ses rozkoukal. Jsou na tebe hodní?“

Darius, který nechápal ani to, že senátor zjevně ví o jeho existenci, horlivě přikývl. „Ano, pane senátore. Moc hodní, pane senátore.“

„To je dobře. Zrovna jsme se bavili, jak je důležité, aby mladí

dávali najevo zájem o svou zem a něco pro ni dělali.“ Mercado obdařil zářivým úsměvem i Tessu. „Vidím, že nám nabíráš další ovečky.“

Jeho pohled byl tak odzbrojující, že zjihla dokonce i Tessa.

„Já jsem tu jenom na návštěvě, pane senátore.“ Pak mu s vírou, že

to není příliš troufalé, podala ruku. „Teresa Cruzová.“

Mercado nabízenou ruku okázale přijal. „Je mi potěšením vás poznat, slečno Cruzová. Mohl bych se zeptat, odkud jste?“

Zrudla, ale nikoli následkem jeho přílišné pozornosti, nýbrž

ze zjištění, že se ještě stále nezbavila svého přízvuku. „Z Panamy, pane senátore. Přítel mé rodiny mi pomohl získat studentské vízum a já zde chodím do školy pro kreativní hlavičky.“

• 165

„Její přítel zná senátora Darlinga,“ pípnul nesměle Darius.

„To on mi pomohl získat u vás místo.“

Mercadova pozornost však byla plně upřena na Tessu. Šťouchl loktem do muže vedle sebe a zeptal se: „Slyšel jsi to? Kreativní

hlavičky jsou náhodou skvělá škola. Dostat se na ni z provincie,

to jste opravdu urazila dlouhou cestu. Tomu se říká gemmanský sen, slečno Cruzová.“

„Děkují vám, pane senátore,“ řekla Tessa nejistě.

„Měl bys ji pozvat k těm svým mladým,“ obrátil Mercado pozornost zpátky ke svému společníkovi. „Myslím, že by jim to hodně dalo.“

Onen muž, který byl mladší než Mercado a měl typicky plebejské rysy, souhlasně přikývl a i on obdařil Tessu charismatickým úsměvem. „Taky si myslím. Jsou hodně zapálení, ale určitě je důležité, aby občas mluvili i s někým, kdo vyrostl v jiném prostředí.“

„Omlouvám se,“ řekl Mercado. „Nepředstavil jsem vás. Tesso, Darie, tohle je náš poradce pro zdravý životní styl, doktor Nico Cassidy. Když zrovna neposlouchá, jak si stěžujeme na všechno možné, vede skupinu mladých nadšenců do politiky. Je to pro žáky druhého i třetího stupně. Hodně byste nám pomohla, kdybyste

si s nimi mohla někdy sednout a popovídat. A ty samozřejmě taky,“ dodal k Dariovi, očividně ze slušnosti.

Tessa málem upustila prázdný tác a překvapivě to nemělo

nic společného s osobním pozváním od tak významného muže. Nico Cassidy. O tomhle muži jí říkala Daphne. To on měl mít kontakty na náboženské skupiny. Když se na něj nyní podívala, nepřipadal jí ani trochu zlý nebo nebezpečný. Asi nebyl v pravém slova smyslu politik, ale působil stejně uhlazeně jako všichni, kdo se v politice pohybovali.

166 • Richelle Mead

„Bude nám ctí, pane senátore,“ prohlásil Darius. Pak si uvědomil,

že skutečným důvodem pozvání je Tessa a její exotický původ, a otočil se k ní. „že jo? Nebo nechceš, Tesso?“

Po pravdě? Moc se jí nechtělo. Tessa už měla naloženo docela

dost s Daphne a se školou, než aby si přibírala nějaké další aktivity. Prosba v Dariově hlase však byla snadno rozpoznatelná.

Zároveň nemohla úplně dostat z hlavy Daphnina slova o tom,

co to znamená být dobrou reportérkou a jak lidé mají právo znát pravdu. Spolu s nimi se jí vybavovala i její vlastní slova o tom, jak nezneužije Daria k tomu, aby špehovala doktora Cassidyho.

Jestli za mnou nepřijde sám a nezačne mi vyprávět o svém životě,

tak máte smůlu.

Ve skutečnosti narazila Tessa na něj a ne on na ni, ale měla

ho přímo před sebou a on ji skutečně zval, aby se o něm přišla dozvědět víc. A Darius vypadal celý nadšený, že jí může pomoct, i když jeho motivy byly zjevně jiné než její. Vlastně ani nevěděla, proč se mu do toho tolik chce. Stále si nebyla jistá, jestli věří Daphnině konspirační teorii, ale jestli existovala možnost ji prověřit,

tohle byla ona.

„Tesso?“ probral ji Darius.

Všichni tři muži se na ni s očekáváním dívali a jí se nakonec podařilo vyloudit neohrožený úsměv. „Jistě,“ řekla. „Moc ráda.“ KAPITOLA 11

Duchovní rozměr

Zaklepání na dveře probudilo Justina z překvapivě tvrdého spánku. Ubytování, které mu přidělili, nebyl žádný luxus, ale bylo tu čisto a plnilo to svůj účel. Dokonce i tvrdá postel byla po včerejším fyzicky i psychicky vyčerpávajícím dni mnohem

lepší než žádná. Shrnul ze sebe přikrývku, posadil se a ani trochu

ho nepřekvapilo, že Mae už stojí u dveří. Bez váhání je otevřela

a Justinův stále napůl spící mozek si až nyní uvědomil, že ono zaklepání bylo signálem, který si Gemmané mezi sebou smluvili.

„Omlouvám se, madam.“ Za dveřmi stál mladý gemmanský

voják v hnědošedé uniformě. „U druhých dveří stojí nějaký Arkáďan, který tvrdí, že má vás i ostatní ženy vyzvednout a doprovodit na snídani. Abyste ji připravily,“ dodal s rudými tvářemi. Vypadalo to, jako by se nejradši propadl do země, že musí své nadřízené doručit tak ponižující zprávu.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Justin. Ega nechali na gemmanské základně a v jejich pokoji nebyly ani analogové hodiny, natož

onen sofistikovaný systém, který by mu doma na jediný hlasový příkaz oznámil nejen čas, ale i stav počasí a nejnovější zprávy.

„Aha, čtyři ráno,“ řekl voják omluvně. „Místního času.“

Pro Mae, která nespala, tahle brzká ranní hodina nepředstavovala

problém, a podle toho, jak vypadala, si ještě v noci stačila

dát sprchu a převléct se do čistých šatů. Případný odpor, který mohla k zadanému úkolu cítit, snadno překonala její vojenská

168 • Richelle Mead

disciplína a Justin se dokonce dočkal úsměvu na rozloučenou. Prakticky vzápětí znovu usnul a probudil ho až po nějaké době znovu ten samý voják.

„Už je šest, pane,“ řekl, když se Justin dobelhal ke dveřím otevřít. „Za půl hodiny porada, pak snídaně.“

Justinovi se podařilo zazívat poděkování a pak se odebral do sprchy. V domě pro hosty byly dvě a on měl to štěstí, že k jedné dorazil právě ve chvíli, kdy z ní vycházel Phil. Voda byla horká a bylo jí dost, navzdory množství obyvatel usedlosti. Zatímco se

Justin pomalu probíral, uvědomil si, že má znovu v hlavě Maeina

slova o tom, jak Arkáďané umí být pokrokoví, když chtějí. Následně

na sebe hodil jeden ze svých nejlepších obleků a zamířil

do společenské místnosti, kde si už sedali ostatní, aby společně absolvovali první z pravidelných denních porad tady v Arkádii.

„Je to tu čisté,“ řekl George, když se posadil vedle Luciana.

Společně s pěti hlavními delegáty byli přítomni i tři velící gemmanští důstojníci. „Nikde žádné odposlechy.“

„Fajn,“ řekl Lucian. I on byl umytý, čistě oblečený a vypadal, jako by se hodně dobře vyspal. „Tak začneme, dokud jsme tu všichni.“

„Všichni ne,“ zabručel George. „Porady se měly účastnit

i pretoriánky. Nikdo neříkal, že je tu budou ponižovat a nutit

dělat domácí práce.“

„Věděly moc dobře, do čeho jdou, a není na tom nic ponižujícího,“

oponoval Atticus. „Teda… je, protože se tady od žen čeká,

že budou trpět a vykonávat těžší práce, ale nikdo nedělá rozdíl mezi našimi ženami a těmi jejich. A chtějí od nich jen běžné

domácí práce. Jsem si jistý, že jim rády dají přednost před bojem někde na hranicích.“

„Asi pretoriánky moc neznáte,“ řekl Justin.

• 169

Lucian se předklonil a opřel si bradu o sepjaté ruce. „Pokud

jde o mě, je ponižující už jenom to, že se tady naznačuje, že je

to problém. Ty ženské jsou chytré, schopné a tohle zvládnou,

takže my klidně můžeme přejít ke zbytku denního programu. Asi můžeme jenom doufat, že se nám povede stejně dobře jako jim.“ Atticus byl očividně rád, že se může pustit do papírování.

Oběd s prezidentem byl naplánován už před jejich příjezdem,

takže spoustu detailů znali. Z Luciana bude superstar a ostatním připadnou vedlejší role.

„Následná prohlídka by měla být bez problémů,“ pokračoval

Atticus, který procházel itinerář na velmi prostinké čtečce.

„Georgi, pochybuji, že nás vezmou někam, kde by to mohlo být vyhrocené, ale mějte oči otevřené. Pokud jde o vás, Justine, setkání s Velkým učedníkem je velká věc. Nejsem si jistý, čím jsme si

to zasloužili, ale buďte opatrný. Dokonce i v Arkádii se prezident musí řídit zákony, ovšem Velký učedník…, ten si je tak nějak vytváří sám.“

„Jinými slovy, hlavně ho nenaser,“ dodal Lucian.

„To by mě ani nenapadlo,“ odpověděl Justin. „Nemáte někdo tušení, proč o to setkání požádal?“

Atticus zavrtěl hlavou. „Možná je jenom zvědavý. Nesmíme zapomínat, že je pro ně naprosto normální směšovat náboženství

a politiku. Prostě nás možná jenom nenapadlo, že by se kněz chtěl míchat do státní návštěvy.“

Když si prošli ještě několik bodů, Atticus poradu ukončil.

Právě včas, neboť pro ně přišel arkádský voják, aby je odvedl

na snídani. Justin měl dojem, že vojáci se v Carlově domácnosti obyčejně nepohybují, ale během gemmanské návštěvy hráli roli klasických prostředníků. Voják je odvedl do stejné jídelny, kde večeřeli, tentokrát v ní ovšem stál jen jeden stůl, a to pro muže. Justin se dozvěděl, že ženy budou jíst samy později. Teď bylo 170 • Richelle Mead

jejich úlohou nakrmit a obsloužit muže. S úlevou přijal zjištění,

že obsluhu zajišťují jen ženy z Carlovy domácnosti. Nebyl si jistý, jestli by zvládl ten trapný okamžik, kdy by mu Mae nebo Val přišly sloužit, i kdyby věděl, že je to předstírané.

Jejich hostitel měl dobrou náladu a zjevně byl nadšený ze zjištění,

že se všichni dobře vyspali a shledali jeho dům přinejmenším uspokojivý. S prezidentem také neobědval každý den, takže

se z toho dmul pýchou. V neposlední řadě ho těšila role pomocníka sekretáře, který přišel proškolit Gemmany v místní etiketě.

V tomhle ohledu už dříve odvedl velkou práci Atticus, takže než dojedli, Justin se překvapivě uklidnil, třebaže se měl brzy setkat s vůdcem největšího nepřítele své země. Stejně to bude hlavně

Lucianovo představení.

Gemmanským ženám bylo dovoleno je vyprovodit, zatímco

ty místní se začaly tiše hrnout do jídelny, aby uklidily nádobí. žádná z pretoriánek nevypadala, že by přišla k nějaké úhoně,

a Justin si připomněl, že na Attikových dřívějších slovech je něco pravdy. Trocha domácích prací není nic ve srovnání s válkou, v níž obvykle působily, i když ony by asi válce daly přednost.

„Ty palačinky jsi dělala ty?“ zeptal se Justin Mae tiše, když za ním přišla.

„Dali mi na starost rozdělování marmelády do těch malých mističek, které jste dostali,“ opáčila. „Všiml sis jich vůbec?“

„Ale jo,“ řekl, zatímco kolem nich prošel Lucian. „Právě jsme

se bavili, jak byly přímo umělecky nazdobené, že jo?“

Lucian ji obdařil zářivým úsměvem. „Rozhodně. Nikdy jsem

nic takového neviděl. Bylo by ode mne příliš sobecké doufat, že

se přidáte k nám? I když by asi bylo lepší, kdybyste jela s Justinem

do chrámu.“

Mae rázem zmizel z tváře pobavený úsměv. „A už o tom víme něco víc?“

• 171

„Ne,“ řekl Justin. „Atticus se snaží něco zjistit a dá ti vědět hned, jakmile…“

Všechny tři vyrušilo z rozhovoru hlasité plesknutí. Naráz se

otočili ke Carlovu druhému nejstaršímu synovi, Jasperovi, který

stál nad jednou z místních žen. Justin se pokusil vybavit si včerejší představovačku, jakkoli byla velmi strohá, a byl si docela jistý, že se jedná o jednu z konkubín, tu nejmladší. Ta nyní ležela

na podlaze

a rudá skvrna na tváři jasně označovala místo, kam ji

Jasper udeřil. Vzápětí se přiřítil Carl.

„Co se tady děje?“ rozkřikl se.

Jasper ukázal prstem. „Ta kurva odhalovala nohy!“

Carlova tvář zrudla ještě více než její a žena si instinktivně

zakryla tvář. „Zachytila se mi přezka boty o sukni a já jsem si ji musela vytáhnout, abych neupadla,“ řekla roztřeseným hlasem.

„Tak příště spadneš a zlomíš si kotník,“ zahřměl Carl. Pak

k naprostému zděšení Justina i ostatních i on dívku udeřil do tváře.

Mae stojící vedle Justina sebou trhla a Justin ji chytil za ruku

a přitáhl k sobě. Upřela na něj své modrozelené oči plné vzteku.

„Nemůžeme se do toho plést,“ řekl ještě tišeji než šeptem.

„Kašli na to.“

„Jsou to zvířata,“ sykla. „Někdo by měl něco udělat.“

Sevřel jí ruku ještě pevněji, i když věděl, že kdyby se mu chtěla vytrhnout, neudrží ji. „Ale my ne. A už vůbec ne teď.“

Mae vypadala, jako by i tak chtěla nějak zareagovat, ale nakonec neochotně přikývla. Justin se skoro uklidnil, ovšem pak se

Jasper na svou konkubínu znovu nečekaně vrhl. Byl rychlý, ale ne

tak rychlý jako Val, která skočila mezi něj a jeho oběť a chytila ho

za zápěstí dřív, než stačil dívce zasadit další ránu. Jasper vytřeštil

oči a s otevřenou pusou se snažil najít slova.

„Co to sakra děláte?“ zalapal po dechu.

172 • Richelle Mead

Během těch pár vteřin byl Justin schopen odhadnout, co se

bude dít dál. Jasper obrátí svůj hněv proti Val, a pokud se tak

stane, ona z něj udělá sekanou a nikdo jí v tom nezabrání. Tohle

už nebyla ona veselá a bezstarostná žena, jak ji znal. Místo ní

zde stála nebezpečná šelma, které se ani trochu nelíbilo, když se ubližuje nevinným.

„Val!“ zahřměl Lucian. „Okamžitě pojď sem!“ Podařilo se mu

to říct stejně vztekle, jak by to v dané situaci udělal běžný Arkáďan,

ale Justin měl tušení, že mu k tomu pomohl i strach, který

se ho zřejmě zmocnil.

Nakonec vše vyřešila Mae tím, že Val odtáhla k sobě. Podle výrazu Valiných očí byla jediná, kdo to mohl udělat.

Vzápětí přispěchal Atticus a okamžitě začal drmolit uctivé

omluvy. Carlovi se tenhle sled událostí zjevně ani trochu nelíbil,

ale i on citlivě vnímal, co je v sázce. Jeho syn na rozdíl od něj takový nadhled neměl.

„Otče,“ rozkřikl se na něj a ukázal prstem na Val, kterou Mae ještě stále držela. „Ty dovolíš, aby jí to jen tak prošlo?“

„Tohle si musí vyřešit sami,“ řekl Carl. Pak se otočil k jedné

ze starších žen. „A my si to vyřešíme s ní. Postarejte se o to, aby

se to už nestalo.“ Starší žena se uctivě uklonila a odvlekla dívku,

která stále ještě ležela na podlaze, z pokoje. Když byly pryč, otočil

se Carl ke svým hostům s nervózním úsměvem na rtech. „To

je trapné. To mám za to, že šetřím a chodím do jednoho z těch vesnických salónů. Ale nebojte se, Harriet se o všechno postará. Můžeme jít.“

„Otče…,“ zkusil to znovu Jasper.

„Dost,“ varoval ho Carl.

Lucian moudře poslal pretoriánky pryč. Šly bez jediného slova,

ale Justin viděl, jak jim z očí srší blesky.

• 173

Tohle je dokáže vyvézt z míry, pomyslel si. Ne nějaké trapné

plnění misek marmeládou. Jsou vycvičené, aby byly nejsilnější a nejlepší,

aby bojovaly s nepřítelem a chránily slabší. A my teď po nich chceme, aby jen přihlížely.

Myslíš, že rozkazy dokáží přebít jejich instinkty? zeptal se Horatio.

Justin předpokládal, že to zjistí později. Teď musel pokračovat

ve hře na dobré vztahy a řídit se programem. Carl vedl všechny Gemmany vesele, jako by se nic nestalo, ale nad Justinem i jeho kolegy se vznášel černý mrak. Nikdo z nich nebyl tak naivní, aby si myslel, že v RUNA nedochází k domácímu násilí, ale nikdo ho

tam rozhodně veřejně neschvaloval, a už vůbec ne kvůli odhalenému kotníku.

Všichni se snažili zachovat si společenský výraz, i když dorazili

do centra Divinie, v němž našli stejnou směsici vlivů, jakou

už Justin registroval po cestě autobusem. Vládní a náboženské budovy byly velmi dobře udržované, ovšem stav obytných domů

a firemních budov odrážel nelichotivou ekonomickou situaci

země. Justin byl rád, když zjistil, že budova Kapitolu stále stojí

a že po chaosu a zkáze, které se prohnaly Arkádií po Úpadku, byla zrekonstruována do původního stavu. Kolem stálo několik méně okázalých, ovšem moderních staveb, jejichž osazenstvo neslo administrativní břímě vlády nad celou zemí. Pohled na původní

Kapitol byl samozřejmě nejkrásnější, a než vstoupili dovnitř, stačili udělat spoustu fotek. Justin také konečně na vlastní oči viděl, jak v Arkádii vypadá třetí velmoc. Uvědomil si, že by asi neměl

být překvapený, že na ně čeká jen pár novinářů, nikoli davy jako

v RUNA, protože zdejší vláda všechna média cenzuruje.

Arkádský prezident Enoch Campbell své místo získal v regulérních volbách a vypadal stejně jako všichni politici, které kdy

Justin potkal. Zřejmě zde platila jakási pravidla platná napříč

174 • Richelle Mead

všemi kulturami. Prezident Campbell s Lucianem se usmívali

a zdvořile pokyvovali hlavou, zatímco procházeli budovou Kapitolu

a pronášeli velká slova týkající se budoucnosti jejich zemí.

Některá se při aperitivu před obědem dokonce dotkla vzájemné budoucnosti, když oba vůdci za asistence Phila – experta na ekonomiku – nadhodili téma možného vývozu arkádské ropy do

RUNA. A protože právě naleziště ropy na jihozápadní hranici obou zemí byla místem, o které RUNA neustále usilovala, měl Justin tušení, že by případný obchod namísto otevřené invaze mohl být dalším slibným výstupem téhle cesty.

Nikdo od něj nečekal, že se zúčastní vyjednávání. Zdravil se

s představiteli vlády a vedl společenskou konverzaci, přičemž převážně

skládal komplimenty jídlu a přírodním krásám Arkádie.

Stejně to vypadalo i na společném obědě. Společně s obědem se podával i jakýsi likér a Justinovi společníci u stolu fascinovaně naslouchali jeho vyprávění o cestách do provincií. Hovory o napětí mezi oběma zeměmi byly tabu, ale provincie představovaly bezpečné téma a terč, z něhož si Arkáďané i Gemmané mohli

společně utahovat. Lucian s Campbellem byli po celou dobu jako dva kuplíři a v naprostém klidu zřejmě pekli velké věci.

Potřebuje víc než fotky, řekl Justin havranům. Fotky potřebuje

taky, ale on se z téhle cesty musí vrátit s konkrétním suvenýrem a je jedno, jestli to bude uzavřená smlouva, nebo něco jiného.

A taky to musí přežít, aby z toho něco měl, dodal Horatio.

To už asi není problém. Našlapují opatrně, jako by tančili mezi

vejci. Pokud někdo neudělá nějakou fakt velkou kravinu, všichni se vrátíme v pořádku domů. Justin se rozhlédl po banketní místnosti. Tohle fakt není o nic nebezpečnější než výjezdní školení, na která nás posílá SCI, akorát že tu nejsou ženské a chlapi mají divný přízvuk.

• 175

Řekli jim, že oběd připravovaly ženy, ale ty pak odvedli a obsluhu zajišťovali chlapci z prominentních rodin. Justin si hned

vzpomněl na Mae a byla pro něj úleva, když prezidentský oběd skončil a jeho s ostatními Gemmany poslali na další zastávku.

V lobby našli pretoriánky, které tam na ně čekaly, aby se k nim mohly připojit na procházku městem. Mae s nimi ovšem nebyla.

„Čeká na tebe venku v autě,“ řekla Val, když k ní Justin přišel.

Pusa se jí na chvíli roztáhla v pobaveném úsměvu. „Ona je přece něco extra.“

„Jako vždycky,“ řekl Justin.

Když ale došel k připravenému autu a protáhl se na zadní sedadlo, okamžitě pochopil, jak to Val myslela. Mae – alespoň tedy

tušil, že je to ona – byla zahalená doslova od hlavy k patě. Vypadalo

to, jako by na sobě měla dlouhé arkádské šaty, které jsou

tlusté i na jejich poměry. Moc detailů neviděl, protože šaty i tělo

Mae zakrýval dlouhý těžký závoj, který měla navíc složitě omotaný kolem sebe až k chodidlům. Mohla být ráda, že může částečně pohybovat rukama, na nichž ovšem měla rukavice. Další závoj, z jemnějšího materiálu, ovšem stejně neprůhledný, jí skrýval tvář

a Justin jen doufal, že skrz něj vidí lépe ven, než on vidí dovnitř.

„Z nějakého důvodu jsem si myslel, že budeš v černém,“ řekl.

„Ale to by asi bylo moc šik.“ Barva Maeina hábitu – pokud se

tomu vůbec dalo říkat barva – byla směsí šedé a hnědé, nebezpečně

připomínající usychající bláto.

„Chtějí, abychom byly co možná nejmíň přitažlivé,“ ozval se

její hlas zpod závoje. „Jen pro případ, že by zahalení ženských

tvarů a znemožnění chůze nestačilo.“

Auto se zařadilo do kolony ostatních a Justin se předklonil,

aby se řidiče zeptal, za jak dlouho budou v chrámu – udělal to ovšem plynulou mandarínštinou.

„Prosím?“ zeptal se muž polekaně.

176 • Richelle Mead

Justin přepnul do angličtiny. „Pardon. Neuvažoval jsem. Za jak dlouho tam budeme?“

„Za deset minut.“

Nehledě na to, jak často jezdil Justin do provincií, skuteční řidiči namísto automatů mu stále připadali divní. Jednoduše

mu nepřišlo jako dobrý nápad svěřovat řízení tak velkých strojů obyčejným lidem. RUNA a EA byla jediná dostatečně technologicky vyspělá místa, kde veřejnou dopravu zajišťovala síť automatických vozidel, navíc nezávislých na fosilních palivech. Pach benzínu Justina vždy dráždil. Nyní se pohodlně usadil na zadním sedadle a cítil se nadřazeně.

„Tohle je z jejich strany takové malé opomenutí,“ řekl Mae už zase v mandarínštině. I když tou se v RUNA běžně nemluvilo,

všechny děti se ji učily ve škole stejně, jako se v EA děti učily anglicky. „S každým Gemmanem by se měl neustále pohybovat někdo, kdo umí mandarínsky.“

„Třeba jenom předstírá, že neumí,“ řekla.

„Viděl jsem, jak se tvářil. Nic nepředstíral, ale jsem si jistý, že nejméně jeden z vojáků, kteří byli u Carla, mandarínsky umí.“

„Asi ano,“ souhlasila. „Mimochodem, jakmile jste odjeli, většina

si dala pauzu. Asi nás nepovažovali za moc nebezpečné.“

I navzdory jazykové bariéře Justin nyní ztišil hlas. „Jak je té holce? To byla jedna z jeho konkubín, že?“

„Hannah,“ řekla Mae. „A jo, nejnovější přírůstek. Podle toho,

co jsem pochytila, je s jejich rodinou šest měsíců a tohle není poprvé, co s ní měl Jasper nějaký problém.“

„Myslíš jako, že to není poprvé, co ho rafinovaně rozpálila

svými vnadami?“

Mae měla zahalenou tvář, ale Justin hádal, že se ušklíbla, alespoň podle toho, jak sevřela ruce v pěst. „Podle toho, jak se na nás na všechny dívá, ho asi dokáže rozpálit každá. Prostě tam stojí

• 177

a čumí na nás, jak pracujeme, v kuchyni, v jídelně, prostě kdekoli. Tvrdí, že na nás dohlíží, ale mně je úplně jasné, na co myslí.

Navíc to vypadá, že jeho starší brácha – Walter – míval úplně

stejné problémy. Ten ale trochu zkrotl, když se zasnoubil. Asi to bude tím příslibem brzkého sexu.“

„Já se nedivím. Ti chlapi jsou normálně sexuálně frustrovaní,

zatímco jejich otec klátí všechny ženské kolem.“ Najednou

Justina napadlo cosi nepříjemného. „Ale tebe nijak neobtěžoval,

že ne?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že by si netroufl, aspoň pokud by nedostal hodně velkou záminku, kterou jsme mu fakt nedaly.

Hannah je pro něj nejsnadnější terč. Asi to ví a pár dalších ženských taky. Snaží se oběma plést do cesty, aby nikdy nebyli sami.

Kdyby se něco stalo a Jasper ji znásilnil, byla by to její vina. Dostala

by výprask, mohli by ji prodat a v extrémním případě i zabít.

Je to nechutné. Stejně jako všechno tady.“

Justin nic neříkal, protože nebylo co. Nemohl lhát a chovat

se, jako by se všechno mělo obrátit k lepšímu. A připomínat jí, že

to ona sem vlastně chtěla jet, by asi taky nepomohlo. Další rozhovor stejně museli odložit, protože mezitím dorazili k chrámu, který jim oběma vyrazil dech, i když každému z jiného důvodu. Třebaže v RUNA nebyla náboženství technicky zakázaná,

většina věřících věděla, že se od nich čeká, že nebudou moc na očích. Ti, jejichž chrámy a modlitebny skutečně vypadaly jako chrámy a kostely, je museli stavět mimo města. Církve, které chtěly působit ve městě, musely dát přednost moderním stavbám připomínajícím spíše kanceláře, které nepřitahovaly pozornost. Největší náboženské zařízení, jestli se tomu dalo tak říkat, patřilo Církvi Pomoci, což byla ve skutečnosti spíše světská organizace, na jejíchž mších se zdůrazňovaly základní společenské hodnoty

RUNA.

178 • Richelle Mead

I její chrám však působil v porovnání s chrámem Nehitimara

spíš jako trpaslík. Tahle stavba byla větší než budova Kapitolu,

a to včetně přístaveb, a zabírala několik bloků na všechny strany. Justin s Mae se zastavili u obrubníku a s otevřenou pusou

zírali nad sebe na zdobené věže sahající až do oblak. Chrám byl skutečně zdoben zlatem a drahokamy a představoval ostrý kontrast s okolními oprýskanými budovami a nuzně oděnými lidmi

na chodníku. Těžce ozbrojení vojáci v kápích rozestavění kolem chrámu však jistě byli dostatečným varováním všem zlodějům.

„K čemu potřebují tolik místa?“ zeptal se Justin řidiče už zase anglicky. „To přece nemůže celé sloužit jenom jako modlitebna.“ Řidič kývl směrem k muži, který kráčel přímo k nim. „Zeptejte se jeho.“

„Doktor March?“ Mladík měl na sobě uniformu v kombinaci šedé a tmavě modré, což z něj dělalo služebníka církve. „Jsem

diákon Hansen a mám vás odvést k Jeho Svatosti.“ Vypadalo to,

že Mae ho ani trochu nezajímá, a Justin se ani nepokusil ji představit. Místo toho zopakoval svou původní otázku a Hansen je

odvedl ke schodišti vedoucímu do chrámu.

„Chrám slouží mnoha účelům,“ řekl jim Hansen. „Je to skutečně modlitebna, ale také škola a domov kněží. Práce pro Nehitimara vyžaduje spoustu prostoru.“

Na chvíli přestal vysvětlovat a otočil se za sebe, neboť si uvědomil,

že jeho hosté zůstali pozadu. Mae kvůli těsným šatům

a závoji musela dělat jen drobounké krůčky. Justin ji vzal pod

paží a vedl ji, aby nespadla, bez ohledu na to, že by se mohla cítit jako malé dítě. Jestli bylo cílem Arkáďanů znemožnit jí všechny typicky ženské pohyby, pak se jim to povedlo. V tomhle případě prakticky svázali ženu s tou nejladnější chůzí, jakou znal. Hansen se zatvářil roztrpčeně, ale bylo těžko říct, jestli proto, že vede za Velkým učedníkem ženu, nebo jen proto, že jí Justin pomáhá. • 179

Justin zároveň viděl, že Mae tu dnes není jediná žena, jen je zřejmě jediná, která se podívá hlouběji do nitra chrámu. Když prošli hlavními dveřmi, ocitli se v ohromném otevřeném sále s klenutými stropy a fontánou vysokou nejméně jako dvoupatrový dům. Stěny byly zdobeny ikonami rozličných postav arkádského náboženství a největší a nejvelkolepější z nich byl samozřejmě Nehitimar. Před obrazy si klekali věřící a pokládali k nim různé dary – svíčky, květiny, vonné tyčinky, dokonce i chléb.

Dary prodávali uniformovaní chrámoví služebníci v rohu velkého sálu a u jejich pultu stála dlouhá fronta prosebníků.

„Dary zanechané Nehitimarovi a Jeho Svatosti musí být posvěcené, jinak by se věřícím nedostalo požehnání,“ vysvětloval

Hansen, když si všiml, že se Justin zastavil a snaží se to všechno pojmout. Kývl hlavou směrem k ikoně ženy v rozevlátých šatech a s květinovým kloboukem s širokým okrajem, klečící u nohou

Nehitimara, který zde byl vyobrazen dvakrát větší než ona.

Před obrazem klečelo několik Arkáďanek a skládaly na zem bílé orchideje. Přestože měly velmi jednoduché oblečení, žádná

z nich nebyla jeptiška. Justin si rovněž všiml, že jejich oděv je mnohem hrubší a celkově hůře ušitý než třeba u Carlových žen. Carlova rodina však patřila k arkádské elitě. Tohle byly průměrné občanky.

„Na tom obraze je Nehitimarova žena, Hiriana Plodná,“ pokračoval

Hansen. „Byla požehnána mnoha dětmi a umí se u Nehitimara přimluvit za požehnání plodnosti pro ty, kdo projeví

dostatečnou úctu.“

„Tou orchidejí,“ dovtípil se Justin. „A co by se stalo, kdyby

někdo přinesl jinou květinu?“

Hansen se zatvářil vyloženě šokovaně. „To by nikoho ani nenapadlo.

To by bylo rouhání. Takový troufalec by byl zavržen

180 • Richelle Mead

a Hiriana by také mohla požádat Nehitimara, aby ho proklel. To

by nikdo neriskoval.“

„Chápu. Ale tenhle druh orchideje je docela drahý, dokonce

i v naší zemi. Pro spoustu lidí musí být problém je koupit.“

„Proto se jim to snažíme ulehčit,“ řekl Hansen už znovu s dokonale uhlazeným výrazem. Kývl směrem k prodejcům. „Květiny

si mohou koupit přímo tady. V naší zemi se vlastně jinde než

v chrámech koupit nedají. Tady jsou navíc vysvěcené, stačí je jen

darovat.“

Justin souhlasně přikývl. „To je velmi pohodlné.“

Velmi pohodlné pro církev, pomyslel si. Vsadil bych se, že ostatní vhodné dary se taky nedají koupit jinde než tady. Tomu říkám kšeft a k tomu ještě vybírají vstupné.

Ale ty jsi šel zdarma, řekl Horatio. Tak na co si stěžuješ?

Hansen měl za to, že Justinovi jeho odpověď stačila, takže

je provedl sálem ke dveřím označeným nápisem VCHOD JEN PRO KNĚžÍ A ZAMĚSTNANCE CHRÁMU. Byly menší než velké vstupní dveře, kterými dovnitř proudili věřící, a na nichž byl pro změnu nápis žENÁM VSTUP ZAKÁZÁN.

Poté je provedl několika točitými chodbami, jež sloužily výlučně těm, kdo zastávali v chrámu nějakou funkci. Prošli kolem

několika lidí, které zjevně šokoval pohled na Mae, avšak Hansen

zde byl zjevně natolik známou osobou, že se nikdo na nic neptal. Chodby byla stejně bohatě zdobené jako všechny veřejně

přístupné prostory, ale Justin byl mnohem víc ohromen celou infrastrukturou.

Všechno tohle je veřejné, schválené a veřejně přijímané, pomyslel

si a zamrazilo ho. Žádné uctívání někde potajmu v koutě.

V RUNA nic podobného nemáme. Zlomek něčeho takového

vybudovala

Morrigan a její služebníci měli neuvěřitelné schopnosti. Jakou moc asi musí mít bůh s takovou základnou věřících? • 181

Tak počkej a uvidíš, odpověděl Magnus suše.

Jejich cesta skončila před dalšími bohatě zdobenými dveřmi,

které zcela nezakrytě hlídali ozbrojení vojáci. Když uviděli Hansena, oba přikývli a ustoupili, aby mohl projít. Justin šel za ním a na okamžik si připadal jako ve snu, jako by už nebyl v chrámu

a vešel do čísi luxusní vily někde v RUNA. Stáli v další hale,

prakticky

stejně honosné, jako byla ta u hlavního vchodu do chrámu,

třebaže menší. I zde se někdo snažil vyvolat dojem odvěké úcty

a majestátnosti, ovšem v mnohem modernějším pojetí.

Po stěnách byla rozvěšena díla slavných umělců z EA, která

Justin hned poznal, a vypadalo to, že se jedná o originály. Protipól

k nim představovaly moderní ploché obrazovky visící vedle

dveří, zjevně aby zabavily hosty čekající na další instrukce. Běžely

na nich arkádské zprávy, ale o gemmanské delegaci ani slovo.

Zevnitř na ně někdo zavolal, aby šli dál, a Hansen pokynul Justinovi

s Mae, aby prošli posledními dveřmi.

Vstoupili do obývacího pokoje s dalšími drahocennými uměleckými díly a koženým nábytkem, k němuž patřila i úzká dřevěná lavice vzadu, na kterou Hansen ostrým gestem usadil Mae. Středobodem místnosti bylo dech beroucí panoramatické okno s výhledem na město. Zabíralo prakticky celou jednu stěnu.

U okna stál muž a díval se ven. A znovu ten kontrast starého

a nového světa: zatímco celý pokoj byl velmi moderní, kněz –

přesněji řečeno Velký učedník – byl jako vytržený ze stránky

učebnice mytologie. Na sobě měl fialové brokátové roucho sahající

až po paty a vyšívané zlatem a drahokamy, které si zde tak

rádi kupovali za zisky z prodaných darů. Když se otočil, naskytl

se Justinovi pohled na půl metru vysokou zlatou korunu. Muž měl sepjaté ruce schované v širokých rukávech. Jeho posedlost

ozdobami šla tak daleko, že měl drobné drahokamy dokonce

182 • Richelle Mead

i v prošedivělém plnovousu. Chyběla mu ovšem zlatá hůl a Justin

ji neviděl ani nikde kolem.

Nic z té okázalosti však nevyrazilo Justinovi dech tolik jako

vlna neviditelné moci, která ho zasáhla, když se k němu muž otočil.

S takovou silou se nikdy dřív nesetkal. Najednou měl pocit,

jako by se snažil udržet rovnováhu na člunu uprostřed rozbouřeného moře.

Je to jeden z vyvolených, pomyslel si směrem k havranům. Nebo

ještě něco víc? Nic podobného jsem nikdy necítil.

Protože všechny ty drobné kulty ve tvé zemi jsou v porovnání

s touhle vatrou jen plamínky svíček, řekl Magnus.

On se ani nepokouší zakrýt, kým je, řekl Justin.

A proč by to dělal? opáčil Magnus. Tady nemá žádné soupeře.

Justina se zmocnila panika. A cítí mě? Vydrží to ochranné

kouzlo?

Vydrží, řekl Horatio, ovšem nezněl ani zdaleka tak přesvědčivě,

jak by Justin chtěl.

„Vaše Svatosti.“ Hansen padl před Velkým učedníkem na koleno

a políbil nabízený prsten. „Přivedl jsem vám Justina Marche

ze Ztracené země.“

Justin se téměř usmál. Bylo mu známo, jak Arkáďané RUNA

říkají za zavřenými dveřmi, i když zatím si všichni dávali pozor,

aby tenhle termín v přítomnosti svých gemmanských hostů nepoužili. Většina Arkáďanů považovala oficiální název jeho země

„Republika spojené Severní Ameriky“ za urážlivý, neboť zjevně nebyli součástí onoho spojenectví.

„Děkuji ti, Timothy. Teď nás můžeš nechat.“ Hansen se viditelně zachvěl, když ho kněz oslovil křestním jménem, a Justina

napadlo, jestli je jeho víra skutečně tak pevná. Asi musela být, když pracoval na takovéto pozici.

• 183

To taky, ale takhle mocný vyvolený tímhle způsobem působí

na všechny nezasvěcené, dodal Magnus.

Hansen se vzdálil, aniž by představil Mae, která se zdála spokojená

se svou rolí zahaleného stínu v koutku místnosti. Justin

vykročil směrem k Velkému učedníkovi a nervózně uvažoval,

jestli se od něj čeká, že mu rovněž políbí prsten. Když však Velký učedník natáhl ruku, bylo to s úmyslem potřást si jí se sobě rovným, nikoli s cílem dát najevo nadřazenost.

„Velmi rád vás poznávám, doktore Marchi,“ řekl Velký učedník. Justin si o arkádském náboženství už před cestou nastudoval

snad skoro všechno a znal pravé jméno muže před sebou, vypadalo

to ovšem, že dnes ho nepoužije. Ti, kdo sloužili Nehitimarovi, věřili, že se Velký učedník vzdal své identity…, když už ne

luxusu.

„Je to pro mne čest,“ řekl Justin, který si postupně zvykal

na jeho silnou auru vyvoleného. Stále měl pocit, že stojí proti mnohem silnějšímu protivníkovi, ale z velké části za to už mohla psychika. Strávil první polovinu dne se světskými vůdci této země, ale ani všichni dohromady nevládli takovou silou jako tenhle muž.

„Omlouvám se, že vás přijímám v tak skromných prostorách,“

řekl Velký učedník.

Justin se překvapeně rozhlédl po místnosti překypující luxusem.

„Omlouvám se, ale v mé kultuře se zřejmě výraz skromný chápe poněkud jinak. Je to tu skvostné.“

„To ano, ale tohle je můj domov zde v chrámu. U Svatého

jezera mám mnohem příjemnější rezidenci, které dávám pro setkání

s milými hosty přednost, když mi to pracovní povinnosti umožní.“

„Jsem nesmírně poctěn i tím, že jste mne přijal zde,“ ujistil

ho Justin.

184 • Richelle Mead

Velký učedník se usmál a v tu chvíli bylo znát, jak je jeho kůže napjatá, což muselo být následkem léčby kaina. Něco takového

ovšem Arkáďané považovali za projev marnivosti. Pokynul Justinovi, aby se posadil do jednoho z kožených křesel. Sám se pak

uvelebil uprostřed dvojsedačky a rozprostřel kolem sebe roucho

tak, že představovalo velkolepou a zářivou podívanou. Na područce sedačky leželo dálkové ovládání a kněz na něm nyní stiskl

několik tlačítek. Tichá klasická hudba utichla, celý panel s panoramatickým

oknem sjel pod podlahu a do místnosti začal proudit čerstvý vzduch.

„Samozřejmě tu máme klimatizaci, ale já miluji vzduch zvenku, hlavně večer. Někdy nám žádná technologie na světě nedokáže vynahradit, co už nám dal Stvořitel.“ Velký učedník se znovu usmál a pokynul hlavou směrem ke džbánku vína na skleněném

konferenčním stolku mezi nimi. „Prosím, nalejte si. Je to dovoz

z Argentiny. Po vašem pobytu v Panamě asi jejich vína znáte lépe než já.“

Justin mu oplatil úsměv, třebaže ten jeho byl poněkud křečovitý. Tak. Takže nebyl jediný v téhle místnosti, kdo si našel

pár informací. „To máte pravdu. Někdy to byla jediná pitelná tekutina, jaká se dala sehnat.“

Když si nalil sklenici, Velký učedník udělal totéž. „Rád bych

jednou navštívil provincie osobně, ale nevím, zda mi to mé postavení

umožní. Zatím je tady spousta práce.“

„Už jen řídit tenhle chrám musí být jako řídit celé město,“

řekl Justin. „Neumím si ani představit, kolik práce musí být starat

se o celou zem.“

„Nehitimar mne povolal do svých služeb a já musím konat

svou povinnost. Naštěstí je velmi štědrý, pokud jde o služebníky, které mi dává.“

• 185

Justin si uvědomil, kolik kněžích a chrámových služebníků dnes viděl. „Velmi štědrý,“ přitakal.

„Znepokojuje vás to?“ zeptal se Velký učedník. „Hovořit tak

otevřeně o bohu? Hovořit o bohu, jako by byl skutečný? Vím, že

vy Gemmané na takové věci nevěříte.“

„Naše země je náboženství otevřená.“ Ta slova mu vylétla

z úst automaticky. Mantra profesionálního služebníka.

„To snad platí pro pár ojedinělých občanů, ale jistě ne pro

lidi vaší profese. A nechci, abyste mne špatně pochopil.“ Velký učedník se odmlčel, aby upil vína. „Mám úctu k tomu, co děláte.

I my máme celou sekci kněžích, jejichž úkolem je hledat v našich řadách kacíře. Je nutné, aby víra zůstávala čistá.“

„Nemyslím si, že bych měl mnoho společného s vyšetřovateli.“

„Nicméně umíte velmi dobře rozeznat, co je dobré pro vaši

vlast, stejně jako já.“ Velký učedník postavil sklenici s vínem

na stůl a předklonil se. Opřel se rukama o kolena a propletl si

prsty doslova posázené prsteny. „Víte, proč jsem vás požádal

o setkání,

doktore Marchi? Protože, a to mi věřte, Enoch zpočátku vaši návštěvu zde vůbec neschvaloval.“

Kněz samozřejmě automaticky hovořil o prezidentovi křestním jménem. „A vás by to skutečně dokázalo zastavit?“ zeptal se Justin.

To vyloudilo na tváři Velkého učedníka úsměv. „Ne, ale když jednáme s Enochem ve shodě, je vše v této zemi tak nějak jednodušší.

Nebo alespoň když si myslí, že s ním souhlasím. Pochopte,

vy tomu možná úplně nevěříte, ale Enoch by skutečně rád s vaší

zemí navázal přátelské vztahy. Myslí si, že od vás něco potřebujeme. Efektivnější paliva. Medicínské technologie. Věří, že klíčem k míru mezi našimi národy je obchod, ale to je pravda jen

z poloviny. Váš národ nepotřebuje platidlo z materiálního světa,

186 • Richelle Mead

ale spíše duchovní odměnu. Proto jsem si vás sem dnes pozval, abyste mi pomohl s tímto velkým úkolem, který spojí naše země

a zajistí jim harmonické soužití.“

Justin netušil, co přijde, ale věděl, že se mu to asi nebude líbit.

„A jakýpak je to úkol?“

„Vyslat do RUNA Nehitimarovy misionáře.“

KAPITOLA 12

Pokušení

Mae by pochopila, jak nehorázný návrh Velký učedník vyslovil,

i kdyby neviděla, že v Justinovi by se krve nedořezal. Pocit

ponížení vyvolaný těmi omezujícími šaty a místem v koutě, kam

podle všech patřila, ji opustil pár vteřin po začátku tohoto podivného rozhovoru. Tohle nebyl její obor a vlastně byla ráda, že si jí nikdo nevšímá. Ať si Justin proplouvá těmihle nebezpečnými vodami vysoké diplomacie sám.

Po celou dobu si ovšem velmi pečlivě dělala poznámky, neboť zde byla za Justinovu sekretářku. Hansen jí před odchodem

vtiskl do dlaně malý blok a pero, což by bylo v jakékoli jiné situaci téměř komické. Všichni v RUNA psali stylusem na tablet, který převáděl rukopis na strojový text. V situacích, jakou byla tato, by se navíc nikdo neobtěžoval s psaním poznámek, ale použil by

diktafon. Zjevně to byla další oblast, v níž chtěli Arkáďané zůstat

u primitivních metod a ona by asi měla být ráda, že jí Hansen

nepodal brk a svitek pergamenu.

Justin dlouho mlčet nevydržel. Přesně dle své povahy se velmi rychle vzpamatoval z počátečního šoku. „Máte rozhodně pravdu

v tom, že obohacení na duchovní rovině je stejně důležité jako to finanční,“ řekl opatrně. „Ale nejsem si jistý, jestli bychom měli začínat zrovna tímhle. Kdybyste se chtěl bavit o umění nebo literatuře, snad o nějakých studentských výměnách…“

188 • Richelle Mead

„Pro nás je ale náboženství naprostou kulturní prioritou,“

přerušil ho sametovým hlasem kněz. „Prostupuje každou součástí

naší společnosti. Jestli se máme lépe pochopit, jestli máme skutečně spojit naše národy, je naprosto nezbytné, abychom s vámi

mohli sdílet svou víru. A vy jste mi právě řekl, že RUNA je otevřená různým formám náboženského vyznání.“

Mae viděla Justinovi do tváře jen částečně z profilu, ale všimla

si, jak se hořce usmál, když proti němu kněz použil jeho vlastní slova. „To je pravda, ale víru u nás povolujeme jen za určitých podmínek. Jednou z nich je, že mezi vládou a vírou je jasně narýsovaná čára. A i když vaše země takovou čáru nemá a funguje to

velmi dobře, obávám se, že u nás na něco takového ještě nejsme připraveni.“

Mae si pomyslela, že diplomatičtěji už se Justin chovat nemůže. Když už nic, tak RUNA nikdy na takovou teokracii připravena nebude. A říct, že v Arkádii to funguje velmi dobře, bylo rozhodně přehnané. Zvěrstva, která viděla v Carlově domě, toho byla důkazem, nemluvě o nesčetných zprávách gemmanských

zpravodajských služeb o barbarských trestech vykonávaných ve

jménu Nehitimara. Dokonce i dnešní projížďka městem jen

potvrzovala,

jak velkým ekonomickým problémům Arkádie čelí

a jak ohromné jsou rozdíly mezi chudými a bohatými.

„Nás vaše vláda nezajímá,“ řekl Velký učedník velmi pobaveně.

„Raději bychom hovořili s obyčejnými lidmi, vyslali své misionáře a vyprávěli o Nehitimarovi těm, kdo by byli ochotní naslouchat.“

„Misionáři a veřejná kázání jsou v RUNA nelegální,“ řekl

mu Justin téměř omluvně, čímž Mae připomněl okamžiky, kdy oznamoval náboženským vůdcům, že jim zavírá církev. Člověk

by mu úplně věřil, že je mu to opravdu líto.

• 189

Velký učedník byl neoblomný. „Neříkám, že by se snažili

konvertovat

lidi přímo na ulici. Jen bychom se snažili nalézt způsob,

jak by naši lidé mohli komunikovat s těmi vašimi o tom,

co je pro nás nejdůležitější. Snad by to mohlo být i v kontextu mnohem větší kulturní výměny, jakou jste navrhoval, například

v rámci série univerzitních přednášek o Arkádii, přičemž naše

víra by byla jen část obsahu. Mohli bychom vám třeba jen poslat několik diplomatů a lektorů.“ Řekl to takovým způsobem,

až Mae pojala podezření, že tihle lektoři přednášející o arkádské kultuře byli jeho původní plán a že pouze zahájil celý rozhovor trochu dramatičtěji výrazy jako misionář, aby pak měl kde ubrat.

„Promluvím si se svými lidmi a ještě dnes večer zjistím, co si

o tom myslí,“ řekl Justin.

„Toho si vážím,“ řekl Velký učedník. „I když jsem si jistý, že se

v této záležitosti nakonec přikloní k vašemu názoru.“ Vstal a Justin

ho okamžitě napodobil. „Pojďte, nechci vás déle zdržovat.

Je mi jasné, že jste měl dlouhý den a potřebujete si odpočinout.

Kdybyste se mnou chtěl znovu mluvit, stačí, když se zmíníte vašemu hostiteli, a nějak to zařídíme.“

Oba muži došli až ke dveřím, přičemž prošli kolem Mae. Velký učedník se zastavil a obdařil ji pohledem, v němž byla směsice náklonnosti a povýšenosti. „Takže tohle je ta vaše sekretářka? Nehitimar nám přikázal, že ženy nejlépe plní svou roli služebnic v domácnosti, třebaže Enoch mi rád občas připomene, že by

mohl přijít den, kdy jim budeme muset přepustit některé práce, abychom byli schopni obstát v globální konkurenci.“ Natáhl

ruku pro Maein zápisník. Neměla co skrývat, takže mu ho beze slova podala. Kněz si prošel popsané stránky a uznale zamručel.

„Nádherný rukopis. žil jsem v domnění, že Gemmané jsou

tak závislí na technologiích, že nedokáží správně napsat ani své jméno.“

190 • Richelle Mead

Justin se sklonil, aby se rovněž podíval. „Určitě má hezčí rukopis než já. Pochází z prostředí, v němž se podobné, ehm, umění

vysoce cení.“

Byla to pravda. Kasty se sice nedržely starých zvyků jako Arkáďané,

ale vždy kladly velký důraz na rozvoj schopností, v nichž

spatřovaly základ civilizace. Psaní perem, dokonce i ve světě, kde

to za lidi dokázala dělat zařízení, bylo jednou z takových schopností. Mae strávila spousty hodin psaním písmenek.

Velký učedník při Justinových slovech prudce zvedl hlavu.

„Ona patří k některému z patriarchátů?“

Justina jeho náhlý zájem zjevně trochu vyvedl z míry. „Ano.

K nordskému.“

Kněz na Mae upřel tak pronikavý pohled, až měla pocit, že

jí vidí skrz závoj. Pak se stalo cosi neuvěřitelného. Natáhl ruku

k její tváři a nechal ji tam, zatímco vrhl na Justina tázavý pohled.

„Smím?“

Justin se tvářil pochopitelně zmateně. Střelil po Mae očima,

jako by mu mohla dát nějaký signál, ona však byla neméně

v šoku. „Ano,“ řekl Justin nakonec.

Velký učedník pomalu a opatrně zvedl poloprůsvitný závoj, který jí halil tvář, a Mae najednou viděla svět kolem sebe bez

černé mlhy. Pak stejně obezřetně odsunul silnější hnědošedý šátek, který měla omotaný kolem celé hlavy tak, že jí halil všechny vlasy. Zatajil dech, svěsil ruku podél těla a intenzívně zkoumal

Mae pohledem. Mae někdo jen tak strach nenahnal, ale teď jí

z jeho tmavých očí naskočila husí kůže. Zároveň byla nervózní

už jen z jeho samotné fyzické blízkosti. Nic podobného nikdy

dřív nezažila, a i když nedokázala identifikovat žádné konkrétní nebezpečí, implantát na její rozpoložení adekvátně zareagoval. • 191

„Je výjimečná,“ řekl Velký učedník a sklonil se ještě blíž.

„Máme tady spoustu krásných žen. Avšak mnohé z nich a mnozí

z nás si nesou stopy toho, co vy nazýváte kainem.“

„A jak tomu říkáte vy?“ zeptal se Justin, který nedokázal skrýt zvědavost.

„Nehitimarova spravedlnost. Virus, který zdevastoval svět,

byl součástí jeho plánu, kterým nám chtěl připomenout, kdo

je skutečným pánem tohoto světa. Ve své nadutosti jsme na to zapomněli a jeho spravedlivý trest jsme ochotně přijali. Stejně

tak ti, kdo jím byli později poznamenáni, nosí svá znamení s pý-

chou.“

Zjevně ne všichni. Takhle zblízka Mae viděla, že kněz prodělal plastické operace, a bylo jí jasné, že si toho musel všimnout

i Justin.

„Vaše země ale přijala vakcínu, kterou jsme objevili,“ řekl Justin lehkým tónem.

„Nu,“ řekl Velký učedník a ostře se na Justina podíval. „Neřekl bych, že ji přijala, jako že si ji spíš koupila za astronomickou sumu, a to teprve až když ji vaše země byla ochotna prodat, což taky nějakou dobu trvalo. Ale věřte mi, kdyby to nebyla Nehitimarova vůle, nikdy byste vakcínu nevynalezli. Odpykali jsme

si svůj trest a on usoudil, že nadešel čas. Nesnažili jsme se zkrátit

si ho tak, že bychom prováděli hromadná smilstva a uzavírali nečisté svazky s jinými národy, i když výsledek mohl někdy být skutečně atraktivní.“

Mae věděla, že genetické výměny byly jednou z třecích ploch, které RUNA s Arkádií rozdělily. Arkáďané odmítli hromadné míchání populace s asijskou, třebaže existovaly důkazy, že lidé s heterogenním původem vykazují mnohem větší odolnost proti Mefistofelovi i kainovi. Netušila ovšem, že Arkáďané celý proces popisují výrazy jako hromadné smilstvo a nečisté svazky.

192 • Richelle Mead

„Vy ovšem,“ obrátil velký kněz pozornost znovu k Mae a položil

jí ruku na tvář. Mae ztuhla. „Vy nejste výsledkem žádného umělého chovu. A zároveň jste tak neposkvrněná… Váš rod musel být požehnán.“ Najednou se prudce otočil k Justinovi.

„Je vaše?“

Justin nespouštěl oči z knězovy ruky, která stále spočívala na

Maeině tváři. „Svým způsobem.“

„Nechte mi ji tu pro dnešní noc a já z vás udělám bohatého

muže. Zlato a drahokamy je možné snadno směnit v obou našich zemích.“

Justin si netroufl udělat žádný vtip, žádnou diplomatickou

kličku. Jeho odpověď byla rychlá a okamžitá a tak drsná, že to

Mae velmi překvapilo. „Ne.“

„U nás je něco takového v případě konkubín poměrně běžné,“

řekl Velký učedník. „Nehitimar říká, že jejich těla mohou

věřící volně sdílet…, když na to přijde, tak i nevěřící.“ Když nedostal odpověď, povzdechl si. „Teď asi přijde okamžik, kdy mi oznámíte, že gemmanské ženy nejsou na prodej.“

„Ne,“ řekl Justin vyrovnaným hlasem. „Jen vám oznámím, že

já se o ženy nedělím.“

V místnosti se na okamžik rozhostilo naprosté ticho. Pak Velký učedník odtáhl ruku a lomozně se rozesmál. Ten zvuk byl tak nečekaný, že se Mae úplně lekla. Pak se kněz narovnal a něco málo ze všeho toho napětí, ovšem ne všechno, přešlo na Justina.

„Nemůžu říct, že bych vám to měl za zlé, a nehodlám se tady handrkovat kvůli obyčejné ženě, když je v sázce mnohem důležitější úkol, a to šířit slávu Nehitimarova jména.“ Naposledy se dlouze podíval na Mae. „Ale na vašem místě bych ji před odchodem zase zahalil.“

Než dorazil Hansen, aby je vyprovodil z chrámu, byla Mae

znovu dostatečně zahalená. Když se s nimi Velký učedník květ-

• 193

natě rozloučil, nasedli Justin s Mae bez jediného slova do

auta.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí mandarínsky.

„A ty?“ opáčila. „Vypadal jsi, že bys mu nejradši…“ Zavrtěl hlavou. „Počkej, až budeme zpátky.“

Mae spolkla další otázky a otočila hlavu z okna, zatímco auto

kličkovalo centrem Divinie. Těšila se, až se vrátí ke Carlovi, dokonce

i když to znamenalo, že ji čekají další domácí práce, protože

ze sebe bude alespoň moci shodit ten hábit a znovu se volně

hýbat a dívat se na svět bez černého závoje. Jejich auto zastavilo

na křižovatce v jedné z poněkud řidčeji obydlených částí města

a Mae najednou cosi přinutilo prudce se otočit a přerušit mlčení.

„Co to je?“ zeptala se Justina.

Podíval se směrem, kterým ukazovala, na malou rohovou budovu

s červenou vlajkou nad dveřmi. Nikde nebylo vidět žádná okna ani nápisy.

„Salón,“ řekl.

„Kde se prodávají… dívky.“

„Když je vyvěšená červená vlajka, znamená to, že mají dívky, které se dostaly do puberty. Předtím je nesmí prodat, musí jim

být nejmíň třináct.“

„Třináct? A to má být jako nějaké ochranné opatření?“ zeptala

se znechuceně.

„Takhle se vláda snaží dát najevo alespoň nějakou odpovědnost. Slyšel jsem, že v některých venkovských salónech… se ani

tohle pravidlo nijak moc nekontroluje.“

Mae nebyla schopna odtrhnout z budovy oči ani poté, co se

auto zase rozjelo, ale najednou jí jeho slova vnukla myšlenku.

„Kolik takových salónů tady je?“

„V Arkádii?“ Justin pokrčil rameny. „Strašně moc. Tady ve městě a na předměstí jich určitě bude přes deset.“

194 • Richelle Mead

Mae ještě na okamžik hleděla na zanedbanou fasádu salónu

na rohu ulice. Uvědomovala si, jak živě jí připomíná sen, a najednou byla přesvědčená, že její neteř musí být uvnitř. Ale jestli Justin mluvil pravdu… více než deset jenom v Divinii? A co

zbytek země? Při té myšlence se jí zatočila hlava. Ve svém snu

viděla neteř v jednom takovém zařízení, ale ani náznakem netušila

ve kterém. Arkádie byla velká země. Mae neměla jistotu, že

salón, který hledá, má stát zrovna v tomhle městě… nebo že její

neteř je v jednom z těch civilizovanějších, kde si nechávají dívky

až do třinácti.

V Carlově domě zjistili, že zbytek delegace je ještě na prohlídce města. Pryč byl také Carl, avšak jeho synové se svými ženami Justina s Mae velmi bedlivě sledovali celou cestu přes dvůr do domku pro hosty, a to včetně Carlovy první ženy Harriet.

Ta zrovna nesla vědra s vodou ze studny, další zpátečnický zvyk, který Arkáďané dodržovali zjevně proto, aby mohli své ženy lépe vychovávat. Samozřejmě že měli technologii na to, aby kdekoli zavedli normální vodovod. V koupelnách zde vlastně fungovaly běžné sprchy, ovšem vodu na vaření musely ženy tahat přes celý dvůr a ještě nechávat filtrovat v zařízení, které samo o sobě

bylo poměrně sofistikované, takže celé tohle cvičení bylo o to absurdnější.

Mae se připojila k ostatním později, ovšem Val jí poté

v soukromí všechno vylíčila v živých barvách.

Nyní se však Harriet zastavila, tělem se odvrátila od Justina

i od Mae a pokorně se dívala stranou, když je oslovila. „Odpusťte,

že ruším,“ řekla. Tahle slova byla pro Justina, třebaže další

už patřila Mae. „Jakmile budete schopna, potřebujeme, abyste pomohla s přípravou večeře. Nikdo se ještě nevrátil a Hannah dnes nemůže. Nakrmit tolik hladových krků dá spoustu práce,“

dodala nakonec, i když to neznělo ani trochu jako výčitka.

• 195

„Ano, samozřejmě,“ řekla Mae a byla ráda, že má zahalenou tvář. „Budu tam hned, jakmile se dám do pořádku.“

Harriet se zatvářila poněkud kysele a dala tak najevo, že je

zvyklá na poníženější odpovědi, avšak s obsahem se spokojila,

uklonila se Justinovi a šla dál.

Když Mae s Justinem dorazili do relativního soukromí svého pokoje, přepadl ji jeden z oněch vzácných pocitů, který jako pretoriánka občas měla, že by ze všeho nejraději lehla a spala. Měla

hroznou chuť hodit sebou na postel a oddat se osmihodinovému spánku, v němž by vlajky z rudého sametu ani práce posilující charakter žen neexistovaly. Místo toho ovšem musela zahájit otravnou proceduru spočívající v rozbalení několika vrstev šatů.

Tak strašně už z nich chtěla být venku, že dokonce dovolila Justinovi,

aby jí pomohl. Vzhledem k tomu, že s oblékáním jí musely

pomáhat dvě Carlovy ženy, ani se nedivila, že potřebovala asistenci

i s opačným procesem. Když se dostali až na spodní vrstvu, spodničku sahající do půli lýtek, ve stejné barvě uschlého bláta

a nyní zcela propocenou, Justin zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Neuvěřitelné,“ řekl a uvelebil se na posteli. „Neměl jsem ponětí,

že máš pod tím tolik vrstev.“

Mae si přejela rukou po zpoceném, ulepeném těle a zatoužila

po sprše. Vzhledem k tomu, že ji čekal perný večer, to ale bylo zbytečné. „Tihle lidi asi potřebují supersilnou bariéru, aby byli chráněni před zlými silami chtíče.“

Justin se zachmuřil. „No, na Jeho Svatost zjevně nestačilo

ani tohle. Ten chlap měl co dělat, aby si nestrčil ruku do kalhot. Nebo do roucha, nebo co to měl na sobě.“

„A ty jsi vypadal, že máš co dělat, aby ses nezačal rvát jako puberťák,“ pokárala ho. „Cením si tvé šlechetné ochrany, ale nemyslel sis, že je ohrožena má počestnost, že ne?“

196 • Richelle Mead

K jejímu překvapení se tomu vtípku nezasmál. „Mae, ten

chlap je napůl šílenec, napůl génius a hlavně má pod sebou další šílence, kteří řídí tuhle zem. Je mi jasné, že někdo jako ty nikdy neměl problém s tím, že by si na něj dovoloval nějaký muž, ale věř mi, že kdyby tě chtěl, okamžitě by měl vedle sebe deset poskoků, kteří by mu tě podrželi a ještě by mu k tomu zpívali oslavné chorály o tom jejich bohu.“

Mae sebou v duchu trhla, ovšem ne z představy, kterou jí Justin popsal. To kvůli oné poznámce, že se nikdy nemusela bránit žádnému muži. Justin měl skoro pravdu. Celý svůj život měla nad svým sexuálním životem naprostou kontrolu – až na jednu výjimku.

Její bývalý přítel, Porfirio Aldaya, se ji jednou po jejich ošklivém rozchodu pokusil znásilnit. On by tomu samozřejmě znásilnění neříkal. Mae se mu ubránila s pomocí Morrigan, o které ovšem tehdy nevěděla. Morrigan byla keltská bohyně, která se pokoušela řídit první část Maeina života. Dokonce ani teď Mae

nevěděla, jestli by se bez jejího přispění ubránila. Porfirio byl rovněž

pretorián, ale silnější než ona. Když se jí nyní znovu zmocnil pocit hrůzy a bezmoci, napadlo ji, jestli by si s tím, co ví, onu boží pomoc vybrala dobrovolně znovu.

Tohle bylo jedno z mála tajemství, která neznal ani Justin,

a žádný z těchhle nepříjemných pocitů jí ani na chvíli nebylo možné číst ve tváři. Rychle je všechny zahnala. „Celou dobu si

tu říkáme, že Arkáďané určitě nechtějí vyvolat mezinárodní incident. Jestli je takový génius, jak tvrdíš, nebude přece riskovat mír kvůli obyčejné ženské, i kdyby se třeba mohl ohánět jakoukoli

silou.“

Justin si ji prohlížel a nakonec se uklidnil natolik, že se znovu usmál. „Prostě nejsi obyčejná ženská, ani zamotaná v těch zatracených hadrech. Nesmíš podceňovat zoufalství těchhle chlapů,

• 197

ani těch nejmocnějších.“ Jeho veselá nálada velmi rychle vyprchala.

„A věř mi, že tenhle je tak mocný, že se o tom ostatním ani nesnilo.“

Mae se už prohrabovala v kufru s cílem najít čisté šaty, ale při jeho slovech se zarazila. „Myslím, že vím, jak to myslíš,“ řekla pomalu. „Když jsme byli u něho…, cítila jsem…“ Justin se k ní sklonil a zatajil dech. „Ano?“

„Nevím, jak to popsat. Měla jsem z toho husí kůži. Možná to byly nervy…“

„Cítila jsi to. Cítila jsi, že je jeden z vyvolených.“ Vydechl

a zhroutil se na postel. „Myslel jsem, že ne. Nevím, jestli mi to říká víc o tobě nebo o něm. Máš ještě ten amulet?“

Sáhla si do výstřihu spodničky a vytáhla dřevěný amulet

na šňůrce.

„Dobře,“ řekl Justin. „Dokud jsme tady, tak ho nesundávej.

Na tomhle místě by si tě bohové zrovna všimnout nemuseli.“

Když si uvědomil, že se chce Mae převléknout, uctivě se otočil. Mae ze sebe s radostí stáhla propocenou spodničku.

„A co budeš dělat s tou jeho žádostí poslat k nám misionáře? Nebo ty jeho experty na kulturu?“

„Oznámím to Lucianovi a ostatním a pak jim řeknu, co bych doporučoval,“ řekl Justin prostě.

„Což je?“

„že ani náhodou. Nehitimar by u nás neměl takovou moc,

jakou má tady, ale pustit si k nám jeho služebníky je hodně špatný nápad, politicky i duchovně. I když tvrdí, že by jen přednášeli o arkádské kultuře, je ti doufám jasné, že by jim šlo hlavně o náboženství.“

Mae si zapnula čisté šaty a obešla ho, aby na sebe viděli.

„Duchovně?“

198 • Richelle Mead

Přikývl. „Už takhle je to u nás šílené, a to tam máme jenom

bandu bůžků, co se perou o moc. Určitě nepotřebujeme dalšího, který už je navíc pěkně etablovaný.“

Mae ho krátce poté nechala samotného a vydala se do jednoho

z dalších domků, kde chtěla najít Harriet a nějaké instrukce týkající se dnešní práce. Domek byl na první pohled doslova přelidněný.

Na chodbě i ve společné místnosti ležela provizorní lůžka

pro ty, kdo museli uvolnit své postele gemmanským hostům. Zároveň v něm ovšem nikdo nebyl, a to ani děti, a Mae už chtěla

odejít, když zaslechla tichý vzlykot. Jen krátce zaváhala, jestli smí vstoupit do soukromí někoho z místních, ale vzápětí se rozhodla.

Dům byl navržený podobně jako ten, kde bydleli oni, a ve třetím pokoji našla původce těch vzlyků.

„Hannah?“

Carlova nejmladší konkubína seděla schoulená do klubíčka

v rohu a na sobě měla jen spodničku podobnou té, kterou Mae

oblékli pod těžké klášterní roucho. To by ovšem nebylo tak šokující jako pohled na odhalené krvácející šrámy na dívčiných zádech.

Mae si uvědomila, že to jsou stopy po bičování, a zatajila

dech. Když ji Hannah uslyšela, rychle si otřela slzy a vrávoravě

se postavila.

„Omlouvám se,“ řekla. „Nemůžu si tu jenom tak sedět. Určitě

mě potřebují.“

„Ale… ne, ne, mě nikdo neposlal,“ řekla Mae, která pochopila,

co si dívka myslí. „Jenom jsem šla kolem. Můžu vám nějak

pomoct?“

Dívka se na ni vyděšeně podívala. Její tvář svědčila o značné podvýživě. Vzhledem k tomu, jak se zdejší muži nacpávali, to bylo nechutné.

„Měla bych být zahalena,“ řekla Hannah nakonec. „Ale moc

mi to nejde.“

• 199

Mae se zděsila. „Obléct se přes ty rány?“ Zdejší těsné šaty byly nepohodlné i pro zdravé tělo, natož pro tělo ve stavu, v jakém byla Hannah. „Kdo ti to udělal? Carl?“

„Harriet. To je její práce, trestat nás. Je první žena. Rozhodla,

že budu nějakou dobu chodit zahalená, abych napravila svůj hřích a přestala dráždit muže.“

Mae napadly tisíce možných poznámek najednou, a žádná

z nich by nebyla vhodná, takže se raději zhluboka nadechla

a řekla: „Můžu vám pomoct. Máte dovoleno si nejdříve ty rány ošetřit?“ I ta zvířata kolem ní určitě tuší, co je infekce.

Hannah váhavě přikývla a Mae rychle prohledala dům a našla

základní potřeby pro zběžné ošetření. Sice tu nebylo nic podobného dezinfekci, ale usoudila, že v tuhle chvíli bude stačit rány vyčistit a ovázat.

„Dělá to Harriet často?“ zeptala se.

Chvíli trvalo, než Hannah odpověděla. „Jen když si to zasloužím.“ Povzdechla si. „Kdybych tak mohla otěhotnět. Carl by ze

mě třeba udělal manželku. Pak by se tak neprojevovala má hříšná povaha. Ale Nehitimar ještě neusoudil, že jsem toho hodna.“

„Myslím, že Nehitimar s tím nemá moc společného,“ vyhrkla

Mae, než se stačila ovládnout. Hannah zatajila dech a podívala

se na ni.

„A vzal by si mě… některý z vašich mužů?“

„Jako domů?“

Hannah vehementně zavrtěla hlavou. „Vzal… jako si muž

bere ženu. Dala bych se jim, komukoli z nich. Všem najednou. Jsou zdraví. Je zjevné, že jsou požehnaní. Pod skříňkou ve vaší

koupelně je vchod do podzemní chodby, mohla bych tudy dneska

v noci přijít. Byl by to velký hřích, to jistě, ale mohla bych se kát, a jestli by výsledkem bylo dítě…“

200 • Richelle Mead

„To si nemyslím,“ řekla Mae, která byla naprosto omráčená.

„Je mi moc líto, že máte problémy, ale tohle by se jim asi…“

„Samozřejmě,“ skočila jí do řeči Hannah a odvrátila zrak.

„Někdo jako já je nemůže zajímat. Mají přece k ruce krásné gemmanské ženy.“

Mae se snažila namítnout, že je to mnohem složitější, ale

Hannah těmi slovy skončila a chtěla už jen pomoci s oblékáním

do vše zahalujících šatů. Byla jedna z těch pěknějších žen

v domě, to jí však zatím přinášelo jen potíže. Když byla nakonec zahalena v tom směšném oděvu a připravena jít pomáhat, Mae

ji doprovodila do hlavního domu, přičemž uvažovala, kolik práce

asi zastane, když se nemůže skoro ani pohnout. Harriet měla ovšem spoustu nápadů a rychle je rovněž uskutečnila.

Mae dostala stereotypní práci v podobě škrábání a krájení brambor, takže měla prostor projít si v duchu vše, co se dnes

událo. Její poslední střetnutí s Hannah jen způsobilo, že se cítila

ještě víc pod psa. Jaká budoucnost asi čeká její neteř? Na obrázku, který viděla, byla pěkná dívka zcela nepostižená kainem, což nebyl žádný div, vzhledem k tomu, že měla plebejského otce.

Stihne ji i tak stejný osud jako Hannah? Budou ji muži zneužívat

a ženy jí opovrhovat? I kdyby z ní nakonec někdo udělal svou manželku – ve třinácti –, jistě ji to neochrání před bitím a dalším chováním, které bude mít za cíl vybudovat její charakter. Čím víc na to Mae myslela, tím víc se v ní hromadil vztek. Vztek vůči její rodině za to, že tu dívenku poslala zrovna sem s cílem ochránit iluzi čisté krevní linie.

Stačilo jedno hluboké nadechnutí a uklidnila se. Myšlenky

na matku a sestru vytěsnila. To bude moct vyřešit později. Teď

byla prioritou její neteř. Mae je tady, asi blíž, než se jí kdy příště podaří dostat, a musí svou neteř najít dřív, než o tuhle příležitost • 201

přijde. Ale jak to má udělat, když je tahle země tak velká a doslova plná salónů?

Dýka.

Když noc pokročila, smířila se s pravdou. Její dýka je klíčem

ke všemu. Trpělivě poslouchala, jak se Val s ostatními postupně vracejí a popisují jí, co všechno zažili, ale ani na okamžik už nebyla schopna dostat z hlavy tu jantarovou rukojeť. Po večeři, když bylo sklizeno ze stolu, přetlumočil Justin ostatním obsah svého rozhovoru s Velkým učedníkem o arkádských misionářích.

A Mae stále myslela na svou dýku. To ona ji přivedla až sem. Jistě

ji povede i zbytek cesty. Musí. Plná odhodlání se rozhodla.

KAPITOLA 13

Nejlepší a nejchytřejší v RUNA

Když se Daphne dozvěděla o Tessině novém kontaktu na

Radu mladých občanů, byla v sedmém nebi.

„Věděla jsem to!“ zajásala, když se s Tessou – a Rufusem – setkali

ještě ten stejný týden na kávě vedle školy. „Bylo mi jasné, že budeš chtít zjistit pravdu za každou cenu.“

Tessa se ušklíbla. „Bylo to trochu jinak. Doktor Cassidy jen

chtěl, abych k nim zašla a povykládala členům té jeho skupiny,

jak je to v RUNA skvělé. Nijak jsem se o to nezasloužila.“

„Tím lépe,“ prohlásila Daphne.

„Ale já jsem to fakt udělala jenom proto, že tam Darius hrozně chtěl,“ dodala Tessa s povzdechem. „Problém je, že se teď stejně není schopen na žádnou jejich schůzku dostat, protože mu to koliduje se školou. Takže asi budu muset počkat, až…“

„Ne,“ skočila jí do řeči Daphne. „Ani náhodou. Kdy mají další setkání?“

Tessa si v duchu prošla několik zpráv, které dostala od doktora Cassidyho od chvíle, kdy mu přislíbila návštěvu v Radě mladých občanů. „Dneska v podvečer. Přizpůsobili čas studentům vysokých škol, kteří nemají přes den volno. Ale já tam nejdu…“

„Cože? Tak brzo?“ Daphne vytřeštila oči, na nichž bylo snad

ještě víc šminek než obyčejně. „To si piš, že tam jdeš. A řekni to Cassidymu, aby věděl, že tě má čekat. Kruci.“ Jediným douškem dopila zbytek kávy a vstala. „Musíme ti sehnat štěnici.“ • 203

Tessa se ani nehnula. „Cože? A je to legální?“

„Naprosto,“ řekla Daphne. „Hlavně v případě skupiny, která údajně zaučuje děti v politice. Nikoho ani nenapadne, aby tě kontroloval. A kdyby ano…, byl by to vlastně svým způsobem taky důkaz. A pojď, jednu mám v North Prime.“

Tessa neochotně rovněž dopila a vydala se za Daphne. Rufus

jim byl jako vždy v patách a nyní jen sladkým hlasem poznamenal:

„Překvapuje mě, že jí nepůjčíte svůj vlastní odposlech, slečno

Langová.“

Daphne ho zpražila pohledem. Našel u ní skrytý mikrofon

hned první den, kdy přišla do Marchovic domu, a od té doby se neobtěžovala ho nosit. „Mohla bych ho ještě potřebovat. A kromě toho, na takovou práci by ta dívenka měla mít svůj, hlavně jestli se bude víc pohybovat mezi politiky.“

„Je to jenom skupina mladých lidí,“ trvala na svém Tessa.

„Dělají dobrovolníky na různých akcích a on přednáší o Občanské straně. Přece tam nebude takhle otevřeně vést nějaké protistátní řeči.“

„Otevřeně je klíčové slovo,“ řekla Daphne. „Ale divila by ses,

co se dá sdělit, když jde o pozoruhodné mladé lidi. Ale ty si s tím nemusíš dělat starosti. Já si ten záznam projdu. Ty mi ho jenom doneseš. Tvař se mile a jako že věříš v nádhernou budoucnost této země. A zapoj se do každého rozhovoru, který bude jenom trochu kontroverzní.“

„Jo, což nebude ani trochu nápadné,“ zabručela Tessa.

Daphne je zavedla do stanice metra. „Vlastně ne. Jsi z provincie. Svým způsobem to znamená, že by sis měla dát pozor na to,

co říkáš, abys zapadla. A ostatní se zároveň nebudou moc divit, když řekneš něco nepřístojného.“

„Nebudu ze sebe dělat nějakou zaostalou buranku, jenom

abych vám zařídila reportáž o něčem, co vlastně neexistuje!“

204 • Richelle Mead

„Nedělej z toho drama.“ Daphne zatahala Tessu za bradu. „Jsi chytrá holka. Poznáš sama, na co se soustředit a co říkat. Prostě dávej pozor a vnímej všechno, co se kolem děje, já ti pomůžu se zbytkem. Když Lucian odjel ze země, myslela jsem, že jsme nahrané, ale tohle bude možná lepší než mluvit přímo s ním.“

Do stanici se s kraválem přiřítila souprava a Tessa musela

s odpovědí počkat. „Jak to myslíte, mluvit přímo s ním? Vy jste měla domluvený rozhovor?“

„Úplně ne,“ řekla Daphne a ušklíbla se. „Ale pracovala jsem

na tom. Hele, jestli nemáš pocit, že odhalit vazby senátora a jeho strany na náboženské hnutí by byla pecka, nemám s tím problém.

Ale zamysli se. Senátor Darling zjevně prokazuje tvému

příteli Justinu Marchovi velké služby. Kdybys skrývala příslušnost

k náboženské sektě, nebylo by lepší mít na své straně služebníka, kdyby se všechno náhodou zvrtlo?“

Tessa zůstala stát s otevřenou pusou a před očima měla toho přátelského srdečného Luciana, který byl na ni vždycky tak hodný, kdykoli k nim přišel. „Vy si myslíte, že Justina využívá?“

„Ještě ne. Ale politik jako senátor Darling musí myslet dopředu. Kdyby byl náhodou nařčen z členství v nějakém kultu…“

„Třeba někým, jako jste vy,“ skočila jí do řeči Tessa.

„Nebo kýmkoli jiným,“ řekla Daphne. „Kamarád služebník

by v takovém případě mohl napravit hodně škod. Služebník,

který by veřejně prohlásil, že nepředstavuješ žádné nebezpečí,

a který by popřel tvé vazby na jakoukoli náboženskou skupinu,

by ti taky mohl zachránit kariéru konzula. Nemyslíš, že by si

doktor March zasloužil znát pravdu? že důvodem, proč ho senátor chodí navštěvovat a shání praxe jeho známým, je prostě jen

to, že si chce svého rádoby přítele zavázat, aby ho případně mohl jednoho dne krýt?“

• 205

„Myslela jsem, že Lucian tohle všechno dělá, protože jsou kamarádi,“

trvala na svém Tessa, i když i ona sama ve svém hlase slyšela jisté pochyby. „A protože má rád Mae.“

Při těch slovech se na ni Rufus ostře podíval. „Jak to myslíš,

že ji má rád?“

„Jestli je to jenom tak, tak je to nádhera,“ řekla Daphne tajemně.

„Ale nechtěla by sis být jistá?“

Pak už odmítala cokoli říct a nechala Tessu, aby dala průchod

své divoké fantazii. V hlavní kanceláři North Prime měli

plné krabice tajných mikrofonů a Daphne rychle připravila Tessu

do akce. Tessa mezitím poslala Niku Cassidymu zprávu, v níž vysvětlila, že se jí změnil program a že se nakonec bude moci zúčastnit dnešní schůzky. Okamžitě jí odepsal a dal najevo, jak je nadšený, že se k nim Tessa připojí.

Občanské straně patřily kanceláře v bezpečné luxusní čtvrti

v centru a právě tam se měla schůzka mladých politiků konat. Tesse netrvalo dlouho, než jí došlo, jak to všechno funguje. Po

celé zemi existovaly studentské politické kroužky, ale tenhle si řídila přímo Občanská strana a tvořili ho pečlivě vybraní jedinci ze stejné společenské vrstvy, z jaké pocházela i většina Tessiných spolužáků. Jejich rodiče byli bohatí lidé, často s velkými konexemi. Většina studentů ovšem neměla takovou volnost ve škole jako Tessa, takže se museli scházet po vyučování. Od kroužku si slibovali, že jim poskytne dobré reference při budoucích žádostech o studium nebo o zaměstnání.

Nakonec se ukázalo, že doktor Cassidy většinou vede setkání zhruba jen třetinu času a zbytek nechává na asistentce, mladé stážistce jménem Acacia. Dnes tady ovšem byl a při pohledu na Tessu jen zářil. „Vítejte,“ řekl a ihned ji vedl do zasedací místnosti.

„Jsme moc rádi, že vás tady máme.“

206 • Richelle Mead

Tessa letmo pohlédla na Rufuse, který čekal hned za dveřmi,

nejspíš proto, že ji uklidňovala už jen jeho přítomnost. Vystoupit sama před touhle skupinou pro ni bylo těžké. Velmi se to

podobalo oněm prvním dnům ve zdejších školách, kdy se zcela ztrapnila. Kolem stolů seděly asi dvě desítky studentů a všichni

na ni upírali rozzářené oči a ve tvářích měli upřímně zvědavý

úsměv. Doktor Cassidy ji představil, čímž si vysloužil překvapené pohledy, a ujistil je, že budou mít dost času se Tessy na všechno zeptat později. Nejprve nechal Acacii, aby s nimi probrala běžné záležitosti, což dalo Tesse čas a prostor se uklidnit a chvíli všechno

pozorovat.

YCC, jak zněla oficiální zkratka Rady mladých občanů, měla

před sebou dva velké projekty. Jedním byl benefiční koncert pro mladé členy. Hrát měla známá místní kapela a cílem nebylo jen vybrat peníze pro Občanskou stranu, ale také rozšířit povědomí o jejích kandidátech a politice. Druhý velký úkol, který skupinu čekal, bylo připravit před podzimními volbami distribuci elektronických letáků. Papír byl v RUNA raritou, avšak na označených

rozích ulic mohli stát agitátoři a předávat informace procházejícím lidem tak, že jim je poslali na ego.

Tessa sledovala, s jakým nefalšovaným entuziasmem se všichni

pustili do práce. Bavili se o tom, že by se na koncertě mohl

zastavit Lucian a říct pár slov, z čehož byli mnozí členové YCC –

hlavně ženského pohlaví – v sedmém nebi. Lucianovy pokrokové

a silné názory pro ně byly velmi přitažlivé a kult osobnosti, který kolem něj vznikl, byl téměř hmatatelný. Jedna dívka se pokusila Tessu zapojit do konverzace otázkou, zda ví, o kom se baví, a Tessa

se najednou ocitla ve středu dění, neboť připustila, že

s Lucianem několikrát mluvila, když u nich byl na návštěvě.

„Ty máš takové štěstí,“ řekla jiná dívka. „Kdyby přišel ke mně domů, tak bych se z toho asi, ježíš, normálně bych asi omdlela!“ • 207

Ostatní souhlasili, a i když Tessa na Luciana tímhle způsobem nereagovala, najednou objevila příležitost. Jsi chytrá holka, řekla jí Daphne. Poznáš sama, na co se soustředit a co říkat. Tessa nasadila okouzlující úsměv. „Já vím! Když k nám přišel poprvé, nedostala jsem ze sebe ani slovo. Prostě jsem na něho zírala s otevřenou pusou.“ Výrazy ostatních jí dodaly odvahy, takže rychle dodala: „Kdybychom měli v Panamě někoho jako on, asi bychom z něho udělali krále!“

To se všem strašně líbilo a doktor Cassidy toho využil, aby

stočil téma na Tessin původ, přičemž ji sám zasypal několika otázkami. Tessa věděla, co od ní chtějí slyšet, takže nezapomněla zdůraznit, jak je všechno v RUNA v porovnání s její provincií úžasné. Záměrně navíc vybírala oblasti gemmanského života, o nichž věděla, že jsou obsahem programu Občanské strany.

Viděla, že to Cassidymu i Acacii udělalo radost, ale zároveň vnímala,

že pro ostatní je mnohem větším tahákem Lucian.

„Fakt máš štěstí,“ řekla jiná dívka. Úplně zářila nadšením.

„Měla by ses k nám přidat – myslím jako napořád. Dává to smysl, protože je vlastně váš rodinný přítel a tak.“

Hoch, který byl předsedou komise pro organizování koncertu

a měl na hlavě účes až podezřele připomínající Lucianův,

souhlasně přikývl. „Budeme moc rádi, když nám třeba pomůžeš

s tím koncertem. Je to spousta práce – ale taky nás to všechny baví.“

Tessa byla v první chvíli tak nadšená, že nedokázala odpovědět,

a nemělo to nic společného s faktem, že původně vůbec

neměla v plánu se v YCC nějak víc angažovat. Nejúžasnější bylo,

že si ani nepamatovala, že by ji někde tak vřele přijali. Vůbec by

ji nenapadlo, že se něčeho takového dočká od skupiny elitních studentů, jejichž největší touhou je získat na životopis reference 208 • Richelle Mead

od vlivných politiků. Doktor Cassidy se na ni i na ostatní usmál, neboť si mylně vyložil její mlčení jako projev nesmělosti.

„Hele, hele, netlačte na Tessu hned první den. Vím, že dělá spoustu jiných věcí.“ Podíval se na čas. „Teď bychom se měli

věnovat současným problémům a taky všemu, co se objevilo ve zprávách.“

Všichni vytáhli ega a začali sjíždět dnešní titulky. „Strana pro novou republiku chce škrty v rozpočtu,“ řekl jeden chlapec nesouhlasně.

„Tvrdí, že se tak budou moct snížit daně a peníze vrátit

do programu pro vyšší zaměstnanost. Ale tomu se asi nikdo nediví, že.“

Skupina začala problém řešit a Tessa se zájmem poslouchala.

Udělalo na ni dojem, že se doktor Cassidy s Acacií snažili přednášet argumenty druhé strany, ale skupina nakonec okomentovala

všechna témata v souladu s principy Občanské strany. Vypadalo

to, že od ní nikdo nečeká, že se zapojí, až se nakonec dostali

k poslednímu tématu – k nedávnému tlaku lobbistů za náboženskou svobodu snížit omezení pro všechny, kdo chtějí otevřeně

praktikovat náboženství. Třebaže se lobbisté pokusili pro svou

věci získat i Občanskou stranu, Tessa věděla, že ta ještě nezaujala oficiální stanovisko. O to víc ji překvapilo, když se doktor Cassidy obrátil k ní.

„V Panamě je naprostá svoboda vyznání, že ano?“

Tessa sebou trhla, neboť nečekala, že by se pozornost mohla

obrátit na ni. „Asi ano. Ve skutečnosti neexistuje zákon, který by náboženství zakazoval. Lidé jednoduše věří, nebo ne.“

„A není výsledkem chaos?“ zeptal se mírně.

Tessa si vybavila domov plný ozbrojených gangů a zkorumpovaných

vlád. „Ale ten není způsoben náboženstvím.“

„Nicméně stále je to technologicky i společensky mnohem

méně vyspělá země,“ namítla jedna dívka. „Nemůžeme vyloučit,

• 209

že náboženství brání zemi v rozvoji například na naši úroveň. Bez urážky, Tesso.“

„Ano,“ řekl někdo jiný, „ze své vlastní historie víme, že konflikt mezi náboženskými skupinami může znamenat katastrofu.

Takhle jsme se dostali do Úpadku.“

„O to právě jde,“ řekla Tessa, která překvapovala i sebe samu.

„Náboženství v Panamě nejsou v konfliktu. Naprostá většina věřících tam jsou katolíci.“

„To je zajímavé,“ řekl doktor Cassidy. „Tak co myslíte? Mohlo

by být náboženství praktikováno mnohem veřejněji, pokud by existovala jen jedna víra namísto mnoha handrkujících se církví?“

„Takhle to funguje v Arkádii,“ řekl chlapec sedící vedle Tessy.

„A ty bychom asi za vzor mít nechtěli.“

„A jak by se rozhodlo, které náboženství by mělo být nadřazené ostatním?“ To se ozvala dívka, která prve tvrdila, že by při Lucianově návštěvě asi omdlela. „A tady to není jako v Panamě nebo Arkádii. Jsou tu stovky malých náboženských skupin, takže

je všechny musejí hlídat a kontrolovat služebníci. Kdyby se zrušila omezení, získalo by jedno náboženství nad ostatními převahu, nebo by se všechny skupiny začaly mezi sebou prát?“

„Teď je jiná doba,“ namítl někdo jiný. „Naše společnost je natolik vyspělá a civilizovaná, aby si lidé mohli klidně věřit, čemu chtějí, a nezpůsobit chaos.“

„Tesso,“ vložil se do diskuse doktor Cassidy. „Byla jste v Panamě členkou církve? Přineslo vám to něco?“

To byla překvapivá otázka. Na něco takového se jí tady ještě

nikdo nezeptal. „Ano, byla. Vlastně asi pořád jsem. A pokud jde

o to, jestli mi to něco přineslo… vědět, že existuje nějaká vyšší

moc, která nad vámi bdí, vás někdy dokáže uklidnit. Je fajn vědět,

že všechno, co děláte, má nějaký smysl.“ Tohle byla v RUNA

nebezpečná slova a ji teď napadlo, jestli neztratí jejich přízeň.

210 • Richelle Mead

„To ano, ale jak to víš?“ zeptal se chlapec vedle ní. „Jaký máš důkaz, že nad tebou bdí nějaký bůh? Viděla jsi nějaký zázrak? Vyslyšel někdy tvoje modlitby?“

Zavrtěla hlavou. „Z velké části je to opravdu jen otázka víry.“

„Já bych k tomu potřeboval zázraky,“ trval hoch na svém.

Pak se na ostatní usmál, čímž situaci trochu odlehčil. „Ukažte

mi boha, který vládne nějakou silou, a okamžitě se přidávám

k lobbistům.“

Doktor Cassidy se rovněž zasmál, i když Tessa vnímala, že to

nebylo úplně od srdce. „No, jestli ti lobbisté získají nějaké slovo, víme, koho zvolit do komise pro jednání s nimi, že, Laurenci?“

To vyvolalo další smích a setkání bylo ukončeno. Ostatní si

sbalili věci a chystali se k odchodu. Tessa se chtěla nějak tiše vypařit,

ale doktor Cassidy ji zastavil dřív, než to stačil udělat někdo

z Lucianova fanklubu.

„Chtěl jsem vám poděkovat, že jste dnes přišla. Určitě toho

na vás bylo hodně, ale myslím, že jste ostatním dala pár velmi užitečných

podnětů a informací.“

„Dozvěděla jsem se tolik, co oni.“ Už se chtěla slušně rozloučit,

ale pak se jí vybavila Daphnina slova o tom, že by Lucian

mohl využít Justina v případě, že by se provalily jeho vazby na náboženskou skupinu. Nasadila nezáludný provinční výraz a řekla: „Co jsem v RUNA, tak jsem nikdy otázku náboženství tolik

neřešila. Vlastně se mě tady na něj nikdo neptal. Ani jsem nebyla

v kostele. Jen jsem se sama modlila doma. Ani by mě nenapadlo,

že bych se k němu mohla otevřeně přiznat.“

„Jsem si jistý, že ty modlitby navzdory všemu mají smysl,“

odpověděl.

„A vy si myslíte, že by zde lidé mohli praktikovat náboženství otevřeněji?“ zeptala se. „Třeba i důležití lidé? Nejenom nějaká bezvýznamná menšina?“ Nestoudnost její otázky ji samotnou • 211

děsila, ale snažila se vzpomenout si na to, co jí řekla Daphne

o tom, že z úst provinční dívky se nevhodné otázky snáší mnohem lépe. Cítila, jak v ní roste odvaha, takže se ještě zeptala:

„Myslela jsem to tak, že Občanská strana těm lobbistům pořád naslouchá, takže v tom, co říkají, asi vidíte nějaký smysl, že?

A moc dobře vím, že senátor Darling by se nezamýšlel nad ničím,

co by mohlo ohrozit tuto zem.“

„Senátor Darling si rozhodně rád vyslechne všechny občany,“

řekl doktor Cassidy. Dával si velký pozor, aby se přímo nevyjádřil

k tématu náboženství. Tessa si toho všimla. Na druhou stranu se nezdálo, že by ho její dotaz nějak pobouřil. „Tohle je velmi složité téma a my musíme zvážit všechny možnosti.“

Tessa dychtivě přikyvovala. „To určitě. Proto se mi v RUNA

tak líbí. Člověk má možnost slyšet tolik různých názorů a postojů.

Je to úžasné, kolik mají obyvatelé téhle země možností.

Musíte být všichni velmi šťastní, že tu žijete.“ Poslední slova řekla velmi zasněně a toužebně, aby zněla ještě přesvědčivěji, a nakonec se jí dostalo ještě víc, než čekala.

„A vy byste se jednou chtěla stát občankou?“ zeptal se.

„Já… já jsem o tom ještě nepřemýšlela,“ řekla, protože ji poněkud zaskočil. „Zatím jsem se plně soustředila na studium.“

„Jistě, jistě, ale jestli to můžu říct tak přímo, nevím, k čemu

vám bude, pokud se vrátíte do Panamy. Kdybyste ovšem zůstala tady, mohly by vás z Kreativních hlaviček doporučit na nějakou prestižní univerzitu a pak…“ Doktor Cassidy megalomansky rozpřáhl paže. „Pak kdo ví? Měla byste nekonečné možnosti.“ Tessa zůstala jen mlčky stát, spíš pro efekt, než že by skutečně nepřemýšlela až tak daleko dopředu. Jako by ho svým mlčením ovšem zcela ovládla.

„Vím, že si nejste jistá, jestli se připojit k YCC, ale myslím, že

byste byla velkou posilou. A budu k vám upřímný, jestli skutečně

212 • Richelle Mead

chcete žádat o občanství, které cizinci nezískávají snadno, tak by

vám práce pro mainstreamovou politickou stranu velmi pomohla.“ Posunkem k sobě zavolal Acacii. „Něco vám řeknu. Klidně

začněte pomalu. Nikdo nečeká, že naskočíte a hned z vás bude předsedkyně v nějaké komisi. Za pár dní pořádám u sebe doma dobročinný večírek a pár starších členů YCC mi přijde pomoct s maličkostmi jako vyřizovat vzkazy, nosit pití a tak. Potřebujeme

potenciálním sponzorům ukázat, jak pracujeme s mládeží. Mohla byste třeba taky pomoct a uvidíte, jestli se vám to bude líbit.“

Tessa si už představovala scénu, kterou jí popsal. Byla by to

kopie toho, co absolvovala dnes večer. Všem kolem by říkala, jak

je život v RUNA skvělý a jak je vděčná, že tady může být, navíc když jí Občanská strana pomáhá se tu zorientovat. Cassidy by

ji vyždímal jak citrón. Tesse se v duchu příčilo nechat se takhle využívat, ale zároveň už viděla, jak na takovou příležitost zareaguje Daphne. Tessa by se snadno dostala k odpovědím, které by mohly být užitečné pro Justina i pro tuhle zem.

„Acacia vám když tak řekne všechny detaily,“ pokračoval doktor Cassidy, když Tessa neodpověděla. „Pomáhá mi ten večírek organizovat.“

„Tak jo,“ řekla Tessa a zářivě se na oba usmála. „Moc ráda.“

KAPITOLA 14

Hrajeme divadlo

Když Justin později toho večera usnul, vytáhla Mae z kufru

dýku, přesunula se co nejdál od jeho postele a doufala, že kombinace prášků na spaní s Carlovým alkoholem ho nějakou dobu

udrží v limbu. Nebyla si jistá, jak probudit síly ukryté v dýce. Mohla jen hádat na základě náhodných jevů, k nimž došli dříve. Když se naposledy nervózně ujistila, že Justin spí, sevřela jílec dýky oběma rukama a vyslovila tichou prosbu.

Ty, kdo vládneš této dýce, prosím, dokonči obraz, který jsi mi prve ukázal, a pomoz mi najít mou neteř.

Neměla tušení, jak správně oslovovat boha. Justin ji toho

ohledně náboženských studií spoustu naučil z akademického hlediska, ale o praktickém uctívání toho moc neřekl. Kdo ví,

možná ji božská bytost spojená s touto dýkou v Arkádii ani neslyší. Tady přece vládne Nehitimar. Nestalo se nic a ona si začala zoufat, když vtom ji něco napadlo. Otevřela oči a pomalu přejela ostřím po dlani. V jeho stopách se objevila rudá linka…

… a svět kolem ní se rozplynul.

Stěny domku se vypařily a ona stála venku, na pozemku nyní potemnělé Carlovy usedlosti. Pak se i tenhle obraz změnil a ona

stála uprostřed prázdné silnice, která jí vzdáleně něco připomínala. Ano, byla to dálnice vedoucí do města. Vzpomněla si, že

po téhle silnici jeli dneska ráno. Svět se znovu rozmazal a nyní se

Mae ocitla vedle neurčité venkovské budovy, na které nebylo nic

214 • Richelle Mead

zvláštního vyjma rudé sametové vlajky, jejíž barvu ovšem v posledních

zbytcích denního světla rozeznávala jen stěží. Kolem

domu stály košaté stromy a nikde nebylo vidět žádnou jinou budovu

ani žádný orientační bod. Pak periferním viděním zachytila světlo, které zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. Dálnice! Rozběhla se směrem k ní ve strachu, že by se vidění mohlo rozplynout.

Když se dostala blíž, projelo kolem ní další auto a jeho

světla krátce ozářila značku s nápisem, že Divinia je deset mil

daleko.

Mae se to zuřivě snažila převést na kilometry a pak to porovnat

s tím, co věděla o poloze Carlovy usedlosti. Nebyla zase tak daleko. Jak je to možné? Jaká podivná shoda náhod ji přivedla

tak blízko salónu, kde možná drží její neteř? Když se vidění znovu proměnilo v Justinův pokoj, uslyšela Mae ženský hlas: Jestli si myslíš, že je to náhoda, jsi stále příliš svázána uvažováním smrtelníka.

Copak nevíš, že nad tebou bdím?

Mae se s bušícím srdcem rozhlížela kolem sebe. Na ruce neměla jediné škrábnutí. Měsíc, který viděla za oknem, se o moc

neposunul, takže ve vidění nestrávila tolik času jako prve. Ještě

nebyla ani půlnoc. Podle toho, co viděla, by jí pěší cesta do salónu mohla trvat tak… kolik, hodinu? Pokud se jí podaří dostat ven. Vybavila se jí slova zoufalé Hannah. Pod skříňkou ve vaší

koupelně je vchod do podzemní chodby, mohla bych jí dneska v noci přijít. Mohla to být pravda? Mae tiše vyklouzla z ložnice na chodbu.

Z té vedly dveře do tří koupelen a hned ve druhé našla, co hledala

– malá dvířka v prádelníku. Byla odemčená a za nimi těsný

tunel tak nízký, že si Mae musela dřepnout a lézt po čtyřech, aby

se do něj vešla. Aspoň že se nemusí úplně plazit. Stěny a podlaha

byly z udusané hlíny a ona měla jen baterku. Dostala se až na konec, kde narazila na hliněnou stěnu s žebříkem z obručí, po • 215

němž opatrně vylezla k poklopu a nadzvedla ho, aby se škvírou podívala ven. Byla venku pod nějakým suchým křovím, kterým

někdo poklop zamaskoval. Zřejmě se ocitla v rohu Carlova pozemku. Zorientovala se a pak se vrátila k Justinovi do ložnice.

Justin stále tvrdě spal, takže se mohla prohrabat jeho věcmi

a vybrat si z nich kalhoty a tříčtvrteční kabát. Byl jí moc velký,

ale vypadal velmi chlapsky, což přesně potřebovala. Stáhla

si vlasy do uzlu a na hlavu nasadila arkádský klobouk s širokým okrajem, který dal Carl všem svým gemmanským hostům, jen mužům samozřejmě. Zblízka by si ji samozřejmě nikdo s mužem nespletl, ale doufala, že ve tmě by tenhle převlek mohl fungovat. Ještě musela do bloku, na který psala v chrámu, rychle načmárat vzkaz. Napsala ho v mandarínštině a doufala, že bude stačit, aby Justin v panice nevzburcoval celý dům, kdyby se probudil dřív, než se vrátí. Počkej na mě. Pak vyrazila.

Zadní část Carlovy usedlosti byla obehnána elektrickým plotem

a o kus dál viděla hlídat muže se psem. Nedokázala poznat,

jestli to je některý z jeho synů nebo najatá síla, ale v duchu byla vděčná, že je tak daleko, protože si jí pravděpodobně nevšimne. Těsně u plotu stál strom. Vyšplhala na něj a seskočila na druhé straně plotu z výšky, která by pro kohokoli jiného znamenala nebezpečí vážného zranění. Její implantát probraný k životu si však

se skokem snadno poradil a ona se rychle postavila a zamířila

k dálnici vedoucí do města.

Držela se pokud možno stranou od silnice a znovu doufala,

že si ji všichni případní řidiči spletou s mužem. Ukázalo se, že se nepřepočítala, a po hodině ostré chůze spatřila značku ze svého vidění a úzkou cestu vedoucí směrem od dálnice. O kus dál narazila

na dům, který už rovněž znala, až na to, že tenhle neměl

rudou vlajku. Vybavila se jí Justinova slova: Když je vyvěšena červená

vlajka, znamená to, že mají dívky, které se dostaly do puberty.

216 • Richelle Mead

Ve vidění spatřila salón tak, aby ho poznala, ale ve skutečnosti

byly dívky uvnitř zřejmě ještě ve věku, kdy jsou v bezpečí – pokud

na takovém místě vůbec někdo může být v bezpečí. Sešla

ze silnice a pokračovala lesem, aby došla k salónu zezadu. Zdejší majitelé se rozhodli pro poněkud méně sofistikované zabezpečení než Carl – hodně ošklivý plot z hustého ostnatého drátu. Zároveň byli natolik prozíraví, že z blízkosti plotu odstranili všechny stromy. Mae neměla žádné nářadí, kterým by plot přestříhala, takže jí zbýval jen mnohem méně příjemný postup – přelézt. Výhodou jinak příliš velkého kabátu byla skutečnost, že měla dost látky, aby si chránila dlaně, zatímco silná podrážka na botách

jí chránila nohy. Teď už jen stačilo být trpělivá a za chvíli seskočila na druhé straně. Na rozdíl od Carlovy usedlosti zde

zřejmě nebyli žádní psi, což bylo hotové požehnání, ale Mae brzy narazila na jinou překážku. S výjimkou hlavního vchodu nebylo jak se do domu dostat. Bylo cílem držet dívky uvnitř, nebo vetřelce venku? Těžko říct, ale Mae jen doufala, že v domě nikdy

nevypukne požár.

Připlížila se ke dveřím, které byly otevřené. Za nimi byly ještě jedny, síťové proti hmyzu. Mae nahlédla dovnitř a okamžitě si uvědomila, že tihle lidé žijí v úplně jiných podmínkách než Carl.

Stěny byly z nehoblovaných desek, podlaha jen betonová. Kromě obyčejné elektřiny v domě chybělo dokonce i to skromné Carlovo vybavení. U sukovitého stolu hráli dva muži karty a oba měli na dosah ruky hotový arzenál. Pohled na jejich zbraně ji nejprve šokoval, ale pak si uvědomila, že v Arkádii nemají ohledně zbraní ani zdaleka tak přísné zákony jako v její zemi. Ty, které ležely na

stole, byly sice starší, ale Mae stejně zatoužila po pocitu mít prst

na spoušti. Vyřešilo by to spoustu jejích problémů. Ne. Žádné násilí. Potřebuji jen informace. • 217

Jenomže jak je získá, když jí ti chlapi stojí v cestě? Potřebovala

se dostat do domu. Zatímco vymýšlela plán, jeden z chlapů

zavolal drsně znějící příkaz a jedněmi z dvojích dveří vedoucích

do místnosti vstoupila mladá dívka. Mae sebou trhla, ze všeho

nejvíc překvapením. Ta dívka, která vypadala, že jí může být necelých

dvacet, možná trochu víc, měla na sobě roztrhané šaty

a kůži poznamenanou kainem tak silně, jak to Mae snad ještě nikdy neviděla v Arkádii ani nikde jinde. V RUNA už kain takhle

neřádil a v těch řídkých případech, kdy se tak stalo, se nejhorší škody řešily plastickými operacemi. Ty zde samozřejmě nebyly přípustné.

Muž, který dívku prve zavolal, položil zbraň a přišel k ní.

Postavil se až provokativně blízko. Dívka měla pohled upřený

k zemi, i když se jí dotkl na tváři a řekl něco, co Mae neslyšela, ale čemu se ten druhý chlap uchechtl. Stojící muž vzal dívku za ruku a vedl ji ven z místnosti. Jakmile byli pryč, díval se ten druhý ještě chvíli na dveře, kterými zmizeli, a pak, spokojen, že je konečně sám, vytáhl z kapsy pleskačku. Dal si několik pořádných doušků

a pak se začetl do novin. Ty byly papírové, což byla pro Mae

novinka,

ale hlavně je musel držet oběma rukama.

Vypadalo to, že se Mae bude muset spokojit s jedním strážným, který naštěstí právě teď moc nevnímal. Navíc byl natočený

napůl od dveří. Mae rychle odhadla vzdálenost, která ji od něj

dělila, a zamířila zpátky ven najít nějaký kámen. Vrátila se s šutrem

o velikosti pěsti, chvíli počkala, aby se soustředila, a pak

zaútočila. Chlap ji vůbec nezaregistroval. Prakticky neslyšně otevřela dveře a byla u něj dřív, než se stačil otočit. Kámen ho zasáhl do temene přesně takovou silou, aby ho omráčil, ale nezabil. Dokonce se jí podařilo nerozbít mu hlavu, i když bouli bude mít určitě. Opatrně ho opřela hlavou o stůl a láhev postavila vedle něj. Musela by mít hodně velké štěstí, aby si jeho kolega myslel,

218 • Richelle Mead

že usnul omámen pitím, takže na to raději nebude spoléhat. Naštěstí neměla v plánu nechat po své dnešní návštěvě nějaké

další stopy. Možná zjistí, že měli v domě vetřelce, ale nebudou

mít ani ponětí, že to byla ona, ani že kontaktovala ženy uvnitř nebo že něco vzala.

S jednou výjimkou. Zbraně na stole ji vábily a po chvíli váhání

vzala jednu pistoli do ruky. Byl to starší model jen na šest

nábojů, ale byl nabitý a poslouží, kdyby jí plán zůstat nepovšimnuta

nevyšel. S mnohem větším pocitem bezpečí, který jí zbraň

v ruce dodávala, pomalu přešla ke dvojím dveřím. Tam znovu zaváhala, než jedny otevřela.

Vedly do primitivně vypadající kuchyně a za nimi našla druhého strážného. Byl k ní otočen zády a veškerou energii věnoval poznamenané ženě, která stála před ním ohnutá přes pult s dlouhou sukní vyhrnutou na záda. Mae znechuceně sevřela rty

a pistole v ruce ji najednou pálila. Touha zvednout ji a namířit byla téměř nezvladatelná. Znovu si musela připomenout, že se přišla jen podívat, nikoli jednat. Tahle dívka alespoň vypadala, že je v odpovídajícím věku, i když ten výraz byl asi zavádějící. Ať

již byla právoplatná konkubína nebo ji dozorce jen využil, Mae pochybovala, že by kdy přiznala, že si ji vzal proti její vůli. Zvedl se jí žaludek.

Z téhle místnosti přišla, když ji zavolal, řekla si. A je starší, než

bývají dívky v salónech. S největší pravděpodobností je to konkubína nebo služebná, kterou strážný prostě zneužívá. Není důvod si myslet, že by to ta zvířata dělala všem místním dívkám. Panen si v téhle

zemi jistě velmi cení. Ostatní jsou jistě neposkvrněné. To ovšem nic nezměnilo na její touze tu dívku zachránit a musela dát prostor chladnému racionálnímu hlasu, který ji varoval, že musí tuhle situaci využít, aby se dostala dál.

• 219

Druhé dveře vedly na úzké schodiště, po němž musela lehce našlapovat, aby nevrzalo. Schodiště ústilo do chodby s patero

dveřmi, z nichž troje byly zavřené. Ukázalo se, že ony dvoje otevřené vedou do koupelny a kanceláře. Mae podle rozměrů domu

usoudila, že zbývající musí vést do pokojů, které – jak ji příliš pozdě napadlo – budou asi zamčené. Přesně by to odpovídalo sadistickým praktikám místních chlapů.

Jenomže první klika tiše cvakla a dveře se otevřely. Mae vešla

a s radostí zjistila, že v pokoji svítí mdlé světlo, zřejmě proto, aby strážní mohli osazenstvo kdykoli zkontrolovat. Na úzkých postelích pod nepovlečenými dekami spaly čtyři dívky ve věku zhruba

od šesti do dvanácti. Ve tváři byly pohublé a nevypadaly jako

Arkáďanky. Mae na jejich kůži neviděla ani stopu po kainovi.

Jejich tváře byly velmi pravidelné a zdravé. Zároveň obsahovaly výmluvné znaky lidí smíšeného původu, tolik typické pro lidi

z Maeiny země a poměrně vzácné zde.

Tohle jsou gemmanské dívky, uvědomila si. Unesené gemmanské dívky.

V druhém pokoji našla zhruba totéž, třebaže jedna z dívek

tam měla poněkud tmavší pleť než ostatní a příliš jemné vlasy naznačující

lehkého kaina. Tu unesli z provincie, uvědomila si Mae.

Ve třetím pokoji našla zřejmě další provinční dívku a další dvě gemmanské…

… z nichž jedna byla její neteř.

Nebylo pochyb, že je to ona dívka z Emilovy fotografie.

A i kdyby Mae tu fotku nikdy neviděla, rodinná podoba byla

zcela zřejmá. Kudrnaté blond vlasy, v bledém světle téměř bílé, spadaly kolem drobné tvářičky, která byla navzdory podvýživě nádherná. Mae se sevřela hruď silným citem, který ještě zesílil implantát, jenž okamžitě zvyšoval hladinu adrenalinu i endorfinů. Instinkt okamžitě dívku vzít a odnést pryč byl tak silný, že 220 • Richelle Mead

Mae musela fyzicky o krok couvnout, aby sama sobě zabránila

to udělat.

Žádná akce. Jen získat informace, připomněla si.

Ale stejně… i když sem přišla s cílem najít svou neteř, na tuhle realitu vlastně nebyla připravená. Jedna věc byla říct si, že se jen podívá, ale něco jiného bylo dodržet tohle předsevzetí tváří

v tvář nejen neteři, ale také ostatním dívkám, které sem byly zjevně uneseny z její země. A po tom co viděla, v jakých podmínkách žijí, nemluvě o té chuděře dole…

Mae zavřela oči a zhluboka se nadechla. Pokusila se co nejvíc

uklidnit a ruka jí sjela k dýce za opaskem. Ta dýka mě sem přivedla. Nechápu jak, ale pomohla mi najít tohle místo. Musí přece mít i plán… musí vědět, co mám udělat.

Onen plán však v tuto chvíli zůstával tajemstvím. Mae nebyla

připravená a bude se muset vrátit později s nějakou konkrétní strategií. Teď musí odejít. Ten chlap v kuchyni už jistě skončil a našel svého kolegu v bezvědomí. Jeho první reakce bude

zkontrolovat

dívky, které tak bedlivě střežili, a Mae se odtud neměla

jak dostat. Naposledy se tedy smutně podívala na svou neteř

a vyplížila se z potemnělé místnosti na schodiště.

Podle zvuků z kuchyně poznala, že se tam akce blíží ke konci,

a muž na stole se zatím ani nepohnul. Odešla stejně, jako přišla, ovšem pistoli si nechala. Může si ji schovat v tunelu na Carlově usedlosti.

Zpáteční cesta pěšky jí uběhla mnohem rychleji než cesta k salónu. Hlavu měla tak plnou možných řešení, že ani nevnímala

čas. Bohužel, ač se usilovně snažila něco vymyslet, stále nevěděla,

co má dělat. Jak by svou neteř mohla zachránit? A jak ostatní? Gemmanská vláda musí vědět, že se sem občas unášejí dívky. Co

by asi udělala, kdyby dostala přímý důkaz, že některé z nich drží

• 221

v salónech? Udělala by vůbec něco? Nebo by její nejvyšší představitelé

ve jménu diplomatických vztahů přimhouřili oko?

Lucian, napadlo ji. Měla bych se zeptat Luciana. Jenomže

i když jí byl Lucian hodně okouzlen, Mae si nebyla jistá, jestli by kvůli ní riskoval mezinárodní incident, obzvláště když mu jeho pozornosti nijak neopětuje. Brzy usoudila, že je to vlastně jedno.

I kdyby ho zkusila přimět, aby jí pomohl, ani jako nordská patricijka ho nedokáže přimět riskovat kariéru. Bude se muset spolehnout sama na sebe. A na svou dýku.

Když dorazila ke Carlově usedlosti, musela čelit jinému problému, který šel ovšem vyřešit mnohem snáz. Strom, po němž

se dostala na druhou stranu plotu, jí zvenku k ničemu nebyl.

Naštěstí našla jiný, který měl kmen na její straně, a i když tenhle neměl větve tak pohodlně převislé přes plot, poskytl jí dostatečný prostor, aby se po něm dostala zpět nad pozemek svého hostitele.

Když doskočila, okamžik jí trvalo, než se znovu zvedla a uvědomila

si, kde je její domek a vchod do podzemní chodby. Nakonec

se zorientovala a spěšně se vydala směrem, kterým potřebovala. Narazila ovšem na překážku v podobě Carlových starších

synů, kteří se s pažemi vzájemně kolem ramen opilecky potáceli napříč pozemkem. Zjevně se vraceli z nějaké noční pitky. Mae

se rychle skrčila do stínu vedlejší boudy a mlčky zaklela, když uslyšela jednoho z mužů říct: „Hele, viděls to? Tamhle někdo je.“

„Náš hlídač,“ řekl druhý bratr.

„Ne, ne,“ řekl ten první, v němž Mae poznala Jaspera, toho

obzvláště nechutného. „Přísahám, že to byl někdo jiný.“ Potácivě vykročil směrem k boudě, za níž se Mae schovávala. Když došel až skoro k ní, prudce vyskočila dřív, než ji stačil poznat, a rozběhla

se přes dvůr. Teď už nebyl důvod se skrývat.

„Tam!“ zakřičel Jasper. „Zmizel tam!“

222 • Richelle Mead

„Dougu!“ zavolal další bratr. „Pusť psy, někdo se nám sem vloupal!“

Následoval další křik a Mae uháněla, přesvědčená, že jim všem dokáže utéct, i když momentálně netušila, kam by vlastně měla

běžet. Prozatím se hnala opačným směrem, než kam se potřebovala dostat, a jejím jediným štěstím bylo, že pozemek byl tak velký, že se jí zatím dařilo držet z dohledu svých pronásledovatelů.

Zatím. Za chvíli bude vzhůru celá usedlost a nakonec ji najdou. Bedlivě poslouchala všechen ten hluk za sebou – který se nikdo nesnažil maskovat – a nakonec se jí podařilo vrátit se do původního směru. V polovině cesty se zastavila a s potěšením se

ujistila, že všichni ještě hledají zhruba v místech, kde ji viděli

naposledy. Nakonec se z toho asi dostane. A dostala by se, kdyby

se Jasper neopozdil za ostatními.

Narazila na něj téměř na stejném místě jako poprvé. Všichni ostatní už byli jinde. Opilecky se na ni vrhl a ona se mu snadno

vyhnula, oběhla ho a prchala dál. Bohužel se tak na chvíli dostala

na světlo a Jasper jen vytřeštil zrak.

„Ty!“ zalapal po dechu. Vypadal, jako by chtěl začít volat

na ostatní, a Mae neměla jinou možnost než ho omráčit pažbou

pistole. Sesul se jí k nohám a ona se ani nesnažila přesvědčit, jestli

je v bezvědomí, nebo ne. Doběhla zbytek cesty k ukrytému poklopu,

a když se rychle ujistila, že kolem nikdo není, zmizela pod

ním. Úzký tunel ji trochu zpomalil a ona se na konci ani neobtěžovala pohybovat opatrně. Pistoli odhodila těsně předtím, než

se dostala do skříňky v koupelně, ale tam se přeci jen na chvíli zarazila. Všude v domě bylo ticho, ale venku slyšela pohyb, který byl stále hlasitější. Hlasitější a blížil se.

Co nejtišeji zavřela dveře od skříňky a vyklouzla z koupelny

do Justinova pokoje. Seděl na posteli a vypadal, jako by ho právě něco probudilo – zřejmě onen hluk venku. Když za sebou Mae • 223

zavřela dveře a opřela se o ně, jako by mohla pronásledovatele

zastavit

jen silou vůle, upřel na ni tázavý pohled. Mae si uvědomila,

že má šaty od hlíny, jak se rychle snažila dostat tunelem zpátky.

„Cos provedla?“ zeptal se.

Její odpověď předjímal dupot nohou za dveřmi domu. „Hledají mě,“ vyhrkla. „Ale viděl mě jenom jeden.“

Justin si povzdechl a odhrnul přikrývku. „Svlíkni se a pojď

ke mně.“

Mae neváhala. Všechno oblečení hodila do rohu, a právě

v okamžiku, kdy se za dveřmi pokoje ozvaly hlasy, skočila k

Justinovi

do postele. K jejímu překvapení si ji přitáhl k sobě a začal

ji líbat. Pak ji obrátil na záda a zakryl její tělo svým. Mae zaplavila téměř snová směsice pocitů. Automaticky ho objala a vnímala jeho nahé tělo. Tou nejsilnější emocí byl samozřejmě strach. Její tělo bylo ovšem tak napumpované endorfiny a dalšími látkami, že zároveň velmi prudce reagovalo na pocit touhy, který v ní vyvolalo jeho teplo. Propletla své nohy mezi jeho, rozevřela rty

a vtáhla do sebe jeho lačný jazyk i spodní ret. Jeho paže ji sevřely ještě pevněji a srdce jí bušilo o hrudní koš jako divoké zvíře lapené v kleci. Nedokázala rozeznat, jestli panickou hrůzou, nebo

touhou.

Dveře do pokoje se rozrazily a rozbily na kusy kouzlo, které

Mae tolik vyvedlo z míry. Justin se od ní vztekle odtáhl a vypadalo

to tak přesvědčivě, že si ani Mae nebyla jistá, jestli to vůbec

předstírá. „Co tu děláte?“ rozkřikl se.

Do pokoje se vřítila hrstka Arkáďanů a mžourala do poměrně

ostrého světla. Mezi nimi se prodral Jasper s velmi zřetelnou boulí

na spánku. „Kde je vaše žena? Co dělá?“ obořil se na Justina, ale

už při druhé větě se zarazil.

„Co si myslíte, že dělá?“ zahřměl Justin. Vylezl z postele, přičemž stáhl z Mae skoro celou přikrývku. Sám spal v boxerkách

224 • Richelle Mead

a nyní si založil paže na prsou, zatímco energicky kráčel přímo

proti Carlovi, který se mezitím postavil vedle Jaspera. „Jak si můžete dovolit takhle sem vpadnout?“

Carlovi chvíli trvalo, než byl schopen odpovědět. „Můj, ehm,

syn říkal, že viděl vaši ženu venku…“ Když však jeho pohled dopadl

na postel, bylo jasné, že o tom sám není přesvědčený.

„Vypadá to, že je venku?“ obořil se na všechny Justin. Nikdo

mu hned neodpověděl. Všichni byli jako zkoprnělí, zírali na ni,

a třebaže Justinovi bylo jasné, že Mae musí být jejich pohledy nepříjemné,

věděl stejně dobře jako ona, že když ji takhle odhalil,

získal nad sexuálně deprivovanými muži navrch. Spokojen, že dokonale odvedl jejich pozornost, obrátil se na ni stejně vztekle, jako by se v dané situaci zachoval kterýkoli arkádský muž. „Zahal se!“

Mae pokorně poslechla a zahalila se do pokrývky, i když vlasy

a ramena měla stále holá. Jasper od ní konečně odtrhl oči a střídavě

se díval na Justina a na Carla.

„Byla to ona. Viděl jsem ji venku.“ Ukázal na svůj spánek.

„Tohle mi udělala ona.“

Justin se sklonil, aby se lépe podíval a ušklíbl se. „Tohle? A to

asi jak, pěstí?“

„Já… ne…“ Dokonce i Jasper už nyní znejistěl. Chtěl se znovu vrhnout na Mae, ale pak se zarazil. „Něco měla v ruce. Myslím,

že pistoli.“

„Pistoli? A kde by sakra asi vzala pistoli?“ Justin nyní obrátil všechen svůj vztek proti Carlovi. „Tomuhle vy tady říkáte pohostinnost?

Vy jste si snad normálně tenhle šílený plán vymysleli,

abyste ji mohli vidět nahou, nebo co?! A nemyslete si, že jsem

neviděl, jak jste se na ni všichni dívali – hlavně on!“ Justin ukázal

na Jaspera. „Jak se teď mám cítit bezpečně, když ji viděl? Copak

ji teď můžu nechat samotnou? Jak můžu vědět, že po ní někde

• 225

nebude tajně – anebo klidně i veřejně – slintat a vymýšlet, jak ji dostat?“

Jasper zbledl. „Otče, já přísahám, že to byla ona…“

Carl ho udeřil hřbetem ruky do tváře tak prudce, že Jasper

zavrávoral o dva kroky zpátky. „Drž hubu. Už ani slovo, ty debile ožralý. Na jednu noc jsi mě ztrapnil až dost a navíc jsi beztak nechal toho skutečného vetřelce utéct, zatímco my tady marníme čas s tímhle!“ Ukázal vztekle na postel a pak se obrátil k Justinovi.

„Vaše žena je v bezpečí. Máte mé slovo, nikdo ji nebude obtěžovat. A teď jdeme… všichni.“

Arkáďané rychle vycouvali z pokoje a nechali Justina s Mae

o samotě. Pár velmi tíživých chvil ani jeden z nich nepromluvil. Pak si Justin zhluboka oddechl a posadil se vedle ní na postel. Všechen jeho hraný vztek byl pryč a ona s úžasem zjistila, že se chvěje. Třásla se i ona, ale u ní to bylo následkem procesu,

v němž implantát rychle metabolizoval všechny endorfiny. Ze zvyku si třela dlaně o sebe a vnímala ono teplé svrbění na kůži.

„Doufám, že ať už jsi udělala cokoli, stálo to za to,“ řekl Justin

nakonec.

KAPITOLA 15

Nic není zadarmo

Mae Justinovi neodpověděla hned. Místo toho ho překvapila, dala mu paže kolem krku a položila si hlavu na jeho rameno.

„Děkuju,“ vydechla. „Moc ti děkuju.“

Byli k sobě přitisknutí tak, že cítil, jak jí stále rychle buší srdce,

a uvědomil si, že musela mít skutečný strach. Co asi provedla? Opravdu někde sehnala pistoli? A jak se jí vůbec povedlo dostat se nepozorovaně ven?

Vír otázek v jeho hlavě najednou doslova zmrzl uprostřed pohybu,

neboť mu znovu přitiskla rty na ústa. Byly horké a netrpělivé, plné žádostivosti, kterou z nich před chvílí, když se líbali

kvůli Arkáďanům, necítil. Nechal se tím polibkem ovládnout,

utápěl se v něm s prsty propletenými v jejích vlasech, jak si ji tiskl blíž. Ze všeho, co před chvíli absolvovala, byla trochu zpocená a cítit její vlhkou kůži na své bylo pro Justina jako droga. Ani trochu se nebránila, nikde ani stopa po bariérách, které obyčejně vztyčovala. Byla plná touhy a dychtila po něm – velmi po něm dychtila – a pokušení položit ji na postel a ztratit se v ní bylo téměř nezvladatelné.

Ale neudělal to. A tentokrát mu v tom výjimečně nezabránil strach z opletaček s bohy. Odtáhl se od ní.

Teď je až moc napumpovaná tím svým implantátem, uvědomil

si. Tělo jí doslova hoří všemi látkami, které obyčejně potřebuje

• 227

k boji. Dostat ze sebe všechnu tu agresivitu sexem vlastně není tak daleko od bitvy a já jsem prostě jen pohodlně při ruce.

A to je problém? zeptal se Horatio.

Justina samotného to překvapovalo, ale ano. Velkou část dne

strávil tím, že se snažil analyzovat své pocity v okamžiku, kdy

od něj chtěl Velký učedník Mae „koupit“. Justina to netrápilo jen proto, že to bylo barbarské, ale také proto, že se mu jednoduše nelíbila představa, že by ji měl někdo jiný. Její milenci na jedno použití nehráli roli. Ani jeden pro ni nic neznamenal. Problém byl zřejmě v tom, že kdyby se jí teď odevzdal, dostal by se do role jednoho z nich, a to nechtěl. Sex s ní by byl skvělý, o tom ani v nejmenším nepochyboval. Zvířecí, vášnivý… s těmihle pří davnými jmény obvykle neměl problém. Ale on nechtěl, aby se

na něj Mae dívala jako na příležitostného milence. Chtěl, aby

v něm viděla…

Mě, pomyslel si. Chci, aby se se mnou milovala, protože se miluje

se mnou, ne kvůli sexu jako takovému.

Tohle bylo hodně překvapivé zjištění, a nikoli pouze pro Justina.

Ty jsi právě v duchu použil výraz „milovala“? zeptal se ho Horatio.

Troufám si tvrdit, že tenhle termín obyčejně v souvislosti se ženami není tvá první volba.

Justin se od Mae něžně odpoutal a zažíval u toho podivné déja

vu. Kolikrát se už společně v téhle situaci ocitli? Kolikrát byli

na krajíčku toho, aby se fyzicky spojili v jedinou bytost, navzdory tomu, že všechno mluvilo proti nim? A kolikrát to byl on, kdo nakonec vycouval?

Možná by sis z toho měl vzít nějaké ponaučení, řekl Magnus.

Možná to má důvod, že se k sobě stále vracíte.

Možná, souhlasil Justin neochotně. Ale takhle se k ní vrátit

nechci – ne tady a ne z tohohle důvodu.

228 • Richelle Mead

Mae se zatvářila zmateně a pak Justin spatřil v přímém přenosu,

jak kolem sebe vztyčuje onu bariéru. Když v minulosti podobně udělal přítrž jejich rostoucí vášni, bylo to vždy velmi nechutným a urážlivým způsobem. Dokonce zašel tak daleko, že jí

řekl, že pro něj podruhé už není přitažlivá. Tehdy lhal a stejně tak

by lhal i teď. Možná by i nyní bylo lepší taktikou ji naštvat, ale zjistil, že se místo toho snaží být jemný a drží její ruce ve svých.

„Na mě nemůžeš stejně jako na ty nadržené divochy,“ řekl odlehčeným tónem. „Potřebuju vědět, co se stalo. Do čeho ses namočila? A nesnaž se z toho vykroutit tak, že na mě použiješ svoje ženské zbraně.“

Hlavně proto, že si nebyl jistý, jak dlouho by vydržel, kdyby

její tentokrát velmi tenká bariéra – spíš jen závoj – znovu

zmizela. Jeho taktika spojení humoru a apelu na zdravý rozum

ale zabrala. A onu druhou část vlastně ani nemusel moc hrát. Opravdu potřeboval vědět, co se dnes v noci stalo. Houpačka

jejich vzájemného vztahu byla spíš kouzelnou hrou, ale konflikt

s Arkáďany rozhodně ne. Jestli měly přijít další potíže, měli by

se na ně připravit, a on z její mrzutého výrazu pochopil, že si to uvědomuje.

Než ovšem stačila něco říct, ozvalo se zaklepání na dveře. Byl

to gemmanský signál, takže se některý z členů jejich výpravy

bezpochyby

přišel zeptat, co se stalo. „Hned!“ zavolala Mae a vyskočila. Justinovi se naskytla kratičká možnost pokochat se jejím

nádherným tělem, než na sebe rychle natáhla jedny z arkádských

šatů a šla ke dveřím otevřít. Stál tam Lucian a za sebou měl hotový zástup ostatních.

„Co se tady sakra dělo?“ zeptal se Lucian.

„Vypadá to, že se Carlovi synové ožrali a viděli – nebo si myslí,

že viděli – nějakého zloděje.“ Justin znechuceně zavrtěl hlavou.

„Jeden z nich přísahal, že to byla Mae, byl to ten, co je jí úplně

• 229

posedlý a co je vlastně posedlý všemi ženskými, a přišel s šílenou historkou vycucanou z prstu, že na něho zaútočila pistolí.“

Ostatní Gemmané se mezitím vmáčkli do pokoje a Atticus

zaúpěl. „Super, to nám ještě chybělo. A ještě něco, co budu ráno muset řešit? Nějací mrtví? Ranění?“

„Naši ne,“ řekla Mae ledovým hlasem s pažemi založenými

na prsou a v defenzivním postoji opřená zády o stěnu. „Ale ten kluk dostal pořádně přes hubu.“

„Ale nemyslíte si, že má ten vetřelec něco společného s námi,

že ne?“ zeptal se George. „Nějaký špión nebo tak něco?“

Justin už chtěl tu teorii smést ze stolu, ale pak si to rozmyslel.

Nejenže měla potenciál odvést všechny od toho, co Mae provedla,

ale navíc by tak dostali Carla do postavení, že není schopen dostatečně je chránit. „Já nevím,“ řekl jednoduše. „Jak jsem říkal, ti kluci byli sťatí. Těžko říct, koho vlastně viděli.“

„Hned ráno si o tom s Carlem promluvím,“ řekl Atticus.

„Pracujeme s tím, že nám od arkádských úřadů nic nehrozí, ale nenapadlo nás, že by tu mohly působit nezávislé skupiny, které

by útokem na nás chtěly vyjádřit protest proti naší vládě.“

S Georgem začali rozebírat strategii a zároveň se společně

s ostatními začali trousit ven z pokoje. Justin si všiml, že ne všichni jeho historce uvěřili. Lucian, který se tvářil stejně souhlasně a příjemně jako vždy, měl v očích velmi zamyšlený výraz. Val, která odešla jako poslední, si zjevně taky nebyla jistá, co si má myslet, zřejmě proto, že znala Mae ze všech nejlépe. „Určitě jsi v pohodě, Finko? Máš vlasy jak vrabčí hnízdo.“

Ve skutečnosti to bylo hrozně sexy vrabčí hnízdo, do něhož

by Justin nesmírně rád znovu zabořil prsty. Ale jeho práce to byla

jen z poloviny. Maein účes padl za vlast už v okamžiku, kdy si

z hlavy strhla klobouk i se sponkami těsně předtím, než k němu

230 • Richelle Mead

skočila do postele. Teď se pobaveně zasmála a odhrnula si vlasy

z čela.

„Na noc si je rozpouštím. Nenapadlo mě, že sem všichni tak vtrhnou. Mělas vidět, jak pobouřeně se tvářili, Val.“ Odpověděla

pohotově a přirozeně. Lépe by to nedokázal ani Justin. Val ovšem

ani nyní nevypadala úplně přesvědčeně. Usmála se, objala Mae

i Justina na dobrou noc a pak i ona odešla.

Mae za ní zavřela dveře a veselý výraz, který prve nasadila jen

pro Val, okamžitě zmizel. „Tak jo,“ řekl Justin. „Povídej, než sem zase někdo vleze.“

Ve tváři se jí zračila nerozhodnost a on se na okamžik začal

bát, že mu nakonec vůbec neřekne, co se stalo. Nebolelo by ho

ani tak to, že nezná pravdu, i když to taky nesnášel, ale spíše její nedůvěra. Po chvíli se ovšem zhluboka nadechla a řekla: „Našla jsem svou neteř.“

Načež mu odvyprávěla neuvěřitelný příběh o tom, jak se vyplížila

z pokoje podzemní chodbou, došla po silnici k salónu, zneškodnila jednoho chlapa, ukradla mu pistoli, ověřila si, že

uvnitř skutečně drží její neteř, a pak se nikým neviděna dostala zpátky.

„Vím, že to zní šíleně,“ řekla Mae. „Ale já vím, že to byla ona.

Je úplně celá Claudia. Kdybych tu mohla udělat genetické testy, dokázala bych ti to. A skoro všechny ostatní byly taky Gem-manky.“

„Zní to šíleně,“ připustil Justin. „Ale to není to nejšílenější.“

Ve skutečnosti i on sám velmi dal na vnitřní hlas a instinkt, takže jestli Mae věří, že ona dívka je její zmizelou neteří, docela by tomu věřil také. Problém byl – a chvíli mu trvalo, než ho byl

schopen vůbec formulovat –, že v Maeině historce chybělo několik zásadních informací. „Mě by spíš zajímalo, jak to, že bydlíme kousek od místa, kde ji drží, a jak jsi to věděla.“

• 231

Výraz Maeiny tváře byl skoro komický, jako by si sama tuhle

mezeru v logice svého vyprávění plně uvědomovala a jen doufala,

že si jí Justin nevšimne. Samozřejmě jí zároveň bylo jasné, že si toho všimne. Přešla k hromadě oblečení, které prve odhodila, a vrátila se s jantarovou dýkou.

„Díky tomuhle,“ řekla prostě.

Její druhá historka byla snad ještě neuvěřitelnější než ta první…

až na to, že v posledních několika měsících si Justin začínal uvědomovat, že na světě už není mnoho věcí, kterým by nevěřil.

Tohle ovšem bylo až na hraně. Mae přímo komunikovala s bohem! Poté, co se narodila jako zasvěcená tajemnému kultu, z něhož

se jí nakonec podařilo dostat, se nyní dobrovolně pouštěla

do paktu s jiným bohem, aby dosáhla svého cíle. Justin alespoň doufal, že je to jiný bůh než v tom prvním případě.

Prve jste mi říkali, že nevíte, odkud ta dýka je, připomněl Justin havranům. Pořád mi to budete tvrdit?

Není zasvěcená Morrigan, jestli chceš naznačit tohle, řekl Horatio.

Uvědom si, že ji s ní vlastně Mae porazila. Tak komu? Kdo jí pomáhá?

Dovol nám, abychom ti znovu připomněli, že nejsme vševědoucí,

řekl Magnus jakoby unaveně. Ale děkujeme za kompliment.

„Řekni mi všechno, co víš o té… bytosti, která ti sesílá ta vidění,“

řekl Justin Mae. „A co chtěla za to, že ti pomůže? Vždycky totiž chtějí nějakou protislužbu.“

Mae seděla na podlaze v tureckém sedu a dýku svírala v obou rukou. „Asi je to žena… aspoň myslím. Když slyším její hlas, je ženský. Připomíná mi… já nevím. Slunce. A život. A rostliny.

A… touhu. Ale nikdy po mně nic nechtěla. Teda kromě krve. Aby přišlo vidění, musím se říznout.“

„To zní jako bohyně plodnosti,“ řekl. „I když dýka není zrovna

její typický posvátný předmět. Spíš pohár. Nebo květiny.“

232 • Richelle Mead

Mae se usmála. „Dýka je užitečnější. Pohár by možná ještě šel,

ale květiny? Ty jsou dobré tak maximálně jako ozdoba.“

Jako ozdoba do tvých vlasů, pomyslel si Justin s leknutím. Nahlas řekl: „Nezmínila se někdy o koruně z květů? A, ehm, o hvězdách?“

„Ne, ale…“ Mae se zarazila. „Počkat… ten hlas… Jednou

mluvila o tom, že koruna vypadá křehčí, než je. A v jednom

z těch vidění jsem měla na hlavě věneček z různých květin, které

se pořád měnily.“

Justin se k ní sklonil. „Co říkala? Co přesně říkala?“

Mae zamyšleně svraštila čelo. „Jenom že koruna vypadá křehce,

ale není. že má moc. A pak ještě něco o tom, že tvořit život znamená mnohem větší moc než ho brát. Myslím.“

„Myslíš, nebo víš?“

„Sakra,“ rozkřikla se. „Nejsem ty! Nepamatuju si, co kdo řekl slovo od slova. Buď rád, že jsem si vzpomněla aspoň na něco.“ Justin se chvíli snažil uklidnit a zhluboka dýchal. Mae ve svých vizích viděla věci, které pronásledovaly i jeho. To se mu nelíbilo. Ani trochu se mu to nelíbilo. Ať už pro něj Ódin chystal jakýkoli velký osud, bylo mnohem jednodušší ho přijmout, když se nebude týkat nikoho jiného. Justin neměl zapotřebí, aby se ho aktivně účastnila i Mae.

„Promiň,“ řekl jí a doufal, že se mu daří maskovat paniku, kterou cítil. „Jde o to, že už jsem viděl, jaké to je, zaplést se s bohy.

Je to nebezpečné, a i když si myslím, že není moc věcí, které bys nedokázala zvládnout, stejně mám strach.“

Přijala jeho omluvu jemným přikývnutím. „Tak co mám dělat?

Co mám dělat s těmi dívkami? Co moje neteř? Mám to říct

Lucianovi?“

„Já nevím,“ řekl. „Já bych mu to neříkal. Zatím ne, i kdyby třeba jenom proto, že mu asi nechceš vysvětlovat ten nadpřiroNESMRTELNÁ

KORUNA • 233

zený kontext. Ale upřímně… netuším, jestli by s tím vůbec mohl něco dělat. Fakt zatím počkej. A tu dýku už nepoužívej. Nedá se jí věřit.“

„Ale ona mi vždycky odpověděla.“

„Je nebezpečná,“ opakoval Justin. „Tyhle věci nikdy nejsou zadarmo. Zapomeň na tu dýku. Já něco vymyslím.“

Usmála se na něj tak, že to vypadalo pobaveně, možná dokonce trochu toužebně. „Opravdu?“

Po všem tom vzrušení bylo pro Justina těžké usnout, nemluvě

o problémech, které mu Mae přidala. Všechno ovšem přebíjela

skutečnost, že se jí nějakým záhadným způsobem i za tu kratičkou chvilku podařilo zanechat mu na přikrývce a na polštáři svou

vůni. Připomínala mu, k čemu téměř došlo a k čemu by asi určitě došlo, kdyby měl odvahu víc riskovat. Nakonec se tedy rozhodl

pro sedativa. Zabrala, ale protože si je vzal tak pozdě, byl ráno úplně grogy a ani trochu blíž nějakému řešení.

Mae vstala brzy, aby šla pomoci ženám do kuchyně, a Atticus

se vydal zjistit rozsah škod napáchaných během uplynulé noci.

Vrátili se do domku pro hosty společně s Mae a oba byli viditelně naštvaní.

„Tak Carl přísahá, že prolezli celou usedlost a že to byl jenom nějaký tulák, takže si nemusíme dělat starosti.“ Atticus žuchnul do křesla vedle Luciana.

„A ty tomu věříš?“ zavrčel George.

„Asi nám nic jiného nezbude,“ řekl Atticus. „Holt se musíme spolehnout na to, že se nás jejich vláda snaží chránit, aby se

nám nic nestalo. Myslím, že Carl zesílil noční hlídky, tak aspoň něco.“

Mae nedala nic najevo, ale Justin jí viděl na očích, jak ji tahle zpráva štve. Zesílená ostraha jí bezpochyby ztíží další noční výlety.

234 • Richelle Mead

„Nás nejnovější problém je ten, že si Carl myslí, že by bylo

nejlepší, kdyby pretoriánka Koskinenová moc nechodila Jasperovi

na oči,“ pokračoval Atticus. „Chtějí, aby po zbytek našeho

pobytu chodila zcela zahalená.“

„To je nepřijatelné,“ vyhrkl Justin okamžitě. Už věděl, do jakého stavu ji takové oblečení dokázalo dostat, a nechtěl to znovu zažít.

„Souhlasím,“ řekl Atticus. „Viděl jsem, jak nutili tu zahalenou dívku z Carlova harému dělat domácí práce, a oznámil jsem

jim, že něco takového žádné z našich žen neudělám. Dal jsem

jim ultimátum. Jestli chtějí, aby jim pomáhala, bude chodit normálně oblečená – teda normálně podle arkádských norem. Jestli

to nezvládnou, tak bude prostě schovaná v domě pro hosty a ven

bude chodit jen s námi a klidně v tom jejich směšném hábitu.“

„Vzhledem k tomu, že jsi ji přivedl s sebou, hádám, že zvolili druhou možnost,“ řekl Lucian.

Atticus přikývl. „Nemají z toho radost, ale Carl je velmi

vstřícný, protože cítí, že se tím nočním incidentem trochu shodil. Navíc Mae toho Jaspera asi opravdu dráždí až moc. Carl fakt nechce, aby si ti dva přišli do rány.“

Carl ji hlavně asi taky radši nechce vidět, pomyslel si Justin. Minulou noc s ním taky pěkně zamávala. Jenom se umí trochu líp ovládat.

George si opovržlivě odfrkl. „Mně to připadá, že Jaspera dráždí všechny ženské. Nakonec možná někomu dojde, že problém

je v něm.“

„Zapomínáš, kde jsme,“ řekl Atticus prostě. „Tak. A teď si projdeme dnešní plán.“

Ten se více méně podobal předchozímu dni, prohlídka památek

a setkání s důležitými vládními představiteli, diskuse o obchodu

a obecná mírová jednání. Justin, který měl plnou hlavu

• 235

Maeina dilematu, většinu hovoru odfiltrovával, když najednou

uslyšel, jak Atticus říká: „Jo, a Justine, tebe chtějí zase v chrámu.“ Justin se polekal. „Cože? Dneska?“

„Zítra. Velký učedník si s tebou chce dát pozdní snídani a lépe

tě poznat.“

„A zjistit, jestli k nám může poslat misionáře,“ řekl Justin pochmurně.

„A to by byl takový problém?“ zeptal se Phil, který se obyčejně

do diskusí nevměšoval. „Jako kdyby se někdo pokoušel obracet naše lidi na víru, tak samozřejmě jo. Ale kdybychom to udělali tak, jak navrhuje, jako jakousi kulturní výměnu, pár přednášek na univerzitách…“

Justin zavrtěl hlavou. „Není to dobrý nápad. Vzali jste mě

s sebou jako odborníka? Tak poslouchejte. Nepouštějte si tohle náboženství do země v žádné podobě. Je nebezpečné. Nemají

žádnou šedou zónu. Roky se živím tím, že zjišťuju, jaké nebezpečí

v sobě skrývají náboženské skupiny. Tahle se ho ani nesnaží skrývat.“

„Jestli se nevrátíme s nějakou obchodní smlouvou nebo s tím,

že jsme zajistili mír na hranicích, tak by se za určité vítězství dala považovat i arkádská delegace,“ řekl Lucian. „Asi bychom ten nápad neměli úplně zavrhovat. Je to hodně velký krok k nějakému společnému fungování.“

Justin ho zpražil pohledem. „Nebudu riskovat blahobyt své

země kvůli tomu, že ty si uděláš zářez do pažby a vyhraješ volby.“ Čekal, že mu Lucian odpoví něco hodně peprného, ale ten

se nečekaně zamyslel. „A co kdyby se ti povedlo se zatím ještě vyhnout odpovědi? Chovej se, jako bys byl nadšený, jako bys do

toho sám za sebe rozhodně šel, ale s tím, že doma se můžou objevit

faktory, které tomu nakonec zabrání.“ Lucianovi už se vrátila

236 • Richelle Mead

obvyklá lehkost. „To by pro tebe neměl být problém. Mysli si, že

je to ženská, se kterou už nechceš mít druhé rande.“

„Stejně si myslím, že by to nebyl až takový problém,“ namítl

Phil. „No tak prostě přijede pár arkádských učenců, nebo jak

si říkají, a povykládají nám o své zemi. To je náhodou super, ne?“

„Jestli Justin tvrdí, že je to nebezpečné, tak ne,“ řekl Lucian

a vstal. „Jdeme udržovat dobré vztahy aspoň tím, že jim pochválíme snídani.“ Odmlčel se a pohlédl na Mae, která se ani nepohnula.

„A ty budeš jíst kdy?“

„Přinesou jí sem zbytky,“ řekl Atticus.

„Přinesu jí je sám,“ pronesl Lucian vážně.

Tím si od ní vysloužil úsměv, který jí ovšem z tváře zmizel,

jakmile Lucian vyšel ze dveří. Mae chytila Justina za rukáv a zdržela

ho. „Když jste se bavili, jestli k nám pustit ty Arkáďany,

Lucian vycouval strašně rychle. Není možné, že by věděl, co děláš?

O tajných misích SCI?“

„Napadlo mě to samé,“ připustil Justin. „Hrozně rád bych

si myslel, že si tak moc váží mého úsudku…, ale upřímně, jes tli

z něho má být jeden z největších vůdců naší země, pak je hodně pravděpodobné, že moc dobře ví, jakou hru SCI hraje, a ví, jakou roli hraju já.“

„Což znamená, že si opravdu váží tvého úsudku,“ uvažovala

nahlas Mae.

„Jenom proto, že nejspíš vzdáleně tuší, s jak nebezpečnými silami tu máme co dělat, nebo si aspoň uvědomuje, o jak nebezpečných silách dostává zprávy. Pochybuju, že o tom všem ví tolik, co já.“

Mae se rozzářila tvář novou nadějí. „Možná by sis s ním o tom mohl promluvit. Říct mu, co jsme zjistili. Možná by nakonec

mojí neteři mohl pomoct…“

• 237

„Ne,“ odpověděl Justin rychle. „I kdyby věděl, že i naši zem

už ohrožují nadpřirozené síly, radši bych mu nedával otevřeně

najevo, že s tím máme co do činění. Neboj. Nějak to vymyslíme.“ Když odešel za ostatními, v duchu si přál, aby si vším byl tak jistý, jak se tváří. Ještě stále byl úplně omráčený ze zjištění, že

za celou touhle cestou je bohem seslané vidění o dávno ztracené neteři vyvolané magickou dýkou. Bývalo mnohem jednodušší myslet si, že Mae prostě dostala chuť na dobrodružství.

Jednodušší si myslet, to ano. Ale bylo taky jednodušší tomu věřit?

zeptal se Horatio.

Havran měl pravdu. Mae žila pro akci, ale od Justina bylo

bláhové domnívat se, že by se namáhala přinutit ho jet sem jen

pro své povyražení. Takhle Mae nefungovala. Byla dobrý voják.

Na prvním místě u ní byla služba vlasti a rozkazy, ne její osobní touhy. Až na tuhle výjimku. Vydat se včera v noci sama ven,

to bylo hodně velké riziko. Mohla způsobit nenapravitelné

diplomatické

škody, kdyby ji chytili, nemluvě o osobních problémech,

do nichž by se dostala. Status konkubíny byl velmi křehký,

nicméně znamenal jistou ochranu od muže. Jestli to Mae netušila,

tak Justin naopak moc dobře věděl, že kdyby ji chytili

samotnou venku, znamenalo by to podle arkádských zákonů, že

se této ochrany zřekla. Mohl by si ji vzít, kdo by chtěl. Justin pochyboval, že by to Carl nechal zajít takhle daleko, ale za jeho úchylného syna by ruku do ohně nedal.

Jasper každopádně u snídaně seděl úplně mlčky jako spráskaný

pes. Tvář měl napuchlou a plnou modřin, částečně od Maeina útoku a částečně asi od projevů otcovské autority ze strany

Carla. Justin byl rád, že se Mae bude po zbytek pobytu držet

Arkáďanům z očí, a to nejen proto, že ji to ušetří dalšího ponižování

v podobě servírování jídla v trapném oděvu, jak to nyní

dělala Hannah. Všichni přítomní si možná mysleli, že Jasper byl

238 • Richelle Mead

opilý a prostě se spletl – možná že to dokonce sám ve slabé chvilce přiznal –, ale jeho zachmuřený výraz dával zároveň jasně najevo, že moc dobře ví, koho viděl.

Mae i její neteř budou muset počkat, než Justin vyřeší aktuální problém – Velkého učedníka a jeho misionáře-učence. Carl

neustále zaváděl řeč na to, jak je úžasné, že byl Justin znovu pozván,

a stejně mluvili i všichni, s nimiž se Gemmané odpoledne

setkali. Justinův děsivý pocit ještě vzrostl, když si uvědomil, jak

velká jsou arkádská očekávání v téhle záležitosti, i když mu Lucian vlastně technicky požehnal, aby zatím nic nepotvrzoval.

Chtěl bych být jako Mae, pomyslel si Justin. Být schopen utéct

a jít si sám na průzkum. Strašně by mě zajímalo, co má Velký učedník skutečně za lubem a jestli je do celé té hry nějak zainteresován jeho bůh.

Tak se běž podívat, řekl Horatio.

A jak asi? obořil se na něj Justin. To si jako představuješ, že ho zítra u snídaně někam odlákám a prohrabu mu šuplíky?

Havran si naštvaně povzdechl. Informace budeš potřebovat, ještě než k němu přijdeš.

No jo, tak jestli máš nějaký nápad, jak se dostat do chrámu a něco

zjistit, jsem jedno ucho. Můžu vylézt tím Maeiným tunelem a pak ztéct hradby. Co ty na to?

Do rozhovoru se zapojil i Magnus: Nebo bych tam třeba mohl zaletět.

Justin už chtěl něco břitkého odseknout, ale Magnus to řekl

tak, že se zarazil. Obyčejně totiž Magnus býval mnohem serióznější než druhý havran.

Tak to mi vysvětli, přikázal Justin.

Kdybys byl trochu pilnější student Ódinova učení, tak bych samozřejmě

nemusel, řekl Magnus. Možná byl serióznější, ale taky

s ním byly větší potíže.

• 239

Naučil jsem se runy. Naučil jsem se jejich základní využití.

Jenom ses prošel po povrchu. Ty si myslíš, že stačí naučit se runy? Kdyby tomu tak bylo, mohl by být knězem úplně každý, plísnil ho Magnus dál. Byl jsi povolán, protože máš potenciál vládnout mnohem větší mocí. Myslíš si, že jsi Ódina poznal, ale nemáš ponětí, kým ve skutečnosti je.

A co to má co společného s tím, že poletíš do chrámu? zeptal se Justin s pocitem, že dostává jen další verzi kázání, jaká mu tak často dělal Geraki.

Dneska večer ti to ukážu, řekl mu Magnus. Nechoď na večeři.

Nic nejez. Řekni jim, že ti není dobře, a nech Mae hlídat, ať nikoho nepouští dovnitř.

Havrani už to dál nerozváděli, a protože Justina čekala diplomatická jednání a společenská konverzace, neměl čas své opeřené

druhy zpovídat. Když se však den nachýlil ke konci a Gemmané

se vrátili na Carlovu usedlost, zařídil se podle rady obou ptáků

a zůstal v domě pro hosty, zatímco ostatní s výjimkou vyobcované

Mae šli na večeři. Lucian se na něj podíval skoro stejně pochybovačně

jako předchozí noc, ale jestli měl skutečně podezření, že

důvodem Justinovy absence je něco jiného, nechal si to pro sebe

a ušetřil mu námahu s vymýšlením nějaké další lži.

S Mae to ovšem bylo něco jiného.

„Co se děje?“ zeptala se ostře, jakmile se ocitli sami v pokoji.

„Nejsem si jistý,“ řekl. „Možná nic. Magnus tvrdí, že zná způsob,

jak pro mě zjistit něco o Velkém učedníkovi.“

„Nedostala jsem včera náhodou od tebe lekci, jak je nebezpečné zahrávat si s nadpřirozenem?“ zeptala se uštěpačně.

„Ano, protože ty si zahráváš s neznámou proměnnou. Já tu svou znám.“

240 • Richelle Mead

„Ale říkal jsi, že nic není zadarmo.“

„Já už platím každý den,“ odsekl. „Snažím se tě ušetřit stejného osudu. Jdeš do toho, nebo ne?“

Povzdechla si. „To víš, že jo. Co potřebuješ?“

Justin se přesně podle instrukcí havranů svlékl do boxerek

a posadil se do tureckého sedu na postel. „Říkali, že mě hlavně nesmí nikdo rušit. Prostě těmi dveřmi nesmí nikdo dovnitř. Jo, a otevři okno.“

Mae zvedla hlavu k malému oknu nahoře u stropu. Bylo dost velké, aby pouštělo dovnitř světlo, ale dospělý člověk by se jím

jen stěží protáhl, navíc by k tomu potřeboval žebřík. Mae na něj ovšem dosáhla z postele tak, že ho dokázala otevřít, a pak zaujala místo na stráži u dveří.

„A co teď?“ zeptala se.

„Teď toho víš asi tolik, co já.“

Uklidni se, řekl Magnus. Zapoj všechny smysly. Mysli na mě. Představ si, že jsi mnou.

Ty mě chceš proměnit v ptáka? zeptal se ho Justin.

Ne tak úplně. Jenom se pokus oprostit od svého těla. Soustřeď se

na to moje, na křídla, na let, na mou podstatu.

Nebylo to snadné a nejen kvůli metafyzické povaze toho úkolu. Justin Magnuse nikdy fyzicky neviděl – tedy ne od té doby,

co ho oné noci zahlédl uprostřed oblaku kouře. Pokusil se co

nejlépe si tu vzpomínku vybavit a spojit si ji se vším, co o havranovi

za ty roky věděl, s jeho povahou. Magnus na něj u toho

mluvil, vedl mu mysl, řídil jeho dech, až najednou neexistoval

čas a všechno kolem zmizelo. Justinovo tělo zaplavila podivná

euforie, nepopsatelná síla nepodobná ničemu, co kdy v životě zažil,

i když mu trochu připomínala stav, do kterého se byl schopen dostat po požití některých vzácnějších drog.

• 241

Najednou měl pocit, jako by prolomil jakousi bariéru nebo

se vynořil z vody. Znovu kolem sebe viděl svůj pokoj, dokonce jasněji a v živějších barvách, než před chvílí…

… a viděl taky sebe.

Stále seděl na posteli. Jeho tělo odpočívalo v tureckém sedu

stejně jako před chvílí, ale pohled jeho očí byl prázdný, jako by

byl omráčený nebo přímo v kómatu. Bylo to tak divné, že začal

ztrácet nervy, ale Magnus ho uklidnil.

To je jen tvé tělo, tvá běžná fyzická schránka, řekl havran. Teď sis půjčil to moje. To, co je tebou, tvá podstata a duše, jsou teď v mém těle. Jsi v bezpečí. Do svého těla se vrátíš… později.

Justin se znovu rozhlédl po pokoji a uvědomil si, že krouží

pod stropem, že se vznáší na velkých černých křídlech. Mae na

něj od dveří zírala s vytřeštěnýma očima, i když vlastně nevypadala,

že by se bála, jen zjevně nevěřila tomu, co vidí.

Vidí nás, řekl Magnusovi.

Ano. Jsme ve fyzickém těle. Bohužel nemáš sílu ani moc převtělit

se do mé neviditelné podoby.

Co to je ta… radost, kterou cítím? zeptal se Justin. Ta rozkoš?

To je tak úžasné být havran? No, vlastně ano, řekl Horatio.

A ty jsi v tom těle s námi? zeptal se Justin překvapeně.

Odpověděl mu Magnus. Ne, ale jsme neustále propojení. Myšlenku

a Vzpomínku není možné rozdělit. A pokud jde o tu rozkoš,

takové to je, když se otevřeš Ódinovi. A teď pohni. V téhle podobě nevydržíš celou noc, musíme letět.

Justin se rozletěl k otevřenému oknu a nechal v pokoji stát

Mae s otevřenou pusou. Vlastně si nebyl úplně jistý, jestli teď havraní tělo ovládá on nebo Magnus. Zatímco letěli soumrakem směrem ke světlům centra Divinie, měl Justin občas pocit, jako by to byl skutečně on, kdo mává silnými křídly. Vzápětí se však

242 • Richelle Mead

zase cítil spíš jako pasažér. Bez ohledu na to ho však neopouštěl onen velkolepý pocit, který ho neustále hřál u srdce.

Celý život se snažíš najít tu nejlepší drogu nebo ženskou náruč,

řekl mu Magnus. A přitom stačilo jen se odevzdat bohu, který si tě vybral. Není to jednodušší?

To je otázka, odpověděl Justin. Kdy si vezmu drogu, si můžu

vybrat. Ženu můžu opustit. Cosi mi říká, že jakmile se odevzdám

Ódinovi, není cesty zpátky.

Nebudeš ho chtít opustit, ujistil ho Magnus.

Zbytek cesty jim v tichosti rychle uplynul. Justin by jejich cíl spatřil, i kdyby nyní neměl k dispozici bonus v podobě mnohem lepšího havraního zraku. Zářící chrám byl vidět na kilometry daleko. Okolní krajině jasně dominoval a z výšky ho nebylo možné

přehlédnout. Mnohem těžší bylo zjistit, které z mnoha oken vede

do pokojů Velkého učedníka, avšak Magnus si tím byl poměrně jistý a nyní je zkušeně vedl kolem mnoha říms a věžiček.

Otázkou je, jestli ještě pořád dává přednost čerstvému vzduchu,

řekl Magnus. Jinak byl tenhle výlet zbytečný – i když jsme si moc pěkně a smysluplně popovídali.

Společně oblétli další roh chrámu a Justin ucítil, jak proud vzduchu, který mu čechrá peří – peří? – slábne. Připravovali se

na přistání. Přímo před nimi se najednou objevilo velké okno,

v němž poznal onu ohromnou prosklenou plochu, kterou předchozího dne obdivoval zevnitř. Bylo z poloviny otevřené. Magnusuvo

tělo obratně vlétlo dovnitř a přistálo na okenním rámu.

Tam se zastavili, aby se zorientovali.

Justin znovu zakusil onen známý dezorientující pocit moci,

který mu prozradil, že se ocitl v blízkosti silného vyvoleného. Velký učedník seděl ve stejném pokoji. Byl otočen směrem od nich, takže havranovo přistání vůbec neregistroval. Pokoj byl potemnělý, osvětlený jen svícemi, a vzhledem k tomu, že venku

• 243

byla rovněž už skoro tma, bylo velmi pravděpodobné, že si kněz opeřeného vetřelce nevšimne. Justin si bohužel nebyl jistý, kolik toho budou schopni zjistit vyjma skutečnosti, že Velký učedník vypadá v hedvábném županu namísto drahokamy vykládaného roucha jako obyčejný muž. Magnus sice vymyslel velmi chytrý způsob, jak se dostat dovnitř, ale neměl prostředky, jak se prohrabat osobními věcmi Velkého učedníka, a kněz s nimi sám od sebe asi taky mluvit nezačne.

Justin už chtěl dát své roztrpčení najevo a oznámit Magnusovi,

že takhle stejně nic nezjistí, když se ozvalo tiché zazvonění.

„Vstupte,“ zavolal Velký učedník. O chvíli později se závěsy

u vchodu do pokoje rozhrnuly a vstoupil muž v chrámové uniformě

se zahalenou ženou.

žena byla velkou neznámou, ale v muži Justin vzápětí poznal

Hansena, diákona, který prve k Velkému učedníkovi doprovodil

i jeho s Mae. Ten nyní poklekl a políbil Velkému učedníkovi prsten, zatímco žena se držela stranou, stejně jako dříve Mae.

„Vaše Svatosti,“ řekl Hansen. „Přivedl jsem ji, jak jste žádal.“

„Skvěle, Timothy,“ prohlásil nadšeně kněz. Pokynul Hansenovi, aby vstal, a podíval se směrem za něj na onu ženu. „Sundej

si závoj.“

žena poslechla. Justin ji neznal, ale byla nádherná, obzvláště

na Arkáďanku. Její tmavé vlasy, i když je měla stažené dozadu, byly doslova úchvatné a husté. Ani na nich, ani na kůži nebylo vidět žádné známky kaina. Vypadala tak na osmnáct. Oči měla celou dobu sklopené, jak se slušelo. Velký učedník uznale zamručel.

„Můžeš na mě počkat v ložnici,“ řekl. Dívka poslušně přikývla

a Justin se za ní díval, jak tiše odchází. Pak se obrátil zpátky

ke knězi a spatřil v jeho tváři doslova chlípný výraz. Takže ani on nebyl povznesen nad rozptýlení, které představují ženy.

244 • Richelle Mead

Nedíváš se na správnou osobu, řekl Magnus.

Justin byl chvíli zmaten, ale pak se podíval na Hansena. Ten

se poté, co dívka odešla, znovu obrátil ke knězi – se zcela

nezakrytým

opovržením. Ten výraz ovšem vzápětí zmizel, a když se

na Hansena podíval Velký učedník, našel ve tváři svého služebníka

znovu jen pokoru.

„Vaše Svatosti,“ řekl Hansen opatrně. „Našetřil jsem si dost

peněz, abych z Elainy udělal právoplatnou manželku. Jak dlouho ještě budu muset čekat?“

Velký učedník se na něj blahosklonně usmál. „Trpělivost,

Timothy. Nejde o peníze, ale o Nehitimarovu vůli, a on si právě teď přeje, aby dál zůstala jen konkubínou.“

„Ale proč?“ vyhrkl Hansen. Okamžitě se ovšem polekal, že se odvážil takhle zareagovat.

„Protože kdyby se stala tvou ženou, nesměla by už své tělo dát nikomu jinému než tobě. Dokud je konkubínou, mohu jí dávat

svá požehnání i já osobně. A to Nehitimarovi činí velkou radost. Cožpak tobě ne?“

„Dávat jí požehnání?“ On má tu drzost tomu tak říkat? žasl

Justin.

Jejich bohu to možná dělá radost, ale Hansenovi ani náhodou.

Havran měl pravdu. Mladík sice cosi souhlasně zabručel, ale

Justin viděl, jak mu z očí srší blesky. Velký učedník byl buď příliš zabrán sám do sebe, než aby si toho všiml, nebo mu to bylo prostě jedno. U muže, který žil v blahobytu a přepychu, zatímco většina země trpěla chudobou, to nebylo nic překvapivého.

„Víš přece, jak je má práce náročná,“ pokračoval Velký učedník.

„Nehitimar ode mne žádá mnohé oběti a já občas potřebuji nějaké potěšení, abych byl vůbec schopen fungovat. A to pro změnu vyžaduje oběti od ostatních. Chápeš, že?“

„Samozřejmě,“ řekl Hansen.

• 245

Kdyby Hansen mohl, jednu by mu natáhl, usoudil Justin.

„Ale neboj se,“ řekl starý kněz. „Pokud bude tvá mise do Ztracené země úspěšná, Nehitimar tě jistě odmění manželským sňatkem.

A zatímco budeš pryč, budu ti samozřejmě na Elainu dávat pozor.“

„Děkuji, Vaše Svatosti.“

Velký učedník začal chodit po místnosti s rukama spojenýma

za zády. „Už jsi pro naši výpravu našel přijatelnou skupinu lidí?“

„Jsem téměř hotov,“ řekl Hansen, kterému zjevně dělalo

mnohem

menší potíže bavit se na pracovní rovině než mluvit

o Elaině. „Jestli nám Gemmané dovolí vstoupit na své území, jak plánujete, budu mít k dispozici ty nejlepší řečníky a spolu s nimi i muže speciálně vycvičené, aby byli schopni vyřadit z provozu gemmanský mediální stream.“

Vysypal to ze sebe tak rychle, až si byl Justin téměř jistý, že se přeslechl. Počkat. Co to říkal?

Pšššt, snažil se ho uklidnit Magnus. Pokoj kolem Justina jako

by zablikal a on se musel soustředit na oba muže.

„Až na to…,“ chtěl Hansen pokračovat, ale zarazil se.

„Ano?“ zeptal se Velký učedník. Svět kolem Justina se znovu

zamihotal.

„I kdyby se ta země ocitla v chaosu, jak tvrdíte, že se stane, dokáže pár našich misionářů ty neznabohy skutečně změnit?“

„Je v pořádku, že pochybuješ, Timothy. Ani si neumíš představit,

jak moc je jejich civilizace závislá na médiích. Není to

jako s naší televizí. Všechno je propojené do jediného systému:

zábava, zprávy, bezpečnost, identita. Když jim to vezmeme, klidně

jen na pár hodin, vezmeme jejich světu řád. A jestli se nám

podaří vyřadit stream na několik dní, jak to máme v plánu, bude

to pro ně, jako by se vrátily Temné časy. Někteří se budou bát. Někteří budou naslouchat našim lidem a ti zasejí semínka víry.

246 • Richelle Mead

Mezitím bude moci zaútočit naše armáda a zmocnit se pro nás

tolik důležitého pohraničního pásma, ve kterém možná žijí ženy

ještě krásnější než Elaina.“ Velký učedník se na Hansena vědoucně usmál. „Možná tě čeká ještě větší odměna.“

„Já jinou nechci,“ prohlásil Hansen a zamračil se. „Jsem plně oddán vašemu úkolu, to víte. Jen mi připadá, že jestli jsou na

tom mediálním streamu tolik závislí, nebude snadné ho vyřadit

z provozu.“

„Proto ho naši lidé tak dlouho studují,“ vysvětloval kněz.

Mírně se Justinovi před očima rozmazal a zavlnil, takže pro Justina bylo těžké soustředit se na probíhající rozhovor. „Cowlitz a jeho muži vědí, co dělají. Jestli má ale jejich plán vyjít, musejí

být na gemmanském území. Máme plnou podporu prezidenta

i jeho poradců. Stačí jen, když objevíme nějakou skulinu.“

Kněz chtěl pokračovat dál, ale Justin už ho nedokázal sledovat.

Co se děje? zeptal se Magnuse.

Už jsi ze svého těla pryč moc dlouho a vymyká se to kontrole. Havran se vznesl z okenního rámu a zamířil do noci. Zatímco předtím se Justin cítil, jako by s ptákem zcela splynul, nyní spíše zažíval pocit, že bojuje o holý život.

Ne! naléhal. Vrať se! Musíme slyšet víc. Kurva, vždyť mluví

o tom, jak vyřadí z provozu stream! Uvědomuješ si, jak je to důležité?

Já si hlavně uvědomuju, jak je důležité vrátit tě do tvého těla,

opáčil Magnus. Jestli se mi to nepovede hodně brzo, budou se dít moc ošklivé věci.

Jak ošklivé? zeptal se Justin.

Magnus odpověděl velmi pochmurně. Tak ošklivé, jako když se

něčí duše trvale odpoutá od těla a navěky ztracená bloudí po světě.

KAPITOLA 16

Hodné provinční dívky

Tessa se těsně před setkáním s doktorem Cassidym nechala ostříhat, což Daphne velmi těžce nesla.

„Přišla jsi o ten svůj provinční styl,“ rozčilovala se, zatímco upravovala mikrofon ukrytý v Tessině límci. „Polovina kouzla je pryč.“

„Dík,“ řekla Tessa suše. Vlasy měla na gemmanský standard stále dost dlouhé, neboť jí sahaly až k lopatkám. Nechala si je moderním způsobem zastřihnout, takže celý účes nyní vypadal mnohem vzdušnější. V Panamě nosila většina dívek v jejím věku vlasy vyčesané do složitých drdolů, takže podstatná byla naopak délka a rovný pravidelný zástřih. „A já si zase myslím, že mi to pomůže. Doktor Cassidy ze mě chce mít jakýsi prototyp asimilovaného dítěte. Právě že když budu vypadat, jako že jsem z provincie,

jen částečně, všichni uvěří, jaký na mě měla RUNA skvělý vliv.“

Daphne nesouhlasně zamručela a udělala krok zpátky, aby si

Tessu prohlédla. „Možná.“ To bylo maximum pochopení, kterého

se od ní Tesse dostalo. „Ale zároveň bys neměla působit moc světácky a sofistikovaně. Jestli tě chytí u něčeho, co bys neměla

dělat, budeš ještě vděčná za roli naivní provinční dívky.“

„Ale já nebudu dělat nic, o co mě sami nepožádají,“ řekla jí

Tessa asi posté. „Nehodlám se vloupávat do sejfů ani hackovat zašifrovaná data.“

248 • Richelle Mead

A Daphne na to odpověděla stejnými slovy, která Tessa taky

slýchala už několik dní pořád dokola. „Budeš u toho chlapa doma! Naservírovali ti příležitost na zlatém podnose, v nic lepšího jsme nemohly doufat. Musíš toho maximálně využít. Možná

z tebe bude prezidentka YCC. Už nikdy nebudeš mít takovou šanci.“

Tessa zavrtěla hlavou. „Ne. Nic takového dělat nebudu. Budu

si povídat se sponzory, abyste měla co nejvíc nahrávek, ale to je všechno. A kromě toho, jestli má doktor Cassidy opravdu nějaké vazby na náboženství a jestli se do toho snaží zatáhnout i Občanskou stranu, asi těžko o tom bude mít na nočním stolku nějaký

dokument, který bych vám mohla donést, abyste se vyřádila.“

„To ne,“ souhlasila Daphne. „A taky není moc pravděpodobné,

že bychom měly takové štěstí, aby všichni sponzoři byli

ve skutečnosti vůdci náboženských kultů a ještě se ti k tomu přiznali. Můžeme mít hodiny nahrávek a nic z nich nezjistit.“

„Protože možná vůbec není co.“ I tuhle námitku snad Tessa vyslovila posté. Daphne to moc dobře věděla a zavrtěla hlavou napůl pobaveně a napůl skoro vyčerpaně.

„Běž už,“ řekla a ukázala ke dveřím. „A přines mi něco hodně dobrého.“

Byly v centru v kanceláři North Prime a dávaly dohromady odposlouchávací zařízení. Tessa se oblékla už doma. Měla na sobě černou sukni a bílou halenku, jak po ní chtěli, a do budovy YCC

to měla kousek. Tam na ni čekala Acacia a tři další šťastní členové, kteří měli dnes na akci pomáhat. Bodyguarda jí dnes dělal Dag a jel s nimi autem až k doktoru Cassidymu, přesně jak se s Tessou domluvili už dřív. Acacia ani doktor Cassidy si zprvu nebyli jistí, co si o Tessiných ochranných opatřeních myslet, ale když se dozvěděli, že ji neustále hlídá jeden pretorián, byli z toho doslova nadšení a poprosili Tessu, jestli by nemohla říct Dagovi, ať přijde

• 249

v uniformě. Tessa měla samozřejmě na party plnit svou roli s tím,

že Dag zůstane hlídat u dveří a ještě zvýší prestiž celé akce. Dag neměl problém udělat ze sebe atrakci, pokud samozřejmě bude schopen chránit Tessu a taky pokud dostane pořádnou večeři.

Dělat terapeuta politické straně musel být hodně výnosný

džob, alespoň soudě podle Cassidyho domu a zahrady. I když

byli hosté pozváni na večeři, byl slunný letní večer a dost světlo

i teplo, aby mohli jíst venku na prostorné terase. Pozvaných bylo

asi dvacet párů, které se nyní rozptýlily mezi malými kulatými stoly prostřenými dokonalými ubrusy a sklem. Většinu obsluhy

zvládala najatá cateringová agentura a Tessa s ostatními studenty

jen pomáhali s dílčími úkoly. Tessa chodila od stolu ke stolu

a dolévala hostům šampaňské. Acacia jí vysvětlila, že sponzoři

v náladě jsou obzvláště štědří.

„Tesso,“ zavolal na ni doktor Cassidy, když kolem něj v jednu chvíli procházela. „Pojďte sem, prosím vás.“

Za celý večer si snad nesedl a kmital od stolu ke stolu, aby se

stačil pobavit se všemi hosty. Nyní stál u jednoho z nich a Tessa

k němu přispěchala s lahví šampaňského, aby mu dolila.

„Položte to na chvilku,“ řekl jí laskavě. „Chtěl bych vás představit

pár lidem.“

Tessu i ostatní studenty z YCC už během večera představili

několika hostům, takže to nebyla novinka. Všichni pod Acaciiným vedením dokonale plnili roli výjimečných a nadějných

mladých lidí, kterým Občanská strana napomáhá dostat se ještě

výš. Tessa čekala, že ji čeká totéž i nyní, ale když doktor Cassidy upozornil na jednoho z hostů, pochopila najednou, proč ji sem dnes večer vzal.

„A tohle je Adora Zimmerová,“ řekl a ukázal na ženu středního věku sedící po jeho pravici. „Výkonná ředitelka společnosti

Garnet Industries. Ale to na ní není to nejzajímavější. Adora má

250 • Richelle Mead

téměř stejný původ jako vy. Přišla do RUNA jako mladá studentka

a získala naše občanství. Adoro, Tessa k nám přijela z Panamy

a je studentkou u Kreativních hlaviček – tedy když mi nepomáhá nalévat šampaňské.“

„To je skvělé,“ řekla Adora. Mluvila dokonale bez přízvuku

a Tessa mohla jen hádat podle jejího příjmení a vzhledu, že pochází

z Evropy. „Vždycky mě nadchnou příběhy o lidech z provincií, kteří v naší zemi najdou štěstí – a vám se to zjevně povedlo!

Dcera mého kolegy chodí k vám do školy. Není jednoduché

se tam dostat.“

„Tessa je výjimečná studentka,“ řekl rychle doktor Cassidy.

„A navíc má to štěstí, že její dobrodinec je zároveň dlouholetým

přítelem senátora Darlinga. A všichni víme, jaký důraz klade senátor

na to, aby se v mladých lidech rozvíjel jejich potenciál. To on pomohl Tesse do gemmanského světa.“

To nebyla tak úplně pravda. Tessino studentské vízum a studium

na Institutu pro kreativní a experimentální myšlení bylo

výsledkem Justinových vyjednávacích schopností, Tesse však bylo jasné, že se nehodí kazit Cassidymu řeč tím, že se bude handrkovat o zásluhy na jejím štěstí. „Jsem hrozně ráda, že jsem tady,“

řekla. „V Panamě jsem dostávala veškeré vzdělávání od soukromých učitelů a obsah byl velmi prostý. S tím, co jsem schopna

se naučit tady, se to nedá srovnat.“ Stydlivě se na Adoru usmála.

„A poznat někoho, jako jste vy, to je pro mě taky ohromná škola,

paní Zimmerová. Je úžasné zjistit, že je jedno, kde jsem se narodila,

a že když využiju všech příležitostí, které mi Gemmané dávají, můžu být taky úspěšná.“

„To víte, že můžete, zlatíčko,“ řekla Adora a celá roztála. „Lidé jako my musí dřít obzvlášť tvrdě, ale když vydržíme, můžeme

mít všechno, co chceme. Já pomáhám shánět peníze pro sdružení, které naprosto zásadním způsobem lobbuje za rozšíření možNESMRTELNÁ

KORUNA • 251

ností pro mladé lidi s výjimečným potenciálem, kteří pocházejí

z provincií. Taková skvělá provinční dívka, jako jste vy, je přesně prototyp člověka, jakého vždycky popisuji.“

Doktor Cassidy souhlasně přikývl. „A taky moc dobře víte,

Adoro, že několik členů naší strany – včetně senátora Darlinga –

práce vašeho sdružení velmi zaujala. Těším se, až si o tom budeme moci promluvit všichni společně.“

Adora se ušklíbla. „Já bych o tom mnohem raději mluvila tady

s přítomnou mladou dámou. Nemohla bych si ji na pár přednášek vypůjčit? že bychom trochu změnili perspektivu všem, kdo

mají strach, že příliv imigrantů povede k dalšímu Úpadku.“

„Myslel jsem, že tohle dělají lobbisté za náboženskou svobodu,“

zažertoval muž u vedlejšího stolu. „Nesnažili se náhodou někteří z nich dostat OS na svou stranu?“

„Občanská strana jedná jen s takovými náboženskými lobbisty, kteří dokázali, že zastupují odpovědné a stabilní skupiny,“

opravila ho žena vedle něj. „Přesně takové by se měly dostat víc mezi lidi. Dneska se náboženství dostane do zpráv, jenom když někdo obětuje zvířata nebo někoho upálí.“

To rozproudilo mezi osazenstvem stolu živou diskusi, kterou ukončil až doktor Cassidy, který se otočil k Tesse se slovy: „Tak

tímhle vás nebudeme nudit. Asi vás teď propustím, abyste se zase

na chvilku mohla vrátit k šampaňskému. A nebojte se, jestli si vás

Adora bude chtít půjčit, nedám vás lacino.“

Tessu to ve skutečnosti ani trochu nenudilo a moc ráda by se účastnila debaty o náboženství mezi zástupci Občanské strany

a jejich bohatými sponzory. Zároveň by z ní mohla získat zvukovou nahrávku, kterou chtěla. Postávat kolem a poslouchat

však nepřipadalo v úvahu, hlavně ne poté, co ji doktor Cassidy

tak nadšeně představil své proimigrantsky smýšlející mecenášce.

252 • Richelle Mead

Tessa mu nechtěla tenhle úspěch zkazit, takže se slušně rozloučila

a zamířila k ostatním stolům.

V průběhu večera se snažila poslouchat rozhovory u stolů

a případně zůstat trochu déle u těch, kde se projednávalo něco,

co by se Daphne mohlo líbit. Moc toho ovšem nebylo. Náboženství bylo tématem jen velmi zřídka, většinou se řešily daně

a ekonomika a prezentované názory byly povětšinou jen variace

na všeobecně známé argumenty prezentované ve zprávách na

streamu.

Podával se dezert a Acacia si Tessu zavolala, aby jí dala nový

úkol. „Už je tma a tady ty lampy nestačí. Zajděte, prosím, dovnitř

a přineste z jídelny svíčky. Je to až úplně na druhé straně

domu. Vejdete dovnitř, zahnete doprava a rovně až nakonec chodby. To najdete.“

Tessa poslechla. Vešla do prakticky prázdné vily. Kolem prošlo

jen několik spěchajících číšníků a pomocných kuchařů. Došla

na druhý konec domu a našla chodbu ve tvaru písmene Y,

přičemž doprava by měla být zmiňovaná jídelna. Vypadalo to, že nalevo by se dostala do jakési pracovny. Tessa zaváhala.

Bylo jí jasné, že přesně v takové situaci by jí Daphne řekla,

že se má vydat na průzkum. Kdyby chtěl někdo někam schovat nějaká citlivá data, pravděpodobně by je našla v pracovně.

Ovšem jak Tessa několikrát jasně Daphne řekla, ono klíčové slůvko

je schovat. Jestli měl doktor Cassidy nějaké vazby na náboženské skupiny, důkazy o nich nebudou ležet na stole a Tessa nebyla

v pozici, kdy by se mohla někomu nabourávat do elektronických

dat – tedy pokud by to vůbec uměla. Stejně ale nakonec udělala několik kroků ke kanceláři a zůstala stát před francouzskými

dveřmi. Ty byly otevřené, což ji jen utvrzovalo v přesvědčení, že uvnitř nic nenajde. Pokud by doktor Cassidy ve své studovně

skrýval kompromitující materiály, těžko by ji nechal otevřenou,

• 253

když má dům plný lidí. Navíc místnost na první pohled ani

nevypadala

jako opravdická pracovna. Nebyl v ní monitor ani počítač

a byla plná prastarých papírových knih a všemožných uměleckých předmětů.

„Tesso?“

Trhla sebou a prudce se otočila. Za ní stál doktor Cassidy.

Tvářil se stejně přátelsky jako vždy, snad jen trochu zvědavě.

„Potřebujete něco?“

Cítila, jak rudne. Rozhodla se pro určitou verzi pravdy.

„Acacia

mě poslala do jídelny pro svíčky, ale asi jsem netrefila.“

Uvědomila si, že nevysvětlila, proč stojí ve dveřích do pracovny,

a rychle dodala: „Chtěla jsem jít na druhou stranu, ale pak jsem

si všimla té sochy a musela jsem se na ni podívat. Vím, že to zní divně. Omlouvám se, pane. Půjdu pro ty svíčky…“

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl Cassidy, vešel do pracovny

a dotkl se sochy, kterou Tessa vybrala naprostou náhodou. Byla

to jen jedna z mnoha podobných, které stály na stole, a zobrazovala muže s šaty zřejmě skutečně vyrobenými z ryzího zlata.

Jeho kůže byla z nějakého vzácného modrého kamene. „To vás skutečně zaujala tahle?“

„Ano,“ zalhala Tessa. „Je nádherná. Nikdy jsem nic takového neviděla… Prostě jsem se na ni nemohla přestat dívat.“

Doktor Cassidy přikývl. „Nepřekvapuje mě to. Ze všech kousků, které by vám tu mohly padnout do oka, je tenhle asi nejsilnější. Víte, kdo to je?“

„Ne, pane.“ Prohlížela si obrysy sochy a troufla si tipnout.

„Vypadá jako nějaký Egypťan.“

„Máte pravdu,“ řekl a uznale přikývl. „Koupil jsem ji ve velice vyšponované aukci. Je to Osiris. Říká vám to jméno něco?“ Zavrtěla hlavou.

254 • Richelle Mead

„Byl to mocný bůh uctívaný ve starověkém Egyptě. Podle

mytologie ho zabil jeho bratr a rozsekal ho na kusy, ale Osiridova

manželka mu vrátila život a měla s ním syna. Osiris se pak stál

vládcem podsvětí a soudil duše zemřelých.“ Doktor Cassidy spočinul pohledem na sošce a pak se znovu podíval na Tessu a krátce

se zasmál. „Odpusťte, vždycky se takovými příběhy nechám unést. Vám to asi připadá hloupé.“

Tesse divoce bušilo srdce. Cítila, že na něco narazila, ale nevěděla,

jak to získat. Justin si z ní utahoval, že je génius – že si

stejně jako on umí všímat detailů, které ostatním unikají. Nyní

by přísahala, že tahle soška pro doktora Cassidyho představuje něco víc než jen kouzelný mýtus. Bohužel se ještě od Justina nenaučila získat lidi na svou stranu a dostat z nich, co potřebuje.

On to uměl s muži i s ženami, ale jak to dokázal, to bylo zatím

pro Tessu velkou záhadou. Nebyla ani trochu asociální, ale jednoduše neuměla jednat s lidmi s onou lehkostí, které by zřejmě

bylo třeba, aby od nich získala potřebné informace.

„Vůbec mi to nepřipadá hloupé,“ řekla nakonec. „Je to trochu podobné náboženství, ve kterém jsem vyrostla. I my máme boha, kterého vzkřísili z mrtvých.“ Když spatřila v očích doktora Cassidyho, že ho její přirovnání příjemně překvapilo, pokusila se zajít

ještě dál. „A nabízí Osiris něco podobného? Dává svým věřícím možnost, že by mohli být navráceni ze smrti? Nebo oživeni?“

Doktor Cassidy neodpověděl hned. „Svým způsobem. On

i jeho rodina rozhodně jsou spojováni se znovuzrozením, i když

zřejmě jinak než v náboženství, o kterém mluvíte vy. Staří Egypťané věřili, že vládne podsvětí. Králové – tedy faraóni – byli

ve světě živých ve spojení s jeho synem Hórem. Lidé si velmi vážili vědomí, že jejich vůdce má vazby na boha, který mu pomáhá

k moudrým rozhodnutím.“

• 255

„To chápu,“ řekla Tessa a dál improvizovala. „Já se o politice

sice ráda učím, ale kvůli všem těm sponzorům a lobbistům to je někdy trochu chaos. Taky mám často pocit, že ty peníze politiku trochu shazují. Hrozně by mi pomohlo vědět, že ten, kdo je zrovna nahoře, nedělá svou práci jen pro peníze…, ale třeba kvůli

nějaké vyšší moci.“

Lekla se, že zašla příliš daleko, neboť Cassidy zatajil dech,

ovšem v příštím okamžiku pochopila, že zvolila ta nejlepší slova.

„Zapomínám, jak moc se liší prostředí, ve kterém jste vyrostla,

od toho našeho,“ řekl nakonec. „Vidíte díky němu věci z mnohem širší perspektivy. Ale právě kvůli vašemu původu bych vám

takové věci vůbec neměl říkat.“ Znovu se zasmál a tentokrát to

bylo trochu nuceně. „Lidi mi budou vyčítat, že jsem zkazil mladou dívku náboženstvím. Však jste tam u večeře viděla, jakou

reakci to téma vyvolalo. Jestli chcete skutečně žádat o občanství,

tak náboženství vůbec nezkoumejte. A nechoďte ani do kostela.

Až budete občankou, klidně se můžete ke své víře vrátit, ale do té doby musíte jít po jasně vyznačené cestě a já se budu snažit vás z ní nesvádět. Tak pojďte.“ Vyšel z pracovny a zavřel za sebou dveře. Najednou byl znovu sebejistý a plný optimismu. „Jdeme

pro ty svíčky. Pomáhat u téhle večeře naopak rozhodně je jedna

z činností, která se vám na žádosti o občanství bude dobře vyjímat.“ Tessa šla poslušně a mlčky za ním a hlavou se jí honilo všechno, co jí právě řekl. Večeře krátce nato skončila a Acacia rozvezla všechny členy YCC domů. Když Dag Tessu doprovodil až do obýváku, nejradši by se okamžitě vrhla ke streamu a začala hledat všechny informace o Osiridovi. Hrozně si přála, aby tu měla Justina, protože on by určitě okamžitě věděl, co je důležité a co

ne. Jenomže výzkum bude muset počkat, protože už prve pozvala

Daria. Když se dozvěděl, kam dnes večer Tessa jde, byl úplně

256 • Richelle Mead

nadšený

a samozřejmě chtěl, aby mu okamžitě potom povykládala všechny detaily.

Když vešla, vyskočil od kuchyňského stolu. „Jaké to bylo? Stalo

se něco zajímavého? Seznámila ses s někým, kdo…,“ za razil

se a trochu mu spadla čelist. „Tý jo… máš strašně krásné vlasy.“

„Dík,“ řekla a unaveně dosedla na židli. Celý večer byla na

nohou, nemluvě o mentální energii, kterou musela vynakládat.

„A nic zajímavého se nestalo.“

„Dostalas najíst?“ zeptala se Cynthia. „Něco mi tu zbylo.“

I ona seděla u stolu společně s Quentinem a Rufusem. Všichni

čtyři byli zabráni do partie mahjongu, který se Tessu všichni snažili

už delší dobu naučit, ale ještě se to nikomu nepodařilo.

„Jo, dostala,“ řekla Tessa.

„Ale já bych si dal,“ řekl Dag vesele. Když viděl, že se Cynthia zvedá, gestem ji zadržel. „Ne, ne, já to zvládnu.“

Cynthia se posadila, ale Rufus vstal. „Hraj místo mě, Tesso.

Stejně je trapné, že ses to ještě nenaučila. A mně končí směna.“ Tessa neměla ani trochu náladu na hru ani na společenskou

konverzaci, ale než mohla začít protestovat, zazvonil zvonek. Dag prudce zbystřil a otočil se od lednice k malému monitoru v kuchyni, který byl napojen na kamery u vchodových dveří. Jeho veselá tvář rázem ztuhla a pak se v ní objevil výraz naprostého překvapení, když si uvědomil, kdo to stojí u dveří. „Tak to mě potěš,“ řekl a bez dalšího vysvětlení spěchal otevřít.

Tessa zvědavě vstala, aby se rovněž podívala na monitor, a Rufus nebyl o nic pomalejší. „Ty ji znáš?“ zeptala se Tessa, když si všimla, že i on má ve tváři úžas. Okamžitě nasadil neurčitý výraz

a zavrtěl hlavou.

„Ne. Jenom jsem podle Dagovy reakce čekal někoho o dost děsivějšího,“ řekl mrzutě. Ale když Dag nervózně otevřel dveře

a uvedl hosta dál, nemohl od něj Rufus odtrhnout oči.

• 257

Tessa tu paní neznala. Byla to plebejka, středně vysoká, s tmavýma očima a vlnitými hnědými vlasy nepříliš pečlivě staženými

do culíku. Měla na sobě běžné oblečení, ovšem pod ním se rýsovalo tělo, které – třebaže bylo malé a ženské – hrálo svaly jako

tělo člověka, jenž pravidelně posiluje. Tessu na zlomek vteřiny napadlo, že by to mohla být další náhradní pretoriánka, jenže

pak si všimla, že ta žena má podivně zastřený pohled, jaký u

supervojáků nikdy neviděla.

„Tohle je, ehm, Drusilla Kaviová,“ řekl Dag, který byl pro něj zcela netypicky velmi nervózní. „Je to moje… kolegyně. Pretoriánka.“

Quentin byl zřejmě jediný v místnosti, kdo nevnímal ty velmi

podivné vlny, které se jí šířily. „Vy jste nám taky přišla pomáhat?“

zeptal se nadšeně.

„Hledám Mae,“ řekla Drusilla jakoby zasněným hlasem. „Nebere

mi ego a hledala jsem ji snad všude. Byla jsem i u ní doma,

ale ani tam není. Pak jsem zjistila, že dělá pro vnitřní bezpečnost,

a šla jsem ji hledat tam, jenomže mě už dovnitř nepustí. Když

jsem se doslechla, že bývá často tady, řekla jsem si, že to zkusím.“ Rozhlédla se a trochu se zamračila. „Ale tady asi taky není, že?“

„Mae je na misi a nemůže volat,“ vysvětlila Tessa.

„Aha,“ řekla Drusilla. „To všechno vysvětluje.“

Dag si odkašlal. „Já… jsem nevěděl, že tě pustili z nemocnice, Kav… Drusillo.“

„Nepustili,“ řekla mu. „Ale mám vycházky. Už je mi o hodně líp. Určitě mě za chvilku vrátí do služby.“

„Určitě,“ zabručel Dag.

„A máte povolení chodit ven?“ zeptal se Rufus, který se na ni

stále zvědavě díval.

Usmála se na něj stejně přehnaně, jak vlastně působila celá,

258 • Richelle Mead

ale v jejím hlase byla jistá trpkost. „To si jako fakt myslíte, že bych se dostala ven, kdyby armáda nechtěla, pane…?“

„Callaway,“ řekl. „Asi ne.“

„Ale starají se o mě pěkně,“ pokračovala Drusilla. „O všechny

se tam pěkně starají, že jo, Linusi? Máš ještě implantát?“

Daga ta otázka zjevně polekala. „Jasně. Ty ne? Teda… určitě

ti ho odpojili, než se, ehm, uzdravíš, ale v sobě ho asi máš, ne?“ Zavrtěla hlavou. „Doktoři říkali, že bude lepší, když mi ho vyndají. Než se uzdravím. Trochu to… pomohlo. Ale něco nepřestalo.

Třeba ruce.“ Podívala se na ně a začala si je mnout.

„Znáš to? Všechny ty jehličky a mravenčení?“

Dag vypadal, že je úplně zmatený… a jako by si hodně přál,

aby byl někde hodně daleko. Nebo aby ona byla hodně daleko. Kdyby Tessu jejich nová návštěvnice tolik nezajímala, určitě by

si vychutnávala pohled na svého jinak tak nafoukaného hlídače vyvedeného z míry.

„Ehm, ne. Neznám,“ řekl. „Vlastně vůbec nevím, o čem to

mluvíš.“

Drusilla smutně a rezignovaně přikývla. „Tak to máš asi štěstí. Doktoři umí trochu pomoct…, ale nikdy to nezmizí úplně.“ Rozhostilo se trapné ticho a Tessa alespoň částečně pochopila, proč se ta žena chová tak divně. Ať už jí doktoři pomáhají s čímkoli, musí to být hodně vážné, aby to ospravedlnilo ten blouznivý stav, ve kterém žije.

„No, už jsem vás zdržela dost,“ řekla Drusilla. „Kdy jste říkali,

že se Mae vrátí?“

„Neříkali,“ odpověděl Dag. „Je na misi. Nemáme ponětí.“

„Jo, jo. Tak já to prostě budu zkoušet, třeba ji někde seženu.

Jednou za mnou byla v nemocnici a myslím, že ji to docela vzalo.“ Drusilla se nejistě zasmála. „Když už jsem teď v pořádku,

chtěla jsem se ještě jednou omluvit.“

• 259

Když přešla zpátky ke dveřím, Rufus přiskočil. „Co kdybych

vás odvezl zpátky? Nejsem si jistý, jestli byste takhle pozdě měla chodit venku sama.“

Drusilla se znovu zasmála. „Jsem pretoriánka. Mně nikdo neublíží.“

„Ale já budu rád. A stejně asi jedu vaším směrem,“ nenechal

se odbýt.

„Vy jedete do nemocnice na základnu?“

Rufus si s Dagem vyměnili pohledy. „No, vypadá to, že asi

jo.“ Všem kromě Drusilly bylo jasné, že lže. Obrátil se k Cynthii.

„Nevadí, když půjdu dřív?“

„Mně ne,“ řekla.

„V tom případě zavezu pretoriánku Kaviovou zpátky.“ Dag přikývl. „Radši ty než já.“

„To jste moc hodný, pane… už jsem zapomněla, jak se jmenujete,“

řekla Drusilla omluvně.

„Nic se nestalo. Jmenuju se Rufus.“ Pokynul jí ke dveřím.

„Tak jedem.“

Drusilla šla za ním a nepřítomně se na ostatní usmála na rozloučenou.

„Ráda jsem vás všechny viděla. I tebe, Linusi.“

„Já tebe taky,“ řekl Dag nervózně. Když se dveře zase zavřely, sedl si ke stolu a vyčerpaně vrtěl hlavou. „Tak to má teda Rufus u mě. Má pravdu, sama by určitě jít neměla, ale nejsem si jistý, jestli bych to s ní zvládl až na základnu.“

„Kdo to byl?“ zeptala se Cynthia. „A co se jí stalo?“

„Prostě jedna pretoriánka. Zranila se při… no, to je jedno, ale hrozně dlouho se dávala dohromady. A upřímně, ani si nejsem jistý, z čeho se uzdravuje teď,“ řekl.

„Asi z něčeho, na co musí brát spoustu prášků,“ řekla Tessa. Dag souhlasně přikývl.

260 • Richelle Mead

Cynthia obrátila pozornost zpátky ke hře a začala přerovnávat

kameny. „No, už kvůli ní doufám, že se jí udělá líp, ale jsem docela ráda, že zrovna teď nemá implantát. Ne že by teda vypadala nebezpečně, ale když je někdo takhle mimo, asi by neměl mít v těle něco, co mu zvyšuje sílu. Hraješ, Darie.“

KAPITOLA 17

Gemmanští bohové

Pohled na to, jak Justin znehybněl a jak se nad ním zničehonic

zhmotnil havran, Mae skutečně polekal. Nebylo to ovšem

nic v porovnání s tím, když se havran najednou vrátil tak, že prolétl malým okýnkem tak rychle, že vypadal jako černá krákající šmouha. Jednou obkroužil pokoj a pak zamířil přímo na Justina, jako by na něj chtěl zaútočit – až na to, že se těsně před nárazem rozplynul. Ve stejném okamžiku začal Justin lapat po dechu a sípat jako topící se muž, který se konečně může znovu nadechnout. Byl to jeho první pohyb za poslední hodinu.

Mae vyskočila ze svého místa a okamžitě si sedla vedle něj. Zatímco kašlal, dala mu ruku kolem ramen, a překvapilo ji, že

mu kůže přímo hoří. Chabě se ji pokusil odstrčit a vyhrkl: „Budu zvracet… dones něco…“

V pokoji nebyly žádné mísy ani kbelíky, takže Mae popadla

první vhodnou věc, která jí přišla pod ruku – klobouk, který mu

dal Carl. Justina několikrát natáhlo a Mae odběhla do koupelny

pro sklenici vody. Když se mu žaludek uklidnil, vděčně si ji vzal,

ale upil jen pár doušků, podal jí sklenici zpátky a zhroutil se

na postel. Mae měla zkušenosti se zraněními z boje, ale taková nevolnost, navíc zjevně nadpřirozeného původu, to bylo nad její síly.

„Co se stalo?“ zeptala se a odhrnula mu propocené vlasy

z čela. Během pár vteřin mu vyletěla horečka.

262 • Richelle Mead

Díval se kamsi skrze ni a oči mu žhnuly. „Dotyk boha,“ řekl.

„A chtějí shodit stream…, ale to nejde, že ne? Má spoustu záloh. Nikdo ho nedokáže shodit. Bůh… bude vědět, co s tím…“

Mae do Justina dostala další doušek vody a pak upadl do hlubokého spánku. Položila mu na čelo mokrý kapesník a nechala

ho spát s hlavou na svém klíně. Přitom se bezmocně rozhlížela

po pokoji a přála si, aby se jí zjevili havrani, kteří ho tak zničili.

„Asi se mi nehodláte objevit v hlavě a říct mi, co se děje, že?“ řekla nahlas. žádnou odpověď nedostala. Neměla k dispozici benefit v podobě instantních odpovědí nadpřirozených bytostí.

Měla jen dýku, ovšem tu teď rozhodně nehodlala používat a riskovat,

že ztratí čas. Justin ji v tomhle stavu mohl ještě potřebovat.

A varoval ji, že zahrávat si s nadpřirozenými bytostmi vždycky něco stojí. Měl na mysli třeba tohle? Vždycky si představovala

mnohem větší, spíše metafyzickou cenu, ne něco takhle akutního

a světského.

Jeho tělo bylo na dotek stále horké, ale už dýchal pravidelněji

a ona doufala, že ho nerušený spánek dostane ze všeho, co ho

trápí. Zaklepání na dveře asi o hodinu později ji přimělo sundat

si Justinovu hlavu z klína a jít otevřít dveře. Stál za nimi Lucian.

Podal jí talíř s jídlem a jeho pohled vzápětí ulpěl na spícím Justinovi.

„Vypadá, že mu je fakt blbě,“ řekl Lucian. „Možná bychom mohli…“

„Co bychom mohli?“ zeptala se Mae, když větu nedokončil.

Zavrtěl hlavou. „To je jedno. Chceš nějak pomoct? Mám sehnat doktora?“

Mae položila talíř a podala Lucianovi klobouk, do kterého se

Justin vyzvracel. „Mohl bys to vylít,“ řekla. „A omluv se Carlovi.“ Lucian svraštil nos a okamžitě vynesl klobouk z pokoje a položil ho na chodbu. „Beru. Ještě něco? Ještě něco, co bys…

potře • 263

bovala ty? Nelíbí se mi, že jsi tu takhle zavřená, i když, upřímně, dívat se, jak se dusíš v těch hadrech, by se mi taky nelíbilo.“

V jeho hlase byla nefalšovaná starost a ji napadlo, jestli se

nesnažil naznačit, že by Justin mohl svou nemoc předstírat, aby

s ní mohl něco mít. Nedala jsem mu skoro žádnou šanci, přesto

o mě ještě neztratil zájem, pomyslela si. Co mám udělat, abych se vyjádřila jasněji? Následovala však ještě překvapivější myšlenka. Mám se vůbec vyjadřovat jasněji?

Mae nikdy nehrála hry, které ostatní dívky z její kasty a podobného společenského postavení tolik milovaly. I jako dospělá

většinou jednala s muži velmi přímo. Ukončovala věci, které bylo

třeba ukončit, a nikdy nevodila muže za nos jen proto, aby získala nějakou výhodu nebo si polechtala ego. Justin jí říkal, že se zatím nemá Lucianovi zmiňovat o své neteři, ale ji teď napadlo, jestli to je skutečně nejlepší řešení. Musí přece existovat způsob, jak to uchopit tak, aby se zcela vyhnula zmínce o zásahu nadpřirozených

sil.

„Tohle je pro ženy tvrdá země,“ řekla a velmi obezřetně volila každé slovo. „Jsem ráda, že jsem se tady nenarodila, a je mi líto všech, které ano. Hlavně proto, že nic lepšího nikdy nepoznaly. Slyšela jsem historky…“ Odmlčela se a zadívala se do dálky,

jako by najednou nemohla mluvit dál. „Slyšela jsem, že kradou

ženy a dívky nejen z provincií, ale taky z RUNA. Je na tom něco pravdy?“

„Podle toho, co vím, to nejde úplně vyloučit,“ řekl pochmurně.

„Všechno je možné, ale jestli se to děje, není to moc často.

Naše hranice je zabezpečená. Pašovat od nás dívky musí být hodně těžké.“

Pokud jim je kastáři sami dobrovolně nestrkají, pomyslela si Mae hořce. Pak řekla: „Ne moc často, ale pořád to je až moc často. Existuje způsob, jak je dostat zpátky?“

264 • Richelle Mead

Zavrtěl hlavou. „Je prakticky nemožné je najít.“

„No, fyzicky přece musí být poznat na první pohled,“ řekla.

„Jsou bez kaina, nebo ho aspoň mají méně. A navíc by stačil jednoduchý

genetický text, podle kterého se hned dají zjistit rodiče

z našeho registru.“

„Ten bychom museli udělat v RUNA. Tady takové testy dělat

nejdou a Arkáďané nás určitě nenechají vzít si je zpátky jenom

na základě toho, že vypadají jako od nás. A i kdybychom získali přímý důkaz, že některá ze zdejších dívek je Gemmanka, politická vyjednávání by se táhla, hlavně pokud by tady byla už dlouho a měla od jejich systému vymytý mozek. Arkádská manželka se čtyřmi dětmi ani zpátky chtít nebude. Všichni jim navíc vtloukají

do hlavy, že jsme bezbožní služebníci zla.“

Mae napadlo, jestli by totéž platilo pro osmiletou dívku. Neodpověděla,

ale z výrazu její tváře muselo být poznat, jak je roztrpčená. Lucian ji něžně chytil za paži a přitáhl si ji k sobě.

„Já ti rozumím, že tě to trápí,“ řekl jí. „Taky nechci, aby lidi museli trpět v tomhle systému, a je jedno, jestli se tu narodili, nebo ne. Kdybych s tím mohl něco dělat, tak bych to udělal, ale tohle je nad moje síly.“

Mae se usmála, i když ji ani trochu nepotěšil. „Budeš jedním

ze dvou nejmocnějších mužů v RUNA. Myslíš, že bude hodně věcí, které budou nad tvoje síly?“

Zadíval se jí dlouze do očí, a když odpověděl, nebyla si jistá,

jestli ještě stále mluví o unesených dívkách. „Některé asi ano.“ Justin za ní ve spánku zasténal a ona se k němu rychle vrátila.

„Měla bych být u něj,“ řekla Lucianovi. „Kdyby se zhoršil, dám

ti vědět, ale snad se z toho vyspí.“

„Aha,“ řekl Lucian. „Takže tak je to.“

Mae si uvědomila, že jí špatně rozuměl a myslí si, že se Justin

něčím předávkoval, ale rozhodla se to nekomentovat. Ať si radši

• 265

Lucian myslí, že do sebe Justin nacpal příliš mnoho stimulantů, než aby zjistil, že si zahrává s nadpřirozenými silami.

Seděla vedle Justina na posteli až do rána, kdy mu horečka

konečně ustoupila. Probudil se, tvář měl propadlou vyčerpáním,

ale oči mnohem jasnější než prve. Pomohla mu posadit se a přinesla

mu vodu. Počkala, až všechnu vypil, a teprve pak se zeptala,

co se stalo.

„Pamatuješ si něco?“ zeptala se ho. „Byl jsi tak nějak mimo.“

„Mnohem víc doslova, než si umíš představit,“ řekl s úšklebkem.

„Byl jsem mimo své tělo…, byl jsem v tom Magnusově.

Letěli jsme do chrámu a špehovali jsme Velkého učedníka.“

Najednou

se prudce narovnal. „Do prdele, Mae. Ten šílenec chce

vyřadit z provozu náš mediální stream. On si normálně myslí, že

k nám s těmi misionáři pošle nějaké hackery a pak zahájí invazi.“ Nevěřícně zamrkala. „Něco takového jsi říkal, ale myslela

jsem, že blouzníš. Taky jsi říkal, že má stream spoustu záložních úložišť, což je pravda. Je prakticky nemožné ho vyřadit z provozu.“

„Tak proč si byl tak jistý?“ Justin si prohrábl prsty rozcuchané vlasy, tvář hluboce zamyšlenou. „Oni ve své infrastruktuře nic srovnatelného nemají. Nic. Ani kdyby sehnali programátory z provincií, sakra, ani s lidmi z EA by prostě neměli šanci zjistit dost informací, aby celý ten systém prolomili.“

„Možná bys to měl říct ostatním.“

„Copak mám důkaz?“ povzdechl si. „Jestli se mi nějak povede

dát žádost Velkého učedníka k ledu, pak stejně není co řešit.

Ale… mám to vůbec dělat? Jestli fakt mají tolik informací, tak to musíme prošetřit. Kdyby tak šlo…“

Kdosi zaklepal na dveře, a když Mae zavolala, ať jde dál, objevila

se Valina tvář. Druhá pretoriánka se při pohledu na sedícího

Justina usmála. „Ale, ale, ty žiješ? Nic moc, co? Senátor tvůj stav nepopisoval zrovna optimisticky.“

266 • Richelle Mead

„Nezaručuji ti, že budu hned jako rybička,“ řekl Justin. „Ale vypadá to, že přežiju.“

Val přikývla. „To nám bylo jasné. Lucian poslal ráno zprávu,

že na pozdní snídani nepřijdeš, protože ti je zle. Z chrámu se na

tebe přišel podívat nějaký chlápek, asi aby se ujistil, že to nehraješ. Ale klidně mu můžeme říct, že k tobě teď nikdo nesmí.“

„Počkej,“ zavolal Justin, když viděl, že se Val obrací k odchodu.

„Víš, jak se jmenuje? Ten chlap, co ho poslali?“

„Myslím, že Hansen.“

Justin ztuhl a Mae doslova viděla, jak se mu v hlavě roztočila kolečka. „Řekni mu, ať přijde sem za mnou tak asi… já nevím…

za patnáct minut. Musím se aspoň umýt.“

Posunul se na okraj postele, a když se pokusil vstát, škubl sebou. Mae k němu rychle přiskočila a podepřela ho. „Jasně.

Ty si hlavně musíš odpočinout.“

„Musím s Hansenem mluvit,“ trval na svém Justin. „Val, řekni mu to. Mae mě osprchuje.“

Val vyklouzla ven a pod vousy si bručela cosi v tom smyslu,

že někteří lidé vždycky slíznou smetanu. Mae pomohla Justinovi

ke dveřím, ale než vyšli ven, zaváhala. „Jsi si jistý? Fakt nevypadáš dobře. Čím to vlastně je?“

„Magie, na kterou jsem nebyl připraven. Využil jsem moc,

na kterou jsem nebyl vycvičen, a tohle jsou fyzické následky. Ale zjistili jsme, co jsme potřebovali.“

Mae ztišila hlas. „Když ses vrátil, říkal jsi něco o božím dotyku.

Co to mělo znamenat?“

Justin s odpovědí dlouho váhal. „To byla druhá věc, na kterou jsem nebyl připraven. Bylo to něco nádherného.“

Víc neřekl a ona mu pomohla do jedné z koupelen, které

v domě pro hosty měli. Nakonec se zvládl osprchovat sám a ona seděla za dveřmi a poslouchala vodu. Zvládl to, aniž se ztrapnil, • 267

ale když vyšel ze sprchy, byl naprosto vyčerpaný. I když si později oblékl čisté šaty, muselo být každému na první pohled jasné, že je mu hrozně zle. Jakmile se však znovu pohodlně uvelebil na

posteli, začala se Mae shánět po sponkách do vlasů. Kvůli Hansenovi nemusela být zahalená jako v případě Jaspera, ale i tak by měla přinejmenším dodržet arkádský standard.

„Nech si je tak,“ řekl Justin, když viděl, že si začíná vyčesávat

vlasy nahoru. „Jenom si je učeš.“

„Zbláznil ses?“ zeptala se. „Víš přece, jací tihle lidi jsou.“

„Jo,“ řekl Justin. „Právě že vím.“

Až do chvíle, kdy vešel Hansen, už nic jiného neřekl. Když

Arkáďan spatřil Mae, jako by se musel ujistit, že ho nešálí zrak,

ale bylo to spíš z překvapení, než že by se ho zmocnil nezvladatelný chtíč. Přijal židli vedle Justinovy postele, kterou mu nabídla, a dál si jí nevšímal. Mae si sedla na své obvyklé místo u dveří.

„Doktore Marchi,“ řekl Hansen nervózně. „Prý vám není dobře.“

„Dávám se dohromady,“ odpověděl Justin. „Ale doufám, že váš pán pochopí, že bych to dneska prostě nezvládl.“

„Ale samozřejmě,“ řekl Hansen. „Dám mu vědět a snad najdeme jiný termín, tedy jestli se vám ještě do konce pobytu udělá

lépe. Pokud byste něco potřeboval, klidně dejte vědět. Budu se

za vás modlit.“

Justin se usmál a zavrtěl hlavou. „Mně teď nikdo nepomůže…

možná až na mého boha. Za tohle může on, ale za moc, kterou mi dává, jsem ochoten takovou cenu zaplatit.“

Mae měla pocit, že se přeslechla, ale jediný pohled do Hansenovy užaslé tváře ji přesvědčil o opaku. „Promiňte, řekl jste až

na vašeho boha?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdil Justin, jako by to byla ta nejpřirozenější věc

na světě.

268 • Richelle Mead

„A…ale Gemmané nemají bohy,“ vykoktal ze sebe Hans en.

„Dokonce pronásledujete ty, kdo věří.“

„Někteří z nás boha mají a často jsou to bohové, kteří jsou

schopni velkých věcí. Bohové, kteří dokáží své věrné obdařit mocí

a odměnit je za jejich věrné služby.“ Justin se odmlčel a dlouze

a bedlivě se na Hansena zadíval. „Vy jste muž víry. Kdybyste sloužil mému bohu, Elaina už by byla dávno vaší manželkou.“ Hansen ztuhl. „Jak o ní víte?“

Justin rozpřáhl paže. „Protože moc mého boha je velká a on

se se mnou dělí o vědění v mnoha věcech. Vím, že většinu práce vaší církve ve skutečnosti vykonáváte vy sám, ale že odměnu

a slávu vždy získá Velký učedník. A nejen Elainu, i jiné věci.

A vím také, že ho pro to nenávidíte.“

Mae neznala kontext, ale viděla, že Justin ťal do živého. Hansen téměř freneticky zavrtěl hlavou. „Ne, sloužím mu zcela oddaně.

A rád se s ním dělím o všechno, co mám. Je to velký muž, který si zaslouží mnoho…“

„Jako třeba ženu, kterou milujete?“ zeptal se Justin významně.

„Jak něco takového můžete říct? Jestli si nechcete přiznat své city,

myslete na ty její. Líbí se jí to? Jak se asi cítí pokaždé, když vás Velký učedník přinutí přivést mu ji do postele? Myslíte, že se jí líbí, když jí žehná?“

Hansen zrudl a vyskočil ze židle. „Odcházím…“

„A co uděláte? Připlazíte se za ním a budete na mě žalovat,

protože vím, že spí s vaší konkubínou? Aby vás odměnil další špinavou prací, za kterou nic nedostanete?“ Justin ukázal na židli a navzdory bledé tváři a pokračující nevolnosti z něj vyzařovala autorita, kterou by Mae ani trochu nečekala. „Tak si sedněte

a buďte chvilku zticha. Hodlám vám změnit život.“

Hansen si sedl.

• 269

„Můj bůh také ví o vašem plánu vyřadit z provozu mediální stream v RUNA,“ pokračoval Justin.

Hansenovi spadla čelist tak, že málem zazvonila o zem. „Jak

to můžete vědět?“

„Vy jste mě neposlouchal? Můj bůh dokáže všechno. Myslíte

si, že Nehitimar je jediný velký hráč? Tak to se pletete. Ten můj vidí všechno a dokáže věci, o kterých se vám ani nesnilo. A ten váš plán se streamem? To je jenom sen. Tohle žádný hacker-samouk nedokáže. Velký učedník vás předem odsoudil k porážce.“

„Nejsou to samouci,“ řekl Hansen, který najednou získal zpět

něco málo ze svého sebevědomí. „Učil je programátor, který před

pár lety odešel z vaší země. Přísahá, že zná všechny protokoly,

a tvrdí, že když někdo na stream zaútočí nejméně ze tří různých míst, je možné ho dočasně vyřadit.“

Justin nic neříkal, jen se na muže proti sobě přísně díval. Mae

však měla pocit, že navzdory tomu je stejně překvapený jako ona. Původně tvrdil, že gemmanskou síť by nehacknul ani programátor z EA…, ale přeběhlík, který ji osobně zná? To už možné bylo, dokonce natolik možné, že by celou teorii měli začít brát vážně.

A Mae toho věděla dost, aby si uvědomila, že stream je skutečně

zálohován a provozován na několika místech v zemi právě z důvodu, aby se předešlo jeho možným pádům. Synchronizovaný

útok na všechna tato místa mohl být účinný, i když samozřejmě

vůbec netušila, jak moc. Justin na tom byl zjevně stejně, ale velmi dobře předstíral, že je stejně vševědoucí jako bůh, kterému údajně slouží.

„Nepodaří se vám to,“ řekl Hansenovi. „Vy i ostatní prohrajete.

A skončíte uvězněni v mé zemi. Velký učedník i váš prezident popřou, že o vašem plánu věděli, a budou tvrdit, že jste jednali

na vlastní pěst. A pak vás nechají shnít v naší base. Ale to vás vlastně nemusí trápit. O Elainu bude jistě dobře postaráno.“

270 • Richelle Mead

„Co chcete?“ procedil Hansen skrz zuby.

„Jde o to, co chcete vy, ne já.“ Justin ukázal na Mae. „Podívejte

se na ni.“

Hansen, i když zjevně nechtěl, nakonec poslechl a otočil se.

„Není to má konkubína. Není ani moje manželka. Nemám

na ni žádné právo, neexistuje moc, která by ji u mě držela, ale

ona se mnou přesto je. Udělala by Elaina totéž, kdyby ji k tomu nenutil zákon?“

„Ano,“ řekl Hansen okamžitě. „Miluje mě.“

„Neskutečné.“ Justin už v hlase neměl onen velitelský tón

a spíše nyní zněl, jako by chtěl vyjednávat. „Představte si, že by vaše nádherná žena byla svobodná, nezahalená, všichni by se na ni mohli dívat a všichni by věděli, že je s vámi, protože to

chce. A hlavně, že nikdo, bez ohledu na to, jak moc by ji chtěl, se

jí nemůže ani dotknout.“ Podíval se na Mae. „Řekni Hansenovi,

co jsi studovala ve škole.“

Tuhle otázku nečekala, ale předpokládala, že nemluví o vojenském výcviku. „Hudbu,“ řekla.

Hansen byl ovšem o krok pozadu. „Vy jste chodila do školy?“

„Tak jako všechny ženy u nás,“ řekl Justin. „Mohou se učit, co chtějí, mohou vykonávat jakoukoli práci a mohou být s mužem, kterého si samy vyberou. A nikdy je nezahalujeme. Necháváme je, aby mohly ukazovat svou krásu. A taky nedovolujeme nafoukaným

sobcům, aby se přiživovali na těch, kdo skutečně pracují.

Odměna patří tomu, kdo něco dokázal. Nikdo si nemůže přivlastnit zásluhy někoho jiného.“

Mae si pomyslela, že to je možná trochu přehnané. I v RUNA

existovali rovní mezi rovnějšími, ale v porovnání s Arkádií? Ano,

z tohoto úhlu pohledu byla její země skutečně rájem, jaký tu

Justin popisoval.

• 271

„A váš bůh vám tohle všechno dovolí?“ zeptal se Hansen užasle.

„Ne,“ opravil ho Justin. „Dovoluje nám to naše vlast. Ale…“

Bedlivě si muže proti sobě prohlížel a Mae uhodla, na co myslí, skoro jako by to říkal nahlas. Hansen možná byl nespokojený

s tím, co mu jeho bůh zatím dal, ale vyrostl ve světě plném bohů

a takovému světu rozuměl. „Můj bůh to dovoluje. V takovém světě žijí jeho věřící. A tohle byste mohl mít i vy a Elaina.“ Hansen se odvrátil od Mae a podíval se zpátky na Justina.

„A jak?“

Justin se předklonil. „Když přeběhnete. Necháme Velkého učedníka provést jeho plán a vyslat k nám skupinu záškodníků.

Vy nás budete informovat o tom, co dělají, a dáte nám vědět,

jaké budou jejich další kroky. My je zastavíme a chytíme a vy zůstanete v RUNA.“

„Bez Elainy,“ řekl Hansen prostě. „Já budu tam, ona tady. Bez

ní to nemá žádný smysl.“

Tohle byla pro Justina překážka, ale jen mávl rukou. „Postarám

se o to, aby jela s vámi.“

Hansen se zatvářil pochybovačně a Mae se mu nedivila. „Jak?“

„Vy mě neposloucháte?“ rozkřikl se na něj Justin. „Tohle

všechno dokáže můj bůh. Stejně jako mě dokáže vyléčit.“ Justin ukázal na své tělo. „Požádejte Velkého učedníka, aby přesunul

naše setkání na večer. Do té doby budu naprosto v pořádku, uvidíte. Můj bůh se postará, abych mohl vykonat jeho práci.“

„Naprosto v pořádku?“ zopakoval Hansen.

„Ano,“ řekl nekompromisně Justin. „Zařiďte, co máte, a já

dostanu do RUNA Elainu. Hackeři jsou jasně daní…, ale ostatní,

ti misionáři, co mají hrát roli přednášejících…, ty všechny vybíráte vy, že?“

Hansen přikývl.

272 • Richelle Mead

„Je tady víc lidí jako vy? Takových, které Velký učedník zneužívá

s tím, že je Nehitimar zavrhl?“

Arkáďan neodpověděl, ale i nyní ho jeho výraz prozradil.

Justin vypadal spokojeně. „Je na vás, abyste zvládl ty, kdo přijdou

s vámi. Přiveďte je. Pokud nám pomohou chytit ty programátory, můj bůh i jim nabídne nový život.“

„Ale musíte tam dostat Elainu,“ trval znovu na svém Hansen.

A znovu si Justina pochybovačně prohlédl. „A taky se dát dohromady

na dnešní večeři.“

„To zvládnu,“ řekl Justin. „Uvidíte. Uvidíte, jaké to je mít

na své straně boha, který umí odměnit.“ Justin se zdánlivě velkou námahou vstal a podal Hansenovi ruku. Ten ji po chvíli váhání přijal.

„Promluvím s Jeho Svatostí,“ řekl Justinovi. „Čekáme vás večer.“

Už byl na odchodu, ale Justin ho najednou zadržel. „Počkejte…

víte něco o nějaké holi, kterou by Velký učedník měl mít? Holi s orlem?“

„Samozřejmě,“ řekl Hansen. „Považuje se za důkaz Nehitimarovy náklonnosti, že ji poslal právě tomuhle Velkému učedníku.“

Justin se zamračil. „Jak to myslíte – právě tomuhle?“

„Jeho předchůdce ji neměl… a neměl zdal eka takovou moc.

Víra v Nehitimara byla v Arkádii vždy silná, téměř od samého

počátku. Po Úpadku lidi spojovala. Ale když se moci chopil současný

Velký učedník, bylo to takové nějaké jiné…, jako by k sobě

přitahoval lidi mnohem silněji. Někdy to taky cítím, hlavně když

má hůl u sebe. Je to úžasný pocit z velikosti a moci našeho boha.

Je pak velmi těžké Velkému učedníkovi oponovat.“

„A takhle to bylo i s Elainou?“ zeptal se Justin mile.

• 273

Hansen se ušklíbl. „Ne. Když má Velký učedník v ruce svou

hůl, je ohromující a budí úctu. Ale je těžké mu vzdorovat, i když

ji nemá.“

„Ale já jsem tu hůl v jeho bytě nikde neviděl. Kde ji schovává?“

„Zřejmě ve svém soukromém sídle u Svatého jezera.“ Když si Hansen všiml, že se Justin tváří nechápavě, začal vysvětlovat: „Je severně od města. Velmi odlehlé a velmi dobře hlídané místo.“

„To si umím představit,“ zabručel Justin. „Děkuji.“

Jakmile Hansen odešel, roztáhl se Justin na posteli a zakryl si

paží oči. „Cos to sakra udělal?“ zeptala se ho Mae, která nechápala

ani polovinu toho, co se právě stalo.

„To je velmi dobrá otázka,“ zasténal.

„Kolik z toho všeho byla pravda?“ Sedla si vedle něj a sklonila

se nad ním tak, že když sundal ruku, kterou si zakrýval oči, musel

se podívat do jejích. „Už jsem tě viděla balamutit lidi. Tohle byla

taky jenom hra, že jo? Nemáš žádného boha.“

„Jak se to vezme,“ řekl a netvářil se ani trochu nadšeně. „Včera

v noci jsem opustil své tělo a vtělil jsem se do přízračného havrana, který slouží bohu, jenž by mě chtěl získat.“

„Ano…, ale ty tomu bohu nesloužíš.“ Když neodpověděl, zadívala

se na něj ještě upřeněji. „že ne?“

Odpověděl velmi váhavě: „Ne. Ale mám s ním zřejmě mnohem užší vztah, než jsem ti asi přiznal, i když to nebylo z mé

vůle.“

Mae mu téměř připomněla výraz „něco nádherného“, který

použil, když popisoval dotyk tohohle boha, ale pak si uvědomila,

že jiné věci ji trápí mnohem víc. „A ty dokážeš všechno, co jsi tomu chlapovi slíbil? Dostaneš jeho ženu do RUNA? A vstaneš vůbec z postele? Bez urážky, ale vypadáš jako troska.“

„Nešplhej.“

274 • Richelle Mead

Jemně do něj šťouchla. „Myslím to vážně! Strašně moc vsázíš

na něco, o čem ani nevíš, jestli to dokážeš, a to je vážné. Vyřadit

z provozu stream je v našich očích teroristický čin. V očích těch šílenců to je vyhlášení války. Na streamu je závislá celá naše infrastruktura.

život by se zastavil. Rozpoutalo by to chaos.“

„Právě proto nesmíme zatím riskovat, že se nám to vymkne

z rukou,“ řekl Justin. „Potřebujeme, aby si mysleli, že jim ta akce projde. Potřebujeme je mít pod kontrolou, takže musíme zjistit, co všechno vědí. Jestli zjistí, že po nich jdeme, ztratí se jako pára nad hrncem.“

„Jeden z nich už ale ví, že po něm jdeš,“ namítla Mae.

Justin si přes sebe přetáhl přikrývku a otočil se na bok, zády

k ní. „Přesně proto si ho k sobě ještě víc přitáhnu. Ale na to se

musím vyspat. A pak najíst. Zeptej se, jestli mi Lucian půjčí líčidla. Vám by je nedovolili, ale on určitě bude něco mít kvůli focení.

Budu nějak muset zamaskovat ty kruhy pod očima, zbytek života mi dodá exerzol.“

Mae zaúpěla. „Když se tím humusem předávkuješ, moc si nepomůžeš.“

„Zítra mi klidně může být blbě. Ale dneska večer jim musím ukázat moc svého boha.“

Mae přešla ke dveřím a zastavila se. „Můžeš mi aspoň říct,

o co šlo s tou holí?“

Justin už měl zavřené oči, ale teď je znovu otevřel. „Podle toho, co mi řekli havrani, by to mohla být zbraň.“

„Jako ta moje dýka?“

„Mnohem silnější. Tvrdí, že představuje hrozbu pro nás i pro naši zemi, ale já zatím nevím, jak se jí zmocnit. I kdybychom

věděli, kde je to jeho Svaté jezero – a jsem si jitý, že se před Úpadkem jmenovalo jinak –, bude určitě skoro nemožné se tam dostat.“ Povzdechl si a zavřel oči. „Budeme se muset spokojit • 275

s jedním hrdinským činem na obranu své vlasti a ten druhý zatím

odložit.“

Mae ho nechala spát. Vědomí, že existuje další nebezpečí, ji trápilo, ale i ona nakonec usoudila, že s ním nyní nemohou nic

dělat, obzvláště když musí řešit tolik jiných věcí. Ostatní pretoriánky byly pozvané na prohlídku památek společně s gemmanskými muži a ona by tentokrát mohla jet taky, ale nechtěla tu

nechávat Justina samotného. Probudil se až pozdě odpoledne

a skutečně vypadal lépe, i když trval na tom, že si dá ještě jednu sprchu. Tentokrát už došel do koupelny bez její asistence, což vypadalo slibně, a ona mu mezitím zašla pro nějaké jídlo.

To ovšem znamenalo, že se dle domluvy zahalí, což byla teoreticky otrava, ale v praxi nakonec velmi užitečná věc, protože

cestou do kuchyně potkala Carlovy syny. Ti jen tak postávali

na chodbě a nevěnovali jí pozornost. Mae si uvědomila, že si ji zřejmě spletli s Hannah. Totéž se stalo dokonce i Harriet, když ji Mae našla, jak drhne sporák. Postarší žena si uvědomila, s kým mluví, až když Mae požádala o oběd pro Justina. Zatímco Harriet připravovala jídlo, stála Mae stranou, aby nepřekážela, přičemž se dostala na doslech mužům – a jejich nečekanému rozhovoru.

„Měl bys otci říct, ať ti co nejdřív vezme nějakou holku od

Pittsfielda. Prý chce ten svůj salón přestěhovat.“ To řekl jeden

z Carlových mladších synů, jehož jméno si Mae nepamatovala.

„A proč?“ zeptal se Jasper.

„Včera v noci se k němu někdo vloupal,“ vysvětloval první

z obou mužů. „Myslí si, že to tu není bezpečné. Chce si najít nějaké odlehlejší místo, než budou ty jeho holky plnoleté.“

„To je přesně ten problém,“ řekl Jasper. „Co bych s nějakou jeho holkou dělal? Ani jedna ještě není dost stará.“

„Ale má nejhezčí holky ve městě,“ řekl hlas, v němž Mae poznala

Carlova nejstaršího syna Waltera. „Jasně, že jsou pod záko276

• Richelle Mead

nem, ale jakmile je prodá, může mu to být jedno – teda jestli je prodá. Nedivím se, že to tak hrotí. Jestli o ně přijde, než za ně dostane prachy, přijde zároveň o pěkný balík. Ale podle mě má tak ještě nejmíň tři roky, než je bude moct oficiálně prodat.“ Jasperův hlas zněl zoufale. „Ale mně je jedno, jak vypadají, já nechci čekat tři roky. Chci nějakou ženskou hned!“

Dál už Mae neposlouchala. Jen tak tak zaregistrovala, že jí

Harriet podává plný talíř. Díky svému hábitu znovu prošla kolem všech bratrů naprosto bez povšimnutí a s hlavou plnou myšlenek spěchala k Justinovi. Bylo vyloučeno, aby mluvili o jiném salónu než o tom, do kterého se vloupala. Nemyslela si, že si její návštěvy nikdo nevšimne, ale nikdy by ji nenapadlo, že se v reakci na ni majitel rozhodne přestěhovat. Chtělo se jí zoufalstvím

řvát. Osud ji zavedl přímo k cíli, a ona o všechno přijde vlastní chybou. Co nejdřív. Co tím asi myslel? Kdy se má salón stěhovat?

Co se dá za tu dobu stihnout?

Hrozně si o tom chtěla s Justinem promluvit, ale ten byl příliš zabraný do blížícího se setkání v chrámu. Vykládal o něm i při jídle a důkazem, jak moc ho to v duchu zaměstnává, byla i skutečnost, že si vůbec nevšiml, jak je Mae rozhozená.

„Jestli je tenhle bůh skutečně na mé straně, vrátím se k tobě

večer s hodně dobrými zprávami,“ poznamenal, celý rozjařený

a plný síly z dávky exerzolu.

Mae ze sebe musela setřepat všechny ostatní myšlenky. „Jak to myslíš, vrátím se k tobě? Já jdu s tebou.“

„Tentokrát není třeba,“ ujistil ji. „Jestli se mnou chce Velký učedník jednat o té jejich návštěvě, nic mi nehrozí. A ani trochu nechci, aby na tebe celou dobu zíral.“

„To zvládnu,“ řekla a založila si paže na prsou.

„Jo, ale já ne.“ Justin odložil talíř. „A kromě toho, jestli mě

Hansen nakonec práskne, nechci, abys tam byla. Nikdo neví, co

by s tebou ti šílenci mohli udělat.“

• 277

„Jestli tě práskne, tak mě tím spíš budeš potřebovat!“ rozkřikla

se na něj.

„Ne. Zůstaň tady. Já to zvládnu.“ Sjel ji pohledem. „Myslím

to vážně. Můžeš se uklidnit a ten tvůj implantát taky.“

Její implantát byl skutečně aktivní a pumpoval jí do krve endorfiny,

i když skutečnou příčinou byla už prve informace o stěhování salónu. „Jak můžeš vědět, že mám aktivovaný implantát?“ zeptala se.

Justin se na ni ušklíbl. „Protože když tě provokuje, abys mi

dělala nemravné návrhy, jsi vždycky takhle napjatá a díváš se jako

dravá šelma. Ale dneska si budeš muset najít nějaké jiné povyražení. Musím šetřit síly.“

Mae cítila, jak se jí hrne krev do tváře, ale on se už otočil

a pokoušel se nějak vyznat v sadě líčidel, kterou ukradli Lucianovi

z pokoje. Zatímco experimentoval s tělovým make-upem

na zamaskování kruhů pod očima, Mae seděla neschopna jiné reakce a v duchu si znovu opakovala jeho poslední slova. Copak

si myslí, že se ho pokusila svést poté, co jim ti Arkáďané vtrhli

do pokoje, jenom proto, že ji k tomu nutil implantát?

Mohl tohle být důvod, proč ji odmítl?

Musela přiznat, že její libido skutečně prudce roste, když se

implantát z nějakého důvodu aktivuje, a útěk před Jasperem takovým důvodem rozhodně byl. Když si však znovu přehrála detaily

onoho večera, nemohla říct, že by ji k Justinovi přitahoval

jen vír chemických látek v krevním oběhu. Spíš ji přitahoval…

on sám. A nejen touha cítit jeho tělo, i když ta jistě také sehrála svou roli. V tom, jak se za ni postavil, jak ji chránil, bylo cosi velmi silného. Nešlo o to, že by potřebovala ochránce, takovou službu nepotřebovala od nikoho. Bylo to spíš o tom, že se jeden

na druhého mohou spolehnout. Neměl ponětí, co se děje, přesto

se bez zaváhání postavil na její stranu. Stejně jako vždycky.

278 • Richelle Mead

Mae ve svém životě nepoznala mnoho lidí, na které by se mohla spolehnout. Věřila kolegům pretoriánům, protože všichni byli vycvičeni, aby se navzájem chránili, takže věděla, že s nimi může vždy počítat. Jenomže nyní si uvědomila, že věří Justinovi stejně jako Val nebo Dagovi nebo všem Šarlatovým…, aniž by k tomu měla nějaký konkrétní důvod. Na jejím poutu k Justinovi bylo

cosi neuchopitelného, cosi, co doslova překypovalo vzájemnou oddaností jednoho vůči druhému a ještě mnohem silnější přitažlivostí, kterou jednoduše nedokázala popsat.

Vlastně nedokázala popsat nic z toho, co k němu cítí. A zatímco

se snažila vypořádat s vlastním zamotaným klubíčkem emocí, cítila, jak jí postupně uniká okamžik, kdy by o nich mohla promluvit nahlas. Justin byl čím dál víc pohroužen do své práce a za chvilku se vrátili ostatní Gemmané a chtěli vědět, co nového

se stalo. Lucian byl pochopitelně překvapen, když uslyšel, že

se Justin najednou rozhodl podpořit příjezd arkádské delegace,

aniž by nějak zdůvodnil proč. Mae dostala možnost si s Justinem promluvit, až když všichni odešli na večeři, což bylo právě v okamžiku, kdy dostali zprávu, že pro Justina přijelo auto z chrámu.

„Určitě nemůžu jet s tebou?“ naléhala ještě jednou, když se konečně ocitli sami ve společenské místnosti.

„To zvládnu. Tohle je moje práce a bude mi líp, když budu vědět,

že jsi v bezpečí zavřená tady a nudíš se.“ Byla pravda, že zrovna

teď Justin vypadal, že všechno bez problémů zvládne. Opravdu

se dal neskutečným způsobem dohromady a byl ve svém

klasickém přátelském a okouzlujícím rozpoložení, které Mae tak dobře znala. „A až se vrátím, vyřešíme tu záležitost s tvou neteří.“

„Myslela jsem, že jsi na to zapomněl,“ řekla s nefalšovaným překvapením v hlase. Ani na chvíli na ni nepřestala myslet – obzvláště ve světle posledních událostí –, ale myslela si, že on už to

pustil z hlavy.

• 279

„Já nezapomínám,“ dobíral si ji. „A už vůbec ne na něco takového. Počkej na mě a promluvíme si o tom.“

Mae ucítila nával příjemného tepla na prsou smíchaný s předchozím strachem, že si Justin myslí, že za ním chodí, jen když

je napumpovaná endorfiny. V historii jejich vzájemných romantických

pokusů se ani on nevyvaroval hodně hnusného chování,

za které se navíc nikdy neomluvil. Když však nyní připustila, že

ji možná špatně pochopil, byla ochotna akceptovat možnost, že

prve špatně pochopila ona jeho. Všechna ta jak a proč – obzvláště

ve světle všeho, co jí kdy řekl – byla záhadou, ale v posledních

dnech je obklopovalo tolik divných věcí, že bylo opravdu dost

dobře možné, že zde hrají roli faktory, o kterých nemá ani ponětí. Ovšem znovu říct tohle všechno nahlas prostě neuměla. Slova byla dar, kterým byl obdařen Justin, nikoli ona. A tak obrána

o jakoukoli jinou možnost, udělala Mae krok k němu a políbila

ho. Dlouze, velmi dlouze a způsobem, který neříkal: „Chci s tebou spát“, ale do něhož, jak doufala, vložila plnou hloubku svých citů. Nic lepšího nedokázala. Nepoznala, jestli se jí podařilo mu

dát najevo, co cítí, ale překvapeně rozhodně vypadal. Pak však kdosi z chodby zavolal, že auto čeká. Justin se zatvářil, jako by měl svázaný jazyk stejně jako ona, a nakonec ze sebe dostal jen: „Počkej na mě.“ S těmi slovy vyšel z pokoje.

Mae se vrátila dovnitř a pokusila se najít si zábavu, která by jí dostala z hlavy Justina a možné nebezpečí, kterému se vystavuje. Pohled na jantarovou dýku jí připomněl její vlastní problémy a stěhování salónu, k němuž může dojít každým dnem. Justin říkal, že jí dnes večer pomůže…, ale t o za předpokladu, že se vrátí v rozumnou dobu a bude vůbec něčeho schopen. Zvedla dýku a přejela prsty po jantarem vykládané rukojeti. Bez ohledu

na všechna varování před zahráváním si s nadpřirozenem okamžitě věděla, co chce udělat. Dýka ji přivedla k neteři, kterou jí

280 • Richelle Mead

však měli zase vzít. Justin slíbil, že jí dnes večer pomůže, ale nic přece nezkazí, když se pokusí zjistit nějaké další informace. Čím víc bude vědět, tím lépe bude připravená. Jediné riziko, které jí hrozilo, bylo, že by se nemusela probrat z transu, než se ostatní Gemmané vrátí z večeře. Pohled na hodiny ve společenské místnosti

jí prozradil, že má nejméně dvě hodiny, dost možná i víc.

Rozhodla se. V duchu odříkala modlitbu neznámé bohyni a dýkou

si prořízla kůži na dlani.

Očekávané vidění se skutečně dostavilo, ovšem přineslo neočekávané věci. Mae viděla, co se děje v salónu i co musí udělat.

Když vidění skončilo a ona se mentálně vrátila do ložnice, zjistila dvě věci. Jednou byla skutečnost, že uběhla pouhá hodina. Tou druhou pak byla rána na dlani, kam se řízla. Až doteď se ranka vždy zahojila dřív, než její vidění skončilo. Tentokrát sice

nevypadala

čerstvá, spíš jako by se pořezala před několika dny, ale

i tak ji pohled na tenkou jizvičku polekal. V hlavě se jí ozval hlas:

Nemůžeš chtít tak mnoho, aniž bys sama alespoň něco nenabídla.

Mae neměla čas nad tím dumat. Rozhodně ne po tom, co

viděla. Uvědomila si, že ji tlačí čas mnohem víc, než si myslela.

Počkej na mě, říkal Justin.

Jenomže zatímco ze sebe Mae svlékala arkádské šaty, plně si uvědomovala krutou realitu. „Nemůžu,“ řekla nahlas. „Nemůžu.“ KAPITOLA 18

Ódinův kněz si vysluhuje

ostruhy

Justin věděl, že vypadá dobře. Zrcadlo i Mae mu to svorně

potvrdily. Otázka byla, jestli se i cítí dobře. Klidně by spal dalších šest hodin a měl pocit, že jakmile mu z krve vyprchá exerzol, bude potřebovat dvakrát tolik. Ale jestli zvládne tohle setkání, bude to stát za to.

Taky jsi mě mohl upozornit, jaké to bude mít následky, řekl

Magnusovi, zatímco chrámové auto vjíždělo do města. Nebo třeba

na to nebezpečí, že se moje duše nevrátí do těla.

Něco takového jsem už pro kněze nedělal hodně dlouho, vysvětloval

havran. Věděl jsem, že to bude mít následky, ale nenapadlo

mě, že budou takové. Ale dostal ses z toho pěkně a příště už budeš lépe připravený.

Havranův předpoklad se Justinovi nelíbil. Nikdo neříkal, že bude nějaké příště.

Opravdu? zeptal se Magnus. Ty už nechceš zažít ten pocit spojení

s Ódinem? Teda, ne že bys mě k tomu potřeboval. Jestli zaujmeš

své místo, zjistíš, že takové spojení můžeš zažívat každý den.

Justin si nebyl jistý, jestli to vůbec chce. Ano, byl ochoten

přiznat, že to bylo velmi vzrušující, ale drogy ho už dávno naučily,

že ono vzrušení ne vždy stojí za cenu, kterou pak člověk

platí. Možnost, že nad sebou ztratí kontrolu, byla až příliš velká.

282 • Richelle Mead

O tomhle se u drog přesvědčil už několikrát a nebyl si jistý, jestli

by nad tím dokázal zvítězit v okamžiku, kdy by původcem těch opojných pocitů byl bůh. Navíc si uvědomoval, jak pokrytecké

od něj bylo varovat před stejnými věcmi Mae. Jenomže o Mae šlo taky.

Všechny světské i božské starosti Justina na krátký a opojný okamžik opustily. Najednou neměl v hlavě nic než vzpomínku

na její polibek. Co ji k němu jenom přivedlo? Starost o něj?

Vděčnost, že jí chce pomoct s neteří, i když si vlastně sám stále nebyl jistý, co pro ni vlastně může udělat? Nebylo pochyb, že dotyk jejích rtů způsobil, že se celý rozhořel touhou se jí dotknout…,

ale tenhle polibek na rozloučenou byl zjevně o něčem

víc než o sexu a touze. Co však je to víc, to se teprve uvidí.

„Mám málo starostí,“ zabručel si pro sebe.

„Prosím?“ ozval se řidič.

„Nic,“ odpověděl Justin.

Hansen ho i dnes čekal před chrámovými schody, a dokonce

i Justin by mohl být hrdý na tu masku hráče pokeru, kterou si

mladík nasadil. Nedal ani náznakem najevo, že by se kdy setkali, vyjma Justinovy první návštěvy. Ve skutečnosti se tomu mladému Arkáďanovi velmi dobře dařilo předstírat, že ho čeká další otravná schůzka. Odvedl Justina do bytu Velkého učedníka,

a když ho kněz propustil, s úklonou bez jediného slova odešel.

Velký učedník byl opět ustrojen do svého drahokamy posázeného roucha, které zjevně potřeboval jako demonstraci moci při

jednání s diplomaty a svými ovečkami, ne už tolik před mladými dívkami, které mu nedobrovolně přiváděli do postele. Na stole

stála karafa vychlazeného bílého vína, po kterém se Justinovi zatočila hlava, částečně zřejmě i následkem nevolnosti, z níž se teprve před chvílí dostal. Etiketa a jeho mužské ego ovšem vyžadovaly, aby na sobě nedal nic znát. Přísahal, že dnes večer bude

• 283

naprosto v pořádku, a nechtěl, aby se Hansenovi donesla byť jen zmínka o tom, že vypadal nějak zesláble.

„Vidím, že se cítíte lépe,“ prohlásil Velký učedník. „Velmi mne zarmoutilo, když jsem se dozvěděl, že jste onemocněl. Několikrát jsem se za vás modlil.“

„Děkuji vám.“ Justin se uvelebil na dvojkřesle a přijal sklenici vína. „Myslím, že jsem jednoduše za tu dobu, co jsem zde, zkonzumoval příliš mnoho jídla. Takhle mi doma nikdo nevyvařuje. Hodně často vůbec neobědvám.“

„To je z poloviny váš problém. Na tohle si my dáváme pozor.

Když už o tom mluvíme, večeře se bude servírovat za hodinu. Vy

Gemmané se totiž neženíte tak často, jak byste měli. Jsem si jistý,

že kdybyste měl ženu, která by se o vás starala, vaše strava by byla mnohem pravidelnější,“ řekl kněz.

„Mám sestru, která se o to pokouší,“ řekl Justin. „A když

na sebe nedbám, pěkně to od ní slíznu.“

Velký učedník jen zvedl obočí, zřejmě proto, že arkádské ženy

své muže neplísnily vůbec za nic. „No, hlavně že se cítíte lépe.

Bál jsem se, že nebudeme mít možnost probrat můj návrh, než odjedete.“

Justin se uctivě napil vína a položil sklenici na stůl. „Nakonec máte štěstí. Mluvil jsem o tom se svými lidmi a všichni byli víceméně pro – i když bychom asi chtěli navrhnout pár upřesnění.“

„Skutečně?“ zeptal se Velký učedník, ale nevypadalo to, že

by byl nějak zvlášť překvapen. Justin tušil, že kněz bude čekat všelijaká omezení, ale to, s čím hodlal přijít, bylo bezpochyby ohromující.

„Pochopte,“ začal. „Nevím, kolik toho víte o našich médiích

a politice, ale pro nás je nejdůležitější image, a to hlavně pro lidi

jako Lucian – senátor Darling. Čekají ho volby a tahle cesta mu

má právě při vytváření image hodně pomoct. Má ukázat, jak se

284 • Richelle Mead

aktivně snaží nastolit mezi našimi zeměmi mír. A i když nějaké

obchodní kontrakty nebo příslib budoucí vzájemné návštěvy vypadají dobře, nebude to tak okamžitá akce, jak by si Lucian přál. On má v úmyslu udělat ohromný dojem a chce, abychom se na konci tohoto týdne vrátili s něčím, co lidem vyrazí dech. Chce, abychom se vrátili v doprovodu arkádské delegace.“

Tahle lež byla snadná a Justin jen doufal, že bude schopen být

stejně přesvědčivý v rozhovoru s Lucianem, tedy jestli to všechno

vyjde.

„Tenhle týden?“ zeptal se Velký učedník.

Justin přikývl. „Bojí se, že když odjedeme jen s nějakým neurčitým příslibem, někdo by třeba mohl později vycouvat. Ale

kdybychom se vrátili přímo s vaší delegací, s vašimi lidmi ochotnými

se s námi dělit o své poznatky stejně, jako jsme se my dělili

s vámi…, to by v jeho očích mělo sílu vyhrát mu volby. O tohle

mu jde nejvíc, i když já jsem mu samozřejmě říkal, že za tak

krátký čas asi neseženete učence připravené přednášet nám o vaší kultuře, jak jste chtěl.“

Tohle Justina napadlo po rozhovoru s Hansenem. Jestli mají Arkáďanům překazit plány, pak hrál čas zásadní roli. Justin nechtěl nechat sliby o možné návštěvě viset ve vzduchu. Nechtěl dát Hansenovi čas, aby si to rozmyslel – nebo aby se nechal chytit. Podle toho, co Justin pochytil, byli oni vycvičení hackeři vybráni a připraveni. Šlo tedy jen o to, zda je bude Velký učedník

ochoten vyslat dříve, než chtěl, jen aby naoko pomohl Lucianovi splnit jeho sen o velké moci.

„Snad by to bylo možné,“ řekl Velký učedník nakonec. „Rozhodně

by to narušilo osobní plány některých z těch, které jsem

k vám chtěl vyslat, ale jsem si jistý, že v zájmu diplomatických vztahů návštěvu u vás upřednostní před vším ostatním. Abych

byl upřímný, čekal jsem, že o tohle svedeme dlouhou bitvu.

• 285

Minule jste se vyjádřil velmi pochybovačně o tom, zda bude vůle pustit do vaší země ty, kdo kážou o Nehitimarovi.“

„To ano.“ Justin nasadil provinilý výraz. „Jeden malý háček

to má. Některým lidem v naší skupině stále dělá starosti představa,

že u nás někdo káže o vašem náboženství, i když třebas jen

akademicky. A bohužel jsou i tací, kteří nemohou zapomenout

na tragická ozbrojená, ehm, nedorozumění mezi našimi národy.

Bojí se, že skupina složená jen z mužů by mohla posílit představy vaší země jako drsného protivníka, i když jsem jim samozřejmě řekl, že takhle to u vás prostě je. Tady jednají muži. Luciana pak napadlo, jestli bychom nemohli poněkud zmírnit obraz vašich lidí tím, že by si vaši delegáti s sebou vzali rodiny, nebo alespoň

manželky. Ty by se samozřejmě nijak nepodílely na samotných jednáních. Hrály by jen vedlejší roli, přesně jako naše ženy tady

u vás. Prohlédly by si památky a samozřejmě by byly neustále

pod dohledem. My ale zároveň doufáme, že když ukážeme i tuhle stránku vaší kultury, mohli by vás lidé u nás přijmout mnohem srdečněji. A Lucian samozřejmě doufá, že to pro změnu způsobí, že budou lidé mnohem srdečněji volit jeho.“

Justin se tomu krátce zasmál a doufal, že to vyznělo tak, že

jsou v tuhle chvíli s Velkým učedníkem něco jako spiklenci. Chudák

Lucian, pomyslel si. Skoro se stydím, že tady plácám všechny ty věci, které nikdy neřekl.

Ale tady jde o něco jiného, řekl Horatio. I když pomineme skutečnost,

že Velký učedník rozjel spiknutí proti tvé zemi, to, cos mu

řekl, se mu může taky velmi hodit. Ukázat se lidem jako člen arkádské mírové delegace mu u lidí taky zvedne kredit.

Tvář Velkého učedníka byla zamyšlená, ale zdálo se, že chce všechny návrhy spíše vyřešit než odmítnout. „To by bylo velmi nezvyklé a zorganizovat to v tak krátkém časovém horizontu rovněž velmi obtížné. Už takhle bude složité dát za těch pár dní 286 • Richelle Mead

dohromady správné lidi. Jste si jistý – a je si senátor Darling

jistý –, že vaše vláda tohle všechno dovolí? Dává mi velké sliby,

a ještě není zvolen.“

Tohle byla dobrá připomínka a Justin mohl jen doufat, že

jakmile Lucian na tenhle šílený plán přistoupí, bude mít doma dostatečné konexe, aby návštěvu Arkáďanů prosadil. Byla to tak trochu sázka do loterie.

„Tohle zvládne,“ prohlásil. „Ale jestli máte pocit, že je toho

na vás hodně, můžu mu říct…“

„Ne, ne.“ Velký učedník se postavil. „Nehitimar dokáže cokoli

a tohle může být jeho způsob, jak zrealizovat to, o čem já sám dlouho sním. Seženeme přednášející a s největší pravděpodobností i jejich konkubíny, když už ne manželky, ale budu se

do toho muset pustit okamžitě.“ Podíval se na zdobené hodiny

na stěně. „Velmi jste mě zaujal, takže jsem skoro zapomněl, že je připravena večeře. Jsem to ale nezdvořák. Pojďme se najíst a pracovat můžeme zase potom.“

„Ne, ne,“ namítl Justin, který uvítal možnost uniknout neoficiálnímu hovoru s knězem. „Tohle je mnohem důležitější a mně

možná udělá dobře být dnes večer o hladu.“

Oba společně prošli ještě několik logistických detailů, jako

třeba počet členů výpravy a jejich rozmístění po různých městech

v RUNA. Justin si vymyslel ještě pár Lucianových požadavků

a nervózně doufal, že se bude schopen co nejdřív vrátit ke Carlovi, protože je nezbytné senátora do všeho zasvětit. Zároveň cítil, že účinky exerzolu slábnou. Potřeboval se přepnout ze společenského módu do módu unaveného muže v pohodlné posteli.

S Lucianem to klidně vyřeší v pyžamu.

Přišel Hansen, aby Justina odvedl, a Velký učedník se při pohledu

na svého asistenta rozzářil. „Skvělé. Jakmile odvedeš doktora Marche k autu, probereme spolu jeden velmi vzrušující plán.“ • 287

„Ach. Odpusťte, Vaše Svatosti, ale řidiči se udělalo nevolno.“

Hansen se hluboce uklonil. „Zatím se mi nepodařilo najít náhradu. Chtěl jsem doktora Marche odvézt sám. Ale jestli mne

potřebujete…“

Velký učedník se zamračil, třebaže bylo zjevné, že tohle není

Hansenova vina. „Ne, odvez ho ty, a kdyby se chtěl po cestě

domů stavit pro nějaké jídlo, počkej na něj. Promluvím si nejprve

s Cowlitzem.“

„S Cowlitzem?“ zeptal se Hansen uctivě.

„Ano, ano. Vypadá to, že jsme dostali skvělé zprávy. Naše cesta

do jejich země, v kterou jsem tak dlouho doufal, se nakonec

uskuteční – a mnohem dříve, než jsme čekali. Cowlitz musí zařídit, aby jeho lidi dostali potřebné informace, a ty si budeš muset rychle zorganizovat ty své, takže si na dnešní noc nic neplánuj. Mladý Hansen je jedním z těch, kdo pojedou s námi,“ vysvětlil Velký učedník Justinovi. Pak pokračoval směrem k Hansenovi: „Některá pravidla cesty se ovšem změnila, takže s našimi vyslanci pojedou i jejich manželky.“

„Někteří z nás ještě nemají manželku, Vaše Svatosti,“ připomněl

mu Hansen.

„Pak si můžete vzít konkubíny. Jsem přesvědčen, že Elaině se

ten výlet bude líbit. O tom si promluvíme později.“ Velký učedník

byl tak pohlcen všemi plány, že si ani nevšiml, jak zásadně

se změnil Hansenův výraz, když se zmínil o Elaině. „A teď odvez doktora Marche domů a spěchej zpátky. Máme spoustu práce.“ Hansen po cestě k autu neřekl Justinovi ani slovo a hlasitě si oddechl, až když nastartoval. „Vy jste to dokázal. Opravdu jste

to dokázal.“

„Můj bůh to dokázal,“ řekl Justin, který si vzpomněl, jakou roli má hrát.

288 • Richelle Mead

Hansen dychtivě přikývl. „Věděl jsem to…, i když mi hlava

říkala, abych vám nevěřil, mé srdce vám věřit chtělo. Věděl jsem,

že ho přesvědčíte, vy a váš bůh. Proto jsem už všechno řekl ostatním.“

Justin už se pomalu uklidňoval a začínal se těšit na postel, ovšem poslední Hansenova slova ho zaskočila. „Ostatním?“

„Říkal jste, že mohu s sebou vzít ty, kdo jsou zde nespokojeni,

tak jsem to udělal. Věděl jsem o nich už dávno. Teď jedeme

za nimi. Vašemu řidiči se neudělalo špatně náhodou, ale máme štěstí, že se potřebujete stavit pro večeři. Aspoň se nikdo nebude divit, kde jsme tak dlouho.“

„Takže… Počkat. Kam přesně jedeme?“ Jus tin si najednou

přál, aby s sebou měl Mae. V chrámu mu žádné nebezpečí nehrozilo,

ale když ho teď Hansen vezl kamsi do neznáma, už si tak bezpečně nepřipadal.

„K jednomu mému příteli domů,“ řekl mu Hansen. „Skvělý

chlap. Je to bývalý kněz, který už je dlouho na odpočinku. Chtěl

by si s vámi promluvit. Bydlí skoro po cestě k vašemu domu, takže se to hodí.“

Justin si nebyl tak jistý, ale udělal si z Hansena spojence a teď

musel čelit následkům. Jenom doufal, že Hansenova láska k jeho konkubíně je natolik silná, že zůstane loajální. „Kdo je ten Cowlitz, o kterém mluvil Velký učedník?“ Až příliš pozdě si Justin

uvědomil, že jako vševědoucí by měl takové věci vědět, ale Hansen

byl naštěstí v takové extázi, že ho to nenapadlo.

„To je ten přeběhlík. Tři muži, které vycvičil, pojedou s námi

a budou předstírat, že jsou přednášející stejně jako ostatní.“

„Takže na tyhle si musíme dávat pozor. A ostatní jsou vaši lidi?“

„Ano. A budou úplně nadšení, že si můžou vzít své ženy,“ řekl

Hansen. „Děkuji vám. A děkuji vašemu bohu. Těším se, až se

o něm dozvím něco víc!“

• 289

V tu chvíli Justinovi došlo, že součástí jeho plánu je i příjezd

velkého množství arkádských uprchlíků. Když odjížděl z Panamy, pokusil se získat vízum pro celou Tessinu rodinu a jeho žádost

byla zamítnuta. Musel doufat, že Arkáďané mají mnohem

vyšší politickou hodnotu, jinak by to znamenalo, že chudáka

Hansena i ty „ostatní“ sprostě podvedl.

Výčitky? zeptal se Horatio.

Ne, odpověděl mu Justin. Jestli jim zabráníme zlikvidovat naši

infrastrukturu, bude to mít větší cenu než nějaká desítka uprchlíků.

V duchu si už začínal představovat scénu jako z hororu, kdy

ho vedou do rozpadlé chatrče v lese, ale Hansen ho zavezl k velmi dobře udržovanému domu na předměstí, který působil mnohem

méně venkovsky než Carlova usedlost. A i když byl poměrně stranou od jiných, nestál nijak podezřele na samotě.

V obývacím pokoji muselo být namačkáno dobrých padesát lidí, což Justin rozhodně nečekal, protože před domem stála

zaparkovaná jen tři auta. Někteří na sobě měli kvalitnější šaty

řadící je spíše k vyšší vrstvě, většina ovšem naopak evidentně patřila

k arkádskému průměru, což znamenalo protloukat se, jak se

dá. Neměl čas uvažovat, kolik asi dalo práce udržet tohle setkání

v tajnosti, protože jakmile se s Hansenem objevili ve dveřích, všichni ztichli. Ještě mnohem pozoruhodnější bylo, že třetinu

z přítomných představovaly ženy, a i když měly na sobě tradiční prosté oblečení a postávaly na obou okrajích davu, na způsobu, jakým s nimi ostatní mluvili, bylo cosi osvěžujícího, alespoň v porovnání se vším, co Justin zatím v Arkádii viděl. Justinovi došlo, že tohle nejsou jen tvrdě pracující Arkáďané. Tihle byli navíc velmi nespokojení. Přímo proti němu vykročil postarší muž s vlasy bílými jako sníh a opíral se o hůl. Laskavě se usmíval

a Hansena navíc přátelsky objal.

„Timothy, to jsem moc rád, že ti to vyšlo. A moc rád, že jsi

nám přivedl takového vzácného hosta.“ Stařec podal Justinovi

290 • Richelle Mead

ruku. „Já jsem Gideon Wexler. Vítejte v mém domě. Pokud byste cokoli chtěl, klidně si řekněte.“

„Ještě nejedl,“ řekl Hansen.

Justin zavrtěl hlavou. „Ne, se mnou si nedělejte starosti. Hansene,

co to tady je? Chtěl jsem po vás, abyste s sebou vzal lidi,

kteří uvažují stejně jako vy…, ale všechny tyhle lidi do RUNA

vzít nemůžeme.“

„Já vím,“ řekl Hansen. „Jedou jenom někteří. Zbytek ví, že

tady musí zůstat, ale chtěli vás vidět, než odjedete, a učit se od vás.“

Moře tváří se Justinovi před očima nejednou zavlnilo a on se

musel přinutit soustředit se na oba muže před sebou. „Učit co?“

„O vašem bohu,“ řekl Gideon. „S tím naším už jsme dlouho nespokojeni – i s tím, jak církev i vláda zneužívají Nehitimarovu moc a jen si hrabou do vlastních kapes. Celou dobu si říkáme, že až přijde revoluce, a ona přijde, budeme muset být bez boha,

nebo alespoň zásadně změnit způsob, jakým je Nehitimar uctíván teď. Jenže když jsme se k němu modlili, aby nám seslal nějakou radu, nevyslyšel nás. Doufáme, že by naše modlitby mohl vyslyšet váš bůh. Povězte nám o něm a my ho budeme v tajnosti uctívat i poté, co vy i ostatní odjedete.“

Justin vnímal, jak třeští oči. „Řekl jsem o něm Hansenovi až

dneska… a vy už jste všichni ochotni vyměnit svého boha za nového?“

„Velmi dlouho čekáme na nějaké znamení,“ řekl Gideon

vážně. „Tohle je ono a my nehodláme čekat dál a promarnit

naši šanci. Timothy nám pověděl o vašem zázračném uzdravení

i o vědění, kterým váš bůh disponuje.“

„A navíc před chvilkou přesvědčil Velkého učedníka, aby mi

dovolil vzít s sebou do Ztracené země Elainu,“ řekl Hansen nadšeně.

„A ti, kdo jedou se mnou, si taky mohou vzít rodiny.“

• 291

V davu to zašumělo vzrušením a Justin musel odolat nutkání

se štípnout. „Tak jo, hele, než se posuneme trochu dál, musíte přestat používat výraz Ztracená země. RUNA, republika… cokoli.

Ale ne Ztracená země.“

Všichni kolem dychtivě přikyvovali, jako by jim právě předal největší moudrost v historii lidstva. Justin ovšem v duchu tápal.

Do čeho jste mě to dostali? obořil se na havrany.

Za to si můžeš sám, ujistil ho Horatio.

„Povězte nám víc,“ řekl Gideon. „Povězte nám, jak uctívat vašeho boha. Povězte nám, jak jste spojeni. Jak mu sloužíte?“

„Já…“

Justin se ocitl v podivné situaci. Na něco takového neměl slova, neznal žádné příběhy. Kdyby měl špetku rozumu, musel by

všechny vazby na nějakého boha popřít, ale po tom, co nabulíkoval

Hansenovi, to bylo naprosto nemožné. Jestli chtěl arkádský

plán překazit, potřeboval mít v Hansenovi spojence. Nasucho

polkl.

„Jsem jeho… kněz.“

Geraki i havrani ho tak několikrát nazvali, ale tohle bylo poprvé,

co se takhle Justin popsal sám, a samotného ho překvapilo,

jaká moc s tím je spojena. Gideon vypadal tak opojen radostí, že málem obdivně padl na kolena. Nakonec to neudělal, vzal Justina za ruku a odvedl ho na židli do středu místnosti.

„Pojďte. Povězte nám všechno. Všechno, co můžete.“

„Mám maximálně pár hodin,“ upozornil ho Justin. „Jinak si budou dělat starosti, jestli se mi něco nestalo.“

Všichni shromáždění se posadili, buď na zem, nebo na židle,

a nespouštěli z Justina oči. Ten se ze všech sil snažil vypadat

vyrovnaně.

Co jim mám říct? Nemám páru, jak se uctívá Ódin.

Byla to zvláštní, nicméně pravdivá slova. Justin měl akademické znalosti o Ódinově historii. Znal ho stejně jako každý slu292

• Richelle Mead

žebník. Navíc se naučil pár kouzel a významů magických run.

S něčím takovým jako s každodenním uctíváním v podobě nějakých obřadů nebo modliteb se však nikdy nesetkal. Geraki měl

kolem sebe skupinu věřících, kteří se tajně scházeli, ale Justin nikdy na jejich bohoslužbě nebyl.

Jsi Ódinův kněz, řekl Magnus. Tvým posláním je vést lidi k lásce

a oddanosti k našemu bohu. Je jedno, jaký k tomu zvolíš způsob, všechny budou správné. Víra v něj taky prochází změnami. Na tobě nyní je, abys stanovil její podobu tady a teď.

Do Justinových myšlenek se začala vkrádat únava, přestože

v tuhle chvíli byl naprosto bdělý díky adrenalinu, stejně jako nějaký pretorián. Pro jistotu však sáhl do kapsy pro lahvičku s exerzolem a vyklepal z ní jednu pilulku. Mae měla pravdu, že zítra

možná bude litovat, ale teď šlo jen o to přežít následující dvě

hodiny.

„Jmenuje se Ódin,“ řekl Justin nakonec. „A je králem všech bohů.“

Všichni jako jeden zatajili dech, jeden muž se však odvážil zeptat: „Jakých všech bohů? Jako třeba i Nehitimara?“

Kdosi se ho pokusil syknutím utišit, ale Justin mávl rukou.

„Ne, ne. Ptejte se, na co chcete. Chci, abyste se ptali. Ódin je bohem moudrosti a vědění. Bohové a bohyně, kterým vládne,

se nazývají Vanové a Ásové. Někteří z nich jsou jeho příbuzní. Někteří jsou s ním, řekněme, spřízněni. A někteří z nich vstupují do kontaktu s lidmi.“

„Bohyně?“ zeptala se jedna mladá žena směle. „Bohyně mohou být i ženy?“

Justin si uvědomil, že v arkádském systému nemají Nehitimarovy ženy stejný status jako on. Nebyly úplně lidské, ale zároveň

to jednoduše nebyly plnohodnotné bohyně.

• 293

„Ano,“ řekl rozhodně. Jestli někde existovala skupina lidí,

v níž ženy potřebovaly dodat sebevědomí, tak to byla tahle.

„Bohyně jsou naprosto rovny bohům. Jedna z nich – Freya – je

obzvláště mocná. Stejně jako Ódin. Někteří lidé říkají, že ona

a Frigga, to je Ódinova manželka, jsou jen různé části jedné božské bytosti, ale to je příliš složité a tuhle záhadu můžeme nyní vynechat. Vraťme se k Ódinovi.“

V následujících dvou hodinách ze sebe Justin chrlil všechno,

co kdy o Ódinovi vyhrabal, umně to mísil s gemmanskými

ideály o sociální rovnosti, rovnosti pohlaví a prázdná místa vyplňoval zřejmě největší improvizací, k jaké se kdy musel uchýlit.

Neuvěřitelně silně ho překvapilo, jak tihle lidé s nadšením hltají všechny příběhy, v nichž musel Ódin snášet nějaké příkoří. Řekl jim, jak musel obětovat jedno oko výměnou za moudrost, jak truchlil, když byl zabit jeho syn Baldur. Vždy však zakončil dílčí vyprávění Ódinovým vítězstvím, z něhož byli všichni nadšeni snad ještě víc.

Nehitimar je studený a nekompromisní, pomyslel si Justin. Nepřináší žádné oběti a jeho nejvyšší kněží taky ne. Všichni jen berou a lidé dávají a dávají. Jsou úplně paf z toho, že je možné boha popsat, bavit se o něm. Ale ne zase úplně. Chtějí k němu vzhlížet, ale když vědí, že má i nějaké slabiny, dělá ho to v jejich očích snad ještě silnějším.

Havrani tiše souhlasili a nijak Justinova slova nekomentovali,

a to ani v okamžiku, kdy začal popisovat způsob, jak by lidé

mohli Ódina uctívat. Neměl nic, na čem by založil nějaký obřad,

a tak jednoduše vytvořil směsici prvků jiných obřadů, které za své praxe zažil, a přidal k nim všechno, co věděl o povaze starého nordského náboženství, zejména pak důraz na sepětí s přírodou. Arkáďanům se líbilo, že i když Ódin vyžaduje úctu a poslušnost, nežádá bohatství ani daně, jako tomu bylo v případě Nehitimara.

294 • Richelle Mead

Justin je naučil také ansuz, runu, která je nejčastěji přímo spojována

s Ódinem, a okamžitě získal pocit, že jakmile odejde, mnozí

přítomní budou tajně nosit nějakou verzi ansuzu pod šaty jako přívěsek. Obzvláště Gideon jako by mnohem hlouběji chápal

vše, co Justin o významu runy jen načrtl.

Je to skutečně kněz, poznamenal Magnus. Byl by schopen poznat

runy i jejich tajemství. Ještě než odjedeš, musíš zařídit, aby se naučil vše, co bude potřebovat znát.

Ale já nevím, co potřebuje znát! odsekl Justin. Půlku toho všeho

si vymýšlím.

A jde ti to moc dobře, řekl Horatio. Děláš Všeotci radost.

Zatímco Justin mluvil s havrany, navenek zmlkl. Když si nyní všiml zvědavých pohledů shromážděných Arkáďanů, začal se omlouvat. „Promiňte. Ódin ke mně promlouvá prostřednictvím svých havranů, Huginna a Muninna. Myšlenky a Vzpomínky. Obyčejně zůstávají s ním a přinášejí mu vědění z našeho světa, ale já jsem byl požehnán možností obracet se k nim s prosbou

o radu.“

Myslím, že nám jsi to nikdy nekomentoval výrazem „požehnán“,

řekl Horatio. Úplně nás to vzalo u srdce.

Sklapni. Tihle lidi potřebují nějaké znamení nebo zázrak. Nemáte chuť se proletět?

To havrany zaskočilo, což byla vzácnost, kterou ovšem Justin

neměl čas docenit. Jsi si jistý? zeptal se Magnus. Víš přece, jaké to

je, když se zhmotníme, a nejsi zrovna v nejlepší kondici.

Ano, Justin to věděl. Havrani s ním byli po těch letech tak

silně spojeni, že když opustili jeho mysl a získali skutečnou podobu, jemu zůstala jen nesnesitelná bolest hlavy. Jenomže on si nebyl jistý, jestli je v tomhle stavu schopen nějakých runových kouzel. Jestli měl Justin s náboženstvími, která vyšetřoval, nějaNESMRTELNÁ

KORUNA • 295

ký problém, byl to nedostatek akce a spousta keců. Tihle lidé si zasloužili akci.

Dělejte, řekl Justin.

Ozvalo se zašustění křídel a Horatio s Magnusem se zhmotnili přímo Justinovi nad hlavou. Shromáždění buď lapali po dechu, nebo dokonce křičeli. Havrani máchali velkými černými křídly a hledali, kam by přistáli, a Justin instinktivně rozpřáhl paže,

aby jim takové místo poskytl. Přijali ho, a přestože měl skutečně pocit, že se mu rozskočí hlava, tak nějak mu připadalo, že takhle je to správně.

Tihle lidé totiž byli jeho.

Dal jim poslední zbytky informací, které ještě mohli k uctívání

Ódina potřebovat, a provedl poslední opatření, jako například

to, že jmenoval Gideona prozatímním nejvyšším knězem. „Modlete

se a žijte, dělejte, co je ve vašich silách,“ řekl starci. „Snad

k vám pak Ódin ve snu přijde a poradí vám, jak dál.“

Když nechal Justin havrany zase zmizet, dav užasl stejně, jako když se prve objevili. Když pak Hansen řekl, že by měli jet, vyprovodili ho všichni ke dveřím. Kdosi Justina zatahal za rukáv

a on spatřil, že je to stejná dívka, která k němu promluvila hned

ze začátku. Jestli tady směly ženy mluvit jako první a dokonce klást otázky, byla tohle skutečně skupina výjimečných lidí.

„Děkuji vám, že jste k nám promluvil,“ řekla dívka stydlivě.

„Ráda bych se něco dozvěděla i o té bohyni Freye. Nebo by to… Ódina rozzlobilo?“

Měla tvář silně poznamenanou kainem, ale v jejích očích se

zračila velká inteligence a síla, které arkádská disciplína a nedostatek vzdělání nedokázaly potlačit. „Ne,“ řekl. „Je mu rovna a oba mohou existovat jeden vedle druhého. Klidně můžeš uctívat

ji a modlit se k ní.“

296 • Richelle Mead

Tak to se bude muset hlásit šéfovi, řekl Horatio spíše pobaveně než rozzlobeně.

Tihle lidé potřebují boha s ženskou tváří, oponoval Justin. Kdyby Ódin jednoduše zaujal Nehitimarovu roli tyrana, nikomu to neprospěje.

Ódinovi se tu bude dařit lépe, když bude mít pod sebou silné, svobodně smýšlející lidi, a to muže i ženy.

Justinovi najednou došla váha téhle myšlenky stejně jako skutečnost,

že už uvažuje ve smyslu, co je pro Ódina nejlepší. Najednou nebyl schopen slov. Ona arkádská dívka naklonila hlavu

na stranu a zvědavě si ho prohlížela.

„Není vám nic?“ zeptala se.

Justin nasadil zpět vlídný úsměv a uklidnil ji: „Vůbec nic.“ Váhavě se na něj usmála. „A povíte mi ještě něco o Freye? Co

má třeba ráda?“

Justinovy znalosti osobnosti Freyi byly mnohem chabější než

v případě Ódina, ale jeho encyklopedie v hlavě stále fungovala.

„Bdí nad láskou, sexualitou a plodností, ale také nad válkou

a smrtí. Řítí se do boje stejně nadšeně jako kterýkoli válečník, ale zároveň je stále tou nejkrásnější ženou na světě. A taková krása se světu ukazuje, neschovává se a není třeba se za ni stydět.“

Dívka vytřeštila oči. „A jak vypadá?“

Justin už chtěl dívce dát nějakou esoterickou odpověď ve smyslu,

že krásu bohyně nelze popsat, ale místo toho najednou řekl:

„Má zlaté vlasy, jako slunce uprostřed zimy, dlouhé a rozpuštěné,

a kolem čela nosí korunu z květů.“

„Z jakých květů?“ zeptala se dívka bez dechu.

„Jabloňových.“ Pak opustil vlastní představy o božské kráse

a zase vrátil k severskému kánonu: „A nosí plášť z peří a jantarový náhrdelník.“

Jakmile mu ta slova vyšla z úst, obrátil se znovu do své mysli.

Je to náhoda, nebo moje nevyřešené city, že mi takhle splývá Freya

• 297

s Mae? Nebo je mezi nimi spojení, které mi uniklo? Dívka byla až

příliš užaslá, než aby se ptala dál, ale Hansen už ho tlačil ke dveřím, takže Justin neměl čas rozvíjet to, co se mu začalo rodit v hlavě. Všichni se s ním chtěli rozloučit, obzvláště pak Gideon.

Když se Justin dostal do auta, točila se mu hlava, ale netušil, jestli

je to vyčerpáním, nebo souvislostmi, které možná objevil. Existovala taky možnost, že je omámen něčím úplně jiným, pocitem

lehkosti a radosti, který v něm rostl po celou dobu, co mluvil

ke shromáždění, a který jako by ho do posledního kousku naplňoval ohromnou mocí.

Ódinova přítomnost, potvrdil mu Magnus. Tvá slova ho sem

dnes přivedla. Pokaždé, když to uděláš, budeš si moci vychutnat

radost

z dotyku jeho moci.

Myslím, že to teď zase dlouho dělat nebudu, opáčil Justin. Havran mu to nevěřil. Skutečně, knězi?

Hansen byl rovněž mimo a plný radosti, i když trochu jiným způsobem, a celou cestu domů drmolil o tom, jak mu Justin změnil život a jak všichni, kdo ho dnes slyšeli, budou věřit v Ódina a nikdy Justina nezradí. Justina až do této chvíle nenapadlo, že

by ho někdo mohl zradit, ale teď si s malou dušičkou uvědomil,

že stačí velmi málo, aby komukoli z toho domu někde uklouzlo,

co se tam dělo. Kázat o víře v jiného boha než Nehitimara bylo

v Arkádii považováno za velezradu.

Vypadá to, že je to všechny úplně strhlo, řekl Horatio. Pokud

v následujících třech dnech nezačnou pochybovat, měl bys být v pohodě.

Vlastně by ses mohl mezitím ve volném čase vydat pro tu hůl,

dodal Magnus.

Justin nevěřil vlastním uším. Ve volném čase? Potřebuju si lehnout

a hlavně na sebe až do odjezdu neupozorňovat. K té holi se nemáme šanci dostat.

298 • Richelle Mead

Ale pro tebe by to mohla být velmi silná zbraň, řekl Magnus.

Pro mě, nebo pro Ódina? zeptal se Justin.

A není to jedno? Podle toho, jak ji popsal Hansen, umí kolem

svého majitele vytvořit jakousi sféru vlivu, ve které je neodolatelný. Představ si, co bys s takovou věcičkou dokázal.

Já to samé zvládám sám, zažertoval Justin.

Havran byl neústupný. Ale ne takhle. Ta hůl možná hrála zásadní roli v tom, že Velký učedník získal takovou moc. Možná že

díky ní ovládá nejen své věřící, ale taky vládu. Najdi ji a vezmi si

ji a přineseš Ódinovi ohromný dar a zároveň zasadíš Nehitimarovi velkou ránu.

Justin byl neústupný. Tu mu zasadím tím, že překazím Velkému učedníkovi plán zničit naši infrastrukturu! V tuhle chvíli mě

mnohem víc zajímají problémy smrtelníků než hašteření nějakých bohů.

Už na další naléhání havranů neodpovídal a toužil probrat

všechny události tohoto večera s Mae. Dělalo mu starosti, jak

snadno se zhostil role kněze, a měl podezření, že kolem sebe začal vytvářet sféru vlivu svého boha. Mae byla jediná, komu to mohl vysvětlit, a byl po příjezdu rád, že večeře a následné společenské hovory ještě zdržely zbytek Gemmanů v jídelně. Nikým neviděn rychle zamířil do domku pro hosty a pak přímo za Mae do svého pokoje. V hlavě měl mimo jiné stále čerstvou vzpomínku na její polibek na rozloučenou.

Když vešel do pokoje, seděla na jeho posteli, což normálně

nedělala. Většinou na něj čekala v mnohem útočnější pozici blíž

ke dveřím. Byla k němu otočená zády, a když ho uslyšela, trhla

sebou.

„Tak,“ řekl a hodil kabát na zem. „Ani nevíš, jak jsem rád, že

tě vidím. Nebudeš věřit, jak se to nakonec všechno posralo.“

• 299

Teprve pak si všiml, že je zahalená dle arkádských pravidel,

ve stejných šatech, v nichž šla prve k Velkému učedníkovi. To

bylo o to divnější, že v domě, natož u něj v pokoji, tak samozřejmě chodit nemusela. Okamžitě přestal lamentovat a obešel ji.

Ani se nepohnula a Justin znervózněl.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se a klekl si před ni. „Co se stalo?“

Ještě chvíli bez hnutí seděla a pak si pomalu, téměř nervózně, stáhla závoj a odhalila tvář – která nebyla Maeina. Na posteli

seděla Carlova nejmladší konkubína, ta, která prve dostala výprask. Justin na ni tupě hleděl a najednou si vybavil, jak mu Mae říkala, že se jí Hannah ptala, jestli by si ji Gemmané nechtěli vzít.

„Co tady děláte?“ obořil se na ni. „Kde je Mae?“

„Já jsem Mae,“ řekla Hannah prostě. „Alespoň po zbytek vašeho pobytu.“

KAPITOLA 19

Akt víry

Vyklouznout během večeře z Carlovy usedlosti nebylo pro

Mae o mnoho těžší než poprvé. Carl od onoho incidentu posílil

ostrahu, ale prakticky jen v noci. Dokud bylo slunce na obloze

a rodina vzhůru, hlídalo dům jen pár mužů, kteří od sebe byli

velmi daleko. Jediná výhoda, kterou měli, bylo světlo, takže Mae musela jednoduše dát větší pozor, jestli se nikdo nedívá jejím směrem, když šplhala na strom a skákala na druhou stranu plotu. Vrátit se bude asi mnohem komplikovanější…, jestli se vůbec vrátí.

Jakmile se ocitla na silnici, nikdo si jí nevšímal. Kráčela přímo

k salónu ve špatně padnoucích pánských šatech. Protože

byla svědkem toho, jak Justin znesvětil svůj klobouk s širokým okrajem, „půjčila“ si Lucianův a doufala, že mu to nebude vadit. Upřímně řečeno, jakmile on i ostatní zjistí, co jim místo sebe nechala, budou mít úplně jiné starosti.

Dokonce ani nyní, kdy už nebylo cesty zpět, se Mae nemohla zbavit pocitu viny z toho, co ostatním právě prováděla. Čistě prvoplánově vzato to bylo prosté: porušovala přímý rozkaz a dezertovala

z mise. To by bylo hodně špatné za jakékoli situace a tahle konkrétní po ní navíc vyžadovala, aby ostatní chránila. Opustila

ty, kdo ji potřebují, a navíc je dokonce přímo ohrozila, neboť

s největší pravděpodobností způsobí vážné politické napětí. Arkáďané

nebudou rádi, až zjistí, že jeden z jejich gemmanských

• 301

hostů zmizel, a Mae mohla jen doufat, že její pokus o zmírnění napáchaných škod vyjde.

Vize, kterou jí seslala dýka, nepřipouštěla žádné alternativy. Musela jednat a musela jednat rychle. Mae doslova osvítil

nápad, že by mohla využít Hannah, i když zároveň litovala, že takhle zneužila nešťastného postavení té ubohé dívky. Val jí už

prve řekla, že Hannah ráno znovu dostala výprask, a to tak velký,

že byla omluvena z přípravných prací na večeři. Zatímco tedy ostatní jedli, vyplížila se Mae z domku a dala Arkáďance šanci

na svobodu. Obě měly být po celou dobu přítomnosti gemmanské

delegace zahaleny a měly tak podobnou tělesnou konstituci,

že v neproniknutelném oblečení byly dokonale zaměnitelné. Jediným slabým místem v Maeině plánu byla otázka, zda dívka

její návrh přijme.

Hannah přijala stejně ochotně jako ustrašeně. Nejprve rozházela

vše ve svém pokoji tak, aby to vypadalo, že se narychlo sbalila,

a pak se vplížila do gemmanského domku s vírou, že Mae mluví pravdu a že jakmile Gemmané zjistí, kým je, pomohou jí. Mae

si tím nebyla úplně jistá, ale musela tomu rovněž věřit. Jakmile výprava zjistí, že zmizela, bude v jejím zájmu vrátit se do vlasti se stejným počtem žen, s jakým přicestovali. Budou Hannah krýt a velmi jim pomůže, že dívka bude muset být až k hranicím zahalena

a bude k nerozeznání od skutečné Mae. Z toho, co se Mae dozvěděla, docházelo k útěkům konkubín či manželek jen velmi vzácně a ještě vzácnější jistě bylo, aby se některá z nich pokusila v přestrojení za zahraniční konkubínu dostat pryč ze země. Pokud nikoho nenapadne zvednout Hannah závoj, bude všechno

v pořádku a RUNA jí jistě ráda nabídne status uprchlíka.

Maein osud už nebyl tak jasný, ale tenhle problém bude řešit později.

302 • Richelle Mead

Prohlížela si ruku proti už skoro noční obloze a uvažovala, jak moc si to asi zavařila. Stopa po ráně nezmizela a zůstávala jako důkaz, že si skutečně zahrává s nadpřirozenými silami. Jen těžko však mohla popřít moc své dýky, když nakonec zahnula na polní cestu a spatřila před sebou scénu přesně tak, jak ji viděla ve vizi.

Přikrčila se mezi stromy a rychle vyhodnotila situaci. Před salónem stál velký náklaďák s otevřenou korbou a několik mužů

na něj nakládalo nábytek – povětšinou postele a stoly. Vedle stála zaparkovaná velká dodávka, která měla zřejmě převézt dívky.

Dýka Mae ukázala, že musí jednat ihned, a tady, přímo před

očima, měla důkaz, že vize nelhala. Kdyby čekala byť jediný den nebo třebas jen do večera, než se vrátí Justin, mohla svou neteř ztratit navždy.

A nejen svou neteř. Když se Mae ve své vizi vydala do salónu, promluvila k ní bohyně a její křišťálový hlas se rozléhal všude kolem.

Běž pro tu dívku a já vás ochráním.

Musím osvobodit všechny, řekla ve vizi Mae. Nejen svou neteř.

Nemůžu odtamtud vzít jenom ji a ostatní nechat takovému osudu. Nemusíš se za ně cítit odpovědná, upozornila ji bohyně.

Avšak Mae už o tom nějakou dobu přemýšlela a byla pevně

rozhodnutá. Některé z nich jsou z mé vlasti. Všechno to jsou nějakým způsobem mé sestry. Jsem za ně odpovědná, protože jsem člověk.

Je snad nad tvé síly zachránit i ostatní?

Nesnaž se hrát na mou ješitnost. Tohle je lidský trik a na mě ho zkoušet nemusíš. Dokážu ti pomoci a udělám to, pokud i ty uděláš, co se od tebe čeká.

No jo, jasně, pomyslela si Mae trpce. Justin říkal, že nic není zadarmo. Tak co ti budu dlužit?

Víru, odpověděla bohyně prostě. Něco, čím ve svém profesním

životě nijak nešetříš vůči svým nadřízeným, ale k čemu se jen zřídka

• 303

obracíš v životě soukromém. Jestli chceš, aby tvůj plán vyšel, budeš

mi muset věřit, že tě povedu správně. Musíš si uvědomit, že ne vždy

se ti během akce dostane okamžité odpovědi na tvé možné otázky. Avšak pokud budeš věřit, dovedu tě domů a pomohu ti zbavit se

tvých nepřátel. Přijímáš?

Víra zněla jako cosi velmi laciného a zároveň strašně drahého,

což byl bezpochyby záměr. Mae však nakonec souhlasila, ať již ji

to mělo stát cokoli, a pak už nebylo cesty zpět.

Dlouho jen pozorovala, jak chlapi balí a nakládají. S pokročilým soumrakem to však bylo čím dál obtížnější, až se vytratily

i poslední zbytky světla. Nakonec si však byla jistá, že situaci

vyhodnotila, jak nejlépe mohla. Byli zde dva hlídači, které znala

z předchozí návštěvy. Sice zjevně neodpovídali za práce kolem balení, ale občas se venku objevili. Tvrdou práci vykonávali dva jiní muži, asi najatí dělníci. Pátý, poněkud starší muž chodil kolem nich a občas štěkl nějaký rozkaz. Kdosi ho oslovil jako Pittsfielda, což bylo jméno, kterým jeden z Carlových synů označil

majitele salónu. Mae se okamžitě zhnusil. Kromě těchto pěti mužů už Mae viděla jen onu poznamenanou ženu z kuchyně,

která musela být skutečně nějaká služebná, alespoň podle toho,

jak kmitala. Nikde nebylo vidět ani jedinou z dívek – skutečné zboží salónu.

Asi je zamkli v pokoji, pomyslela si Mae. Pittsfield se svými

kumpány je nehodlají ukazovat dělníkům, i když cosi Mae říkalo,

že dívky zřejmě nechodí ven nikdy, i když kolem nejsou žádní lidé. Zřejmě je celou dobu drželi zavřené, bez možnosti vyjít

na slunce nebo si hrát, a krmili je děsivými náboženskými kecy

o tom, jak jsou jako nižší bytosti předurčené k tomu, aby sloužily mužům. V Mae rostl vztek, ale musela se ovládnout. Teď musela být klidná. Její úkol vyžadoval chladnou hlavu.

304 • Richelle Mead

O hodinu později bylo sbaleno a stěhovací vůz odjel. Pittsfield

s jedním z hlídačů šli dovnitř, zatímco druhý zůstal na prahu. Už byla skoro naprostá tma a Mae se v téhle vzdálenosti od domu mohla bez problémů přesunovat. Uvažovala, co asi všechny zdrželo,

ale pak služebná z kuchyně přinesla hlídači na verandu talíř.

Večeře. Dávalo to smysl. Dívky se před cestou potřebovaly najíst

a Mae si s lítostí uvědomila, že na sebe v tomhle ohledu zapomněla. Nevadí. Pretoriáni jídlo sice milují, ale jsou vycvičeni, aby bez něj vydrželi a snášeli i jiné drsné podmínky.

Tohle byla její poslední příležitost něco naplánovat. Na pozemku stálo ještě jedno auto, takže s dívkami v dodávce s největší

pravděpodobností nepojedou všichni muži. To ovšem neznamenalo,

že se zbaví všech tří. Mae musela začít stahovat jejich náskok. Proplížila se hustým podrostem na okraji pozemku, našla

na zemi silnou větev a udeřila s ní o strom, jak nejsilněji dovedla. Hlídač ozářený plamenem louče okamžitě odložil talíř a namířil jejím směrem zbraň. Přešel o pár kroků blíž a rozhlédl se, ale tma hrála proti němu. Mae věděla, co se mu honí hlavou. Ten zvuk určitě způsobilo něco živého…, ale byl to člověk, nebo zvíře?

Hlídač se váhavě podíval za sebe a pak, k Maeině úlevě, pokračoval směrem k ní, aniž zavolal o posily. Blížil se k místu, kde

se schovávala, a i když nyní vytáhl baterku, byla výhoda stále

na její straně. Čekala, dokud téměř neprošel kolem ní, přiskočila

k němu zezadu, zacpala mu ústa dlaní, strhla ho k zemi a přidusila

do bezvědomí. Když znehybněl, pustila ho a posvítila si

na něj baterkou. Byl to stejný chlap, kterého omráčila předešlou

noc. Má holt smůlu. Utrhla mu kus košile, udělala z ní provizorní

roubík a svázala mu ruce za zády jeho páskem. Následně ho připoutala k malému stromku. To ho zpomalí v případě, že by se probral dřív, než ona bude pryč.

• 305

Klidně jsi ho mohla zabít. Hlas v její hlavě byl její vlastní, nikoli

bohynin, a Mae zaváhala. Kdyby toho muže zabila, zbavila

by se ho nadobro. Navíc nedokázala ani pomyslet, jaká zvěrstva

asi napáchal a jaká ještě napáchat může. Zastřelit ho by ale způsobilo příliš velký hluk a ona by se prozradila. Druhá varianta byla podříznout mu hrdlo dýkou, ale tou už jeden život vzala

a nechtěla ji spojovat s další smrtí, pokud to nebylo nezbytně nutné. Morrigan byla smrtí posedlá. Jestli se má Mae zaplést

s další bohyní, chtěla, aby to tentokrát bylo pokud možno jen

o životě. Ten chlap bude žít.

Okamžitě se zmocnila jeho pistole a přidala ji k té, o kterou

ho obrala při poslední návštěvě. V té už ale zbýval poslední náboj. Vzala si také jeho zapalovač, kabát a skutečný poklad v podobě sady klíčů. Jeden z nich k její radosti patřil k dodávce. Tu zběžně prohlédla, ale nenašla žádné zásoby na dlouhou cestu s výjimkou pár barelů vody, které jí napověděly, že salón se asi nestěhuje jen

na druhý konec ulice, i když na druhý konec země to zřejmě taky nebylo. Ani mapa složená na palubní desce jí neodhalila

cíl Pittsfieldovy cesty, třebaže z ní rychle poznala, kam vedou zdejší hlavní silnice. Nepřítomnosti hlídače si zatím nikdo nevšiml a ona měla čas chvíli hledat ideální únikovou cestu ze země. Směr na západ by ji dostal na hranice RUNA ani ne za den, což bylo daleko nejrychlejší. Na téhle straně tvořila hranici řeka.

Mississippi ve skutečnosti tvořila velkou část gemmansko-arkádské hranice. Bylo prakticky nemožné se jí vyhnout. Směrem

k jihu řeka samozřejmě sílila a Mae neměla ponětí, jak by se přes

ni s dívkami dostala. Pokud by se vydali na severozápad, snad

by tam našla nějaký mělčí brod, ale největší šanci i tak viděla

v cestě přímo na sever k místu, kde se hranice stáčela k východu

a vedla jen po pevné zemi. V těchhle místech měly obě země rozmístěny regimenty vojáků a hranice zde byla velmi daleko, ale

306 • Richelle Mead

kdyby se jí podařilo dostat se dostatečně blízko území RUNA, mohla by gemmanská technologie zachytit její čip a alespoň její

zem upozornit na její přítomnost. A kdo ví, třeba by se jí dostalo

i skutečné pomoci.

Byla to nejlepší volba a jí bylo rázem jasné, že má plán. Zbytek bude muset zařídit víra.

Nacpala mapu do kapsy svého kabátu a pak odnesla kabát omráčeného hlídače k vedle stojícímu menšímu autu. Nebyla zrovna odborník na vozy se spalovacím motorem, ale chápala, jak fungují, a na zbytek rychle přišla. Zmizelého hlídače zatím nikdo nehledal a ona využila příležitosti, aby ukradený kabát

proměnila v provizorní zápalnou šňůru vedoucí k nádrži. Spokojená

s výsledkem vzala do ruky zapalovač, zapálila konec kabátu

a sprintem se rozběhla na okraj pozemku. Stačila se tak akorát ukrýt, když auto velmi spektakulárně vybouchlo.

Reakce, v niž doufala, přišla za pár vteřin. Z domu se vyřítil

Pittsfield s druhým hlídačem, oba ozbrojení. Rozběhli se na

opačnou stranu od Mae a s otevřenou pusou zírali na hořící vrak. Protože k Mae byli nyní otočeni zády, mohla kolem nich v klidu a nikým neviděna proběhnout až do domu. Na chodbě za dveřmi nikdo nebyl, ale ve dveřích do kuchyně stála ona poznamenaná dívka, která se při pohledu na Mae podvědomě přikrčila.

„Nechci ti ublížit,“ řekla Mae a zároveň si uvědomila, že

s pistolemi v rukou asi nezněla příliš přesvědčivě. „Kde je tajný vchod?“

Hannah jí už dříve vysvětlila, že většina arkádských domů,

obzvláště salónů, má tajný vchod a východ podobný tunelu, kterým

se Mae dostala ven u Carla. Arkáďané si své ženy hlídali jako

oko v hlavě a chtěli je držet pod zámkem, ale zároveň potřebovali

mít únikovou cestu pro případ požáru nebo jiné katastrofy.

• 307

Mae doufala, že služebná, jako je tahle, by o tajném východu

měla vědět, a hodlala jím propašovat dívky ven, zatímco chlapi budou řešit hořící auto. Okamžitě jí ovšem došlo, že tahle dívka jí nepomůže, protože začala ječet.

„Sklapni!“ sykla na ni Mae. Dívka ječela dál a úspěšně tak

ničila Maein pokus o tichou akci. Ta v zoufalé snaze získat znovu kontrolu nad situací zasadila dívce ránu do spánku a omráčila ji. Nastalo milosrdné ticho, ovšem Mae bylo jasné, že už je trochu

pozdě. Navíc umlčela jediný možný zdroj informací, pokud ovšem o tajném východu nebude vědět některá z dívek.

Nakonec se ukázalo, že největší nebezpečí jí nehrozí zvenku,

ale zevnitř. Mae se zrovna otočila ke schodům nahoru, když se

na ni vrhli dva neznámí chlapi. Její implantát, který už byl plně aktivní, ji napumpoval adrenalinem tak, že reagovala neuvěřitelně rychle a instinktivně. Útok prvního muže zablokovala tak prudce, že ho zároveň srazila zády na schody. Ve stejném okamžiku spatřila, že druhý vytahuje pistoli, a protože neměla možnost se jeho ráně nijak vyhnout, využila své rychlosti a zastřelila ho dřív, než mohl zastřelit on ji. Muž, kterého srazila na zem, se pokusil vstát a vrhnout se na ni, takže zastřelila i jeho.

„Sakra,“ zabručela. Jestli chlapi venku ještě před chvíli nevěděli,

co se děje, teď už jim to muselo být jasné. Byla bláhová,

když si myslela, že uvnitř nebudou další hlídači. Dávalo přece smysl, aby po její předchozí návštěvě Pittsfield zvýšil ostrahu a nechal někoho hlídat přímo dívky, když ostatní jsou venku. No nic, stalo se a nemělo smysl nad tím teď dumat. Musela vyřešit, kde se postaví těm, kteří určitě vzápětí přijdou.

Vybrala si místo na schodech, z něhož viděla přímo na vstupní dveře, ale kde zároveň nebyla skoro vidět. Když se objevil druhý hlídač – ten, který měl prve sex se služebnou v kuchyni –, ani se nestačil rozkoukat, než mu tělem prolétla kulka. I kdyby Mae

308 • Richelle Mead

měla prostor pro nějaký soucit, po hrůze, kterou viděla v obličeji

té ubohé dívky, by jím na tohle zvíře neplýtvala. Ta chudinka byla celý život vydaná na milost a nemilost ostatním a on toho

nechutně využíval.

Zaskřípění schodů za Mae vysvětlilo, proč přišel hlavním

vchodem jen jeden muž, a zároveň jí prozradilo, kde se nachází nouzový východ. Prudce se otočila a spatřila, že se na ni řítí

sám Pittsfield. Jeho tajná chodba musela vést z druhého patra

po jiném schodišti schovaném mezi zdmi. Díky momentu překvapení

se mu podařilo na ni doslova skočit a oba se skutáleli

na podlahu až ke dveřím. Když s hlasitým žuchnutím dopadli,

zůstali chvíli omráčení, ovšem Mae, napumpovaná chemikáliemi

z implantátu, se vzpamatovala mnohem dřív. Díky tomu, stejně jako díky svému mládí a výcviku připravila útočníka o výhodu, kterou představovala jeho mnohem robustnější konstituce.

Rychle se dostala nad něj, odzbrojila ho a praštila s ním prudce

o zem, zatímco sama vyskočila na nohy. Chtěl se za ní rozběhnout,

ale když spatřil hlaveň pistole, kterou na něj mířila, ztuhl. Pomalu zvedl ruce, na znamení, že se vzdává.

„Nech mě jít,“ prosil. „Nech mě jít a vezmi si, co chceš. Klidně všechny holky. Mají obrovskou cenu…“ Vzápětí ztichl a vytřeštil oči. „Ty… ty jsi žena!“

„Postřeh.“

Pittsfield byl naprosto vyjevený. „Co… co to děláš?“

„Beru si ty holky.“

„Ale… proč?“

Neuvěřitelné, pomyslela si Mae. Když si před chvilkou myslel,

že ho přišel okrást muž, chtěl vyměnit svůj život za dívky. Teď nechápal, proč by je měla chtít.

„Abych je pustila na svobodu.“

Jeho nechápavý pohled Mae prozradil, že je stále mimo.

• 309

„Unesl jsi je,“ procedila skrz zuby. „Unesl jsi je z domova, abys

je mohl prodat jako nějaké otrokyně a namastit si kapsu.“

„Z domova?“ odsekl. „Vzal jsem je ze země neznabohů, kde

by tak akorát obcovaly s démony, a vzal jsem je sem, kde je

Nehitimar může spasit. Prokázal jsem jim službu!“

„Tím, že jsi je dal pod zámek, abys je pak prodal nějakému chlapovi, který bude dvakrát tak starý jako ony?“

Pittsfield přimhouřil oči. „Ty patříš k nim. Jsi jedna z těch

žen. Takhle to dopadne, když se lidi odvrátí od Nehitimarovy

slávy, když ženy nevědí, kde je jejich místo!“ Najednou jako by

dostal odvahu a pokusil se vstát. „Já ti ukážu, co ženská potřebuje…“ Mae stiskla spoušť.

Nepřiměl ji k tomu ale jeho výstup. Mae byla sice voják,

ale nezabíjela zbytečně. Ten chlap pro ni nepředstavoval akutní nebezpečí, jenže ho tady nemohla nechat svázaného a s roubíkem jako toho strážného v lese. Poznal, že je žena a že je cizinka, a kdyby se to rozkřiklo, někdo by si to mohl spojit s tím, že zmizela

Hannah. A i když se Mae nepovažovala za nějakého anděla pomsty, nedokázala ani pomyslet, jakých zvěrstev se ten chlap

asi dopustil. Ona teď řešila jen pár dívek, ale kolik jich asi bylo před nimi? Kolik jich ukradl a prodal? Kolik jich bylo zneužito jako ta chudinka v kuchyni? Tenhle chlap nebyl žádné neviňátko,

a i když by se Mae líbilo celou situaci vyřešit bez krveprolití,

asi nebude mít noční můry z toho, že zabila chlapa parazitujícího

na slabších a bezbranných.

Teď už stačilo najít dívky a zmizet odtud. I když stál salón

relativně na samotě, nebyl daleko od dálnice a bylo možné, že

někdo viděl nebo slyšel, co se stalo. Jestli se jí podaří dostat dost rychle všechny ven, bude si policie myslet, že dívky ukradli nějací 310 • Richelle Mead

nadržení chlapi. že by to udělala samotná žena, je nikdy nenapadne. Mae by sice nejraději už byla nahoře, nicméně po schodech

stoupala velmi obezřetně pro případ, že by na ni vyskočil ještě

nějaký další hlídač. Zbytečně. V jedné z ložnic našla všech jedenáct dívek a nikde ani stopu po nikom, kdo by je hlídal. Když

vtrhla dovnitř s pistolí v ruce, dívky sebou jen trochu polekaně

trhly, ale vypadaly spíše překvapeně, než že by se bály. Zbraně tu rozhodně nebyly tak vzácné jako asertivní ženy.

„Nic vám neudělám,“ řekla podobně, jako to prve zkusila

s dívkou z kuchyně. „Přišla jsem vás osvobodit.“

Dívky prakticky nereagovaly a Mae se musela smířit s faktem,

že asi nebude za hrdinku. Tyhle dívky nevěděly, co je to svoboda, zatím ještě ne. Byly zvyklé na hrubou sílu a rozkazy a v tuhle chvíli bude muset stejně jednat i ona. Povzdechla si a mávla pistolí směrem ke dveřím.

„Tak dělejte, jdeme ven. Rychle a hlavně potichu, hezky jedna

za druhou.“

Tohle fungovalo. Dívky se poslušně vydaly v řadě po schodech dolů, i když některým se ve tváři objevil šokovaný výraz,

když spatřily mrtvoly.

„Počkejte tady,“ řekla Mae. Ukázala na dvě starší dívky a kývla směrem k omráčené služebné. „Vytáhněte ji ven. Půjde s náma.“ Jedna z dívek se zamračila. „A proč? Nemá žádnou cenu.“

„Beru ji s sebou ze stejného důvodu jako vás,“ řekla Mae.

„Chci vás dostat z téhle jámy pekelné.“ Služebná sice nebyla Gemmanka, ani za sebou zřejmě neměla pohnutý příběh jako ostatní dívky, ale na tom nezáleželo. Mae ji tu nehodlala nechat a v tuhle chvíli ji už čekalo po návratu domů – jestli se vůbec

vrátí – tolik komplikací, že jedna dívka navíc už bude asi těžko hrát nějakou roli.

• 311

Obě dívky poslechly, ale po cestě k dodávce se ozvala jiná: „Vy nás nechcete prodat?“

„Beru vás někam, kde budete svobodné,“ řekla jim Mae

a znechuceně se podívala na dým valící se z hořícího auta. Toho

si rozhodně někdo všimne. Zmatené pohledy dívek jí jen potvrdily,

že pojem svoboda stále nechápou, a Mae se rozhodla jim ho

alespoň trochu osvětlit, zatímco je hnala do dodávky. „Nikdo vás neprodá ani si z vás neudělá manželku, pokud to samy nebudete chtít. A až se budete chtít vdát, vyberete si manžela samy.“

„Takové místo neexistuje,“ prohlásila neochvějně jedna

z menších dívek. „Nehitimar by to nedovolil.“

„Tam, kam jdeme, nemá Nehitimar žádnou moc.“ Mae za sebou zavřela dveře. Dívky se rozesadily vzadu v dodávce a porušily dobrou desítku bezpečnostních pravidel platných v RUNA.

Mae to bylo samozřejmě jedno. Prošla kolem nich, ale na konci

si všimla své neteře, která jen mlčky seděla a zkoumala prostor

kolem sebe ořechově hnědýma očima. „Jak se jmenuješ?“ zeptala

se jí Mae.

Když si dívka uvědomila, že je středem pozornosti, podvědomě

se přikrčila a Mae znovu ucítila vlnu vzteku. Snažila se ji

potlačit. Nezuřila na svou neteř, ale na lidi a systém, který z ní

tohle udělal – dokonale poslušnou, vystrašenou bytost, která jen čeká, až se jí řekne, co má dělat.

„Ada,“ řekla jiná dívka, ta, která prve chtěla vědět, jestli je

Mae chce prodat. „Jmenuje se Ada.“

Znělo to jako docela normální jméno, ale Mae ho neznala, což znamenalo, že není zavedeno do centrálního registru řeckolatinských jmen RUNA. „Už ne. Tam, kam jedeme, dostaneš nové

jméno. Ava.“ Bylo to první gemmanské jméno, které ji napadlo

a které trochu připomínalo Adu. A i když věděla, že říct něco takového malé holce, která nemá ponětí, co se kolem ní děje, je

312 • Richelle Mead

hodně drsné, nemohla si pomoct. Ještě pořád byla vzteklá na síly, které způsobily, že její neteř skončila tady, a osvobodit ji alespoň z jejich systému pojmenovávání znamenalo první krok ke svobodě, třebaže si to ta chudinka zatím neuvědomuje.

Už ale neměla čas se dál bavit. Sedla si za volant a strčila klíčky

do zapalování, jenže se nic nestalo. Vytáhla je a znovu zastrčila,

ale se stejným výsledkem. „Ne,“ zaúpěla. Tohle teď ne.

„Musíte s nima otočit.“ Dívka, která Mae řekla jméno její

neteře, tiše vklouzla na místo spolujezdce. „Vy jste ještě neřídila?“ Mae už viděla, jak se řídí, a dokonce sama řídila, ovšem jen gemmanská auta. Ve většině obydlených částí RUNA se používala automatizovaná vozidla, ovšem členové armády měli výcvik i v ručním řízení, neboť v boji se lidský faktor nedá nahradit. Vojenská vozidla – na míle pokrokovější než bylo tohle – se však startovala jednodušším způsobem, tlačítkem, případně klíčkem, který spustil motor, jakmile se zastrčil do zapalování. Mae si nechala poradit, chvíli s klíčkem zápasila, ale pak se jí podařilo otočit s ním způsobem, který vedl k probuzení archaicky znějícího

motoru. Byl hlučný, ale šlapal pravidelně a Mae doufala, že je

v dobrém stavu.

Zbytek ovládání už byl natolik podobný tomu, co Mae znala,

že se jí s trochou zkoušení a pár poskoky podařilo s dodávkou rozjet. Ve světle kontrolek palubní desky se zdálo, že na dívku sedící vedle udělala dojem, zřejmě i proto, že nikdy v životě neviděla ženu řídit. Mae se podařilo dostat na dálnici, aniž by se kdokoli vydal za nimi, a brzy si zvykla na řízení natolik, že dodávka sebou přestala cukat a zmítat, což zjevně děsilo i jinak tiché dívky.

„A jak se budu jmenovat já?“ zeptala se dívka vedle ní.

„Hmmm?“ zeptala se Mae, která se právě pokoušela nastavit

si zpětné zrcátko.

• 313

„V té zemi, kam jedeme. Dostaneme všechny nová jména?“

Mae tak daleko dopředu neuvažovala. Tohle bude řešit Ministerstvo občanství, které mělo na starosti Národní registr.

„Těžko říct,“ řekla. „Jak se jmenuješ teď?“

„Cecilia.“

„To je latinské. Nebudeš potřebovat nové jméno.“

Dívka se zatvářila tak zklamaně, až si Mae připadala provinile.

„Ale klidně by z tebe mohla být Cecily. Nebo Cecile. A v registru

by se asi našlo pár dalších přijatelných variant.“

„Cecile,“ řekla dívka rozhodně a tvář se jí rozjasnila. „Cecile

se mi líbí.“

Mae napadlo, že navázat vztah s jedinou dívkou, kterou tahle

jízda zjevně příliš neděsí, by nemuselo být špatné. Bylo bláhové

se domnívat, že se k ní její neteř – Ava – bude okamžitě mít jako

k vlastní. Najít si spojence mezi ostatními by se jí ale mohlo

hodit. Jestli se chtějí dostat ze země, bude potřebovat jejich pomoc

a taky pomoc své bohyně, která toho zatím kromě pár vizí vlastně moc neudělala.

„Tak jo, Cecile. Nevíš, jestli měl dneska do salónu ještě někdo přijet? Nějací další muži?“

„Asi ne,“ řekla dívka. „Myslím, že jsme už měly jet, když…

když jste přišla. Právě jsme dojedly a pan Pittsfield nás poslal nahoru

a nesl do auta zbytek našich věcí. Pak jsme slyšely tu ránu.

To jste udělala vy?“

„Jo,“ řekla Mae. „Musela jsem… Ale ne.“

Střídavě nechávala jednu ruku na volantu a druhou prohledávala kapsy. Mapa byla pryč. Musela jí vypadnout během rvačky

s Pittsfieldem.

„Asi to tady moc neznáš, že?“ Když Mae spatřila, jak užasle se

Cecile zatvářila, skoro se usmála. „To nevadí. Něco vymyslíme.“

Prve si mapu dobře prohlédla a dokázala se podle slunce zorien314

• Richelle Mead

tovat natolik, aby zhruba věděla, kterým směrem má jet. Než se dostanou k severní hranici, bude to muset stačit, pokud po cestě nenarazí na něco lepšího.

„Měly byste se trochu vyspat, jestli vám to trošku půjde,“ zavolala dozadu na ostatní. „Teď chvilku pojedeme. A potřebuju,

aby si některá z vás vzala na starost ty flašky s vodou. Můžete se napít každou…“ Jak dlouho je to asi k hranici? I s mapou by se to odhadovalo těžko, natož bez ní. „Každou hodinu.“

„Já se o to postarám,“ řekla jedna ze starších dívek, která dříve pomáhala odtáhnout omráčenou služebnou. „Ale jak se budu jmenovat?“

Některé dívky to zjevně začínaly brát jako hru a Mae si nebyla jistá, jestli je to dobře, nebo špatně. Některé tak budou určitě ochotnější ji poslouchat, ale zároveň chtěla, aby to braly vážně.

Po krátké diskusi však nakonec svou dobrovolnici pojmenovala Monica. Dívka se svého úkolu zhostila s nadšením a byla to ona, kdo rychle uklidnil služebnou, když se celá zmatená probrala.

„Všechno je dobrý, Dawn,“ řekla jí Monica. „Jenom jedeme někam jinam. Bouchla ses do hlavy. Odpočiň si.“

Mae doufala, že až se Dawn dozví pravdu, nezačne zase ječet. Naštěstí tma i všudypřítomné napětí většinu rozhovorů v dodávce úspěšně tlumily. Jely asi hodinu směrem na sever, když dorazily na křižovatku s cedulemi ukazujícími do spousty směrů. Kdyby jely na východ, dostaly by se do centra Divinie, kde rozhodně nechtěly skončit. Mae chtěla na západ, a to jak proto, že tím směrem bylo nejméně měst, tak i z toho důvodu, že takhle si to zapamatovala z mapy. Nejprve na západ a pak zahnout k severu.

Zarazila se ovšem při pohledu na jinou ceduli, která ukazovala

na užší silnici vedoucí na sever a na níž stálo: Svaté jezero. Svaté jezero. Vybavila se jí slova Velkého učedníka, jak se

Justinovi chvástal, že tam má mnohem honosnější sídlo i velké

• 315

pozemky, a Justinovy spekulace o tom, že by tam mohl mít

schovanou

svou hůl. Mae věděla, že nejmoudřejší by bylo zahnout

na západ a dostat se co nejdál od Divinie. Teď si nemohla dovolit mrhat časem. Zároveň si však uvědomovala, jak ohromnou shodou náhod se na tohle místo dostala. Kdyby měla mapu, zřejmě by už zahnula na západ na některé z menších křižovatek, kterými projely. Až do téhle chvíle si ale nebyla úplně jistá, teď však byl tenhle směr jedinou logickou volbou.

Ale i Hansen hádal, že by hůl mohla být na Svatém jezeře.

Hůl, o které toho Mae příliš nevěděla, až na to, že její existence Justina velmi trápila a že ji považoval za velké nebezpečí pro RUNA. Bylo nemožné si představit větší nebezpečí než spiknutí, na jehož odhalení už Justin pracoval…, ale copak ona může

vědět, jaké škody mohou napáchat nadpřirozené síly, které se

kolem nich neustále točí? Sama rozhodně viděla dost, aby pochopila, jaký potenciál se v nich skrývá, a existovala velmi reálná možnost, že ji sem paní její dýky poslala právě s cílem, aby našla

Svaté jezero.

Pokud budeš věřit, dovedu tě domů a pomohu ti zbavit se tvých nepřátel, řekla bohyně. Mae předpokládala, že těmi nepřáteli myslela pracovníky salónu. Teď jí ale připadalo dost dobře možné,

že jí bohyně nabízela možnost zbavit se také nepřátel RUNA. Nebyla v situaci, kdy by si mohla dovolit opustit realitu, vyvolat vidění a zeptat se přímo bohyně, ale podle cedule u silnice se nacházela ani ne patnáct kilometrů od jezera. Rychle se porozhlédnout

ji vůbec nezdrží. A tak nakonec s vědomím, že může

celou už tak nebezpečnou situaci ještě zhoršit, zahnula na úzkou silnici vedoucí k jezeru.

KAPITOLA 20

Povýšený

Náboženství sice nebylo v RUNA mainstreamovou záležitostí,

ale pokud měl někdo zájem, dala se na streamu o všech jeho podobách zjistit spousta informací. Tessa se po Cassidyho party vrhla do studia Osirida a egyptské mytologie a výsledkem bylo mnohem více otázek než odpovědí.

„Všechno to je o starověku,“ stěžovala si Daphne. „A nikde

není žádný popis, jak vlastně Osirida uctívali. Jenom takové ty obecné kecy o principech víry.“

„Víc na všech těch revivalových kultech většinou není,“ řekla Daphne. „Většina těchhle skupin založených na víře v nějakého starobylého boha před Úpadkem neexistovala. Začaly růst jak houby po dešti až potom a poskládaly nové praktiky z útržků starých mýtů.“

„Jenomže nikde není nic o tom, jaké praktiky to jsou.“ Tessa

věděla, že skoro fňuká, ale nemohla si pomoct. Bylo to frustrující

mít přístup k takovému množství informací, a zároveň nebýt

schopna získat tu, kterou potřebuje.

„Asi bys to našla na úřadu služebníků,“ řekla Daphne. „Chytré skupiny své praktiky tají. Ale pro nás nejsou důležité, na rozdíl od tohohle. A v tom se fakt nedá nic najít.“ Klepla na své

ego, na němž byl přepis konverzace nahrané v pracovně doktora Cassidyho. Daphne už si ho prošla snad stokrát, a i když našla několik narážek, nahrávka neobsahovala nic, co by dokazovalo • 317

napojení toho muže na nějakou sektu. Povzdechla si. „Chytré skupiny taky nevedou veřejné záznamy o svých členech, takže nejsme schopné s nikým z nich spojit ani Cassidyho, ani nikoho jiného z té jejich strany.“

Tessa s Daphne nesouhlasila. Naopak si myslela, že konkrétní praktiky náboženských skupin jsou důležité. Nemohla se zbavit

dojmu, že kdyby pochopila, jak funguje uctívání Osirida, pochopila

by i Cassidyho a dění kolem něj. A protože jí ani jeho slova

ani oficiální prohlášení nepřivedla na žádnou stopu, připadalo

jí, že jediná možnost je snažit se o tomhle náboženství zjistit co nejvíc.

„A co tohle?“ zeptala se. Seděla v kuchyni u stolu v Marchovic domě a před sebou měla čtecí tablet. Ten teď otočila k Daphne.

„Doktor Cassidy se zmínil, že Osiris má syna a že starověcí

Egypťané

věřili, že faraóni jsou jeho ztělesněním na zemi. Tady se píše,

že skutečné jméno jeho syna je Hórus, a všechno ostatní tu je

taky. Hlavní myšlenka spočívá v tom, že božská moc a vládnoucí postavení jsou přímo spojeny. Myslím, že doktor Cassidy tomu

věří, viděla jsem to na něm. Podle něj by gemmanská vláda mohla

z božího vlivu profitovat.“

Daphne se na ni usmála karmínově rudými rty a opřela se

do židle. „Srdíčko, ani nevíš, jak bych byla ráda, kdyby to byla pravda. Kdybychom měli důkaz, že Občanská strana hledá dalšího Osiridova syna, který by měl vést tuto zemi, udělaly bychom si na tom kariéru. Bohužel něco jako viděla jsem to na něm nám

asi nestačí. A zrovna tobě by to mělo být jasné, vždyť ty vždycky potřebuješ na všechno důkaz.“

„Já si nemyslím, že by ho hledali,“ řekla Tessa. „Myslím, že

Hóra už mají. Podívejte se, jak mluví o Lucianovi. A v tisku se už dlouho řeší, že je strašně nezvyklé, jak se Občanská strana upnula 318 • Richelle Mead

na jediného kandidáta na konzula. Možná by to nebylo tak divné, pokud věří, že je tenhle jejich kandidát obdařen boží přízní.“

„Tak znova,“ řekla Daphne. „Byla bych strašně moc ráda,

kdyby to byla pravda. Nemáme ale důkaz a náš milý senátor je

navíc v zahraničí. Naše největší šance je dostat z něho po návratu rozhovor. Ty se do té doby snaž dobře vycházet s YCC. Kdy máte další schůzku?“

„Dneska,“ přiznala Tessa. „Ale nechtěla jsem tam jít.“

„No tak to jsi teda chtěla,“ rozkřikla se Daphne. „Nic tě to

nestojí, možná trochu času. A kdo ví? Třeba budeme mít štěstí

a narazíš na něco, co nečekáme. A nezapomeň si vzít tohle.“

Posunula

po stole mikrofon a Tessa si ho neochotně vzala.

„Třeba tam Cassidy ani nebude,“ řekla Tessa. „Mám pocit, že

tam nechodí moc často. Dává to smysl, určitě má spoustu práce

ve straně. Schůzku asi povede Acacia.“

Daphne přikývla, ale zůstala neoblomná. „Ano, a pak mu všechno nahlásí, což tě zase ukáže v trochu lepším světle.“ Tessa už neměla co namítnout. Věci do školy měla hotové a na odpoledne neměla jiné plány. Dostala od Daphne požehnání

a pár posledních rad a odšourala se na vlak, který ji společně

s Rufusem odvezl do centra ke kanceláři YCC. Přesně jak čekala, schůzku řídila Acacia a její průběh byl obdobou té minulé. Dokončili plány na projekt a debatovali o současných problémech.

Jediné překvapení přišlo ve chvíli, kdy se pár minut před koncem ukázal sám doktor Cassidy.

Uznale pokýval hlavou, když si vyslechl konec debaty o navrhované změně školského zákona, která se dnes objevila ve zprávách,

a když se všichni zvedli k odchodu, postupně se s každým loučil. Pak ovšem zavolal na Tessu.

„Počkejte chvíli,“ řekl jí. „Vlastně jsem se vás přišel na něco zeptat.“ Nechal ostatní odejít a řekl Acacii, že zamkne. Tessu • 319

dramatičnost celé situace znervóznila, ale nakonec se ukázalo, že

chce jen maličkost. „Vím, že se mezi námi pořád ještě rozkoukáváte,

a nechci na vás tlačit nebo tak něco, ale spojila se se mnou

Adora Zimmerová. Udělala jste na ni dojem.“

Tessa si vzpomněla na ženu z oslavy. „Fakt? Bavily jsme se jenom chvilku.“

Usmál se. „No, zjevně to stačilo. Ona je tou svou imigrační reformou úplně posedlá, ale pro spoustu lidí to bude hodně těžké skousnout. Občanská strana v ní vidí možný přínos, hlavně s tak schopnou mluvčí.“

Spíš s tak bohatou mluvčí, pomyslela si Tessa. Nahlas ale řekla:

„A co ode mě potřebujete, pane?“

„Adořina skupina má svůj vlastní fond a pořádá promoční

akce a prostě by byla ráda, kdyby s vámi mohla probrat nějakou možnou spolupráci. Ale je mi jasné, že toho od vás chci hodně,“ připustil a skutečně se zatvářil, jako že se omlouvá. „Hlavně když jste nás teprve poznala a máte spoustu práce na projektech, ale…“

„Tohle je pro dobrou věc,“ řekla Tessa a skutečně o tom byla přesvědčená. Po všem, co zatím v RUNA zažila, byla skutečně velmi ochotná pomoci ostatním, kteří by se mohli ocitnout v její situaci. Zároveň si uvědomovala, že pro doktora Cassidyho je skutečnou motivací něco jiného. „A Občanské straně to v jejích očích asi taky pomůže, když mě jim půjčíte,“ dodala.

„Takhle to neberte,“ řekl a krátce se zasmál. „Tady se s lidmi nejedná jako s majetkem. Ale ano, tuhle paní bychom rozhodně měli rádi na své straně, a nejen kvůli jejímu majetku. Má hodně velký vliv v byznysu a spoustu důležitých kontaktů a přízeň těchhle

lidí by pro naši věc mohla být ještě zásadnější. Ještě s námi

nejste tak dlouho, ale doufám, že jste viděla dost, abyste pochopila,

že to s naší zemí skutečně myslíme dobře.“

320 • Richelle Mead

„To ano, pane doktore. A moc ráda vám pomůžu. Ale…“

Když uslyšel její souhlas, rozzářil se a Tessa si uvědomila, že tohle

je její šance. Od oné noci v jeho domě hodně přemýšlela o tom,

jak Justin umí doslova okouzlit lidi, s nimiž jedná. Z velké části

to pro ni bylo stále záhadou, ale uvědomovala si, že z velké části využívá toho, že na danou osobu ví něco hodně důležitého nebo má moc pro ni něco důležitého udělat. Takhle jednal s ostatními. Využíval toho, co se o nich dozvěděl. Tessa možná ještě neznala všechny finesy jeho umění, ale poznala, že zrovna v tuhle chvíli je jí doktor Cassidy vděčný a má ho na své straně.

„Ano?“ zeptal se a ustaraně svraštil obočí. „Stalo se něco?“

Tessa se rozhlédla, aby se ujistila, že jsou sami, než vyhrkne to,

co ji právě napadlo. „Já nevím,“ řekla a nechala svůj hlas trochu

se zachvět. „Něco… něco mě trochu trápí. Nevím, jestli mi s tím někdo může pomoct, ale tak nějak mi připadá, že poprosit o to

vás dává smysl.“

„Samozřejmě,“ řekl. „Povídejte.“

„No… poslední dvě noci, od toho večera, co jsem byla u vás,

jak jsem viděla tu sošku, tak se mi o ní zdá.“ Posledních pár slov řekla téměř šeptem. „Ale jako by v tom bylo něco víc. Nejde jenom o to, že se mi zdá o té sošce. Taky jsem viděla sokola.

Zlatého sokola. A občas mi připadalo, jako by ten sokol byl senátor

Darling. Což mi nedává smysl. Teda jako, nic z toho nedává

smysl. Byl to jenom sen. Neřešila bych to, kdyby se mi nezdálo to samé dvakrát za sebou a nepřipadalo by mi to tak… skutečné.“

Zatajila dech, zkoumavě si ho prohlížela a čekala, jestli její historka uhodí hřebík na hlavičku. Samozřejmě si ji vymyslela.

Při hledání na streamu narazila na informaci, že Osiridův syn

Hórus je často vyobrazován jako zlatý sokol. Následně ji spojila

s vlastní hypotézou, že oním ztělesněním boha v Občanské straně by mohl být Lucian. Na kratičký okamžik ji zahryzalo • 321

svědomí, že si vymýšlí, když mluví o bohu, ale to by museli mluvit

o skutečném bohu. Tessa nikdy ani neuvažovala nad tím, že

by se nějaké jiné náboženství kromě toho jejího mohlo zakládat

na pravdě, a teď na to rozhodně nebyla vhodná chvíle.

Doktor Cassidy zbledl. „Tesso, o tomhle s vámi nemůžu mluvit. Promiňte. Je to pro vaše dobro.“

„Ale něco vám to říká, že?“ trvala na svém. „Ten sokol… senátor

Darling… Víte, co to znamená.“

Jeho výraz potvrzoval, že ví, ale přesně jak říkala Daphne, to jako přímý důkaz neobstojí. Tessa předpokládala, že by se asi nedostal na pozici poradce jedné z nejsilnějších politických stran

v zemi, kdyby se nechal tak snadno přimět k přiznání.

„Tesso, nevadí ti, když ti budu tykat? Pamatuješ si, co jsem ti

ten večer řekl? O tom, jak existují i věci, které by mohly ohrozit tvou cestu k získání občanství? Stejné věci jsou nebezpečné i pro mě. A já s tebou o nich prostě nemůžu mluvit.“

„Ale já bych to nikomu neřekla,“ naléhala.

Teď už se Cassidy zatvářil skutečně utrápeně. „Do tohohle se nemůžu nechat zatáhnout. Promiň.“

Tessa si zoufala, že takhle ztrácí výbornou příležitost, a doufala,

že by mohlo pomoct, kdyby svým prosbám dodala trochu

reálného kontextu. „Ale co když se mi ten sen bude zdát znovu?

Co mám dělat? Vím, že to něco znamená. Tohle nebyl sen, na který prostě zapomenete. Pamatuju si ho celý den. Nemůžu na

něj přestat myslet. Pomozte mi, prosím.“

Poznala, že už chtěl znovu odmítnout, ale cosi mu v tom zabránilo.

„Tak vydrž,“ řekl nakonec. „Mohl bych někomu zavolat.

Mám kamarádku, ta je expert na egyptskou historii a mytologii.

Mohla by ti pomoct dozvědět se víc.“

Tessa už chtěla říct, že to není přesně to, co chtěla, ale pak si uvědomila, že větší přiznání už z něj nedostane. Možná netušil, 322 • Richelle Mead

že si ho nahrává, ale i tak byl velmi opatrný, aby neřekl nic, co by mohlo být použito proti němu. Mírně přikývla. „Děkuji.“

Vyndal své ego a vešel do jedné z menších místností sousedících

s velkou konferenční. I když za sebou zavřel dveře, Tesse

se podařilo zaslechnout útržky jeho rozhovoru. „… to nevím…

jedna z vyvolených… mladá… by m uselo být veřejně… osobního strážce.“

Tessa čekala a snažila se být pokud možno trpělivá, třebaže

se jí začínala zmocňovat panika. Pokusila se naladit svůj obličej

do neutrálního výrazu. Doufala, že jestli na ní při té historce

byla znát nějaká nervozita, bude v ní Cassidy vidět jen následky opakujícího se podivného snu. Když se doktor vrátil, byl velmi zachmuřený.

„No, máme docela štěstí, ale asi nám to k ničemu nebude. Ta

moje kamarádka je právě teď v centru na večeři s nějakým svým kolegou. Říkala, že by si s tebou popovídala, což je fajn, protože si můžete sednout přímo v té restauraci, ale nechce, aby s tebou

šel tvůj bodyguard. Ani já ne. Nejlepší by asi fakt bylo, kdybys

za ní zašla hned, jinak bychom těžko hledali nějakou chvíli, kdy budeš sama a ona bude mít čas.“

Tessa cítila, jak jí příležitost klouže mezi prsty, a zabrousila

pohledem ke dveřím vedoucím do sousedních místností. „Dostanu

se ven nějak jinak než hlavním vchodem?“

„Vedle je ještě jedna zasedačka, takže… ale ne,“ řekl nešťastně.

„Ne. Nebudu tě nabádat, abys zmizela svému bodyguardovi. Tvoje rodina má asi důvod tě chránit.“

„O tom si rozhoduju sama. Řekněte té vaší kamarádce, že

tam za chvilku jsem. A řekněte mi, kam mám jít.“ Když spatřila jeho neochotný výraz, dodala: „Nikde mi tu nic nehrozí a asi

není moc pravděpodobné, že zrovna dneska večer nás nějaký můj

• 323

nepřítel pronásledoval až sem a čeká před budovou, mezi spoustou lidí, jestli náhodou nevyjdu ven bez ochranky.“

Doktoru Cassidymu se tenhle plán stále nelíbil. Tessa měla ze svého podvodu výčitky, a aby je utišila, musela si připomenout,

že tady už nejde jen o reportáž pro Daphne, ale také o tuhle

zem. Po tom všem, co zde bylo řečeno, měla pocit, že je doktor opravdu čestný muž, který nemá v úmyslu vystavovat bezbranné mladé lidi nebezpečí, zároveň bylo ale taky jasné, že cítí potřebu nějak zareagovat na její obavy a sny. Jeho člověk byl relativně blízko a na veřejném místě a on toho hodlal využít, aby dal jejím myšlenkám správný směr. Zavedl Tessu do skladiště, z něhož se dalo projít do vedlejší zasedací místnosti, do které pro změnu vedla chodba a výtah umístěný na opačné straně budovy, než

čekal Rufus. Tessa poslala Rufusovi zprávu v tom smyslu, že se

zdrží a bude pomáhat s projektem. Neměl by mít důvod ji jít nahoru kontrolovat, a jestli všechno klapne, bude Tessa za chvilku zpátky, aniž by něco tušil.

Kamarádka doktora Cassidyho večeřela ve velmi luxusním podniku a Tessa byla ráda, že přišla na schůzku YCC ve společenském

jako ostatní. I tak se cítila nesvá, když vešla do jídelny

a musela přiznat číšnici, že ani nezná jméno paní, za kterou jde. Cassidy jí jen řekl, že má hledat černovlasou ženu se zlatými mincemi ve vlasech.

Tessa ji brzy našla. Jedla u stolu v rohu restaurace s nějakým

mužem, který byl k Tesse otočen zády. Ony zlaté mince byly součástí sponek, jimiž měla sepnuté vlasy do složitého uzlu. Když se Tessa přiblížila ke stolu, žena zvedla hlavu. Řekla cosi svému

partnerovi,

zřejmě aby už šel, protože muž se okamžitě zvedl a podal

jí ruku na rozloučenou. Otočil se k odchodu právě v okamžiku, kdy Tessa došla ke stolu, a při pohledu do jeho tváře ztuhla.

Byl to Geraki.

324 • Richelle Mead

Když se viděli poprvé a vlastně naposledy, měl na sobě rifle

a tričko, takže Tessu nyní překvapilo, když ho spatřila v drahém obleku s dlouhými vlasy staženými do úhledného culíku. Vypadal, že ho tohle setkání překvapilo stejně jako ji. Pak se ale rozesmál,

až musel zaklonit hlavu.

„Takže ty?“ řekl Tesse. „Mělo mě napadnout, že jestli se má

Damaris setkat s nějakou možnou budoucí žákyní, budeš to ty.

Justin mi toho nechtěl moc říct, ale vidím, že se celou dobu staral, abys zaujala své místo. Věděl jsem, že jeho víra je větší, než je ochoten přiznat. Krásný večer, dámy.“

Galantně nabídl Tesse svou židli a ta se nervózně posadila, zatímco

se stále zcela ohromená snažila zpracovat, co Geraki právě

řekl. žena naproti ní byla jistým vážným způsobem krásná, jako

nějaká socha. Teď se na Tessu usmála. „Jmenuji se Danique,“ řekla

Tesse, které neušel fakt, že to je jiné jméno, než použil Geraki.

„Náš společný přítel říkal, že vás trápí nějaké sny. Možná bych vám mohla pomoct.“

Tessa vyklopila stejnou historku, jakou už řekla Cassidymu,

a byla u ní snad ještě nervóznější než prve. Jestli je Danique něco jako expert, určitě jí na rozdíl od jejího přítele dojde, že si Tessa vymýšlí. Avšak tvář Danique zůstávala vážná a tajemná a neobjevila

se v ní ani stopa po pochybách nebo snad nevoli.

„Fascinující,“ řekla, když Tessa domluvila.

„Mně to spíš připadá hloupé,“ odpověděla Tessa. „Asi vás jenom okrádám o čas. A doktora Cassidyho taky. Je to jenom sen.“

„Sen, který si pamatuješ celý den a který v tobě zanechal velkou stopu,“ upozornila ji Danique. „Na tom není nic hloupého.

Existují lidé, kteří věří, že ve snu k nám promlouvají bohové.

Slyšela jsi o tom někdy?“

Tessu to trochu zaskočilo. I když doufala, že se svou historkou získá nějaké přiznání ohledně kontaktů s nadpřirozenem, • 325

ani v nejmenším nečekala tak přímou odpověď. „Ne. Teda nikdy

ne v tom smyslu, že by to někdo bral vážně.“

„Někteří lidé věří, že se k nám bohové zase vrátili a že nyní bojují o místo na tomto světě. Ti, kdo věří, že bohové aktivně

ovlivňují jednání smrtelníků, také věří, že jen velmi málo šťastlivců dokáže s bohy přímo komunikovat. Nejčastěji se tak děje

ve snu. Takoví lidé by si mohli myslet, že jsi v tom svém dostala vzkaz od nějakého boha.“

„A vy si to myslíte?“ zeptala se Tessa, která si všimla, že Danique

velmi obezřetně volí výrazy jako „takoví lidé“ a „ti, kdo věří“.

Tmavé oči Danique se pobaveně rozzářily. „Ale já nejsem ta, kdo žádal o pomoc. Co si myslíš ty? Připadal ti tvůj sen něčím

zvláštní?“

„Ano,“ řekla Tessa a znovu měla pocit, že je velmi špatný lhář.

„Ale nemám pocit, že by to byl nějaký vzkaz.“

„A co máš pocit, že bys měla dělat?“

Tessa se snažila přijít na odpověď, která by byla věrohodná

a zároveň ji posunula blíž k jejímu cíli. „Mám pocit, jako bych

se měla chtít dozvědět víc o všem, co jsem v tom snu viděla.

O senátoru Darlingovi už toho vlastně vím víc díky YCC a tak.

Ale ten zbytek ještě nechápu. Jako třeba toho sokola. A tu sošku O…Osirida. Jmenuje se tak, že? Doktor Cassidy říkal, že jste expertka na starověký Egypt.“

„To jsem,“ souhlasila Danique. „A tvůj závěr zní logicky. Jestli máš pocit, že by ses měla o těch věcech dozvědět víc, pak bys to asi měla udělat.“

„Vždyť se snažím!“ málem se rozkřikla Tessa, která tentokrát

ani nemusela nic hrát. „Prohledala jsem celý stream a našla jsem spoustu věcí, ale nic z toho mi nepřipadalo jako to pravé. Nic mě tak nějak nechytlo tady.“ Tessa si sáhla na srdce. „Jestli tvrdíte,

326 • Richelle Mead

že se se mnou spojil bůh, tak bych asi měla cítit, že jsem našla odpověď.“

„Já jsem nikdy neřekla, že se s tebou spojil bůh,“ řekla Danique obezřetně.

„Ale víte o těch věcech víc, než se dá najít na streamu,“ řekla

Tessa. „Víte o bozích, co je na nich opravdového a co dává smysl. Prosím. Řekněte mi, co to všechno znamená.“

„Slyšela jsi někdy o lidech, kterým se říká vyvolení, Tesso? Ne? Hmmm, jak bych ti to nejlépe vysvětlila. Jsou takoví, kdo věří, že existují lidé – lidé jako ty nebo já –, kteří jsou zvláštní. Často mají například nějaké zvláštní schopnosti nebo moc. O tyhle lidi bohové usilují.“

Tessa zatajila dech. „A vy si myslíte, že já jsem takový člověk?“

„Ne,“ řekla Danique prostě. „Teda, můžu se mýlit, ale většinou něco takového vycítím a z tebe nic podobného nevyzařuje.“

Tessa se začínala do své role vžívat tak silně, až téměř ucítila zklamání, že není jiná. Ani si neuvědomila, že Danique poprvé ujelo přiznání, že nějakým způsobem v bohy věří.

„Většina lidí jsou prostě věřící. Někteří plní určité úkoly pro

církev jako celek nebo v konkrétním chrámu, ale nemají zvláštní schopnosti, které jsou typické jen pro vyvolené. Existuje ale ještě jedna kategorie lidí a tu někteří označují za povýšené. To jsou taky obyčejní lidé, kteří původně nebyli vyvolení, ovšem díky pozoruhodné inteligenci a oddanosti se jim podařilo dostat se na božím žebříčku tak vysoko, že se vyvoleným téměř vyrovnají.“

„A do téhle kategorie podle vás patřím já?“ zeptala se Tessa

a znovu si musela připomenout, že jsou to všechno nesmysly.

„To nevím,“ připustila Danique. „Povýšený obvykle sám vyhledá službu pro nějakého boha a tvrdě pracuje, než si vyslouží

jeho přízeň. Ale vždycky se najdou výjimky. Věřící by asi považoNESMRTELNÁ

KORUNA • 327

vali za podivné, že jsi k takové poctě přišla tak trochu jako slepá

k houslím, ale bohové se nechovají předvídatelně.“

„A co mám dělat?“

„Jestli si myslíš, že se s tebou spojil nějaký bůh, pak mu dej

najevo, že to pro tebe něco znamená. Studuj dál, i když si teď třeba nemyslíš, že ti to k něčemu bude. Modli se. Medituj. Hledej moudrost a podoba tvých snů se možná změní.“

„Ale já nejsem schopna najít nikoho, kdo aktivně uctívá

boha,“ řekla Tessa, která ani nemusela skrývat své zklamání. Danique se zatvářila chápavě. „Tohle je nebezpečná věc i pro Gemmana, natož pro člověka, který nemá občanství. Doktor Cassidy mi řekl něco málo o tvém původu. Chápu, že by ses chtěla učit od ostatních, ale ve tvém případě je teď nejlepší studovat

sama. Neměla bys na sebe poutat pozornost. Nedělej to,

dokud jsi mladá a nemáš občanství. Tohle je opravdu nejlepší rada, jakou ti jsem schopna dát. Ale ujišťuji tě, že lidé jako já a doktor Cassidy tě budou sledovat. Až nadejde čas… Kdo ví, co

se může stát?“

Tessino ego se rozsvítilo příchozí zprávou od Rufuse: KDE JSI?

Zjevně si našel důvod jít se podívat nahoru do zasedačky.

Tessa odepsala: Jsem v pořádku. Za chvilku vysvětlím.

Pak obrátila pozornost zpátky k Danique. „Budu muset jít. Nemohla byste mi aspoň říct, co znamenají ty věci ze snu? Proč jsem viděla sokola? A proč se proměnil v senátora Darlinga?“

„To mi řekni ty,“ odpověděla Danique. „Říkala jsi, že jsi hledala

na streamu. Našla jsi něco o sokolovi?“

„Sokol je Hórus,“ řekla Tessa. „Je teda Lucian Darling Hórus?“ Danique překvapeně zamrkala. Takový skok v tomhle rozhovoru zjevně nečekala. „Ve starověkém Egyptě lidé věřili, že lidé 328 • Richelle Mead

obdaření mocí se stanou králi a vládci. Následně se stali i vyvolenými

Hóra.“

„Takže ještě není Hórus,“ řekla Tessa. „A možná nikdy nebude. Ale je zvláštní, a když se stane konzulem, dostane i Hórovo požehnání?“

Přišla další zpráva od Rufuse: Jestli mi okamžitě nenapíšeš, kde

jsi, jdu na policii a nechám ti aktivovat GPS lokátor v egu. A co

bude pak, to se ti nebude líbit.

Tessa rychle napsala Rufusovi jméno kavárny naproti přes

ulici a vstala. „Musím jít. Ale mám pravdu? Je Lucian Darling jedním z vyvolených? A bude obdařen božskou mocí, aby vedl tuhle zemi?“

„Myslím, že jsi chytřejší, než si uvědomuješ,“ řekla Danique

tajemně. „A že by ses měla zamyslet nad tím, co jsem ti řekla

o povýšených.“

„Děkuji, že jste si na mě udělala čas.“ Tessa už chtěla odejít,

ale pak si na něco vzpomněla. „Ten pán, co tu s vámi seděl,

Demetrius Deveraux. Geraki. On je, hmm, taky nějaký expert

na egyptskou mytologii?“

„Ne,“ zasmála se Danique. „Ten je expert na něco jiného. Ale máme společný cíl.“

Tessa jí znovu poděkovala a spěchala za Rufusem. Děsila se

kázání, které asi dostane, ale Rufus nebyl její otec. Mohl jí maximálně

vynadat a říct všechno Cynthii… a těžko říct, co se stane

pak. Ale po tom všem, co se dozvěděla, jí to asi mohlo být jedno. Možná se jí nikdo přímo nepřiznal, ale ona si byla jistá, že její mikrofon nahrál víc než dost, aby mohla Daphne začít skládat pěkně kompromitující článek proti Lucianovi.

Uvědomila si ovšem, že otázkou je, jestli nebude kompromitující

taky pro Justina.

KAPITOLA 21

Krátká odbočka

Když se Mae přiblížila k prvním domům u Svatého jezera, silnice

se najednou dělila do vidlice. Jeden hrot mířil k místu označenému jako veřejné tábořiště a rekreační oblast a Mae to přišlo

téměř komické. Připadalo jí absurdní, že by tihle tvrdí a víře oddaní lidé dělali takové věci jako třeba piknik u jezera. U druhého hrotu vidlice byla značka s upozorněním, že vjezd na soukromý pozemek je možný jen s povolením. Mae usoudila, že tohle bude

s největší pravděpodobností cesta k rezidenci Velkého učedníka,

a kousek dál zajela na malé odpočívadlo, kde bude její dodávka

v noci dokonale skryta před projíždějícími auty. S trochou námahy

se jí nakonec podařilo vypnout motor a vyndat klíčky.

„Musím na chvilku ven,“ řekla Cecile. „Máš to tady na starosti.

Ty a… má ta vaše skupinka něco jako vedoucí?“

Cecile kývla směrem k jedné ze starších dívek, která se trochu polekala, když se najednou stala středem pozornosti. Už v domě

si Mae ustrašeně prohlížela, ale Mae moc dobře věděla, že váha odpovědnosti dokáže člověka obrátit na vaši stranu.

„Tak teď jsi taky vedoucí,“ řekla jí Mae. „Obě máte zásadní

úkol. Než se vrátím, musí tu být naprosté ticho. Nechoďte ven.

Jsou tam nebezpečné věci a já vás chvilku nebudu moct chránit.“ Trochu přeháněla, ale nemohla si dovolit, aby jí její úlovek

utekl nebo se nechal vidět. A jestli měl Velký učedník kolem své nohsledy, možná vlastně ani nepřeháněla. Dívky vypadaly, že

330 • Richelle Mead

jsou dostatečně vyděšené, navíc zřejmě nikdy nebyly samy. Jestli bohyně chce, aby Mae tady u jezera něčeho dosáhla, pak ať se

o ty dívky postará.

Mae si vyměnila s jednou z dívek kabát, protože potřebovala něco, co by jí padlo trochu líp než svršek, o který obrala zneškodněného hlídače. Namísto obrovského klobouku pak vděčně

přijala několik šátků, kterými si zahalila hlavu i obličej. Nebyla

si jistá, na jaké zabezpečovací zařízení může narazit, a nechtěla

riskovat, že by někdo zachytil na kameru její obličej. Pohled

do zpětného zrcátka jí oznámil, že vypadá jako nějaký bankovní lupič ze starého filmu, ale aspoň si nebyla ani trochu podobná.

Asi po kilometru a půl narazila na cosi, co velmi dobře mohlo

být rezidencí Velkého učedníka. Sídlo bylo zapuštěné do svahu kopce, z něhož musel být okouzlující výhled na jezero. Zahrada plná okrasných stromů byla obehnána plotem a Mae na dálku rozeznávala panely svědčící o tom, že bude elektrický. Na strategicky dobře zvolených místech na pozemku a v domě svítily lampy, nicméně jejich světlo bylo mdlé a působilo, jako by ho někdo nechal svítit jen naoko, když není doma. Nikde neviděla žádnou známku toho, že v domě někdo je, což nejspíš znamenalo, že se Velký učedník snaží bavit Justina.

Velmi sebevědomě se pustila do hledání stromu, po němž by

se dostala na druhou stranu plotu, přesně jako to udělala u Carla. Jakmile však na jeden vyšplhala, pohled dolů jí prozradil, že ji na druhé straně čekají nebezpečnější věci než elektrický proud. Tenké a dobře zamaskované paprsky vedoucí z vnitřní strany plotu

dávaly tušit jakýsi sekundární bezpečnostní systém. Mae seskočila zpátky a přistoupila k jednomu z kontrolních panelů na sloupu plotu. Bylo na něm mnohem víc údajů, než by bylo třeba

v případě obyčejného elektrického vedení. Z plotu na zem mířily

• 331

detektory pohybu. Kdyby seskočila na druhé straně, okamžitě by spustila alarm a prozradila by svou přítomnost.

Pod displejem byla numerická klávesnice, na níž bylo možno zadat bezpečnostní kód, ale Mae si nemohla dovolit hádat.

Potřebovala primitivnější řešení. Poté, co chvíli zkoumala dráty

vedoucí z panelu, rychle obešla část pozemku a brzy měla představu

o tom, jak je plot napájený. Elektřinu do něj přiváděl silný

drát zatočený kolem jednoho ze sloupů a připojený do velké rozvodné

skříně, z níž vedlo mnoho tenčích kabelů. Ty se v jednom

místě spojovaly a vedly jedním silným kabelem směrem k silnici. Volně ležící elektrické vedení bylo v RUNA vzácností, ale

i tam by se občas našlo, obzvláště na venkově. Mae takové viděla například v odlehlejších částech nordského výsostného území

a viděla také, jak snadno se vedení může poškodit například při

bouřce. Rozhodla se pracovat s předpokladem, že arkádská

technologie

bude ještě poruchovější než gemmanská, a prohledala

zalesněný prostor kolem plotu, až našla nejsilnější spadlou větev, kterou byla zároveň schopna vynést na sloup. Chtělo to trochu akrobacie, ale sloup byl dělaný tak, aby na něj mohli lézt údržbáři, a byl vybaven madly, takže vylézt nahoru se nakonec ukázalo jednodušší než dostat se prve na ten strom. Nahoře Mae objala

sloup nohama a praštila větví do drátu vedoucímu k plotu – jenomže drát vydržel.

Takže arkádská technologie nakonec není tak špatná. Mae

doma viděla, jak vedení strhly i mnohem menší větve, a předpokládala,

že tohle bude hračka. Holt asi člověk, který navrhoval elektrické vedení vedoucí k plotu i k rezidenci, s takovým nebezpečím

počítal a spoje na vedení zesílil. Mae se rozmáchla k další

ráně a znovu praštila větví do drátů, tentokrát se ovšem do rány mnohem víc opřela. Tím pádem ale ztratila na špičce sloupu balanc.

V poslední chvíli se jí podařilo chytit a zachránit se před

332 • Richelle Mead

pádem na zem. Její útok na dráty nakonec způsobil více škod,

než původně plánovala. Nejenže se jí tentokrát podařilo přervat drát vedoucí k plotu, ale vytrhla i elektrické vedení patřící

k domu. Oba dráty se nyní houpaly uprostřed spršky jisker.

Mae se držela sloupu a zatajila dech. Teď se zřejmě stanou dvě věci. Tou první bude, že výpadek proudu spustí nějaký alarm

napojený na záložní zdroj a přivolá sem ochranku. Jestli má pravdu, ovšem zjistí jedině tak, že počká, jestli někdo přijde. Druhá možnost byla, že někde existuje celý záložní generátor a celá její akrobacie byla k ničemu. Ale světla v domě zhasla a zůstávala zhasnutá. Mae si uvědomila, že alespoň v tomhle případě by mohla mít štěstí. Vlastně ji po cestě k zemi napadlo, že možná

měla štěstí i v tom, že vyhodila proud také v domě. Ten měl totiž určitě taky zabezpečovací zařízení, s nímž by si musela poradit později. Takhle už zřejmě nebude muset překonávat další překážky, pokud zvládne případnou ochranku.

Nemarnila čas a rozběhla se ke dveřím do domu. Ty byly

zamčené na obyčejný zámek, nezávislý na elektřině, ale vzhledem

k tomu, že už nemusela překonávat bezpečnostní systém,

mohla klidně bez následků rozbít okno. Ano, zůstanou tak stopy

po vloupání, ale pokud se včas dostane pryč, nikdo si ho nebude spojovat s ní a snad ani s osobou, která přepadla salón. Zdobená zahradní váza se jevila jako ideální předmět na rozbití skla tak, aby vznikl pohodlný otvor. Jakmile se však Mae ocitla v domě, došlo jí, že ji štěstí možná opustilo.

„Co to bylo?“ zaslechla nějaký hlas následovaný zvukem běžících

nohou.

Tak. V domě tedy nakonec někdo je. Asi ne majitel, ale ve tmě

se zjevně schovávala ochranka. Když se prve dívala, nikde neviděla žádný pohyb a byla tak bláhová, že si myslela, že zde Velký učedník nenechal živou ostrahu. Skočila za velký gauč a využila

• 333

tentokrát tmu jako svou výhodu. V příštím okamžiku se do pokoje přiřítili tři muži s baterkami. Okamžitě zamířili k rozbitému

oknu a zkoumali ho, otočení k Mae zády. Jeden z nich si strčil

baterku pod paži a volnou rukou vytáhl klasickou starou vysílačku. Mae nevěděla, jestli má nějaké posily přímo tady, nebo jestli budou muset odněkud přijet, ale nemohla riskovat ani jedno.

Vyskočila zpoza gauče a znovu, stejně jako v salónu, použila pistoli jako obušek. Střílet by asi bylo efektivnější, ale nechtěla riskovat, že by mohlo arkádské forenzní oddělení vystopovat pistoli

až k salónu. Bylo zásadní, aby události dnešní noci nic nespojovalo. Muže s vysílačkou omráčila jedinou ranou, z velké části díky momentu překvapení. Zlikvidovat jeho dva kolegy už vyžadovalo trochu víc umu, ale ani oni její útok nečekali a baterky a pistole v rukou je paradoxně omezovaly. Jejich oči navíc nebyly uvyklé

tmě jako Maeiny a ona byla příliš rychlá, než aby na ni vůbec byli schopni zamířit, i když několik zoufalých ran vypálili. Během pár okamžiků leželi i oni dva v bezvědomí na zemi.

V domě byli ale zjevně i další lidé, které přivolaly výstřely. Upozornili na sebe hlasitým během a světly baterek a Mae se

znovu schovala ve tmě a podobnou technikou jako prve likvidovala

jednoho po druhém tak, jak přibíhali do pokoje. Nakonec měla kolem sebe sedm omráčených chlapů a dům konečně

opravdu utichl. I tak ale mohl někdo z nich stačit zavolat pro posily, nebo se to mohlo stát automaticky s výpadkem proudu. Mae nemarnila čas a začala prohledávat dům. Zastrčila pistoli ukořistěnou v salónu za opasek a vzala si místo ní novou od jednoho

z bezvládných hlídačů. Vzala si taky baterku, ale tu zatím nerozsvěcovala a vystačila si s dostatečně silným světlem měsíce dopadajícím okny. Nechtěla prozradit svou přítomnost stejně jako ti chlapi.

334 • Richelle Mead

Dům byl vrcholem luxusu, a to i na gemmanské standardy.

Mae procházela bohatě zdobenými pokoji a salónky a uvažovala, kolik času tu asi Velký učedník tráví a jak asi vypadá jeho zábava. Taky ji napadlo, jestli tohle všechno platí ze svých běžných příjmů, či zda sídlo financuje také z „dobrovolných příspěvků“ věřících. I když každý pokoj překypoval drahými obrazy a uměleckými díly, neviděla nic podobného holi, jakou jí popsal Justin. Uvědomovala si také, že na ni čekají dívky v dodávce. Už chtěla

misi ukončit jako nesplněnou, když otevřela dveře, které vypadaly jako dveře od skříně, a našla – další dveře.

Svítící panel na těch dveřích byl důkazem, že alespoň tahle

část domu jede na samostatný generátor. Po chvíli zkoumání

s pomocí baterky zjistila, že panel je ve skutečnosti čtečka otisku dlaně. Velký učedník očividně nechtěl riskovat, že by někdo mohl uhodnout kód. S vědomím, že jeho dlaň si teď asi neobstará, začala zkoumat panel i zárubně dveří a hledala zdroj elektřiny, který by mohla vyřadit. Nic nenašla, což znamenalo, že je buď

velmi dobře ukrytý, nebo se nachází v úplně jiné části domu. Než

se stačila rozhodnout, jestli ho půjde hledat, zaslechla další hlasy

a pohyb.

„Pane! Nechoďte dovnitř, dokud nezjistíme, co se tu stalo. Možná tam ještě někdo je.“

„Jestli ano, vím přesně, kde ho najdu,“ řekl hlas, který Mae

poznala. „A vy – pojďte se mnou. Vy ostatní, prohledejte zbytek domu a zavolejte někoho, kdo nahodí elektřinu.“

Mae se prudce rozbušilo srdce. Velký učedník byl tady. Znělo

to tak, že přijel zcela náhodou, takže by s sebou nemusel mít velkou ochranku. Nevypadalo to ovšem, že by to tak mělo zůstat,

a Mae rozhodně měla v úmyslu zmizet dřív, než se ukážou další. Nakonec se ovšem ukázalo, že oním místem, kde kněz tušil, že najde případného zloděje, byl právě pokoj, v němž se Mae nachá • 335

zela. Než stačila zmizet, stál společně s jedním členem ochranky

ve dveřích. Na Mae dopadlo světlo baterky a ona ztuhla, protože

zjevně výborně vycvičený strážný na ni namířil pistoli.

„Ani hnout!“ zařval ten chlap.

„Nezastřel ho,“ upozorňoval Velký učedník. Oči měl široce

otevřené, jak se snažil prohlédnout si Mae ve světle baterky. Nejdřív

si myslela, že ji poznal, ale brzy zjistila, že jeho pozornost

zaujalo něco jiného. „Komu sloužíš?“ obořil se na ni. „Kdo tě poslal? Takovou moc jsem ještě nikdy necítil…, alespoň ne tady…

v mé zemi…“

Mae neodpověděla, protože by hlasem prozradila svou identitu,

a když ne, tak alespoň svou národnost. Nechtěla způsobovat

svým gemmanským kolegům ještě víc problémů. S vědomím, že

je mnohem rychlejší, vystřelila na ochranku a zároveň uskočila

do strany, aby se vyhnula případné ráně. Ještě než se chlap sesul

k zemi, chytila Mae Velkého učedníka, který se vůbec nebránil,

a odtáhla ho k tajným dveřím. Možná ho tenhle zvrat událostí naprosto ohromil… nebo možná neuměl nikoho přemoci, pokud neměl za zády sílu svého úřadu.

Přimáčkla mu ruku na skener. Ten se rozsvítil zeleně a dveře

se odemkly. Jakmile se tak stalo, praštila Mae Velkým učedníkem

o stěnu tak prudce, že se v bezvědomí sesul k zemi.

Na druhé straně dveří na Mae čekal malý pokoj. Kromě malého stolu uprostřed v něm nebylo vůbec nic. Na stole ležela zlatá

hůl s orlem na konci, přesně podle popisu. Mae se rozběhla směrem

k ní, ale zároveň za sebou uslyšela chraptivý hlas: „Nikdy se

ti nepodaří se jí dotknout. Nikdy…“

Sevřela hůl v ruce a tělem jí projela šílená bolest, jako rána

statické elektřiny. Hůl se jí před očima rozmazala, zkroutila a pak změnila tvar. V příštím okamžiku nedržela hůl, ale torques, náhrdelník ve tvaru neukončeného kruhu, jaký nosili staří Keltové

336 • Richelle Mead

a Seveřané. Pořád byl ze zlata, ale na konci už nebyl orel, nýbrž dvě dračí hlavy.

Kabát, který měla na sobě, měl velké kapsy a Mae náhrdelník opatrně zastrčila do jedné z nich. Velký učedník ležel stále ještě na zemi, ale byl natolik při vědomí, že ze sebe nevěřícně vypravil:

„Jak…“

Mae ho překročila a bez jediného slova a bez ohlédnutí vyšla

ven. Slyšela, jak se to v domě hemží lidmi, a věděla, že se k ní blíží další lidi z ochranky. Rozhodla se, že se nebude vracet domem.

Zvedla ze země noční stolek, rozbila okno v ložnici a vylezla jím

na střechu. Aniž by se jedinkrát ohlédla, proklouzla ven a mrštně přeskakovala různé výklenky, až našla místo tak nízko nad zemí, že mohla bezpečně seskočit. I kdyby ji někdo pronásledoval, nebyl

by schopen pohybovat se po střeše takhle rychle, takže nyní

měla náskok. Zatímco běžela do lesa, přijela k domu dvě auta a jí bylo jasné, že alespoň v tuto chvíli je pozornost všech upřena jen na dům.

Plná adrenalinu a emocí doběhla zpátky k dodávce za polovinu

času, který jí stejná vzdálenost zabrala při cestě k domu. Všechny dívky byly uvnitř, a když Mae doslova vletěla za volant a nastartovala, mnohé z nich se leknutím přikrčily. „Musíme pryč,“ řekla,

jako by to nebylo očividné z toho, jakým způsobem se vrátila. Zamířila na dálnici a bylo jí jasné, že pokud na cestě od jezera nikoho nepotkají, budou v bezpečí. Jestli sem ale jedou další posily, bude jim její dodávka řítící se směrem od místa činu podezřelá.

Buď však při ní stálo štěstí, nebo dýka bohyně, protože

se nakonec bez potíží vrátila na dálnici a zamířila na jih ke křižovatce.

Nedělala si velké naděje, dokud se neocitla na silnici vedoucí

na západ do arkádské divočiny. Ani pak se nedokázala úplně uklidnit, ale věděla, že unikla přímému pronásledování těch,

kdo mohli pátrat po zloději, který se vloupal do domu Velkého

• 337

učedníka. Zároveň jí bylo jasné, že se po silnicích v okolí budou pohybovat hlídky pátrající po pachateli přepadení salónu. I když možná nikdo nevěděl, že salón přepadla samotná Gemmanka, mohlo se rozkřiknout, že útočník unesl všechny dívky v dodávce, jejíž popis samozřejmě bude přesný.

Uběhla však hodina, pak dvě a Mae neviděla ani známku

po nějaké hlídce nebo pronásledování. Buď tuhle odlehlou část

země nikdo nestřežil, nebo byla jako zločinec dost rychlá a nikdo

jí zatím nestačil. Mae už si začínala myslet, že dokázala nemožné –

dokonce dvakrát –, když se dodávka začala třást a poskakovat. Mae cítila, že se motor dusí, a nakonec se úplně zastavil, takže musela sjet ke krajnici.

„Bylo mi jasné, že ten motor nemá zdravý zvuk,“ zabručela

a tupě zírala na palubní desku. Cecile se k ní naklonila.

„Myslím, že nám došel benzín,“ řekla a ukázala na ručičku namířenou na písmeno E značící anglické empty – prázdný.

„Přece nejedeme tak dlouho i s tou menší zajížďkou,“ oponovala Mae. Musela ale připustit, že se před odjezdem na palivoměr nedívala. Nenapadlo ji to. Gemmanská auta, dokonce i většina těch manuálně řízených, jezdila na solární energii a vysokokapacitní baterie. Ta, co využívala fosilní paliva, pak měla tak nízkou spotřebu, že by takhle dlouhou jízdu zvládla i s polovinou nádrže. Navíc by ji auto o nízkém stavu benzínu informovalo. „A asi nevíme, kde by se dal nějaký koupit, co?“ zeptala se. Kolem jedné benzínky sice projeli hned na začátku, ale od té doby nenarazili ani na jednu.

„Stejně by žádná žena nikdy nešla tankovat benzín,“ řekla Cecile.

I když ji Mae fascinovala, rychle zjistila, že některým věcem prostě absolutně nerozumí.

Mae vystoupila z dodávky a postavila se ke krajnici. Kolem

hlavy jí okamžitě začal lítat noční hmyz a vzduch byl těžký vlh338

• Richelle Mead

kostí, jakou znala z domova. Všude kolem byla pole s občasným solitérním stromem, ale kromě nich nikde žádná viditelná stopa

po civilizaci. Když ovšem Mae zvedla hlavu, našla svého průvodce

ve hvězdách. Byla dokonale jasná noc a na obloze zářilo tolik hvězd, že to snad nikdy neviděla. Otec ji učil dívat se na hvězdy a naučil ji základní souhvězdí, z nichž mnohá viděla i teď. Velkou

a Malou medvědici, Draka. Nyní ji zaujalo jedno konkrétní,

Cassiopea – královna. Pamatovala si, že jí o ní otec vyprávěl

a ukazoval na malém tabletu verzi s překrývajícím se obrázkem souhvězdí a ženy sedící na trůnu s korunou na hlavě. I za tímhle souhvězdím byl zjevně nějaký mýtus. Justin ho určitě zná.

Chvíli jí zůstal v hlavě, ale jak se tak dívala na souhvězdí představující

ženu s korunou, brzy zvítězily myšlenky na její bohyni.

V téhle části roku byla královna obrácená téměř přímo na sever. Zdálo se, že teď je vhodná chvíle na víru a božskou přízeň.

Cecile se postavila vedle ní společně s Monikou a dívkou, která

Mae půjčila kabát. „Co budeme dělat? Ty menší holky už se trochu bojí.“

„A taky by chtěly na záchod,“ dodala Monica.

Dívka, se kterou si Mae vyměnila kabát, jí cosi podávala. „Tohle vám viselo z kabátu,“ řekla nervózně. Mae si to vzala a zjistila, že je to Justinův amulet, který měl skrývat skutečnost, že je

jednou z vyvolených. Aha. To vysvětlovalo, proč Velký učedník

reagoval tak, jak reagoval. Znovu si ho dala kolem krku a rozhodla

se dál netrápit rozjímáním nad tím, jaké následky tenhle přehmat může mít.

Místo toho se ještě na pár vteřin soustředila na hvězdy a pak obrátila pozornost k temným siluetám dívek stojících vedle ní.

„Nejdřív mi pomůžete zatlačit dodávku z cesty, aby ji nebylo vidět.

A pak jdeme domů,“ řekla. „Pěšky.“

KAPITOLA 22

Dlouhé dva dny

že zmizela Hannah, se nezjistilo hned a Justin tak měl trochu

času zpravit Luciana o skutečnosti, že jejich svět je vzhůru nohama. Bylo ironií, že právě Maeino přepadení nedalekého salónu

vyvolalo takový rozruch, že si nikdo v Carlově rodině nestačil všimnout, že Hannah chybí.

„Říkali, že to musela být celá banda,“ povídal Walter Carlovi. Bylo pozdě a nebýt té šokující zprávy, už by většina obyvatel usedlosti byla normálně v posteli. Alter a několik jeho bratrů se právě vrátili z hospody, kde se tu novinu dozvěděli. „Všechny kromě jednoho postříleli a vzali všechny holky. A taky tam prý hořelo nebo co, možná se pokusili ten barák zapálit, aby jako zamaskovali stopy.“

Justin si hověl v čalouněném křesle v Carlově studovně a snažil

se vypadat normálně, i když při bližším pohledu si každý musel všimnout, s jakou silou svírá sklenici skotské, které se zatím

ani nedotkl. Po vyčerpávajícím večeru s Hansenovými druhy by nedokázal žádný alkohol pozřít, ani kdyby chtěl, a poslední vývoj událostí jen zesílil jeho potřebu zůstat střízlivý. Na druhé straně

pokoje stála Lucianova sklenice, stejně netknutá, a její majitel se

při slovech „celá banda“ na Justina podíval. Celá banda – nebo jedna Mae.

Justinovi bylo Luciana skoro líto. On byl alespoň napůl připravený, protože věděl o Maeině první tajné návštěvě v salónu

340 • Richelle Mead

i o její neteři. To neznamenalo, že by díky tomu zvládal události

dnešního večera lépe, ale Lucian na tom musel být mnohem hůř,

když na něj Justin v šedesáti vteřinách vychrlil, jak se Mae vydala osvobodit unesené gemmanské dívky a nechala tu místo sebe uprchlou arkádskou konkubínu.

„Sakra,“ řekl Carl a típnul zbytek doutníku do popelníku.

„Pittsfield tam měl pár fakt dobrých holek.“

„Stává se to běžně?“ zeptal se Phil s nefalšovanou zvědavostí.

Phil zatím žil v blahé nevědomosti o katastrofě řítící se na hlavy

Gemmanů.

„Tady, takhle blízko městu, moc ne,“ řekl Carl. „Ale na opravdickém venkově… jo, tam narazíte na všelijaká barbarství. Lidi

tam kradou sousedům dcery. Zvířata to jsou. Jsem smutný, že to dorazilo už i k nám.“

„Někdo si asi myslel, že to stojí za to riziko,“ řekl Jasper

a opřel se o propletené prsty. „Asi to udělali proto, že si přijdou

na pořádný balík…, nebo si ty holky chtějí nechat pro sebe.“

„A co je zrovna na těchhle tak zvláštního?“ zeptal se Atticus.

Carl se na své syny varovně podíval. „Prostě byly jenom výjimečně pěkné. Chytřejší by bylo je prodat. Jakmile je někdo odpaní, ztratí polovinu ceny.“

Justinovi se udělalo nevolno, ale bylo těžko říct, jestli to bylo

z arkádské genderové politiky, nebo jestli se ještě nevzpamatoval

z hrátek s božskou mocí.

„A to ty salóny prostě jen tak přepadnou?“ zeptal se Phil.

„Není možné, že by to nějak souviselo s tím lupičem, co jste

ho tu onehdy v noci honili? Říkal jste, že je to relativně blízko,

a pokud jde o mě, já bych si dovolil namítnout, že naše ženy jsou výjimečně pěkné.“

Carl se zamračil, neboť se mu tahle teorie nelíbila a zároveň ji nemohl vyloučit. „Už tak jsem zesílil bezpečnostní opatření, ale • 341

nechám hlídat i kluky.“ Zmínění kluci z toho nevypadali nijak

nadšeně, ale žádný se neozval.

Lucian toho měl ovšem na srdci spoustu, ale počkal s tím, až

se Gemmané vrátili na noc do svého domku. Nekompromisně nasměroval Justina k sobě do pokoje, a jakmile slušně poprosil

Val, aby šla ven, okamžitě se do něj pustil.

„Jestli zvýší ostrahu, nebude mít Mae šanci se sem vrátit,“ řekl

Lucian.

Justin zavrtěl hlavou. „Ty jsi mě neposlouchal? Mae se nevrátí.“

„Ne!“ vykřikl Lucian. „A to je ten problém. Nepochopil jsem

ani půlku z toho, co jsi na mě vychrlil. Proč to udělala? Proč by

sakra měla dezertovat z mise a přepadávat nějaký salón a – to mě fakt potěš – zabíjet bandu Arkáďanů?! Přijeli jsme sem uzavírat mír!“

„V tom salónu drželi gemmanské holky,“ řekl Justin a snažil

se hledat logické argumenty pro něco, o čem sám věděl, že to není ani trochu logické. „Holky unesené z naší země.“

„Ale to ona nemohla vědět,“ namítl Lucian.

„Ale no tak, stačí se jednou podívat a musí to být každému jasné! A k tomu… jedna z nich byla její, ehm, neteř.“

To Luciana šokovalo a Justin mu musel ve zkratce nastínit

krutou rodinnou historii Koskinenů. Zamlžil samozřejmě detaily

o tom, jak Mae tu informaci získala, a náznakem se zmínil

o švédské mafii, což vlastně nebyla úplně lež, protože i s tou se

Mae snažila spolupracovat.

Lucian si sedl na postel a už ničím nepřipomínal okouzlujícího

a veselého politika, kterého Justin znal. „Hele, ona říkala, že

se na tuhle cestu hodně těší, a já jsem tak nějak bláhově doufal,

že… To je jedno. Teď je prostě někde tam, a já nemám páru, jak

se sakra dostane domů.“

342 • Richelle Mead

„Ona si poradí,“ prohlásil neochvějně Justin, i když sám netušil jak. „Ty bys měl ale vědět ještě o jedné věci.“

Lucian prudce zvedl hlavu. „Fakt? Ještě něco horšího, než že

jeden z našich vojáků dezertoval a přinutil nás, abychom pašovali domů jeho dvojníka, abychom si vůbec zachránili zadek?“

Justin se nad tím zamyslel. „To asi záleží na tom, čemu říkáš

něco horšího. Víš, že jsem měl schůzku s Velkým učedníkem, že

jo? No, tak Hannah asi nebude jediný Arkáďan, kterého povezeme

s sebou. Dohodl jsem, že s námi přímo pojede na přátelskou návštěvu skupina arkádských učenců.“

Na okamžik se skoro zdálo, že to Lucian považuje za vtip,

a Justin mu to nemohl mít tak docela za zlé.

„Tvrdil jsi, že to jsou jenom převlečení misionáři a že pustit

si je do RUNA je strašně špatný nápad,“ připomněl mu Lucian.

„Vypadá to, že jsem se spletl,“ řekl Justin. „Ve skutečnosti

to jsou převlečení hackeři, kteří mají v plánu teroristický útok

na naši datovou síť.“

Následně odpálil dnešní druhou bombu a vylíčil Lucianovi,

jak budou doprovázet skupinu Arkáďanů, z nichž polovina budou přeběhlíci, zatímco ti druzí mají v úmyslu zaútočit na

RUNA. I tentokrát bylo třeba pár pasáží vystřihnout, jako třeba Ódina nebo skutečnou motivaci, která nakonec přesvědčila přeběhlíky zaprodat svou vlast a začít nový život v RUNA.

„A asi bys to měl hodně rychle říct Attikovi,“ dodal Justin doporučení na závěr. „Budete se muset spojit s pár lidma u nás doma, aby celou tuhle delegaci nezastavili na hranicích.“

Lucian mlčel tak dlouho, až to Justina začalo znervózňovat.

Možná se ti to nakonec povedlo, řekl Justinovi Horatio. Tenhle

člověk řeší podobné vyhrocené situace každý den a ještě se u toho zvládá usmívat, ale ty jsi ho možná konečně dostal.

• 343

„Můžeš mi říct jak?“ řekl konečně Lucian. „Jak se vám s Mae

za těch pár dnů povedlo napáchat tolik škod? Jasně, nebylo to

mezi námi vždycky ideální, ale to jste se mi fakt tak strašně moc chtěli za něco pomstít?“

Justin si sedl vedle něj. „Takhle to nemůžeš brát. Ber to jako

příležitost.“

„Příležitost k čemu?“

„Ke slávě. Říkal jsi, že touhle cestou chceš našim lidem něco dokázat.“ Justin zvedl ruce nad hlavu. „Copak to pořád nechápeš? Lucian Darling, senátor – konzul –, který odhalil plán útoku na naši zemi a zajistil návrat nevinných gemmanských dívek unesených z jejich domovů. Představ si, jakou budou mít jejich rodiny radost. RUNA si nemůže přát lepšího vůdce.“

Lucian se nad tím na chvíli zamyslel. „Jenomže je dost dobře

možné, že některé z těch dívek sem poslali schválně, přesně jako

Maeinu neteř. Myslíš, že budou mít jejich rodiny radost, když jim je vrátím?“

„Jenomže to média nevědí. Stačí najít jejich geny v registru

a pak udělat pár kouzelných fotek s tebou jako jejich zachráncem.“

„Přízeň mých lidí bude ale vykoupená zhoršením vztahů s Arkádií.“

„Arkáďané tě volit nebudou, a jestli někdo může za zhoršení

vztahů, tak oni. Oni chtějí nabourat nás stream,“ řekl Justin, který

ze sebe dostával to nejlepší. „A až je chytí, jejich vláda popře,

že o nějakých hackerech věděla. Rozhlásíme, že se nám podařilo vrátit ty dívky zpátky s pomocí našich nových přátel, kteří se rozhodli utéct ze země, a tu část o šíleném vojákovi, který pozabíjel

Arkáďany v salónu, klidně můžeme vynechat. Zdejší vláda bude

mít tolik starostí, aby vyžehlila spiknutí proti nám, že záležitost

344 • Richelle Mead

s těma holkama zamete pod koberec. Takže z toho nakonec vyjdeme jako ti nejlepší a vztahy se zase tak nezhorší.“

Lucian se na něj dlouze a zkoumavě podíval. „A jak to všechno víš? Můžeš mi říct, jak to se všemi těmi lidmi děláš? Jak je dokážeš přesvědčit? To si to plánuješ dopředu, nebo prostě improvizuješ přímo na místě?“

„Udělal jsem na tebe dojem?“ zeptal se Justin.

„Spíš mě trochu děsíš. Ale jsem rád, že nejsi politik.“

Možná by teď byla vhodná chvíle se zeptat, jestli by se nechtěl dozvědět něco o Ódinovi, řekl Horatio. Jsi takový rozjetý…

Justin ptáka ignoroval, ale cítil se trochu sklíčený z toho, že svým způsobem právě udělal totéž jako v Gideonově domě. Vymýšlel si a měnil lidem myšlení i víru. Ani on sám si nebyl jistý, jestli je takový génius, nebo jestli jsou to jen triky.

Obojí, řekl Magnus téměř bez emocí. Proto si tě náš bůh vybral.

„Jenomže tenhle tvůj vysněný plán bude fungovat jen v případě,

že se Mae podaří dostat ty holky domů a nenechá se chytit,“

upozornil ho Lucian. „Přes tu hranici se není lehké dostat, a to

ani z jedné strany. Jestli ji Arkáďané chytnou, tak budeme muset žehlit my. A jestli ji chytnou, než odjedeme, žádná jejich delegace s námi nepojede. Do prdele, možná se odsud nedostaneme ani

my.“

Justin si vybavil poslední rozhovor s Mae. Nedostal jediný

signál, že by plánovala něco takhle velkého. Měla starost o něj,

a kdyby ji nechal, jela by s ním do chrámu. Něco se muselo stát, něco ji muselo přimět tohle všechno udělat. A to něco určitě souviselo s tou zatracenou dýkou. A pokud tomu tak bylo, musel jednoduše věřit, že by se do ničeho nepouštěla, kdyby neměla konkrétní plán, jak se dostat z téhle země. Neměl ani potuchy, jaký plán to mohl být, ale věřil jí. Musel.

• 345

„Ona se chytit nenechá,“ prohlásil skálopevně. „Určitě si to

dobře rozmyslela. Všechno si naplánovala a uvidíme se v RUNA. Tak mě napadá, i když se jí to všechno povede, asi by se všem

žilo lépe, kdybys řekl vládě, že jsi její akci posvětil. Jedna věc je historka pro média, ale ona se bude muset zodpovídat svým nadřízeným za zavřenými dveřmi.“

„Já se budu zodpovídat,“ oponoval Lucian. „Ještě nejsem

konzul, Justine. Nevím, proč si myslíš, že mám takovou moc.“

„Protože až se z toho blázince dostaneme, bude z tebe taková hvězda, že konzulem prostě budeš. A bude úplně jedno, kolik

nařízení a pravidel jsi porušil. žádný člen vlády tě nebude obviňovat kvůli tomu, že jsi pomohl vojákovi, který je přímo odpovědný za tak úžasné vítězství. Až tě veřejnost bude milovat, nikdo

si na tebe netroufne. Maximálně si budou brblat pod fousy, to

je všechno.“

„Konzul předsedá senátu a schvaluje zákony,“ povzdechl si

Lucian. „A ty mi tady vlastně tvrdíš, že když budu dost populární, můžu se na něco takového vykašlat.“

„Vlastně jo.“

Lucian si znovu povzdechl. „Tak jdeme říct ostatním, co se bude dít.“

Justin musel před Lucianem smeknout. Sice musel svého

přítele dost přesvědčovat, ale když se pak dal znovu dohromady

a svolal schůzku Gemmanů, vypadalo to, jako by skutečně všechno

od samého začátku zinscenoval sám. I on ve svém projevu

spoustu věcí vystříhal a jiné uhladil, zejména v místech, kde se sám zjevně ztrácel, ale výsledkem bylo, že všichni měli v jeho plán plnou důvěru. Postavil se na stranu Mae, vynechal tu část o její neteři, a prohlásil, že koná na jeho příkaz. Všechno to znělo neuvěřitelně snadně, až se Justinovi málem chtělo hodit všechny 346 • Richelle Mead

pochybnosti za hlavu a zapomenout na to, že existuje asi milion věcí, které se mohou pokazit.

Asi největší problém s jejich plánem měl Atticus, jakožto jejich diplomat. „Tohle je katastrofa,“ prohlásil. „To nemůže dobře skončit! Rozpoutáme válku.“

„Jestli je pravda, co Lucian tvrdí, tak oni už se o to aktivně pokouší,“ řekl George, který si zjevně bral arkádské spiknutí

osobně. „Není zbytečné se ty hackery snažit chytit? Normálně se vrátíme domů a vybombardujeme to tu.“

„Ale my potřebujeme důkaz,“ řekl Lucian trpělivě. „Musíme zjistit, kolik toho vědí a kolik se od toho gemmanského vědce dozvěděli. Jakže se jmenuje?“

„Cowlitz,“ řekl Justin.

George se zatvářil užasle. „Ale o tom jsem slyšel. Pokud

jde o techniku, byl špička. Neměl jsem tušení, že skončil tady.

Já osobně bych třeba radši do Jižní Ameriky.“

Tohle potvrzení Cowlitzovy historie poněkud uklidnilo Attika,

ale stále bylo zjevné, že má v hlavě spoustu možných diplomatických katastrof. „Ale dostat tu Arkáďanku s námi do RUNA

bude problém.“

„Vracíme se se stejným počtem žen, s jakým jsme přijeli,“ řekl Lucian. „Pokud od ní všechny po zbytek pobytu udržíme dost daleko, neměl by to být problém.“

Atticus zaúpěl. „Ale jsme tu ještě celé dva dny.“

Skupina se nakonec rozptýlila a všichni se šli pokud možno

vyspat. Než stačil zmizet ve svém pokoji i Justin, Val ho chytila

za rukáv. „Hezky jste nám to s panem senátorem vymalovali,“

řekla mile. „Tak kolik z toho je pravda?“

„Všechno,“ ujistil ji Justin. „Vrátíme se do RUNA jako hrdinové, odhalíme mezinárodní spiknutí a osvobodíme naše dívky. • 347

Doufej, že se Dag konečně vysloví, protože až se vrátíme, budeš

až po hlavu zasypaná nápadníky.“

Val obrátila oči v sloup. „A vy jste až po hlavu zasypaní ve sračkách. Oba dva. Jak velký má Mae průser?“

„Když se jí všechno povede, tak žádný.“

„Myslíš, když se jí povede dostat bandu malých holek napříč nepřátelským územím a přes přísně střeženou hranici?“

„Jo.“ Justin už se chtěl odvrátit, ale Val si ho obrátila zpátky

k sobě.

„Mluvím vážně,“ řekla. „Aspoň mi, prosím tě, řekni, že Mae má v záloze víc než jen zbožné přání a modlitby.“

„Modlitby? Nikdy by mě nenapadlo, že jsi věřící, Val.“

„Po tom všem, co jste nám oba navykládali?“ Val zavrtěla hlavou.

„Asi budu muset být, jestli je to jediný způsob, jak ji z toho dostat.“

Justin byl ušetřen trapných chvil s Hannah u sebe v pokoji, protože už spala, stočená na podlaze. Nebo aspoň Justin předpokládal, že spí. S tím, jak byla zahalená, to vlastně nebylo poznat.

Kdyby na to přišlo, klidně by ji nechal spát na posteli, ale takhle

se rád zachumlal do peřin, tak jak byl, a usnul snad ještě dřív, než položil hlavu na polštář. Byl až příliš duševně i fyzicky vyčerpaný, navíc jeho tělo jelo na dluh po dávkách exerzolu. Konečně tedy mohl upadnout do tolik potřebného spánku…, který bohužel trval jen pár hodin.

Jakmile si uvědomil, že ho probudil křik zvenku, došlo mu,

co se stalo. Uvědomila si to i Hannah, která se rovněž prudce

posadila.

„Nic se neděje,“ řekl jí a doufal, že má pravdu. „Všechno bude v pořádku.“

„Najdou mě,“ zašeptala. „Nemám se kam schovat.“

„Nemusíš se schovávat, pojedeš s námi.“ Justin se pokusil narovnat

si zmačkanou košili a pak sám užasl, proč se vlastně snaží.

348 • Richelle Mead

O pár vteřin později zaklepal někdo na dveře smluvený gemmanský signál a Justin za nimi našel jednu z pretoriánek.

„Prohledávají celou usedlost,“ řekla zachmuřeně. „Chybí jim

jedna konkubína.“ Justinovi došlo, že v doslechu musí být nějací

Arkáďané.

„Hned jsme venku,“ odpověděl Justin. Vzal Hannah za ruku schovanou v rukavici a stiskl ji. „To zvládneme.“

Ve společenské místnosti jejich domku už seděli ostatní Gemmané, rozděleni podle pohlaví, a Justin zavedl Hannah na místo

vedle Val. Následně se přidal k ostatním mužům. Tahle šaškárna

se zahalováním je najednou užitečná, pomyslel si, protože si byl docela jistý, že když se Hannah tváří vážně, musí vypadat hrozně. Vzhledem k tomu, že z ní nebyl vidět ani kousek, stačilo, když bude tiše sedět a doufat, že po ní nikdo nebude chtít, aby se ukázala.

„Co se děje?“ zeptal se a potlačil zívnutí.

„Ztratila se jim jedna žena a oni si chtějí být jistí, že se nezatoulala

k někomu z nás do postele,“ řekl George.

Do místnosti právě vešel Carl a stačil jeho poznámku zaslechnout.

„Nikdo se nám neztratil. Někdo ji unesl.“

„Nebo utekla,“ řekl s úšklebkem Jasper, který vešel hned

za otcem. „Vždycky jsem ti říkal, že tu děvku nejde zkrotit.“

„Někdo ji unesl,“ opakoval Carl, třebaže bylo zřejmé, že ani

on tomu stoprocentně nevěří. „žádná z mých žen by neutekla.“ Podíval se na Gemmany, aby se přesvědčil, že tu jsou všichni,

a pak poslal syny prohledat ložnice. Mladíci se svého úkolu zhostili

s chutí a energicky převraceli postele i křesla, zřejmě s vírou,

že mohou najít nějaký ukrytý poklad. Justin si všiml, že Carl něco

tiše říká Walterovi, a mladík v příštím okamžiku zmizel v jedné

z koupelen, zřejmě aby prozkoumal tajnou chodbu, o které si

mysleli, že ji Gemmané neznají.

• 349

Po hodině všichni svorně prohlásili, že Hannah v domku

není, a Carl vybuchl: „Já ji zabiju.“ Zjevně byl postaven tváří

v tvář skutečnosti, že Hannah opravdu utekla. Justin měl tušení,

že jeho ego by asi mnohem lépe přijalo, kdyby ho podvedla.

Nikdo z Gemmanů pak už nespal a příštího rána byla atmosféra ještě napjatější, neboť dorazil posel od Velkého učedníka

s požadavkem, aby všichni uvedli, kde se nacházeli minulou noc. Jediný, kdo byl pryč, byl Justin, ale tomu dělal z velké části alibi Hansen a hned po návratu ho zjevně viděl Carl, který to poslovi potvrdil. Justina nejprve napadlo, že se jedná o onen útok na salón, ale pak mu z poslíčkova chování došlo, že se musí jednat

o úplně jinou záležitost. Ať šlo o cokoli, nikdo mu to neosvětlil

a poslíček odejel bez odpovědí.

Justin i ostatní se brzy přesvědčili, jak dlouhé budou ony dva

dny, před kterými je Atticus varoval. Zmizení Hannah bylo osobním problémem Carlovy rodiny a s Gemmany o něm prakticky

nemluvili, třebaže zásadně poznamenalo atmosféru po zbytek jejich pobytu. Justin samozřejmě věděl, že by se spolu s ostatními

ani za jiných okolností necítil moc pohodlně. Gemmanští muži absolvovali diplomatické schůzky podle původního plánu a jejich ženy vykonávaly domácí práce a jezdily na prohlídky, s výjimkou Hannah, která byla jakožto Mae od prací osvobozena.

Nejraději by zůstala schovaná v pokoji pořád a neúčastnila se ani prohlídek, ale Justin namítl, že Mae by se takhle nechovala. Navíc chtěl minimalizovat možnost, že by s ní někdo chtěl mluvit o samotě.

Obě strany mezitím podnikaly kroky k přípravě arkádské diplomatické

návštěvy a Hansen se jednou stavil za Justinem vyřídit nějaké detaily a potvrdit, že všechno probíhá podle plánu.

Když se na chvíli ocitli sami, oznámil mu Arkáďan, že skupina

350 • Richelle Mead

delegátů, kterou vybral, je připravena, a že i ti, kdo zůstanou, mají víru v Ódina.

Co jsem to provedl? žasl Justin, když Hansen odešel. Do čeho jsem to ty lidi dostal? A navíc je teď zase opustím.

Udělal jsi dobrou věc a neboj se, že si bez tebe neporadí, vynadal

mu Magnus. Všeotec nad svými věřícími bděl i předtím, než ses

objevil. Najde si další kněze a promluví k nim ve snu.

Hansen taky hlásil, že zatím nikdo nemá žádné podezření, že

by se dělo něco nekalého a že Cowlitzovi muži se stále připravují vyřadit z provozu mediální stream. Když to Justin přetlumočil Lucianovi, vypadal senátor, že se mu ulevilo, protože to znamenalo, že je zatím na dobré cestě spiknutí odhalit a získat voliče.

Druhá polovina Lucianovy možné slávy, Maeina záchranná

akce, zůstávala zahalena tajemstvím a všichni mohli jen doufat,

že žádné zprávy v tomto případě znamenají dobré zprávy. Když

se Justin nervózně zeptal Carla na přepadení salónu, Arkáďan jen zavrtěl hlavou a odpověděl: „Vypadá to, že jim to prošlo.“

Den před plánovaným odjezdem Gemmanů se Justin zeptal

havranů na cosi, co už ho delší dobu trápilo. Kdybyste věděli, jaký bůh pomáhá Mae, tak byste mi to řekli, že jo?

Kdyby nám to Všeotec dovolil, odpověděl Magnus.

Co to znamená? zeptal se Justin. Že to víte, ale neřeknete mi to?

Ne – neřekneme ti to, protože to nevíme.

Justin si nebyl jistý, jestli tomu věří. Nebo mi to třeba nechcete

říct, protože ta bohyně, co jí pomáhá, se s Ódinem spolčila, a vám se

to strašně hodí do nějakého většího plánu.

Tak to by se nám opravdu hodilo, řekl Horatio. A kdo si tak

myslíš, že by se mohl s Ódinem spolčit?

Ale no tak. Freya. Freya je bohyně plodnosti a všichni vědí, že

nosí jantarový náhrdelník. Mae má nějakou jantarovou dýku, která

je zasvěcená bohyni plodnosti.

• 351

Jantar je podstatnou součástí mnoha evropských náboženství, namítl

Horatio. Až budeš doma, můžeš si to najít na streamu – jestli

ještě bude fungovat.

Stejně se nemůžu zbavit dojmu, že mě taháte za nos, řekl Justin.

No, jestli tě někdo tahá za nos, tak my to nejsme. My jsme jí

tu dýku neposlali. Dokonce ani nemáme palce v opozici k ostatním prstům.

To byla pravda. Ani Justin, ani Mae nikdy nepřišli na to, odkud

se ta dýka vlastně vzala, a Justinovi nyní došlo, že odpověď

na tuhle otázku by mu toho mohla říct mnohem víc. Poslat něco

gemmanskou poštou mohl jen lidský služebník. Callista, kterou

Justin prve podezříval, něco takového popřela a její bohyně byla mnohem víc orientovaná na magii a Měsíc než na jantar a plodnost. Ódin i havrani od prvního kontaktu mluvili o tom, že Mae bude nosit korunu z květů a hvězd, což dávalo smysl, protože takhle v jejich pantheonu vypadala právě bohyně plodnosti. Navzdory všem komplikacím a obavám, které nyní Justina sžíraly zvenčí i zevnitř, nakonec poslední dva dny přežil. Ráno

třetího dne se jeho výprava sbalila a rozloučila s Carlovou rodinou. Nad všemi se stále vznášel temný mrak zmizelé Hannah,

ale Carlova pýcha, že může hostit důležité cizince, se od prvního

dne prakticky nezmenšila. Byla to pravda. Pro někoho, kdo neznal temné pozadí všech událostí, jinak tahle cesta byla velkolepým úspěchem. Tichému Philovi se podařilo vyjednat výhodný obchod a Lucian se sblížil s prezidentem, který mu přislíbil, že

do budoucna bude otevřen jakýmkoli návrhům. Kromě návštěv Divinie viděli i jiná významná města a místa a nakonec se jim podařilo to, co ještě žádnému Gemmanovi v historii.

„Teď už jenom dostat se odtud živí,“ zašeptal Atticus Justinovi, když nastoupili do autobusu, který je měl odvézt zpátky

na hranice. Justin si byl naprosto jistý, že jakmile se vrátí zpátky

352 • Richelle Mead

do rodné země, začne diplomat pít jako duha. A zcela upřímně,

nemohl se mu divit.

Arkádská delegace vracející se společně s nimi měla svou

vlastní dopravu, bezpochyby i proto, aby její členové mohli obdržet poslední tajné rozkazy. Lucian s Attikem se už dříve spojili s gemmanskou vládou a získali povolení pro oficiální cíl návštěvy

Arkáďanů: představení jejich země a kultury. Dokud byl Lucian

na arkádském území, netroufl si ani naznačit, že ví o připravovaném spiknutí, ale ujistil Justina, že jakmile budou v bezpečí

zpátky v RUNA, postarají se o to, aby hackerům co nejdříve dali prostor a zároveň je tak odhalili.

„Není v našem zájmu nechat je sbírat další data,“ řekl Lucian,

když se už dříve bavili. „Budeme se chovat, jako že jim baštíme

tu kulturní výměnu, a pohodlně je zavezeme přímo na místo, odkud

jsou dostupné stanice streamu. Jakmile se zakousnou do návnady

a tví kamarádi přeběhlíci nám dosvědčí, co plánovali, je

vymalováno.“ Lucian se odmlčel a dlouze a zkoumavě se na Justina podíval. „Jsou to tví kamarádi, že? Ten Hansen tě zbožňuje.

Jak se ti to povedlo?“

„Prostě by chtěl zažít gemmanský sen, to je všechno,“ odpověděl

Justin nenuceně.

Zažít gemmanský sen a taky uctívat Ódina. Když Justinův autobus dorazil na základnu na arkádském břehu Mississippi,

Hansenova skupina mužů i žen už tam na ně čekala. Hansen se

přišel s Justinem formálně pozdravit, ale jakmile je ostatní nechali

o samotě, zašeptal: „Až se to provalí…, asi to začne být

trochu hektické. Ale až se všechno zase uklidní a my se s Elainou

i s ostatními usadíme, moc rádi bychom se k vám chodili pravidelně učit o něm.“

„Těším se na to,“ odpověděl Justin a cítil, jak se mu sevřel žaludek.

• 353

Arkádští vojáci prohledali zavazadla úplně všem, Arkáďanům

i Gemmanům, a všichni museli také podstoupit osobní prohlídku, aby bylo jasné, že ze země nic nepašují. Ani jeden z vojáků

netušil, že pašovat by se dala i žena, a žádný z nich se neodvážil požádat zahalenou ženu, aby se odhalila. Gemmané a arkádská delegace dostali povolení projít a byli odvedeni do člunu, který je měl odvézt na druhý břeh řeky. Když se přiblížili své části hranice, spatřil Justin známé šedohnědé uniformy gemmanské armády, která tam na ně čekala, a společně s nimi ještě jednu příjemnou věc – vlajku RUNA.

Při pohledu na ni pocítil velmi zvláštní nával emocí. Kaštanově hnědé a fialové pole zdobené zlatým věncem z vavřínových

listů mu totiž velmi silně připomnělo jeho návrat z Panamy.

V hlavě se mu jako píseň rozeznělo motto RUNA, Gemma Mundi,

a napadlo ho, jestli má Hannah ponětí, jakou výjimečnou

příležitost jí ta slova i vlajka dávají. Uvědomuje si vůbec, že se jí najednou otevře celý svět? Teď zatím tiše seděla vedle něj a pod hrubou látkou skrývala vše, z čeho by mohl Justin poznat, co prožívá. Zřejmě však byla ze všeho nejvíc vyděšená, že by ji mohli chytit, což nebylo nijak neopodstatněné, protože ještě fyzicky nepřekročili gemmanskou hranici.

Tím, že ji měl vedle sebe, vzpomněl si na Mae, která měla

sedět na jejím místě. Kde asi je? Kdyby se jí něco stalo, jistě by

se o tom dozvěděli. Z té nejistoty ale šílel a neustále se v duchu vracel k jejich poslednímu setkání, k polibku, který stále ještě nechápal, i k tomu, jak jí slíbil, že jí s neteří pomůže. Mohl něco udělat jinak? Nešlo třeba jejímu zmizení zabránit tak, že by jí býval pomohl dřív?

Dám ti jednu radu ohledně vztahů, řekl Horatio a přerušil tak nekonečný proud otázek, které se Justinovi honily hlavou.

Já žádný vztah nemám, odpověděl Justin okamžitě.

354 • Richelle Mead

Tak stejně sklapni a poslouchej, přikázal mu havran. Vám dvěma

to spolu nádherně klape, což není překvapení, protože jste jeden druhému

souzeni, a nemyslím tím jenom lásku, kterou v jednom kuse zadupáváš do země. Jste tým, a velmi dobrý tým. Dáváte na sebe pozor a to je moc dobře. To ale neznamená, že byste spolu museli dělat úplně všechno. Ano, máte společný osud, ale taky máte každý

svůj, ty i ona. Důvod, proč tě nenapadlo jí pomoct dřív, je prostě ten,

že ti to nepříslušelo. Byl to její úkol, ona něco zjistila a rozhodla se jednat. Tvým úkolem bylo odhalit spiknutí Velkého učedníka a přivést tyhle lidi k Ódinovi. Musíš se spokojit s vědomím, že oba plníte úkol, který vám byl svěřen.

Asi těžko můžu být klidný, když se pořád bojím, že už ji nikdy neuvidím, odpověděl Justin. Nevím, co bych si bez ní počal. No, tak to bys jí měl asi říct, až ji příště uvidíš, řekl Horatio. Člun přistál u gemmanského břehu a oddíl arkádských vojáků počkal, dokud gemmanští i arkádští diplomaté nebyli bezpečně na pevnině. Tisk tu nebyl, s tím se potkají až ve Vancouveru,

ale bylo tu dost gemmanských vojáků, aby měl Justin pocit, že

už se na něj dívají lidé na streamu. Byl z toho nervózní, obzvláště protože věděl, že se stále spousta věcí může zvrtnout, ale místo v záři reflektorů bylo Lucianovým životním prostorem. Tady byl

ve svém živlu a rozloučil se s arkádskými vojáky nádherným

proslovem,

v němž jim poděkoval za pohostinnost a všechny služby.

Pak vykročil k důstojníkovi, který na ně čekal se skenerem,

a symbolicky si nechal naskenovat čip jako první Gemman, který

se vrátil domů.

Justin stál hned za ním a díval se, jak Lucian pokládá ruku

na skener. Pro Gemmany to byla formalita tak běžná, že ji většinou podstupovali zcela bezmyšlenkovitě. V tu chvíli si ovšem

Justin uvědomil, že pro Hannah by mohla znamenat konec.

• 355

Důstojník – podle uniformy kapitán – se podíval na informace, které se rozsvítily na malém monitoru proti němu, a téměř neznatelně přikývl. „Vítejte doma, senátore.“

„Ani nevíte, jak jsem rád, i když jsem přišel o finále Hamaki Cupu. Ještě mi řekněte, že Comets vyhráli, a je ze mě ten nejšťastnější chlap pod sluncem.“

Důstojníkova přísná tvář se najednou rozzářila. „Vyhráli,

pane. Tři dva, nádherný zápas.“

Lucian zajásal a k nadšení okolo stojících vojáků důstojníkovi

potřásl pravicí. „Vidíte? Takové nádherné přivítání. Já tuhle zemi miluju.“ Aniž by pustil kapitánovu pravici, naklonil se k němu a zašeptal tak tiše, že ho Justin sotva slyšel: „Teď se usmívejte, protože budete pomáhat tuhle zemi zachraňovat. Za chvilku

za mnou půjde žena, která nemá čip, a na vás to nebude poznat,

až ji projedete skenerem. Normálně ji bez zdržení pošlete dál a já vám jako senátor a budoucí konzul přísahám, že si na tom uděláte kariéru.“ Usmál se snad ještě nadšeněji, poplácal kapitána po zádech a nyní už hlasitě dodal: „Doufám, že si v letadle budu moct pustit záznam. A taky doufám, že jste nekecal.“

Kapitán se naopak usmívat přestal a zatvářil se zmateně. Bez jediného slova naskenoval a pustil Justina a pak i všechny gemmanské muže. Po nich přišly na řadu ženy, které pořád ještě stály pohromadě, jak tomu bylo po celou dobu v Arkádii. Justin stál

vedle Luciana, který vytrvale zářil jako král shlížející na svou říši,

ale oba byli pod svými maskami neuvěřitelně napnutí. Kdyby kapitán shledal před očima arkádských vojáků v případě Hannah nějakou nesrovnalost, mohlo to všechno ještě hodně špatně skončit.

ženy přistupovaly ke kapitánovi jedna po druhé a Justin viděl,

jak se Val k Hannah naklonila a cosi jí zašeptala. S největší pravděpodobností ji poradila, jak se má u skenování chovat. Val

356 • Richelle Mead

se asi domnívala, že se Lucianovi podařilo všechno nějak dopředu domluvit. Netušila, chudák, že improvizovali za pochodu.

Lucian nemohl poslat do RUNA zprávu o Maeině misi, stejně

jako nemohl nikoho doma informovat o hackerech.

Hannah přišla na řadu a Justin se přistihl, jak tají dech. Doufal,

že si nikdo nevšiml, jak kapitán zbledl. Ten chudák byl voják

a řídil se standardními rozkazy, nikoli šeptanými instrukcemi

od neověřených zdrojů. Jeho víra v Luciana však musela být silná, protože kývl směrem k obrazovce, jako by měl před sebou

normální informace z čipu. Přivítal Hannah doma a pokynul

další ženě v řadě. Justin si oddechl a odolal nutkání dřepnout si úlevou na zem.

Vstup Arkáďanů už představoval zcela jiný proces, mnohem zdlouhavější. Bylo nutné vydat jim víza a zkontrolovat, že

se jejich identita shoduje se seznamem, který již dříve odesílal

Atticus. Jakmile všichni prošli, arkádští vojáci se konečně vrátili

na člun a v něm na druhý břeh.

„Neuvěřitelné,“ zabručel si Justin pod vousy, když vykročil

za Lucianem a pomocníkem, který je odvedl k letadlu do

Vancouveru.

„Zvládli jsme to. Jsme doma.“

Když chtěli oba s Lucianem vstoupit na palubu letadla, zastavil

je hlas volající odkudsi zezadu Luciana. Justin se otočil a uviděl,

že k nim běží kapitán, který všechny skenoval, a mává na ně. Lucian se na gemmanské i arkádské delegáty usmál a sešel ze schůdků.

„Běžte napřed,“ řekl velkoryse. „A modlete se, aby kapitán

o tom výsledku nekecal.“

Pak vykročil po ranveji kapitánovi naproti. Justin ho i nyní následoval a jeho vnitřní napětí se okamžitě vrátilo. V čem je asi problém teď?

• 357

„Pane,“ řekl kapitán zadýchaně, „já jsem udělal, co jste chtěl. Já…“

„Ano, ano,“ řekl Lucian a poplácal muže po zádech. „Udělal

a věřte mi, že se vám dostane odměny. Vím, že jsem po vás chtěl cosi velmi nestandardního, ale věřte mi, že tím, že jste ji pustil, jste sehrál roli v jedné z nejdůležitějších událostí naší doby. Hned

jak přiletím do Vancouveru, spojím se s vašimi nadřízenými a ti vám všechno vysvětlí.“

Kapitán přikývl. „Ano, pane. Já vám věřím. Nevím, kdo je ta

žena, ale jestli říkáte, že tu má být, tak asi víte, co děláte. Problém

je, pane, že vím, kdo to není.“ Zvedl malý tablet, na kterém

svítil seznam jmen. „Mám označené všechny členy vaší skupiny

a všechny Arkáďany. S jednou výjimkou, senátore…“ Důstojník vypadal nervózně, ale pak se zjevně odhodlal to říct. „Klidně mi neříkejte, kdo to je, ale musím se vás zeptat: Kde je pretoriánka Mae Koskinenová?“

Lucian s Justinem si vyměnili utrápený pohled. Takhle daleko

od všech ostatních už Lucian nemusel být tím neohroženým okouzlujícím budoucím vůdcem své země. Místo něj byl

najednou mužem, kterého ubíjejí všechny ty lži, na nichž se musí podílet.

„Kapitáne,“ řekl unaveně, „tak to bych taky rád věděl.“

KAPITOLA 23

Všechno bude podle Tessy

Tessa se velmi dlouho rozhodovala, co udělá. Několik dní

po setkání s Danique se jí dařilo odkládat schůzku s Daphne. Vrátila se ke svému normálnímu životu, relativně pravidelně docházela do školy a po vyučování trávila čas s Marchovými a Dariem. Také se jí dařilo udržovat kontakt s členy YCC, kterým

slíbila, že se bude účastnit i dalších schůzek, i když vlastně jen pro případ, že by je v budoucnu ještě potřebovala.

Tessa se nakonec rozhodla v den, kdy se dozvěděla, že se Justin vrátil do RUNA. Cynthia jí to řekla těsně před tím, než se

všechno objevilo ve zprávách, a Tessa rychle zjistila, že od něj

taky dostala vzkaz. Odhadovala, že ho musel poslat těsně potom,

co překročil hranice. Nebylo to podstatné, ale bylo to gesto, které

Tessu dojalo, stejně jako text zprávy: Jsem zpátky v civilizaci. Už

si nikdy nebudu dělat srandu z Panamy. Těším se na tebe, zlatíčko.

Nemusel jí nic psát. I kdyby nebyl jejich příjezd veřejnou

událostí číslo jedna, muselo mu být jasné, že Cynthia jí všechno vyřídí. On ale napsal přímo jí a Tessa věděla proč. Představovala pro něj rodinu a on jí to dával najevo tak, jak by to nedokázalo žádné studentské vízum nebo prestižní škola. Nerozhodnost,

která Tessu několik dní trápila, byla najednou skoro pryč a ona

už věděla, co má dělat s ožehavými informacemi, které zjistila.

Plná odhodlání zavolala Leovi a jeho tvář na egu vypadala velmi překvapeně – a taky trochu ustaraně.

• 359

„Nechceš za mnou přijet s další novinářkou, že ne?“

„Ne. Potřebuju vědět, jestli nevíš něco o…“ Tessa se odmlčela

a zvedla malý mikrofon, který v poslední době často nosila.

„O mikrofonu model RXM73200-XS.“

„Přímo o tomhle ne,“ řekl. „Ale o podobných zařízeních obecně něco jo. Co potřebuješ?“

„Potřebuju vědět, jak se dá smazat, co na něm je, ale tak, aby

nebylo poznat, že jsem to smazala. A tak, aby ta data nešla obnovit.“ Leo zvedl obočí. „Nemáš nějaký průser, že ne?“

„Ne… jenom výčitky a problém s etickou rovinou něčeho,

co jsem nahrála pro Daphne.“ Vlastně to nebylo tak daleko

od pravdy a zároveň to byl velmi dobrý apel na Leovu para-noiu.

„No, tak to máš štěstí. To zvládneš sama doma. Dones Cynthiin bezkontaktní ohřívač.“

„Její co?“

„Ohřívá se s ním jídlo třeba na nějaké party. Garantuju ti, že

ho doma má. Vyzařuje to vlny, které zaručeně vymažou paměť toho tvého mikrofonu, ale musíš ho dát dost blízko.“

Přidal ještě další detaily, a když Tessa hovor ukončila, zjistila,

že měl pravdu a Cynthia skutečně tohle zařízení doma má. Udělala

vše podle Leových instrukcí a pak se pokusila přenést data

z mikrofonu do svého ega, jako to dělala Daphne. Nic se nestalo.

Byla spokojená a vytočila další hovor.

Daphne přijela asi za hodinu, na vysokých podpatcích a s rudou rtěnkou. Když ji viděl Rufus, klasicky obrátil oči v sloup

a prohledal ji, jestli u sebe nemá mikrofon. „Bylo načase,“ řekla

Tesse, když Rufus skončil a odešel z pokoje. „Kde pořád lítáš?“

„Měla jsem práci,“ řekla Tessa a sedla si ke kuchyňskému stolu.

„Ve škole a tak.“

360 • Richelle Mead

„Tvoje práce do školy jsem teď já,“ vyjela na ni Daphne.

„A teď vyklop, co bylo na poslední schůzce.“

Tessa se zhluboka nadechla. „Bylo toho hodně. Asi jsem se seznámila s nějakým náboženským vůdcem – s knězem nebo

tak něco –, který má vazby na doktora Cassidyho a tím pádem

i na zbytek Občanské strany.“

Kdyby Daphne vytřeštila oči ještě víc, hrozilo by, že jí vypadnou

z důlků. „Cože jsi?“

Tessa jí postupně odvykládala značně prostříhanou verzi. Spoustu důležitých částí ovšem vynechala, jako třeba to, jak přesvědčila doktora Cassidyho, že se jí zdá o věcech souvisejících

s vírou, a jak ji odkázal na Danique.

„Danique neřekla nic, co by někoho usvědčovalo, ani se sama nepřiznala, ale ten chlápek, co s ním seděla, než jsem přišla, jí

říkal Damaris. Trochu jsem hledala a našla jsem odkaz na Damaris

Chuovou, která používá pseudonym Danique a kterou SCI několikrát vyšetřovalo pro podezření ze spojení s náboženskou sektou. Nikdy jí ale nic nedokázali. Detaily z úřadu služebníků samozřejmě nejsou veřejně přístupné, takže je těžké zjistit, co na ni vlastně měli, ale určitě bychom mohly…“

„To si rozhodnu sama,“ řekla Daphne, která doslova slintala

blahem. „Kde máš mikrofon? Poslechnu si to.“

Tessa se nervózně ošila. „No, to je právě ten problém. Chtěla

jsem to přehrát, ale vyhodilo mi to chybu. Nic tam není. Jako by

ten mikrofon celou dobu nefungoval.“

Ta představa byla tak šílená, že ji Daphne jednoduše nemohla

brát vážně. Zatím nepanikařila. „Ale to víš, že fungoval! Vždyť jsme ho předtím zkoušely. Když jsi odcházela ode mě, měla jsi

ho zapnutý. A něco by se nahrálo, i kdybys ho vypnula, což jsi neudělala, že ne?“

• 361

Tessa jí mikrofon beze slova podala a dívala se, jak se Daphne

snaží z něj získat data. Její opovržlivý výraz se změnil v nevěřícný

a pak ve vzteklý. „To není možné! Zkoušely jsme ho! Vezmu ho

k nám, možná z něho kluci u nás něco dostanou. Do prdele.“

Opřela se a naštvaně založila ruce na prsou. „Klasika. Konečně

jsme na něco narazily a stane se tohle! Tak mi aspoň znovu řekni,

co jsi slyšela. A všechno.“

Tessa poslechla, ale znovu vynechala pár klíčových bodů, jako třeba že společně se záznamem o Damaris Chuové našla velmi

podobný o Demetriu Deverauxovi, podle kterého byl i on vyšetřován

pro blíže neurčené spojení s náboženskými skupinami,

které se ovšem nikdy neprokázalo. O tomhle Daphne nesměla vědět. Tessa si uvědomila, že je natolik důkladná, že by pátrala

dál a došla by k závěru, že je Geraki ve spojení s podsvětím.

A soudě podle jeho slov by do všeho měl být zapleten i Justin,

a to způsobem, který se neshoduje s běžným chováním služebníka. Tessa nevěděla, jestli je to legální. Věděla, že se Justin

s Gerakim v posledních pár měsících několikrát setkal, ale vždycky

si myslela, že řeší záležitosti pro SCI. Mohlo to tak být, ale

taky nemuselo. Geraki prohlásil cosi o Justinově víře, a i když si

Tessa nedokázala něco takového představit, nemohla dopustit,

aby se taková kompromitující informace dostala do rukou člověku, jako je Daphne. Tessa bude Justina chránit stejně, jako on

mnohokrát ochránil ji. Začala tím, že smazala záznam z mikrofonu. Kdyby mohla vymazat jen ty části, kde se mluvilo o něm,

bylo by to lepší, ale na něco takového by nějaký koumák z North

Prime mohl přijít.

„Všechno tohle vám klidně dosvědčím,“ řekla Tessa Daphne.

„Cokoli chcete, teda pokud to bude pravda.“

Daphne se ušklíbla. „Byla bych mnohem radši, kdybys nic dosvědčovat nemusela a kdybychom měly ten záznam, ale jestli

362 • Richelle Mead

to nevyjde, bude mi muset stačit i svědectví nezletilé holky. To už

ale není tak věrohodné.“

„Tak jo,“ řekla Tessa a měla dobrý pocit, že jí její trik vyšel

a taky že Daphne pro změnu hledá skutečné důkazy namísto spekulací.

„Já prostě budu fungovat jako doteď. YCC a tak. Možná

dostaneme nějaké další vodítko. A navíc mi to pomůže, až budu chtít získat občanství. Jestli se rozhodnu o něj zažádat.“

„To víš, že se rozhodneš,“ řekla Daphne nekompromisně. Postavila

se, mikrofon sevřený v dlani. „Vezmu ho klukům do centra

a zkusíme z toho něco zachránit.“ Rozhlédla se a všimla si,

že je dům skoro prázdný. „Viděla jsem dneska zprávy. Až se ten tvůj opatrovník vrátí, zavolej. A hlavně mi zavolej, jestli s sebou přivede Luciana Darlinga, abych s ním konečně mohla udělat rozhovor. Byla jsem naštvaná, že odjeli, ale nám to zdržení asi pomohlo.

Hlavně s tím, co jsme všechno mezitím zjistily. Ta tvoje praxe je nakonec úspěch… To jsem nečekala.“

„Zdržení…“ Tessa se za mračila a v duchu si znovu opakovala,

co právě slyšela. „Myslíte jako, že se zdržel váš rozhovor s

Lucianem?

Vy jste čekala, že ho s vámi udělá?“ Daphne to vlastně naznačovala už dřív.

Daphne se zazubila. „No jasně. K čemu by mi byla praktikantka

s takovými konexemi, kdybych je nemohla využít?“

Tessa ji šla vyprovodit a snažila se reportérčina slova zařadit

do kontextu všeho, co spolu zatím dělaly. Něco jí tu nesedělo,

ale zatím nemohla přijít na to, co to je. „Vy jste přece nevěděla,

že mám vazby… že má Ju stin vazby na Luciana. To jste zjistila,

až když oznámili tu cestu do Arkádie.“ To je ono. Tessa si to konečně

spojila. „Ne, věděla jste to, že jo? Věděla jste o mně úplně

všechno, už když jste za mnou přišla do školy. Věděla jste, že se

moje rodina i Justin kamarádí s Lucianem.“

• 363

„No a? Tak jsem to věděla. Asi bych nebyla dobrá novinářka, kdybych si nic nezjistila o člověku, kterému jdu nabídnout životní praxi, ne?“

„Ale říkala jste… Co ty kecy o tom, že chcete vidět, jak holka

jako já nechává svou minulost za sebou?“ rozkřikla se na ni Tessa.

„Ale to byla taky pravda,“ řekla Daphne, která zjevně příliš nechápala, proč je Tessa tak naštvaná. „Měla jsem prostě spoustu důvodů.“

„Ale Lucian byl ten největší, že jo? Chtěla jste vůbec nějakou praktikantku? Nebo jste prostě jenom hledala, jak se k němu dostat?“ Daphne se otočila a opřela se o vchodové dveře. „Hele, po Darlingovi, Cassidym a celém tom nápadu o možném napojení

Občanské strany na náboženskou skupinu jdeme už celé měsíce,

a než jsem si tě vzala k sobě, nikam jsme se nedostali. Ani jeden

z nich by nikdy s člověkem jako já rozhovor neudělal, alespoň ne běžným způsobem. Takže jsem začala hledat nějaký méně běžný. Někoho s těmi správnými styky, nebo i bez nich, kdo by mě byl schopen dostat k senátorovi. Šla jsem po jeho kamarádech, jejich kamarádech, po rodinách kamarádů… a pak jsem úplně náhodou zjistila, že chráněnka jeho přítele požádala o mentora z oboru žurnalistika. Byla to hodně malá šance, ale zároveň ta

nejlepší, co jsem v poslední době dostala. Tak jsem po ní skočila.“ Když Daphne viděla, že je Tessa stále naštvaná, frustrovaně si povzdechla. „Jestli ti to pomůže, byla jsi pro mě asi tak milionkrát užitečnější, než jsem myslela. Když jsem zjistila, že Lucian odjíždí, připadalo mi, že s ním ujíždí i moje poslední šance. Ale všechno to, co jsme zatím udělaly…, to je prostě úžasné. Fakt to máš v krvi, holka.“

„Už ne,“ řekla Tessa a samotnou ji překvapilo, že má slzy

na krajíčku. „Už s tím nechci mít nic společného! A s váma už

364 • Richelle Mead

vůbec ne. Nehodlám vám dál dělat šaška a hrát s váma ty vaše

hry.“

„Odhalit náboženské pozadí vládní politické strany není hra,“ přesvědčovala ji Daphne. „A ty teď couváš jenom proto, že jsem ranila tvé city, takže se chováš jako děcko. Copak to není jedno, jaké mám s tebou úmysly, když jsme se dostaly tak blízko

k pravdě?“

„Mně vaše úmysly a hlavně metody nejsou jedno,“ řekla Tessa klidně. „Tak mě to všechno chytlo, že jsem to přestala vnímat.

A ani náhodou nejste blízko pravdě, protože máte tak akorát nefunkční

mikrofon a já vám nebudu svědčit ani náhodou.“

Daphnin povýšený tón byl tentam. „Tesso! To mi nemůžeš udělat. Jestli z toho mikrofonu nic nedostaneme…“

„Tak máte asi smůlu.“ Tessa se otočila a zvýšila hlas. „Rufusi?“ Urostlý strážce se vzápětí objevil ve dveřích. „Už jsme dneska s Daphne skončily. Doprovoď ji, prosím, ven.“

Rufus se zatvářil, jako by mu nic na světě neudělalo větší radost. Energicky otevřel hlavní dveře a významně se na Daphne

podíval. „Tesso…,“ zkusila to znovu, al e Tessa už ji neposlouchala. Tessa odešla a nechala zbytek na Rufusovi. Celou dobu cítila, jak jí zběsile buší srdce. Ukončila to včas? Nemohl se Leo

plést? Nemůže někdo nakonec dostat z mikrofonu celý záznam?

Ne, když už nic, tak Leově radě Tessa bezvýhradně věřila. Kdyby

to nebylo neprůstřelné řešení, nenechal by ji to dělat samotnou doma. Otázkou nyní bylo, jestli nemůže Daphne napáchat nějaké škody jen na základě toho, co jí řekla. Když poprvé pozvala Daphne k sobě domů, připadalo jí, že prodat Luciana není nic

tak závažného. Sice se jí líbil, ale na jeho kariéře neměla žádný osobní zájem a lidé si opravdu zaslouží vědět, koho volí. Když však nyní znala plný rozsah Daphniných machinací, uvědomila • 365

si, že reportérka by se asi nezastavila před ničím. Mohla jen doufat,

že tím, že s ní odmítla dál spolupracovat, ochránila Justinovo tajemství.

Jenomže sama se ještě musela nějak vypořádat s představou,

že Justin, který osobně i profesionálně neustále vystupoval proti

náboženství, je do něj sám zapojen, a to velmi hluboce a ještě tajně. Jenomže měnilo to něco na jejich vztahu? Tesse taky nebyla náboženská otázka cizí a Justin jí vždycky říkal, že to nevadí a že si z toho nemusí dělat výčitky. Jestli chce Justin věřit, jí to taky

vadit nebude.

Jak však ubíhal den a ona čekala na jeho návrat, jedna otázka

ji stále trápila. Jestli se Justin nechce podělit o svou víru s ní a se svou rodinou, neznamená to, že možná není úplně bezpečná?

KAPITOLA 24

Delší dny

Kdysi, když byla Mae na akci v jedné asijské provincii, šla

s několika dalšími pretoriány skoro týden pěšky napříč celou

zemí. Jídlo měli na příděl, který byl skutečně minimální, a protože pretoriáni nespí, pochodovali prakticky ve dne v noci. Byla to jedna z nejtěžších misí v Maeině životě, ale během třetího dne pochodu s jedenácti dívkami a jednou dospělou ženou arkádskou divočinou na ni začínala vzpomínat téměř s láskou.

Mae věděla, že je nesmysl dívkám vyčítat, že jdou pomalu.

Ani běžní vojáci s ní nedokázali držet tempo, natož pak dospělí civilisté. Čekat, že toho bude schopna skupina dětí, které navíc celý život prakticky nevyšly z domu, by bylo absurdní. Mae si to neustále opakovala, ale i tak jí tahle nová zkušenost dávala

zabrat. Nešlo jen o to, že dívky byly pomalejší a slabší. Mae byla

od přírody ochránce slabších, takže s nimi soucítila. Chtěla jim pomoci, protože jim nikdy nikdo v životě nepomohl, a dělala to ráda. Všechna její frustrace vycházela z pocitu hrozícího nebezpečí

a z vědomí, že je tlačí čas. I když zvolily cestu, která prakticky

neprocházela žádnou obydlenou oblastí, existovalo riziko, že

je někdo uvidí a nahlásí. Arkádská vláda sem klidně mohla poslat vojáky vrtulníkem a všechno utajení, o které se Mae snažila, by bylo k ničemu. Ale pouštěla by se místní vláda do takového extrému kvůli pár uprchlým holkám? Možná ano, hlavně proto, že • 367

jejich zmizení doprovázelo několik vražd. A pouštěla by se místní vláda do takového extrému kvůli vojákovi z nepřátelské země?

Téměř určitě ano.

A to byla otázka, která Mae sžírala celé ty dlouhé hodiny, kdy

se plahočily přes pole nebo kdy držela hlídku u spících dívek.

Dnes se měla gemmanská výprava vrátit domů. Vrátili se? Dokázala

Hannah těch pár dní hrát svou roli? A pokud ano, dokázal

ji Justin dostat do RUNA? Nebyl důvod, aby si někdo myslel, že

se Hannah vydává za Mae. Celý smysl zahalování žen spočíval

v tom, aby je nikdo neviděl. Nikdo tedy neměl důvod se jí dívat

do tváře.

I tak Mae neustále bojovala s obavami a pocitem viny. Měla pocit, že opustila své přátele. A hlavně měla pocit, že opustila

Justina a navíc mu naložila na ramena spoustu problémů, které musel řešit. Ale jestli byl někdo dost chytrý, aby spoušť, kterou po sobě zanechala, uklidil, byl to on. Jenom by ho byla ráda dopředu varovala, hlavně když sám měl co dělat se spiknutím Velkého učedníka.

On se o všechno postará, pomyslela si rozhodně. A snad mi pak

odpustí.

Myslela na něj velmi často a některé z těch myšlenek byly hluboce osobní, zcela oproštěné od všech politických kliček a sporů.

Mrzelo ji, že mu nedokázala dát své city jasněji najevo, než se rozdělili, a zapřísahala se, že se o to pokusí, až se znovu uvidí. Ten tichý slib ji poháněl kupředu ještě víc, stejně jako vědomí, že pokud v této misi selže, nejenže sama skončí ve zřejmě smrtelném

nebezpečí, ale zároveň bude její země obviněna z nepřátelské akce proti Arkádii.

„Slečno Mae?“ Kráčely po poli, které vypadalo, že na něm nedávno rostla kukuřice, a Monica nyní zrychlila krok, aby se

368 • Richelle Mead

dostala vedle ní. „Octavia a Maria se ptají, jestli bychom nemohly zastavit na záchod.“

„Už zase?“ řekla Mae hlasitěji, než by chtěla. „Vždyť jsme

zastavovaly

před hodinou.“

Monica bezmocně pokrčila rameny. „Ptaly se.“

Monica, Cecile a pár dalších dívek přijaly Mae relativně rychle

a jmenovaly se jejími neoficiálními asistentkami. Bylo zajímavé,

že nejvíc jí chtěly pomáhat dívky, které byly věkem někde uprostřed, asi kolem devíti. Monica byla jediná z těch starších, kterou velmi zajímalo, co jim Mae nabízí. Ostatním byl až příliš mnoho let vymýván mozek, takže jim Mae stále připadala divná, a byly uzavřené do sebe. Mladší byly taková směs. Některé tahle situace fascinovala, jiné se až příliš bály porušovat vše, co je tak dlouho učili. Zároveň byly ovšem naučené poslouchat autority a i díky tomu se jim zatím dařilo všechny útrapy cesty zvládat.

„Tak jo, no,“ řekla Mae. „Ale budou muset…“ Její bystrý

sluch zachytil velmi tiché bzučení a její implantát se okamžitě probudil. „Letadlo! Všechny utíkejte tam pod ty stromy, honem!“ Několik dívek okamžitě poslechlo a sprintem zamířilo k okraji pole. Pár těch mladších se snažilo, ale nebyly tak rychlé. Mae dohonila dvě nejmenší a většinu cesty je odnesla. Postavila je pod stromy a vracela se pro další opozdilce. Jedna z dívek se ovšem ani nepokoušela zrychlit krok. Dawn. Pittsfieldova služebná, která toho tolik vytrpěla, si vykračovala tempem, jako by byla

na procházce v parku. Mae zvedla z posledních sil běžící Avu, ujistila se, že letadlo, které bylo slyšet stále hlasitěji, ještě není na dohled, a rozběhla se pro Dawn.

„Pohni sebou!“ zařvala na ni. „Běž!“

Dawn se na Mae podívala naprosto prázdnýma očima. Za poslední dva dny se dvakrát pokusila utéct a obecně představovala

asi největší problém. Mae si nejprve myslela, že je možná

men • 369

tálně zaostalá, ale čím dál víc jí bylo jasné, že se chce prostě jen vrátit ke svému starému způsobu života. Okolní svět a bití ji až příliš zdeformovaly, než aby byla ochotna přijmout, co jí Mae nabízí. Utéct od svého pána s ženou bylo prostě v jejích očích proti přírodě. Mae by ji tu ráda nechala, ovšem nebýt skutečnosti, že kdyby ji chytili, představovalo by to pro všechny ostatní velké nebezpečí.

S Avou pod paží Mae vytáhla pistoli a namířila ji na Dawn.

„Běž,“ opakovala. Na okamžik to vypadalo, že ani na to nebude

Dawn reagovat, ale hrubá síla v ní přeci jen dokázala probudit nějakou reakci, a konečně se dala do poněkud rychlejšího klusu. Všechny se dostaly pod stromy těsně předtím, než se na nebi objevilo letadlo. Mae s úlevou viděla, že to není vojenský letoun, a navíc ani nezměnil směr. Nebyly odhaleny.

Jemně postavila Avu na zem a pak si uvědomila, že stále ještě drží v ruce pistoli. Při pohledu té malé holčičky se zastyděla

a rychle zbraň schovala za opasek. „Já bych jí nic neudělala, neboj,“

řekla. „žádné z vás bych neublížila. Ale jestli nás najdou, mohli by vám ublížit jiní lidé. Chápeš to?“

Ava přikývla, ale Mae nedokázala říct, jestli jí prostě jen nechtěla udělat radost. Rychle přeběhla za kamarádkami a Mae

při pohledu na ni bodlo u srdce. Takhle si jejich seznámení nepředstavovala,

ale musela si připomínat, že Ava netuší, že je mezi

nimi nějaké pouto. Byly si cizí a vyrostly v naprosto rozdílném prostředí. Mae se musela utěšovat tím, že se všechno změní, až se bezpečně vrátí do RUNA.

„Klidně bychom si mohly odpočinout tady a holky si zajdou

na záchod,“ řekla Mae svým zástupkyním. „Ale jenom chvilku,

takže se snažte.“ Za ta poslední slova se jí dostalo jen zamračených pohledů. I dívky už byly z tohohle pochodu unavené a ona

se jim nemohla divit.

370 • Richelle Mead

„A kdy se budeme moct najíst?“ zeptala se jedna. Několik dalších nadšeně přikyvovalo.

„Brzo,“ řekla Mae automaticky.

Jídlo bylo na jejich cestě dalším problémem, se kterým nepočítala. Vyrazily bez zásob a to si s každým dnem vybíralo větší

daň. Byla polovina léta a tahle část země byla vyprahlá, což bylo

svým způsobem požehnání. Nemusely se potýkat s deštěm a večery byly dost teplé, takže nepotřebovaly deku (i když pod tou

by je zase neštípali komáři). Nedostatek deště ovšem znamenal,

že na zdroj pitné vody natrefily jen velmi vzácně. Když včera

narazily

na téměř vyschlý potok, bylo to skutečně štěstí a všechny

rychle naplnily láhve s vodou. Ty byly ze skla a špatně se nosily,

ale na druhou stranu vydržely vysoké teploty, takže se v nich dala voda z potoka převařit. Sice jim to chvilku trvalo, ale díky tomu i díky přesně daným přestávkám na pití se zatím držely.

Zítra však budou potřebovat vodu doplnit a další věc byla

jídlo. Kvůli suchu prakticky nenarazily na žádné jedlé rostliny

a to málo, co zde rostlo, stačili sezobat ptáci a sežrat zvířata. Mae

si vzpomněla na kurzy přežití v pustině a včera zastřelila a upekla králíka. U Dawn ani u dívek neměl velký úspěch, ale aspoň jim dodal nějaké proteiny. Mae nejedla a nechala jim ho stejně jako všechno jídlo, které našly po cestě. Pretoriánský metabolismus vyžadoval neustálý přísun živin, ale pokud bylo třeba, dokázali tihle vojáci nějakou dobu vydržet úplně nejíst. I když ne moc dlouho.

Zatímco dívky odpočívaly, udělala Mae zoufalé rozhodnutí.

Vzala si Cecile s Monikou stranou a Monice řekla, aby všechny hlídala a přišla pro ni, kdyby byl problém. Cecile si pak vzala

s sebou hlouběji do lesa, až neviděly žádnou z ostatních. Velký

kámen jim posloužil jako provizorní židle, na níž se Mae posadila.

Pak vytáhla jantarovou dýku.

• 371

„Nejsem si úplně jistá, co se se mnou stane,“ řekla dívce. „Myslím,

že upadnu do transu a budu jenom sedět a zírat do prázdna.

Nevím ani, jak dlouho to bude trvat. Neruš mě a nemluv na mě.

Prostě tu stůj a hlídej. Zkus mě probrat, jedině kdyby přišla Monica

s tím, že je nějaký problém – ale fakt problém. že se ostatní

nudí nebo mají hlad, to nepočítám, o to se postarejte vy. Proberte mě, jenom když bude hrozit nějaké nebezpečí. Rozumíš

mi?“

„Ano,“ řekla Cecile vážně. Mae už jí neřekla, že vlastně vůbec neví, jestli ji případně z toho transu budou schopny probrat, ale tahle situace snad nenastane.

Nemarnila čas a řízla se dýkou do dlaně. Cecile se zajíkla a pak

se rozplynula. Les se zamihotal, jako by se celá scéna měla změnit,

ale pak zůstal, jak byl. Ne, ne zcela přesně, jak byl. Všechno

bylo najednou intenzívnější, barvy, zvuky, vůně. Bylo to, jako by

se Mae najednou ocitla v idealizované verzi původního lesa.

Ne, řekl majestátní hlas, který už začínala poznávat. Jde jen

o to, že když se takhle otevřeš, jsi mnohem těsněji spojena se světem přírody.

Potřebovala jsem s ním být spojena, abych zjistila, jak daleko je ještě k hranici. Můžeš mi pomoct?

Rozpřáhni křídla a podívej se sama, řekla bohyně.

Mae ucítila, jak se zvedá do vzduchu, a letmým pohledem

zjistila, že namísto paží má křídla podobná sokolím nebo jestřábím. Stoupala výš a výš a její zrak byl čím dál ostřejší a jasnější.

Brzy se pod ní rozkládala krajina jako mapa, kterou zapomněla

v salónu, a ona se snažila promítnout si na ni vše, co si zapamatovala

z té skutečné. Tamhle na západě se táhla stužka Mississippi.

Šly rovnoběžně s ní, přesně jak chtěla. A navíc, pokud dobře poznávala

další orientační body, šly dokonce přesně trasou, kterou

si původně zvolila, směrem k severní hranici vedoucí po souši.

372 • Richelle Mead

Odhadnout vzdálenost už bylo těžší. Sama by ji Mae ušla za den. Ale s dívkami? Bude jim to trvat dva, možná tři.

Budeme muset sehnat jídlo, pomyslela si. Sestoupila z oblačných výšin a vrátila se na kámen v lese. Než však na něj dosedla,

jako by se svět kolem ní zpomalil, a ona spatřila, jak se několik

kilometrů před ní mění stromy. Jako by tam uprostřed zapomenutého sadu stála malá chatrč.

Takže teď z nás budou zlodějky? napadlo ji.

Říkala jsem ti, že se o vás na téhle cestě postarám. Využij toho,

řekl jí hlas.

Vrátila se na kámen a zářivý svět se vrátil do normálu. Vedle seděla nervózní Cecile, která vyskočila na nohy, jakmile Mae zamrkala.

„Jste zpátky!“ vykřikla dívenka. „Myslím… jako… b yla jste

tady, ale myslela jsem…“

„Já vím,“ řekla Mae a unaveně se postavila. Pohled na slunce

jí prozradil, že uběhlo něco přes hodinu. Alespoň si dívky nebudou moct stěžovat, že si nemohly odpočinout. „A nezlob se, jestli jsem…“

Zarazila se a užasle hleděla na ruku, do níž se řízla. Rána se nezahojila. Vlastně na ní ani nebyl strup jako minule. Krev se

srazila a už netekla, ale rána vypadala čerstvá a vlhká, jako by se

Mae skutečně řízla teď. Neuměla si to vysvětlit a neměla ani čas

se po vysvětlení pídit. Místo toho si ránu ovázala kusem látky, který utrhla z košile.

Svolala dívky a s potěšením zjistila, že během její absence nedošlo

k žádné krizi. Kráčely dál lesem a našly relativně snadno prostupnou stezku, která potvrzovala, že se blíží k obydlenému místu z její vize. Zhruba kilometr od místa, kde se podle ní měl nacházet onen dům, zavelela stát, s čímž dívky samozřejNESMRTELNÁ

KORUNA • 373

mě neměly

problém. Mae si vzala stranou tři velitelky: Moniku,

Cecile a dívku, která si vybrala gemmanské jméno Clara.

„Jdu pro nějaké jídlo,“ řekla jim. „Zůstaňte tady a všechno

jako obvykle. Ať jsou zticha a nikam nechodí. Hlídejte vodu.

Jednu láhev si beru sebou, kdyby se tam dala doplnit, ale nezaručuju,

že to půjde. Voda už nám dochází.“

„A neměla by jedna z nás jít s váma?“ zeptala se Cecile.

Mae se ušklíbla. „Tentokrát ne. Doufám, že všechno půjde

hladce, ale jestli ne, nechci, abyste u toho byly.“ Když uviděla, že

je vystrašila, pokusila se o poněkud odlehčený tón. „Ale všechno bude v pohodě a dneska večer se najíme.“

Nechala je v lese a pokračovala dál po stezce, která ji brzy

přivedla do sadu a k chatrči z její vize. Maeina tajná a velmi malá naděje spočívala v tom, že majitel na několik dní odjel a nechal v domě spoustu jídla. To by totiž navíc zmenšilo její pocit viny,

že někomu krade zásoby. Zároveň doufala, že pokud by došlo

na konfrontaci, bude schopna všechno vyřešit klidnou domluvou.

V dodávce dokonce našla nějaké arkádské peníze, a i když to nebylo mnoho, jistě to bude stačit na koupi trochy jídla.

Když se přiblížila k domu, našla před ním staršího muže, jak seká dříví. Byl k ní otočen zády, ale proplížit se kolem něj do

domu nebylo možné. Takže tedy vyjednávání.

„Promiňte,“ zavolala.

Muž se s působivou rychlostí otočil, výhrůžně se rozmáchl

sekerou a upřel na Mae divoký pohled. Mae se polekala víc, než

by bývala čekala. Měl tvář téměř celou pokrytou kainem a jeho obludnému vzezření ještě přidávaly zažloutlé zuby. Ne obludnému, opravila se. Je to prostě jen vzezření muže, který neměl přístup k adekvátní zdravotní péči.

„Omlouvám se, že vás ruším,“ řekla, „ale doufala jsem, že bych

si od vás mohla koupit nějaké jídlo. Peníze mám.“ Natáhla ruku

374 • Richelle Mead

s penězi a čekala. Když nic neřekl, ani se nepohnul, napadlo ji, že

jí možná nerozumí. Mezi gemmanskou a arkádskou angličtinou existovaly rozdíly, zejména v přízvuku, a bylo pravděpodobné, že budou ještě zásadnější u lidí, kteří žijí dál od měst.

Muž najednou zařval a zaútočil na ni sekerou. Mae se mu

snadno vyhnula a vyhnula se i jeho následujícím pokusům. Nakonec frustrovaně poněkud odstoupila a namířila na muže pistoli.

„Tak dost,“ řekla. „Ani hnout. Nechci vám ublížit.“ Muž se zarazil uprostřed dalšího výpadu.

„Odhoďte tu sekeru a běžte do domu. Pomalu.“

Muž znovu zaváhal, ale pak poslechl, takže bylo zřejmé, že rozumí. „Opravdu nemám v úmyslu vám ublížit,“ opakovala.

„Vezmu si nějaké jídlo a pak vám tady za něj nechám peníze.“

V chatrči byla jen jedna místnost s krbem, pryčnou se slamníkem

a stůl. U stropu visely sušené byliny, ale kromě nich a obraných kostí nějakého zvířete na stole neviděla Mae nic, co by se

podobalo jídlu.

„Kde máte jídlo?“ zeptala se.

Místo odpovědi sebral chlap ze stolu nůž a znovu na ni zaútočil. Uvnitř bylo mnohem méně místa a Mae se mu tentokrát

nemohla úplně vyhnout, takže se oba krátce ocitli v klinči. Zastřelit

ho by bylo snadné, ale Mae nechtěla zabíjet, pokud nebude vyloženě muset. Tenhle člověk se asi s venkovním světem

nestýkal a zřejmě by ani neměl komu hlásit, že ji viděl. A i kdyby ano, samotná žena v lese by nevzbudila takovou pozornost, jako kdyby s sebou měla i všechny dívky.

Byla mnohem silnější než on, ale jeho pohyby byly tak neurovnané

a zběsilé, že se jí nedařilo zbavit se ho. Nakonec ho ze

sebe doslova shodila směrem k opačné části místnosti. Nehodila

jím zase tak prudce, ale špatně dopadl a noha mu podklouzla

• 375

na mokrém fleku na podlaze. Zamáchal rukama ve snaze získat ztracenou rovnováhu, ale nakonec spadl na krb a hlavou se udeřil

do ostrého kamene na jeho římse. Bylo slyšet odporné prasknutí.

„Ne!“ vykřikla Mae a přeběhla k němu. Z mužovy ohyzdné

tváře zíraly prázdné oči a Mae vypustila z úst finskou nadávku.

Na někoho, kdo chtěl celou tuhle záchrannou akci provést s co

možná nejmenším počtem mrtvých, po sobě zanechávala mrtvoly snad úplně všude. Když se přesvědčila, že není šance muže resuscitovat, nechala ho zatím ležet a důkladně dům prohledala. Skončila s dvojím zjištěním: žil úplně sám a neměl žádné jídlo.

Jak to dělal? Lovil jenom tolik, kolik potřeboval? Nebo má

někde nějakou skrýš? To jí už neřekne a Mae se pokusila zbavit

své frustrace tím, že mu lopatou, kterou našla, vykopala mělký

hrob. Zasloužil by si víc, ale ona mu za to, co se mezi nimi stalo,

víc nabídnout nemohla. Jediná užitečná věc na celém domě byla fungující studna a Mae sem hodlala přivést dívky, aby si převařily vodu a naplnily nádoby. Také proto se nejprve musela zbavit těla.

S tupou lopatou to šlo pomalu, a než muže pohřbila, byla zalitá potem. Navíc se jí otevřela rána na dlani a začala krvácet. Bude si ji muset ovázat plátnem, které viděla přehozené přes palandu,

a taky pořádně vymýt. Než zamířila zpátky pro dívky, ještě jednou všechno prohledala pro případ, že by prve něco přehlédla.

Nepřehlédla a z toho zjištění byla ještě vzteklejší než předtím. Byla unavená a měla hlad a na krku ohromné břímě v podobě zdánlivě nesplnitelného úkolu, se kterým jí měla pomoct její bohyně…, ale nepomohla.

„Slíbila jsi mi jídlo!“ zařvala do prázdného sadu. „Tak kde je? Čím mám ty holky nakrmit? Jak se asi dostaneme až na hranice

bez jídla?“

Nedostala odpověď, ale pomyslela si, že to přece bylo předem

jasné. Bohové se smrtelníky nemluví přímo. Mluví s nimi ve snu

376 • Richelle Mead

a jinými nepohodlnými způsoby, jako třeba v transu vyvolaném

krví. Mae se zahleděla na svou krvácející ruku, ale ta jediná zatím vždy posloužila svému účelu. Byla si plně vědoma, že jedná ve vzteku, ale znovu se řízla jantarovou dýkou a obořila se

na neviditelnou bohyni: „Tohle chceš, co? Říkala jsi, že vždycky

je něco za něco. Tak kde jsou moje odpovědi? Kde je ta pomoc, kterou jsi mi slíbila?“

žádná odpověď. Dokonce ani žádná vize. Takhle to prostě je, pomyslela si. Proto bohové lidem k ničemu nejsou. Prostě nás nakonec vždycky zklamou. Justin měl ve všem pravdu. Neměla jsem si

s ní zahrávat.

Najednou se jí zatočila hlava a ona se musela raněnou rukou

opřít o strom, až sebou trhla bolestí. Odtáhla dlaň a zůstala zírat

s otevřenou pusou. Kmen stromu byl seschlý a navíc napadený nějakou nemocí. To proto letos nenesl žádné ovoce. Ale v místě,

kde kůru zkrápěla její krev, nemoc zmizela a začala se objevovat čerstvá zdravá kůra. Ta nakonec přestala růst, když pokryla zhruba dvakrát takovou plochu jako Maeina dlaň.

Mám halucinace. To bylo jediné racionální vysvětlení. Nicméně

jí nezabránilo říznout se i do druhé ruky a znovu přiložit obě krvácející dlaně na kůru. Tělem se jí rozlil pocit tepla a lehkosti, proudil jí tělem jako krev a nakonec rukama dál do umírajícího stromu a ona si uvědomila, že mu dává život. Byl to opojný, radostný pocit, který jí připomněl stav, v němž se občas nacházela, když se jí ve vizi zjevila bohyně. Velkolepý pocit nekonečného

štěstí z toho, že je naživu a ve spojení s ostatními živými stvořeními. Zároveň to ovšem byla muka, neboť strom z Mae vysával

poslední zbytky sil, kterých už jí beztak po všech fyzických i psychických

strastích posledních dní moc nezbývalo.

Navzdory vyčerpání dál držela dlaně přiložené ke stromu

a dávala mu svou energii. Zdravá kůra se šířila dál a dál, až

nako • 377

nec pokrývala celý kmen i větve. Z těch vyrašily zelené lístky,

po kterých brzy následovaly jemné růžové květy. Svět se s Mae zatočil a ona téměř omdlela.

Ne, ne, pomyslela si. Cyklus ještě není u konce.

Květy se rozvily, následně opadaly a zasypaly ji voňavými lístky mnohem sladšími a bohatšími než jakýkoli parfém. Namísto

květů pak začalo růst ovoce. Nejprve malé a zelené, ale brzy v podobě

šťavnatých červených jablek, pod jejichž tíhou se ohýbaly

větve. Teprve nyní Mae přerušila spojení se stromem a lapala

po dechu v podivné směsi bolesti a radosti, které jí stále zmítaly.

Na dlaních měla krev a krev byla i na kůře stromu, ale ten byl živý a zdravý, připraven nasytit skupinu hladových dívek.

Mae najednou zazněl v hlavě hlas její bohyně: Takovou moc

budeš mít, když mi budeš sloužit. Moc dávat život, lásku a plodnost.

Jako má kněžka budeš přinášet život všude, kam si usmyslíš. Jako má válečnice budeš přinášet i smrt, pokud to bude nezbytné. Budeš mít moc utěšovat a uzdravovat. Budeš v lidech probouzet touhu. A já nad tebou budu vždy bdít a dávat ti sílu.

Mae zavrávorala a před očima se jí udělaly černé mžitky. Pretoriáni sice nespí, ale rozhodně mohou omdlít následkem zranění

a ona teď měla co dělat, aby zůstala při vědomí. Jestli sem nebude schopna dostat dívky, všechno bylo k ničemu. Ani se

nepokoušela obvazovat si dlaně a vrávoravě se vrátila na stezku,

po které přišla. Po cestě se musela několikrát zastavit a nabrat dech, ale nakonec došla na mýtinu, kde dívky nechala. Seděly

v těsném hloučku a byly zjevně nervózní. Cecile s Clarou se k ní okamžitě rozběhly a ve tvářích jim byl vidět šok z toho, jak Mae vypadá.

„Pojďte,“ řekla Mae a pokynula jim zkrvavenýma rukama.

„Mám jídlo.“

378 • Richelle Mead

Ani se neobtěžovala čekat, jestli ji poslechnou, obrátila se

a zamířila zpátky k chatrči. Jen vzdáleně vnímala, že se dívky

vydaly za ní. Každý další krok byl těžší než ten minulý, ale Mae si odmítala odpočinout, dokud nebudou zpátky u stromu.

Jestli se mi to jenom nezdálo, pomyslela si a zmocnila se jí panika.

V jejím současném stavu, kdy se nemohla udržet na nohou

a svět se s ní točil, se zdálo dost dobře možné, že všechno byla jen halucinace. Když však došli k uschlému sadu, stál onen košatý strom tam, kde ho naposledy viděla. Alespoň si to tedy myslela. Když se otočila, spatřila nadšené pohledy všech dívek, které jí prozradily, že se jí to skutečně nezdá.

„Vaše večeře,“ prohlásila slavnostně. A pak omdlela.

Probrala se po několika hodinách, když už byla obloha potemnělá soumrakem. Ležela na trávě pod stromem, který oživila,

a někdo jí dal pod hlavu kabát jako polštář. Pokusila se posadit

a Clara jí hned přinesla láhev s vodou.

„Napijte se,“ řekla. „Vzaly jsme vodu ze studny a v domě jsme

ji převařily. Asi by byla dobrá i tak, ale radši pro jistotu.“

„Chytré holky,“ podařilo se Mae ze sebe chraptivě vypravit.

Když do sebe dostala pár doušků, zvedla se a rozhlédla se kolem sebe. O strom byl opřený rozviklaný žebřík, který musel patřit tomu mrtvému muži, a Mae viděla mezi větvemi nejméně tři dívky, které trhaly jablka a házely je dolů ostatním.

„Asi bychom jich tu měly pár nechat majiteli,“ řekla Monica,

která si sedla vedle Mae. „Ale říkaly jsme si, že jich vezmeme co nejvíc. A, ehm, ze začátku jsme je moc nepočítaly. Prostě jsme jedly, co se dalo.“

Mae se slabě usmála. „To nevadí. Teď se nacpěte. Počítat budeme zase až po cestě.“ Ze stromu spadlo jablko a zakutálelo se

přímo k ní. Zvedla ho a zakousla se do něj s radostí, že je

sku • 379

tečné, a ne jen přízračný výplod její fantazie. Když dojedla, dala

si ještě jedno, ale když jí Clara nabídla třetí, odmítla.

„Zrovna teď to vypadá, že jich máme spoustu, ale budeme

s nimi muset vydržet tak dva dny a třináct krků je hodně,“ vysvětlila. Obě dívky si vyměnily nervózní pohled. „Dvanáct,“ řekla Monica. „Dawn utekla, když jsme na vás čekaly tam v lese.

Zkoušely jsme ji zastavit, ale pak jsme nevěděly, jestli máme čekat, nebo jít za ní.“

„Ne, udělaly jste to dobře,“ řekla Mae. „Stejně tady nechtěla být.“

Mít o jeden hladový krk méně nebylo špatné, ale Dawn viděla všechno, co se stalo. Mae napadla krutá myšlenka: Jelikož Dawn neumí fungovat takhle sama v pustině, je dost dobře možné, že nepřežije tak dlouho, aby mohla někomu něco říct. Nebo narazí na někoho jako před chvílí ona a skončí jako žena nějakého

poustevníka. Ani to nebyla příjemná představa, ale pro Mae rozhodně přijatelnější než ta první. V tuhle chvíli bylo ale zbytečné se tím zabývat. Musely se dostat na hranice, to bylo všechno.

Noc strávily v sadu. Jedly jablka a pily vodu z ověřeného zdroje. Ráno měly všechny mnohem lepší náladu, a i když zdaleka ne všechny Mae věřily, už k ní byly alespoň vstřícnější, protože se postarala o jejich základní potřeby. Nakonec jim zbylo osmdesát sedm jablek, což jim v první chvíli připadalo jako ohromná kupa, než jim je Mae rozpočítala na hlavu a dva dny. Rozdělily je

do pytlíků, které našly v chatrči, naplnily lahve vodou a vyrazily. Mae se ještě naposledy dlouze otočila na jabloň a vštípila si ji do paměti, protože si nebyla jistá, jestli se jí ještě někdy v životě něco takového podaří stvořit. Vlastně ani nevěděla, jestli chce.

Sad znovu vystřídal jehličnatý les a ke konci dne se ocitly

v otevřené travnaté krajině. Mae z ní byla nervózní, ale před pří380

• Richelle Mead

padnými letadly je skryje tma a zbytek zařídí relativně vysoká tráva. Také se jí z velké části vrátily ztracené síly, k čemuž napomohlo i pomalé tempo dívek. I tak ovšem urazily tenhle den

velkou část cesty, protože byly vyspané a najedené. Mae doufala,

že by tomu tak mohlo být i zítra, a pod stromy u vyschlého rybníka

zavelela stát.

Dívky se schoulily jedna k druhé na zemi a za chvíli usnuly

a Mae se na ně s láskou a ochranitelskou touhou dívala, opřená zády o strom. K jejímu překvapení si k ní přišla sednout Ava,

které vlasy v měsíčním světle úplně zářily.

„Jak to, že nikdy nespíte?“ zeptala se dívka.

„Spala jsem včera v sadu,“ připomněla jí Mae.

„To jo, ale nespíte, když spíme my.“

Mae přemýšlela, jak by jí to vysvětlila, protože si nebyla jistá,

jestli by dívka vychovaná v Arkádii pochopila systém vojenských implantátů. „Jsem voják. Mám výcvik i na to, jak vydržet nespat.“ Zdálo se, že to Ava přijala, a rozhodla se ptát dál. „Nevěděla jsem, že i ženy můžou být vojáci.“

„V mojí zemi je jich spousta. Tam, kam vás vedu.“

„A proč nás tam vlastně berete?“

„Protože tam patříte,“ řekla Mae drsně. „Když jste byly malé,

tak vás odtamtud unesli. Váš domov je tam.“

„Dawn říkala, že jste démon.“

Mae se tomu zasmála. „Dawn už tu není. A vypadám jako démon?“

Ava zavrtěla hlavou. „A my budeme v té vaší zemi bydlet

s váma?“

„To nevím,“ řekla Mae. Ostatní dívky v žádném případě ne,

ale Mae netušila, komu bude svěřena do péče Ava. Nordové ji nepřijmou, ale existovala možnost, že by ji mohl chtít její plebejNESMRTELNÁ

KORUNA • 381

ský otec, jakmile ho identifikují a najdou. Mae neměla ponětí,

s jakým mužem si její sestra začala, ale jednou věcí si byla jistá:

„I kdybyste skončily kdekoli, bude to tam lepší než tam, odkud jsem vás vzala. Budete v bezpečí. Nikdo vám nebude ubližovat

a budete se moct rozhodovat, jak budete chtít. A teď hajdy

na kutě.“

Příští den už nebyl tak efektivní. Svou daň si znovu vybral

přísný příděl jídla i vody, stejně jako duševní vyčerpání z posledních dlouhých a náročných dní. Krajina se už nezměnila a stále kráčely travnatou plání s hloučky malých stromů. Mae byla kvůli

tomu jako na jehlách, hlavně proto, že na nebi bylo čím dál víc

letadel a ona si byla více než jistá, že většina je vojenských. Pozitivní

na tom bylo, že zvýšená vzdušná aktivita zřejmě znamenala,

že se blíží k hranici. To se potvrdilo i následující noc, když se utábořily pod největším hloučkem stromů, jaký Mae našla. Než zapadlo slunce, moc toho neviděla, ale teď ve tmě spatřila na obzoru světla.

Naskočila jí husí kůže. Hranice.

Zavolala si k sobě Moniku a tři nejstarší dívky. Těm sice chybělo nadšení Clary a Cecile, ale už s nimi vycházela mnohem

lépe a tenhle úkol nemohla svěřit žádné mladší. Rozdělila dívky

do dvojic a rychle jim vysvětlila, jak budou držet hlídky. První dvojice měla hlídat do chvíle, kdy se měsíc ocitne na určeném místě, a pak se měly vystřídat.

„A kam jdete vy?“ zeptala se Monica.

„Na výzvědy. Až se vrátím, tak zapískám. Kdyby se tu objevil někdo jiný, buďte úplně zticha, i kdyby na vás volali. Zůstaňte schované.“

Mae se neobtěžovala radami, co dělat, kdyby dívky někdo objevil, protože pak by byla každá rada zbytečná.

382 • Richelle Mead

Nasadila lehký klus a implantát společně s novou nadějí dodal jejímu unavenému tělu síly. Bylo to tu. Byly skoro v cíli. Světla byla čím dál jasnější a Mae si brzy uvědomila, na co se dívá.

Před sebou měla dvě vojenské základny, na každé straně hranice jednu. Přesně tohle čekala a přesně tohohle se bála. Obě strany chtěly mít tu druhou na očích, což dávalo smysl, ale zároveň to znamenalo, že se bude muset domů dostat přes nepřítele. Věděla, že zbytek hranice je lemovaný ostnatým nebo elektrickým

drátem nebo možná obojím. Na obou stranách budou taky rozmístěny hlídky. Zhodnotila situaci a rozhodla se. Pak spěchala

zpátky ke spícím dívkám.

Právě nastoupila druhá hlídka a Mae ji poslala vzbudit ostatní. Dívky byly malátné a ospalé a ani trochu se jim nelíbilo, že

by po tak krátkém spánku měly zase vyrazit, ale Mae si ostrým tónem zjednala pořádek. „Už jsme tady,“ řekla jim. „Musíte jít rychle a potichu a za chvilku dostanete tolik jídla a oblečení, že se vám o tom nikdy nesnilo.“

Hnala je jako stádo přes louku a odbývala všechny otázky.

Držela se stranou od obou základen, ale zároveň věděla, že už

jsou tak blízko, že by mohly narazit na nějakou hlídku. Plot tvořící hranici představoval pro dívky děsivý pohled i takhle v noci, neboť rudá světla na něm upozorňovala na elektrický proud a zároveň ozařovala ostré trny. Na jednom velmi tmavém místě Mae

sehnala dívky do těsného hloučku a přikázala jim, aby byly naprosto

zticha. Pak si vzala stranou Moniku.

„Ani se nehni. Nic neříkej, ani kdybys slyšela, že někdo jde –

teda na téhle straně. Kdybys viděla někoho na té druhé, zkus

šeptem zavolat. Řekni, že žádáte o azyl, že jste unesené gemmanské dívky a máte s sebou očipovanou Gemmanku, která odešla

směrem tam.“ Mae ukázala směrem, kterým hodlala jít. „Rozumíš mi?“

• 383

„M…myslím, že jo.“ Ve světle měsíce bylo vidět, jak má Monica strachem vyvalené oči, jako by si uvědomovala, co je všechno

v sázce. „A co když nás najdou vojáci na téhle straně?“

„Nenajdou,“ zalhala Mae.

Nechala je tam stát a vydala se podél plotu k základně s nadějí,

že narazí na gemmanskou hlídku. Sázela na to, že buď ona,

nebo dívky narazí na přátelské vojáky, ovšem existovala zhruba stejná pravděpodobnost, že je nejdřív objeví Arkáďané.

Po deseti minutách se její obavy potvrdily.

Byli dva a ona je uviděla jen zlomek vteřiny předtím, než oni uviděli ji. S rychlostí pretoriánky otočila pistoli pažbou dopředu a jednoho z nich omráčila dřív, než stačil zaútočit. Ten druhý

začal okamžitě střílet a Mae sebou musela praštit na zem, aby se kulkám vyhnula. Sebrala pušku ležícího vojáka a vší silou praštila jeho stojícího kolegu přes nohy tak silně, že zavrávoral a na chvíli přestal střílet. Mae vyskočila a jedinou ranou pažby ho zneškodnila. Všechno provedla efektivně a čistě, ovšem vojákova střelba na ni samozřejmě upozornila obě strany.

Rozběhla se ze všech sil a doufala, že Gemmané budou rychlejší. Věděla, že když se dostane dost blízko k základně, senzory

najdou její čip a identifikují ji. Jinak by snad musela hlídku ukecat. Velkou část cesty měla štěstí, a když spatřila skupinu

gemmanských vojáků běžících směrem k ní, srdce jí poskočilo radostí.

„Stůjte!“ zavolala. „Stůjte, jsem gemmanská občanka!“ Okamžitě na ni zamířily dvě baterky a dvě pistole. „Odhoď zbraň,“ štěkl na ni jeden z vojáků.

Mae okamžitě poslechla a pomalu zvedla ruce nad hlavu.

„Kde máte senzor na čipy? Jsem občanka a mám s sebou skupinu dalších občanů, asi kilometr odsud podél plotu.“

384 • Richelle Mead

Jeden z vojáků, žena středního věku s hodností seržanta, přistoupila blíž, ale nepřestávala na Mae mířit pistolí. „Hlavní

senzor je kilometr a půl na západ. Druhá hlídka má u sebe přenosný.“

„Tak je sem zavolejte,“ vykřikla Mae. „A pošlete někoho

na východ. Jsou tam gemmanské děti. Dostaňte je za plot a zbytek vyřešíme pak.“

žena zaváhala a pak řekla cosi do mikrofonu v helmě, čemu

Mae nerozuměla. Za sebou uslyšela výkřiky, a když se otočila, spatřila blížící se baterky v rukou mužů, kteří s největší pravděpodobností měli zbraně a na sobě arkádské uniformy.

„Kde je nejbližší přístupový bod?“ zakřičela Mae. Vstup do

země byl možný přímo přes základnu, ale po celé hranici byly

v plotu malé dveře tak pro jednoho člověka určené pro údržbu

a hlídané z obou stran. Pokud měl člověk správný kód, mohl tak vlastně volně přejít z jedné země do druhé, ale zároveň by spustil poplach. Protože Maeina přítomnost už byla vyzrazena, nebyl důvod se snažit o utajení.

„Dělejte!“ vykřikla, když hned nedostala odpověď. „Vaši

arkádští kolegové už jdou, a až zjistíte, že jsem fakt občanka a že mám vyšší hodnost než vy, seržantko, budete si hodně přát, aby vám to tak dlouho netrvalo!“

žena si Mae ještě okamžik prohlížela a pak se podívala na

rychle se blížící postavy. Mae její váhání částečně chápala. Přes hranici se určitě neustále snažili dostat nějací Arkáďané a Mae asi vypadala pořádně sešle. Na druhou stranu by jim mohl pomoct její přízvuk a taky žádost o to, aby naskenovali její čip.

„Kilometr na východ,“ řekla seržantka.

Mae tiše zaklela. Musela kolem přístupového bodu projít po

cestě od dívek. Vlastně byl od nich asi jen kousek. „Tak mě buď zastřelte, nebo se mnou držte tempo.“

• 385

Rozběhla se kolem plotu a gemmanští vojáci se snažili držet za

ní, zatímco výkřiky Arkáďanů se rychle blížily. Seržantka se ji tak napůl pokusila zastavit, ale Mae věděla, že teď ji ještě nezastřelí, zejména pokud se zatím nepokusila bez povolení přejít hranici.

Očima sledovala plot a pak objevila nepatrnou změnu v pořadí červených světel a uvědomila si, že kolem dveří skutečně prošla

už prve. Chvíli zvažovala, že by vystřelila do vzduchu, aby přivolala dívky, když vtom si uvědomila, že vidí několik tmavých

postav, které se blíží směrem k ní. Naproti nim na druhé straně plotu s nimi drželi krok dva gemmanští vojáci a Mae v rudém

blikajícím světle viděla, jak se na tváři seržantky objevila úleva.

„Seržantko,“ řekl jeden z vojáků. „Našli jsme je, kde jste říkala.“ Mae rychle spočítala hlavy, aby se ujistila, že jsou dívky všechny.

„Tak otevřete, než se sem dostanou Arkáďané!“ řekla. Seržantka se podívala na oba příchozí vojáky. „Kde máte čtečku?“

Jeden z nich vytáhl malé přenosné zařízení a Mae natáhla

ruku tak blízko k plotu, jak se odvážila, a doufala, že je to dost blízko, aby skener přečetl její čip. Někteří gemmanští vojáci se otočili a namířili zbraně na cosi za ní, což nevěstilo nic dobrého, protože arkádští vojáci tím pádem museli být velmi blízko.

„Mám to,“ řekl voják. „Je to Gemmanka, seržante, a je to pretoriánka!“

Seržantka začala vyťukávat kód na dveřích na své straně plotu, zatímco ostatní vojáci začali křičet na Arkáďany, aby zůstali stát. Mae se neodvažovala otočit a místo toho natlačila dívky k úzkým dveřím. Voják se skenerem se nejistě rozhlédl.

„Ani jedna nemá čip.“

Seržantka vyťukala kód a ozvalo se slyšitelné cvaknutí, jak se

dveře otevřely. Podívala se Mae krátce do očí a pak řekla: „Pusťte je.“

386 • Richelle Mead

Dívky prošly a Mae jako poslední právě v okamžiku, kdy se za

ní arkádští vojáci rozestavěli a začali na Gemmany výhružně řvát.

Mae udělala ještě pár vrávoravých kroků a pak se zhroutila na zem. Až do téhle chvíle si neuvědomovala, jak je vyčerpaná z nedostatku jídla, ale také z onoho zážitku se stromem. Křik za ní ji nechával klidnou. K takovým slovním potyčkám zde zřejmě docházelo

často. Pokud nikdo nezačne střílet, a tihle vojáci se zřejmě museli umět hodně dobře ovládat, bude až do dalšího úseku

s červenou páskou v pořádku. Dostala se na druhou stranu.

Dívky se shlukly kolem ní a ustrašeně se na ni dívaly. Nejblíž stála Ava a její tvářička vypadala ve tmě mrtvolně bledá. „Jste v pořádku, slečno Mae?“

„Ano… ano, jsem.“ Mae chytila dívku za ruku a pokusila se

o úsměv, s nímž se pak podívala i na ostatní dětské tváře kolem sebe. „Vítejte v Republice spojené Severní Ameriky.“ KAPITOLA 25

Odhalení a nároky

Gemmanské delegaci se po návratu dostalo přivítání přímo

s fanfárami a Justin strávil prvních pár dní ve Vancouveru v zajetí novinářů a ve víru společenských událostí. Hlavní hvězdou

samozřejmě zůstal Lucian, ale tisk bral dychtivě kohokoli z delegace

a Justina začínali běžně na ulici poznávat lidi.

U něj doma mu Cynthia, navzdory prvotnímu emotivnímu přivítání dala rychle najevo, že se k němu nehodlá chovat jinak

jenom proto, že je z něj celebrita. Po týdnu stráveném v Arkádii

se mu její drsné a panovačné zacházení vlastně docela líbilo a ani trochu mu nevadilo, že ho pro změnu nějaká ženská sekýruje.

Poté, co viděl, jak ženy v Arkádii dřou, měl dokonce špatný pocit

z toho, co všechno musí Cynthia doma dělat, a nabídl jí, že by si

třeba mohli najmout kuchařku. Okamžitě si tím vysloužil obvinění,

že už mu u ní nechutná, a velmi rychle si zapamatoval, že

do některých bitev za větší svobodu žen se raději pouštět nebude.

Několikrát se setkal s Hansenem a jeho přáteli, což bylo z velké části gesto, kterým se navenek ujišťoval, že se všem daří přizpůsobovat se novému prostředí. Skutečnost však byla taková,

že Justinovi nadřízení chtěli, aby zkontroloval, v jakém stadiu

je plán na odhalení hackerů. Lucian dodržel slib a nemarnil čas. Termín pro přednášku, která měla sloužit jako mírné popostrčení záškodníků, byl domluvený ještě na tenhle týden. Zcela stranou od všech gemmanských představitelů se pak Justin s Hansenem

388 • Richelle Mead

bavili o Ódinovi. Justin by ho nejraději odkázal na Gerakiho,

který měl s podobnými věcmi mnohem větší zkušenosti, ale dokud nebude ono arkádské drama uzavřeno a Hansen se trochu neaklimatizuje, bude zřejmě nejlepší, aby ho nekontaktoval nikdo ze seznamu sledovaných osob.

Justinův rodinný život se vrátil k normálu. Brzy se dozvěděl,

že se Tessa podivně spojila se skupinou mladých, která podporuje Lucianovu politickou stranu, a taky že ji zcela pohltila její novinářská praxe. Rufus navíc rychle uklidnil všechny jeho obavy, že by Daphne mohla Tessu nějak zneužívat.

„Ta reportérka vás vůbec nemusí trápit,“ vysvětlil mu jednoho dne ve studovně. „Samozřejmě je stejně slizká jako všichni

ostatní z branže, ale všímal jsem si jich, když byly s Tessou spolu,

a i když se jí ptala na spoustu věcí, bylo to spíš asi ze zvyku, než

že by řešila něco konkrétního. Nesnažila se nijak rýpat v Tessině soukromém životě ani to nevypadalo, že by se na ni dívala jako na provinční holku ve velkém městě. Navíc jsem ji při každé návštěvě prohledal, jestli u sebe nemá mikrofon. Nikdy neměla.

A jestli jsem to správně pochopil, Tessa ji stejně poslala někam.“

„Tak to rád slyším,“ řekl Justin a podíval se Rufusovi do očí.

„Děkuju, že jste to tu pohlídal. A vůbec za všechno.“ Od návratu ještě neměl moc času si s Rufusem promluvit. Osobní strážce se mu snažil nebýt na obtíž a Tessa se Cynthií o něm mluvily velmi pochvalně. Největší radost měl z toho, že za dobu jeho nepřítomnosti nedošlo k žádným útokům ani incidentům. Možná to byla jenom náhoda, ale Justin nešetřil díky tam, kde si myslel, že

jsou potřeba.

„Dělám jen svou práci.“ Rufus se najednou zamyslel. „Ale

když už o tom mluvíte…, vlastně jsem s vámi chtěl něco probrat. Vlastně jsem to chtěl probrat s pretoriánkou Koskinenovou, ale ta mi neodpovídá.“

• 389

„Má ještě práci,“ řekl Justin opatrně. Práci uprostřed arkádské divočiny. A v tu chvíli na něj dolehly všechny obavy a děsivé představy, které se snažil od návratu zastrčit v mysli někam hodně

hluboko. Celou dobu se snažil soustředit na novináře, na rodinu,

na Hansena…, ale nebyl o možné na Mae zapomenout. Byla nezvěstná

a on kvůli tomu doslova nespal.

„To je škoda,“ řekl Rufus, když se na Justina chvíli zkoumavě

díval. „Tak to asi budu muset říct vám. Fakt jsem chtěl zůstat, ale objevily se nové okolnosti a je možné, že budu muset už během tohoto týdne odjet. Omlouvám se, jestli vám tím způsobím nepříjemnosti.“

Justin odtrhl myšlenky od Mae. „Ne, ne… teda, chci říct, že

to je škoda. Všichni vás mají rádi, ale Dag určitě sežene nějaké další pretoriány. Ale jestli jde o peníze…“

Rufus zavrtěl hlavou. „Peněz mám dost. Jenom mě volá cosi většího. Neberte si to osobně.“

„Neberu,“ řekl Justin. „Jen mi dejte vědět, až budete znát přesné datum, kdy odjíždíte.“

„Asi opravdu za pár dní, ale určitě vám včas řeknu.“ Rufus se

otočil ke dveřím, ale pak se zarazil. „Možná se pretoriánka

Koskinenová

do té doby vrátí.“

„Možná,“ řekl Justin a bodlo ho u srdce.

Pátého dne od návratu do Vancouveru se bez ohlášení uprostřed odpoledne ukázal u Justinových dveří Lucian. Justin okamžitě pochopil. Byl to den, na který byl plánován arkádský útok na stream, ale ani něco tak monumentálního by sem Luciana nepřivedlo osobně.

„Vrátila se,“ řekl Justin.

Lucianova vážná tvář se rozzářila úsměvem. „Vrátila se.“

Justin krátce kývl na pozdrav jeho bodyguardovi a rychle táhl

Luciana dovnitř. „Pojď dál a povídej.“

390 • Richelle Mead

Osobní strážce čekal v obýváku, zatímco Justin si vzal Luciana

do studovny spolu s lahví brandy a dvěma sklenicemi.

„Vlastně už je zpátky pár dní,“ začal Lucian.

Justin málem upustil láhev, ze které naléval. „A ty mi to říkáš

až teď?“

„Čestně, nevěděl jsem to. Armáda to tutlala a řekla nám to až dneska. Já jsem jim tam už prve nechal prohlášení, takže když se její výpověď shodovala s naší, asi neměli potřebu nás kontaktovat. Teda, z velké části se shodovala. Mae určitě překvapilo, když se dozvěděla, že jsem dal s její misí souhlas. Ale je chytrá. Asi to

nějak uhrála.“

„To si piš, že jo.“ Justin mluvil drsnějším tónem, než by chtěl,

nejspíš aby zakryl své emoce. I tak měl co dělat, aby se mu netřásla ruka. „Takže ona se fakt nenechala chytit? A ty holky?“

Lucian přikývl. „Všech jedenáct. Podle toho, co jsem slyšel,

mají nádherná kukadla a jsou prostě kouzelné. Všem porovnali

geny s registrem a kromě dvou se všechny narodily gemmanským rodičům. Ale to je jedno. Ty dvě stejně nikdo vracet nebude.

Taky to vypadá, že její neteř nebyla jediná, kterou propašovali ven, aby se jí zbavili. No, to už si vyřídí sociálka.“

„Jestli se ti povede dostat do televize aspoň jednu šťastnou

rodinu, která nalezla své ztracené dítě, máš PR jak hrom,“ řekl

Justin hořce.

„Ale kvůli tomu jsem to nedělal.“

Justin do sebe kopnul panáka a všiml si, že Lucian s ním drží

krok. Bylo možné, že celá tahle situace stresuje senátora víc než

jeho. „Já vím,“ přiznal Justin. „A taky vím, kolik jsi riskoval, když

jsi veřejně přiznal, že jsi za tohle všechno odpovědný. Děkuju. Určitě jsi jí hodně usnadnil návrat.“

„Moc se nenaparuj,“ řekl Lucian. „Kvůli tobě jsem to taky nedělal.“

• 391

„Aha.“ Justin se odmlčel a nalil další brandy. „Mám to. Konečně

jsi zjistil, jak získat její srdce, případně klíč od ložnice…

nebo o co ti vlastně šlo.“

Lucian podal Justinovi sklenici, aby mu také ještě dolil. „Ty si fakt myslíš, že jsem tak povrchní?“

„Upřímně, nevím, co si mám myslet,“ řekl Justin. „Pořád za

ní lítáš, i když ona na tebe zjevně kašle, a ty máš navíc asi tak milion možností, jak si románkem s ní zkazit kariéru. Tak o co

ti jde? Mně z toho jako nejoptimističtější varianta vychází úlet

na jednu noc. Víc z toho stejně nevytřískáš, protože na veřejnosti

se ukázat nemůžete. Chodit s ní nemůžeš. Vzít si ji taky ne.

Zlikvidoval

by sis kariéru.“

Lucian se opřel do křesla a zatvářil se až přehnaně povýšeně. Nohy položil Justinovi na stůl. „Viděl jsi moje preference?

A to všechno předtím, než se provalí ta druhá půlka. Kdyby chtěl všechny ty lidi někdo obrátit proti mně, dalo by mu to sakra

práci, a jestli do toho zatáhneme taky Mae – jestli dáme veřejnosti vědět, že to ona tak statečně zachránila tu skupinku sirotků –, budou ji lidi milovat stejně jako mě. Nějaké rodinné pozadí, když se k rodině ani nehlásí, nebude v jejich očích znamenat

vůbec nic. Jo, Nordové se asi naserou, ale všichni ostatní budou spíš nadšení.“

„Mně jenom pořád není jasné, jak z ní můžeš být tak hotový,“

řekl Justin. „Teda, já osobně to chápu, ale ty ji přece ani trochu neznáš. To jsi fakt tak ujetý na blondýny?“

„Jo,“ řekl Lucian. Pak po velmi dobře promyšlené odmlce dodal: „A taky na ženské, které jsou zároveň hodně mocné vyvolené.“

Justin postavil skleničku na stůl tak prudce, že brandy vyprskla ven. „Do prdele! Bylo mi to jasné! Věděl jsem to! Teda, spíš mi to mělo být jasné. Kolik toho víš?“

392 • Richelle Mead

„Vím, že věnujete víc času sledování bohů než věřících. Vím

o hlášeních, která si SCI nechává pro sebe, o historkách, které

nikdo není schopen vysvětlit. Vím, že tu existují vyvolení, kteří

se za své bohy perou o jejich postavení, nebo by alespoň měli.“

„Do prdele,“ řekl Justin znovu. On i Mae kdysi krátce řešili,

jestli Lucian náhodou neví o jejich tajné práci pro SCI, ale nikdy

se po tom nějak zvlášť nepídili. Justin měl už mnohem dřív brát

vážně Gerakiho slova, když říkal: Nejsme jediní, kdo ví, co se děje. Vědí to i tví nadřízení. A taky mocní lidé, do kterých bys to nikdy neřekl. Byl hlupák, když si myslel, že člověk na jedné ze dvou nejvyšších pozic v zemi o ničem neví.

Taky si ale uvědomil, že byl hlupák, když ho alespoň nenapadlo něco jiného. „Komu sloužíš?“ zeptal se přímo.

„Chceš se přidat?“ zeptal se Lucian. „Zatím je na mě moc hodný.“

„To zjevně jo.“

Lucian se na něj ušklíbl. „Neříkej to takhle. Tam, kde jsem,

jsem se nedostal díky němu. Vlastně je to naopak. Všiml si mě,

až když jsem tohohle všeho dosáhl.“

„Jasně, protože vyvolení jsou tak mocní a nadaní a všechno ostatní. A ty chceš pro svého boha i Mae?“

„Tipnul bych si, že už je zadaná,“ řekl Lucian. „Když jsme se poprvé setkali, bylo mi jasné jako facka, že musí být vyvolená. Teď jí to určitě nějaký bůh pomáhá maskovat. Teda, ne že by to nebylo jasné z jiných věcí. Nebo si myslíš, že by se normální ženská dostala z toho, co vyvedla v Arkádii? Přesně tohle hledám. Výjimečnou ženu. Můžeš věřit, čemu chceš, ale já mám fakt v úmyslu provést s touhle zemí úžasné věci a chci mít vedle sebe adekvátní partnerku. A klidně si v tom můžeš vidět ambice a vypočítavost, ale já k ní fakt něco cítím.“

• 393

Justin mlčel a pokoušel se všechno si to v hlavě srovnat. Bylo jasné, že Lucian nemá ponětí, že to Justin pomáhá Mae skrývat, kým skutečně je. To ovšem vyvolávalo další otázku.

Ví, že jsem taky vyvolený? zeptal se Justin havranů. Naučil jsem

se to skrývat až nedávno.

Asi neví, odpověděl Horatio. I naše přítomnost mnohým skrývala tvou auru, a to i předtím, než ses to naučil dělat sám. Musel by být fakt mistr, aby prohlédl i skrz naši auru.

No, něco asi umí, když jste ani vy nepoznali, že je vyvolený, namítl

Justin.

Taky může mít nějakou svou bytost, řekl Magnus. Nebo používá nějaké jednoduché kouzlo nebo amulet. Podle lidských měřítek vystoupal hodně vysoko, ale mám tušení, že ve vysoké hře je pořád ještě nováček. Je příliš nafoukaný a arogantní.

Justin se tentokrát zeptal už nahlas přímo Luciana: „A jsi si

jistý, že jsi to ty, kdo má s touhle zemí v úmyslu úžasné věci, nebo

je to ten tvůj bůh? Oni všichni chtějí věřící, Luciane. To ti snad musí být jasné. A tvoje úžasné představení v Arkádii spolu s reformou tady asi nebudou stačit, aby lidi poklekli před oltářem tvého boha.“

„Ne hned,“ souhlasil Lucian. „A rozhodně ne dřív, než se stanu konzulem. Ale určitě jsi toho viděl dost, abys pochopil, že

tohle už se moc dlouho neututlá. Začíná se tu dít moc nevysvětlitelných

věcí a mně každý den klepou na dveře lobbisté za náboženskou svobodu.“

„Takže máš v plánu otevřít obyvatelům RUNA oči a ukázat

jim boha až v okamžiku, kdy jim velmi pohodlně nabídneš, aby uctívali toho tvého?“

„Jestli narážíš na tohle, tak fakt tady z toho nechci dělat druhou

Arkádii,“ řekl Lucian. „Chci společnost, kde bude moct

boha uctívat veřejně činná osoba stejně jako normální člověk

394 • Richelle Mead

a ani pro jednoho to nebude nějaké stigma. Náboženská svoboda

a racionální myšlení se nevylučují, víš?“

„No, celá moje práce je založena na principu, že přesně tyhle dvě věci vedle sebe existovat nemůžou,“ řekl Justin.

Lucian dopil brandy a vstal. „Tak to máš štěstí, protože až

budeš hledat novou práci, máš kamaráda na vysokých místech.

Jestli se dozvím něco víc o Mae, zavolám ti. Ale věř mi, prosím tě,

že to fakt myslím dobře. S ní i s naší zemí.“ Položil ruku na kliku

a otočil se. „A na zítřek večer si nic neplánuj. Až dneska praskne

to arkádské spiknutí, začneme hned pořádat večeři na oslavu.“ Justin se díval, jak Lucian odchází ze studovny, a brzy zaslechl z obýváku veselý smích a hlasitý hovor. Luciana obdivovala dokonce

i Justinova rodina. Vesmír rozhodně nehraje fér.

Ale? namítl Horatio. A copak vlastně provedl? Chce prosadit

vůli svého boha a najít způsob, jak to udělat, aby lidé v téhle zemi mohli věřit, aniž by se tu toho moc změnilo.

Na čí straně jsi? zeptal se Justin.

Tobě se prostě jenom nelíbí jeho plány s Mae, plísnil ho havran.

To ani mně. Ale jestli se mu podaří, aby tahle země a kultura přijala bohy, pomůže to i nám. Sice každý pracujete pro jiného boha, ale asi bys neměl úplně zavrhovat myšlenku, že vám jde vlastně oběma

o totéž. Ne všichni vyvolení si musí jít po krku. Někteří dokonce hledají spojence.

Přesně jak předpověděl Lucian, večer byly zprávy plné reportáží

o tom, jak byli chyceni tři arkádští špehové, a to díky

práci gemmanské zpravodajské služby a díky skupině statečných

Arkáďanů, kteří byli ochotni zradit své spoluobčany výměnou

za možnost nového života v Klenotu světa. Lucian byl samozřejmě okamžitě k ruce všem reportérům toužícím po rozhovoru

a ochotně popisoval, jak se během své návštěvy dozvěděli o chystaném

spiknutí a museli okamžitě jednat. Novináři stačili

vyzpo • 395

vídat i několik Arkáďanů, kteří uvedli, že nesmírně rádi pomohli

své nové vlasti a že jsou neskonale vděční senátoru Darlingovi

za příležitost, kterou jim dal. Hansen se na obrazovkách neobjevil,

ale zavolal Justinovi příštího večera, právě když se Justin chystal na Lucianovu slavnostní večeři.

„Jdete tam večer?“ zeptal se Hansen a na obrazovce v Justinově ložnici svítila jeho nadšená tvář. „Pozvali nás všechny, aby nám poděkovali za roli, kterou jsme sehráli při chycení Cowlitzových mužů.“

„Budu tam,“ řekl Justin a dál si zapínal smokingovou košili.

„Kdybych nepřišel, Lucian by mi to nikdy neodpustil.“

Hansen se zazubil. „Skvělé. Hele, chtěl jsem se vás zeptat až

tam, ale nevím, jestli by vůbec byla šance vzhledem k tomu, kolik

tam bude lidí, tak se vás zeptám hned. Když se to teď konečně

s těmi Cowlitzovými chlapy uzavřelo a my jsme dostali status uprchlíků, kdy bychom mohli začít s pravidelnými bohoslužbami?“ Justin měl nutkání odpovědět, že nikdy, ale místo toho řekl: „Těžko říct. Nesmíte zapomínat, že u nás se víra na veřejnosti moc neukazuje.“

„Ale přece tu jsou náboženské skupiny. A legální,“ namítl

Hansen.

„To ano, ale lidé v mém postavení se k nim veřejně nehlásí. Budeme se muset scházet tajně,“ vysvětlil Justin.

„Tak se budeme scházet tajně.“

„Jenomže pro vás to teď není ani trochu dobrý nápad, abyste

tajně docházeli na nějaká náboženská setkání. Musí to vypadat, jako že jste ochotní zcela přijmout gemmanský způsob života. Nějakou dobu vás budou sledovat.“

„Ale vy nám něco dáte, že jo?“ Když Justin spatřil zoufalství

v Hansenově tváři, zalitoval, že nepřijal hovor jen jako hlasový.

396 • Richelle Mead

„To přece musíte. Jste náš kněz. Potřebujeme, aby nám Ódin

řekl, co máme dělat. On nás sem přivedl a my mu chceme dobře sloužit. Dlužíte nám to. A jemu také.“

Justin musel znovu spolknout slova, že technicky nikomu

nic nedluží. Nikdy Ódinovi neodpřisáhl nic kromě toho, že se

od něj bude učit jeho moudrosti. Nebyl povinován vést jeho věřící

a byl tomu rád. Znepřátelit si Hansena nebo si zahrávat se vztahem k Ódinovi mu však taky nepomůže.

„Buďte trpěliví,“ řekl. „Musíme počkat, až nadejde správný čas. Ódin to pochopí. Modlete se, jak umíte, a on to přijme.“

Opatrně, řekl Horatio. Brzo tě nebude potřebovat. Aby se náhodou

nestal knězem sám.

Tak to klidně může, odpověděl Justin. Aspoň nebudou všichni tlačit na mě.

A ty už nechceš znovu zažít jeho moc? zeptal se Magnus. Tu

blaženost?

Moc pravidel, řekl Justin.

Ale spousta odměn, odpověděl Magnus.

Jako by to někdo zinscenoval, dveře do ložnice se otevřely

a dovnitř vešla Mae. Musela se usmát Justinovu překvapení. Ten

na ni chvíli v naprostém šoku zíral a pak se rychle obrátil k

Hansenovi

na obrazovce. „Promluvíme si později. Buďte trpěliví

a uvidíte. Ukončit hovor.“

Justin popošel několika kroky Mae vstříc a pak se zastavil,

protože si nebyl jistý, co vlastně udělá. Rozhodnutí za něj učinila

Mae – přešla zbývající vzdálenost a objala ho tak, že když ho pustila, ještě chvíli na sobě cítil vůni jabloňových květů.

„Asi nejsi úplně vhodně oblečená,“ řekl nakonec. „Ale myslím,

že to všem bude jedno.“ A upřímně, po týdnu v těch strašných arkádských šatech mu i její džíny a tílko připadaly jako

poslední výstřelek módy.

• 397

„Myslíš na tu vaši dnešní večeři na oslavu velkého vítězství?

Ne, díky. Měla jsem zprávu od Luciana, že mě zve, ale sedět a vykládat

o cestě do Arkádie je fakt to poslední, na co mám chuť.

Říkala jsem si, že tě stihnu, než tam půjdeš.“ Ukázala na jeho

sako a vázanku hozené přes židli. „Klidně se chystej. Nebudu tě zdržovat. Jenom jsem s tebou chtěla chvilku mluvit.“

Justin se dál oblékal, ale velmi silně vnímal, že ho u toho pozoruje.

„Já jsem si myslel, že teď budeš mít pořád za zadkem ty mrňousy, nebo aspoň jednoho.“

Mae poněkud zvážněla. „Měla jsem. Obojí. Trčeli jsme několik dní na základně a pak do toho začalo rýpat Ministerstvo

občanství a shánět rodiče a příbuzné těch holek. Teda aspoň ty, kdo měli zájem si své děti vzít. Stejným způsobem kontaktovali i moji sestru a otce Avy.“

„Avy?“

„To je ta moje neteř.“ Když Mae vyslovila dívčino jméno, její výraz výrazně zjemněl. „Představ si, jak jsem byla překvapená,

když jsem zjistila, že ten Claudiin plebejský šamstr byl velmi dobře postavený mladý muž, ze kterého se stal inženýr chemie

a který si vzal učitelku na základní škole. Myslím, že měl na našem výsostném území jenom nějakou brigádu nebo tak něco.

A ještě větší šok jsem utrpěla, když mi řekli, že si chce Avu nechat. Technicky je to jeho povinnost, ale ta paní ze sociálky mi řekla, že jinak bych měla hodně velkou šanci dostat ji do

opatrovnictví

já.“ Mae sklopila oči a povzdechla si. „Ale mám smůlu.“

Justin se přestal šlechtit a sedl si vedle ní na postel. Chtěl se zeptat asi tak na milion věcí ohledně jejího útěku, ale v tuhle chvíli měly přednost její emoce. „A jak se cítíš?“

„Na hovno,“ řekla. „Ale ne kvůli ní. Pro Avu to je asi nejlepší

a já to vím. Ti dva mají super vztah a můžeš mi věřit, že jsem si

je prověřila, legálně i jinak. Mají velký dům s velkou zahradou,

398 • Richelle Mead

kde si Ava může hrát…, ale bohužel v San Francisku. Pro mě nic moc, ale nemůžu být takový sobec, abych se o ni prala. A stejně, co bych jí mohla nabídnout za život? Pořád někde jsem, musel by

ji někdo hlídat. Amata, ta její nová nevlastní máma, si bere

dovolenou,

aby pomohla Avě se zorientovat, než vůbec bude moct jít

do školy. Mě by něco takového nikdy ani nenapadlo. Prostě jsem

si myslela, že až se vrátíme sem, Ava půjde do školy a všechno bude perfektní.“ Mae si znovu povzdechla. „Nechat ji jim bylo

správné. Navíc se jí oba líbili, i když byla hodně nervózní z toho,

jak je všechno kolem jiné a nové. Bude šťastná a já za ní budu moct občas přijet. Jenom bych ze sebe chtěla dostat ten pocit…

já nevím, že jsem selhala. Celé roky jsem se ji snažila najít a vrátit zpátky.“

Justin jí dal ruku kolem ramen. „A to se ti povedlo. Dostala

jsi ji z té díry, zachránila jsi ji před strašným životem a vrátila jsi

ji zpátky domů, kam patří. A ostatní mimochodem taky. Bude

jí tam dobře. Můžeš to nazývat, jak chceš, ale selhání je naprostý

opak toho, co jsi dokázala.“ Chvíli zaváhal, než se zeptal: „A tvoje sestra ji asi do péče chtít nebude, že?“

Mae si odfrkla. „Sestra shání právníky. A matka asi taky. Pro Ministerstvo občanství zřejmě nebyl problém zjistit, které ty holky fakt unesli a kterých se chtěl někdo zbavit.“

Justinovi znovu plně došla velikost toho, co Mae udělala pro

svou neteř i pro ostatní, a teď už ji vzal celou do náruče. Spokojeně

se v ní schovala a položila mu hlavu na prsa. „Nedokážu si představit, čím jsi musela projít. Myslím, že jsem celou tu dobu,

co jsi byla pryč, vůbec nespal.“ Pevně ho objala. „Tys mi nevěřil?“

„Věřil jsem ti z celého srdce,“ opáčil. „Ale stejně jsem měl strach.“

• 399

„Občas to bylo škaredé,“ připustila. „Viděla jsem hrozné

věci…, ale viděla jsem taky něco neskutečného. Vím, že jsi říkal,

že zahrávat si s bohy znamená koledovat si o problémy, ale

po tom, co jsem viděla…, nevím, jestli bych to bez její pomoci dokázala. Vedla mě nějaká bohyně. Ona a…“ Mae zvedla hlavu

a podívala se mu do očí. „A myšlenky na tebe.“

Políbila ho, než stačil jakkoli protestovat. Tedy ne že by to měl

v úmyslu. O tomhle snil celé ty dlouhé dny, co byla pryč. Tenhle polibek byl dvojčetem toho, který od ní dostal na rozloučenou v Arkádii. Byl plný stejné záhadné náklonnosti, které měl takové potíže porozumět, ale po které toužil. V jejich vztahu, který se za poslední měsíce tolikrát zamotal, několikrát zatoužil po tom,

co s ní zažil v Panamě, ale nyní si uvědomil, že se pletl. V porovnání

s tím, co cítí teď, to tehdy bylo vzrušující, ale byla to jen

rozcvička. Tohle bylo mnohem bohatší a hlubší a rezonovalo to

v nich obou.

Mae si lehla na postel a stáhla ho k sobě. „Vidíš?“ řekla, jako by

mu četla myšlenky. „Nejsi jenom ventil pro můj chtíč.“ Ve tváři

jí zahrál lišácký úsměv. „I když bych asi lhala, kdybych tvrdila,

že něco takového neexistuje. Jenomže tentokrát si budeš muset najít jinou výmluvu. Co? Máš nějakou?“ Odmlčela se a začala

mu rty sjíždět dolů po krku. „Jako že podruhé už to je nuda? že

tě už nepřitahuju? Byla jsem blbá, že jsem ti na to skočila, takže

teď ti to už nevyjde. Jestli se z toho chceš zase vykroutit, budeš

muset přijít s něčím o hodně přesvědčivějším.“

„Nechci,“ řekl, jako by měl knedlík v krku. A byla to pravda.

Tiskla své tělo k jeho, její oči byly jako nekonečné modrozelené moře. Chtěl se poddat té moci, která je neustále sváděla zpátky k sobě. Chtěl znovu cítit její kůži, ztratit se v ní i ve světě, kde neexistují žádní politici ani bohové. Bohužel, bez ohledu na to, jak moc to předstíral, si nebyl jistý, jestli takový svět existuje.

400 • Richelle Mead

„Nechci,“ opakoval. „Ale…“

„Tak žádné ale,“ řekla. Bez ohledu na vášeň, kterou celá hořela, měla v očích lstivý pohled, který mu prozradil, že se na tenhle rozhovor dobře připravila. „Už nechci žádné hry. Vím, co k tobě cítím, a to nic na světě nezmění, i kdyby ses mě pokusil rozčílit jakkoli. Zruš tu večeři a zůstaň tu se mnou. Nebo jestli nechceš být tady, můžeme jít ke mně. Budeme se milovat celou noc a budeme

si povídat a ty ze sebe konečně shodíš všechna ta tajemství, která tě tíží, a řekneš mi, proč jsi mě pořád odmítal. A pak se budeme zase milovat.“

Znovu ho políbila a rozbila mu odpověď, kterou se snažil formulovat. Měl pocit, jako by celý jeho svět balancoval na ostří

nikoli nože, ale žiletky, a to nejsnadnější – to, co chtěl ze všeho nejvíc – bylo seskočit společně s ní. Jenomže jakkoli se to snažil ignorovat, jakkoli se na to snažil zapomenout, neustále ho pronásledovala vzpomínka na ten osudový sen a ještě osudovější slova:

Poznáš ji podle koruny z květin a hvězd, a když ji pak vezmeš na lože své a ona tvou se stane, odpřisáhneš mi svou věrnost.

Znovu se ho zmocnila známá panika a později si říkal, jestli

by to bylo jinak, kdyby mu těsně před jejím příchodem nezavolal

Hansen. Kdyby neměl tak čerstvou připomínku, možná by zapomněl

na všechny následky toho, že odpřisáhne věrnost svému

bohu. Ale Hansen zavolal a do Justinovy mysli se přes mlhu touhy vkradl obraz věčné služby Ódinovi. Čekaly by na něj zástupy

dalších Hansenů a on by musel shánět další ovečky a skákat, jak jeho bůh píská.

Když se od Mae odtrhl, viděla mu ve tváři strach a pokusila se

ho stáhnout zpět k sobě. „Ne,“ řekla. „Už žádné lži.“

„Nehodlám ti lhát,“ řekl a snažil se posadit. „Řeknu ti pravdu, aspoň takovou, jakou můžu.“

• 401

Posadila se vedle něj s rozcuchanými vlasy a tvářemi hořícími

touhou. Pohled na ni ho znovu skoro zlomil, znovu ho skoro

vrátil do rozkoše, jakou zažíval v jejím náručí, na jejích rtech

a na jejím těle. A pak se mu znovu vybavila ta slova. Když ji pak

vezmeš na lože své a ona tvou se stane, odpřisáhneš mi svou věrnost.

Sevřel její ruce ve svých, i když se bál touhy vyvolané takovým jemným dotekem, a podíval se jí zpříma do očí. „Poslouchej mě.

Máš pravdu s tím, co jsem říkal o tom podruhé a že mě nepřitahuješ,

to byl nesmysl, všechno to byla lež. Lež ze strachu ze

svazku s jiným člověkem a ze strachu ze… prostě z jiných věcí,

ke kterým se dostanu. Ale pravda je taková: neexistuje pro mě nikdo jiný než ty. Věděl jsem to už v Panamě. Když jsem se na tebe podíval, celý svět se zastavil, ale já jsem si to, blbec, tehdy nechtěl přiznat. Myslím, že jsem si to odmítal úplně přiznat až do té doby, co jsme spolu byli v Arkádii, až do té situace, kdy hrozilo,

že už tě třeba nikdy neuvidím. Všechny ty úlety, co jsem mezitím měl, to byl jenom popel ve větru. Neexistují, nepamatuju si je.

Ale ty…, ty jsi skutečná. Ty jsi oheň, který ve mně bude hořet

celý život. Ty jsi ta jediná. S nikým jiným jsem se nikdy necítil takhle spojený. A kdybych mohl udělat všechno to, co říkáš – zůstat s tebou, milovat se s tebou, samozřejmě s rozsvíceným světlem, říct ti, co mě trápí – udělal bych to. Věř mi, Mae, udělal. Ale…“

„Justine…,“ chtěla ho pohladit po tváři, ale odstrčil ji.

„Ne, poslouchej. Strašně chci a věř mi, že chci, ale hrají tu roli

síly silnější než ty nebo já, kterým až tolik nejde o nás dva. Říkala

jsi, že když jsi byla v té pustině, viděla jsi věci, díky kterým jsi uvěřila, že bohové můžou být dobří, ale já si tím pořád nejsem jistý. Neumím ti to vysvětlit, ale kdybychom my dva byli spolu, kdybychom znovu překročili hranici, mělo by to následky, které by ani jeden z nás nedokázal změnit.“

402 • Richelle Mead

„Takže co teď? Nebudeme překračovat hranici?“ zeptala se.

„To ti stačí?“

Na okamžik se nad tím zamyslel. Bylo by to možné? Jen

vztah, bez fyzické lásky? Soudě podle toho, co o obou věděl, by toho asi ani jeden z nich nebyl dlouhodobě schopen. Nešlo o to, že by mu ke štěstí nestačila jen její přítomnost. Stačila by a on

o Mae nechtěl přijít…, ale nevěřil si. V tomhle ne. Jednoho dne

by jeden z nich uklouzl, neodolali by a on by skončil v její náruči

a Ódinových službách.

„Já nevím. Myslím, že ne, ale musím zjistit víc,“ řekl nakonec. Mae byla chvíli úplně zticha. „Jak mi můžeš něco takového

říct? Jak mi můžeš říct, že mě chceš, že jsem tvoje jediná…, ale že spolu nemůžeme být?“

„Umím si představit, jak to zní,“ připustil.

„Ne,“ řekla. „Neumíš. O co ještě jde? Co mi nechceš říct?“

Že jsi žena, kterou mi vybral bůh, a že když se odevzdám tobě, odevzdám se i jemu.

Tahle slova mohl vyslovit a ona by možná pochopila. Až na to,

že se bál, že by je nepochopila, že by mu řekla, že služba bohu je přijatelná cena za jejich štěstí. A když se na ni teď díval, na její nádhernou tvář plnou lásky, uvažoval, jestli by s ní nesouhlasil.

„Teď ti to ještě nemůžu říct,“ řekl a pustil jí ruce. „Kdybych mohl, řekl bych ti to. Kdybychom mohli být spolu, kdyby to

šlo, Mae, já ti přísahám, že bychom spolu byli. Ale teď to nejde. Promiň.“

„Justine…“ Z bolesti v jejím hlase se mu málem rozskočilo srdce, ale všechno, co ještě mohl říct, zastavil zvuk od dveří.

Ty byly pootevřené, ale teď je někdo otevřel dokořán a on uslyšel Rufusův hlas. „Pretoriánko Koskinenová? Jste… aha.“

Rufus se objevil na prahu, okamžitě vyhodnotil, co se v ložnici děje, a vycouval. „Omlouvám se, já…“

• 403

„Ne.“ Mae vstala z postele a rychle si utřela rukou oči. „To je dobré. Už jsem na odchodu. Stalo se něco?“

Rufus stále vypadal hluboce zaskočený. „Ne, madam. Jenom

jsem se chtěl rozloučit. Ale nevím, jestli už vám to doktor March

řekl. Odjíždím a tohle je moje poslední noc.“

„Ne,“ řekla Mae odměřeně. „Dneska mi řekl spoustu věcí,

ale tohle ne. Pojďte, vyprovodím vás. On se stejně musí ještě nachystat.“

Justin si myslel, že odejde, aniž se na něj podívá, ale na prahu

se zastavila, ohlédla se a v jejím pohledu bylo celé její srdce. Jedno slovo, pomyslel si Justin. Jedno slovo, a vrátila by se ke mně.

Ale neřekl ho a Mae na něj kývla. „Tak se dobře bav.“

A odešla.

KAPITOLA 26

Zhasnutá světla

Mae se ještě držela dost dlouho, aby zvládla poděkovat Rufusovi

a vybídla ho, aby určitě zavolal, kdyby se u něj situace znovu změnila. Dokonce se držela, i když se s ní loučila Marchovic rodina, což se neobešlo bez objetí od Cynthie, Tessy i Quentina a expresivních vyznání, jak moc si o ni všichni dělali starosti. Až

ve vlaku do centra už to nezvládla.

To je nepřijatelné, řekla si a snažila se potlačit slzy. Jsem voják. Nesčetněkrát jsem bojovala za svou zem a nasazovala pro ni život. Přece se tady nebudu hroutit jako nějaká puberťačka jenom proto, že mě nechal kluk.

Až na to, že Justin ji nenechal. Neřekl jí ne. To na tom bolelo nejvíc. Copak je možné něco takového udělat? Copak jde ženě říct, že je jediná na světě, že nikdy s žádnou jinou necítil takové spojení…, a pak ji odmítnout? Mae obdivovali muži celý život,

byla doslova zaplavena lichotkami, ódami na svou krásu a už si

ani nepamatovala, co všechno byli ochotni udělat, aby jí dokázali svou lásku. žádný z nich jí to nikdy neřekl takhle jednoduše.

Neexistuje pro mě nikdo jiný než ty. Ta prostá slova ji zasáhla větší silou, než by to dokázalo sebesložitější vyznání lásky. Proto to tolik bolelo. Skoro by byla raději, kdyby jí zase lhal. Skoro.

„Pretoriánka Koskinenová?“

Ten hlas na ni volal z davu na stanici, kde vystoupila z fialové

trasy, a jí chvíli trvalo, než se zorientovala a našla člověka, který

• 405

je pronesl. Tohohle člověka nečekala a vlastně ho ani nechtěla vidět.

„Pane Devereauxi,“ pozdravila formálně, když k ní Geraki přistoupil. „Ráda vás zase vidím.“

„Nevypadáte, že byste to myslela vážně,“ řekl. „Odpusťte, ale vypadáte, že byste teď nejraději neviděla vůbec nikoho.“

„Měla jsem těžký večer,“ řekla hořce a téměř se zasmála tomu,

jak to zlehčila.

„Mohl bych vám být nějak nápomocen?“ zeptal se téměř

vznešeně, což představovalo ostrý kontrast s rolí náboženského fanatika, která mu byla často přisuzována.

„Myslím, že mi teď nikdo nepomůže, ale děkuju. Potřebuju se

co nejrychleji dostat domů.“

Chytil ji za paži a ona téměř přivítala záplavu endorfinů, kterou

jí do krve vlilo možné nebezpečí. Pohled do jeho očí jí ovšem oznámil, že ji nečeká boj, jen nevyžádaná rada.

„To není pravda,“ řekl jí. „Myslím to, že vám teď nikdo nepomůže.

Na zemi se to v případě lidských bytostí někdy může

takhle jevit, ale existují i bytosti s větší mocí, které by pomoci dokázaly.“

Tentokrát se nahlas zasmála a samotnou ji překvapilo, že ji

cosi tak absurdního pobavilo. „Vy se mě snažíte obrátit na víru

ve stanici metra plné lidí?“

„Není třeba,“ řekl smrtelně vážně. „Podle toho, co jsem slyšel, jste se s vaší bohyní už velmi sblížila.“

„Jak to…“ Pak ji ovšem napadlo cosi neskutečného. „Vy… to

vy jste mi poslal tu jantarovou dýku.“

Vystřihl jí poklonu. „Řekl bych, že jsem vinen v plném rozsahu,

až na to, že necítím žádnou vinu. Vaše Paní se s vámi chtěla spojit a já jsem jí to jen umožnil.“

406 • Richelle Mead

Mae byla jako omráčená. To, co řekla Justinovi, myslela smrtelně vážně. Ona zkušenost v divočině jí skutečně změnila život.

Bohyně dodržela slovo a skutečně Mae ochránila. Ten pocit souznění

s přírodou a životem byl navíc velkolepý. Ale teď si Mae

nebyla jistá, co si má o tom všem myslet. Skutečně už uvažovala

o tom, že sloužit takové bohyni by nemuselo být zlé…, jenomže

na tomhle obrazu byla nyní skvrna Gerakiho zásahu.

„Vy jí taky sloužíte?“ zeptala se Mae.

„Ne, ne,“ zasmál se Geraki. „Já sloužím jinému bohu, ale ten

je jejím spojencem a já osobně ji velmi obdivuji. Tak jsem se stal poslíčkem.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Mae, které se trochu ulevilo. „že jsou spojenci. Ale já toho vlastně o ní ještě moc nevím… ani

o vašem bohu.“

„Ne?“ Geraki se zdál být nefalšovaně překvapený. „Náš společný přítel služebník se o mém bohu nikdy nezmínil?“

„Justin? Ne, proč by měl?“

Gerakiho výraz byl směsicí popuzení a pobavení. „Asi máte

pravdu, asi opravdu neměl důvod. Ale to je jedno. Jsem rád, jestli jste s pomocí Paní došla alespoň nějakého naplnění.“

„To ano,“ řekla Mae tiše. „I když stále ještě nevím, co si o tom mám myslet. Ani co vlastně chci.“

„Pak vám budu muset poradit hodně rychle, protože už mi

to jede. Zjistěte, co od ní chcete, a možná zjistíte, že všechno ostatní, co vás zrovna teď tíží, vlastně není tolik podstatné. Můj pán mi řekl, že vás zatím vede správnou cestou. Pokud jí dovolíte,

aby v tom pokračovala, možná brzy zjistíte, že malicherné

lidské záležitosti jsou, no, zkrátka malicherné a lidské. Hodně štěstí.“

Už se chtěl otočit a nastoupit do vlaku, ale tentokrát ho zadržela ona. „Počkejte… jak se jmenuje?“

• 407

Geraki zaváhal. „Obecně si musí vyvolený jméno svého boha zasloužit. Jen prostí věřící se k němu dostanou snadno.“ Cosi

v její tváři na něj však muselo zapůsobit, protože nakonec řekl:

„Freya.“

„Freya,“ opakovala Mae a to jméno pro ni mělo příchuť moci.

„Vzhlížejte k ní.“ Gerakiho výraz byl najednou trochu jemnější.

„Ne k tomu, kdo vám zlomil srdce.“

Pak zmizel v davu a Mae ještě chvíli stála, než zamířila nahoru, ven z metra. Znovu a znovu si po cestě domů v duchu

opakovala jméno své bohyně a uvažovala, jestli Geraki, který byl jinak bezpochyby šílený, mluví pravdu. Když to vypadalo, že ji život doma přivede k šílenství, vyslyšela volání armády. Co když

jí služba téhle bohyni nabízí něco, o čem nikdy v životě nesnila,

co když jí nabízí únik z téhle emoční krize? Bylo to šokující zjištění, obzvláště když si Mae vzpomněla na svou přechozí zkušenost s Morrigan.

Ale Freya na ni působila jinak a ji to nutilo se nad vším zásadně zamyslet a nedělat žádná ukvapená rozhodnutí. Když se

nakonec dostala domů, nemohla navíc popřít, že moc, jakou má

v tuto chvíli Justin nad jejím srdcem, není žádná malichernost,

jak to nazval Geraki. Freyina moc v divočině dokázala Mae přivodit pocit naprosté blaženosti, ale myšlenky na Justina taky.

Něco takového nemůže jen tak hodit za hlavu.

A když se u ní Justin později večer ukázal, bylo to ještě těžší. Když jí monitor v ložnici ukázal, že stojí dole u dveří, skoro byla ochotna uvěřit, že má halucinace. Měl být na Lucianově večeři, ale byl tady, čekal u vchodu a díval se přímo do kamery. Klidně si mohl otevřít čipem a jít přímo k jejím dveřím, protože byl mezi hrstkou lidí, které zavedla do bezpečnostního systému budovy. Uvažovala, jestli se bojí. Možná si myslí, že ho po tom, jak to u něj skončilo, nebude chtít vidět.

408 • Richelle Mead

Nemusel se bát. Mae ho pustila dovnitř a srdce jí divoce bušilo, zatímco počítala vteřiny, než se konečně dostal k jejím dveřím. Všechny ušlechtilé myšlenky na věci mocnější a vznešenější než lidské, které v ní vzbudil Geraki, byly tytam. Vystřídal je dřívější pocit, že je zase malá školačka. Rychle mrkla do zrcadla a pokusila se upravit si neposlušné vlasy. Dneska nevypadá nic moc, ale to je jedno. Teď už jo. Přišel za ní.

Otevřela mu dřív, než došel ke dveřím, a oba chvíli jen tak

nehybně stáli a dívali se jeden na druhého. Vyzařoval z něj hlad

a napětí, ze kterého se jí tajil dech, a Mae pro ni zcela netypicky začala koktat: „Co tady děláš? Proč nejsi u Luciana? Myslela jsem, že jsi říkal, že nemůžeš…“

„Spletl jsem se.“

Jeho hlas byl hluboký a silný. Zabouchl za sebou dveře a přitáhl

si ji k sobě. Prvním polibkem jako by ji chtěl rozdrtit a celou

vtáhnout do sebe. Jako by se bál, že jestli nevyužije téhle příležitosti, mohl by o ni přijít. Něžnost, kterou cítila u něj v pokoji, byla pryč a nahradila ji téměř živočišná intenzita, která v ní

probouzela

mnohem primitivnější pudy. Nechala se tou živočišnou

vášní pohltit s vědomím, že na něžnosti budou mít dost času, všechen čas na světě.

Zvedl ji a bez námahy si ji odnesl do ložnice. Po cestě ještě

stačil ramenem zhasnout a pak ji položil na postel. Světla pouličních lamp z nich dělala jen stíny, které ze sebe rychle strhávaly šaty. Tatam byla předehra, kterou si Mae pamatovala z Panamy. Nahradila ji naléhavost a touha. Vrhl se na ni téměř zoufale a zuřivě jako nějaký pretorián nabuzený implantátem, a i když ji to překvapilo, nebylo to nepříjemné. Také Maeino tělo bylo nabito

a zaplaveno hormony a endorfiny, takže tohle okamžité spojení svým způsobem přivítala, a to i když jí sevřel zápěstí tak, že to • 409

bylo přesně na hranici mezi bolestí a slastí. Ale jí záleželo jen

na tom, že jsou konečně spolu, jak tomu mělo být už dávno. Všechna ta zběsilost a intenzita nemohla trvat dlouho, a když

bylo po všem, svalil se z ní s hlasitým spokojeným vzdechnutím.

Něco málo z Maeiny touhy sice uspokojil, ale k úplnému uspokojení měla hodně daleko. Celou noc, připomněla si. Budeme se

milovat celou noc a pak si povídat a pak se zase milovat…

Otočila se k němu a nechtěla nic jiného než ho držet. Těžce

oddychoval a kůži měl zalitou potem, ale v téměř úplné tmě z něj

nic jiného neviděla. Zavolala na senzory v pokoji, aby rozsvítily,

a s úsměvem se mu zadívala do očí.

„Jsem ráda, že jsi nešel,“ řekla a vzala mu tvář do dlaní. „Jsem ráda… za spoustu věcí.“

„Já taky,“ řekl a sjel jí prstem po krku. Při jeho dotyku se zachvěla

a doufala, že u něj neskončí. Vypadalo to dobře, protože

sjížděl níž, mezi ňadra, kde se zastavil a začal si hrát s amuletem,

který měla od něj a který stále nosila na obyčejné šňůrce. Nechala

si ho na krku, i když odhodila i poslední kousek oblečení. Když

se dotkl symbolu vyřezaného do amuletu, spokojený výraz jeho tváře se najednou proměnil a on se zamračil. Otevřel ústa, aby

něco řekl, ale pak si to rozmyslel a zůstal zticha.

Mae se zmocnil téměř magický pocit, protože byla přesvědčená,

že se jí chtěl zeptat, odkud ten amulet má – což nedávalo

smysl, protože jí ho sám dal. „Divíš se, že ho pořád mám?“ zeptala

se.

Neodpověděl a jen si přitáhl její prsty ke rtům a začal je jeden

po druhém líbat. Mae se ovšem čím dál silněji zmocňoval pocit,

že něco není v pořádku, i když se snažila neklid nevnímat a soustředit

se na pocity, které v ní vyvolávaly dotyky jeho rtů, na to, jak se mu v matném světle lamp lesknou vlasy a…

„Proč jsi zhasnul?“ zeptala se najednou.

410 • Richelle Mead

Tohle byl jejich dávný spor, samozřejmě veselý. Mae dávala přednost sexu ve tmě, protože jen velmi nerada ukazovala, jak je zranitelná, a to i svým milencům. Takhle to bylo i v Panamě, ale on ji pak upozornil, že až se budou milovat znovu, nechá rozsvíceno, aby si mohl vychutnat všechny emoce, které se jí uprostřed vášně budou objevovat ve tváři. Zpočátku to znělo jako děsivá

výhrůžka, ale s postupem času ji ta představa čím dál víc přitahovala. Vlastně už toužila odevzdat se mu celá, nejen fyzicky. Teď si uvědomila, že na to narážel i dnes večer, když byli u něj v pokoji.

Ty jsi ta jediná. S nikým jiným jsem se nikdy necítil takhle spojený.

A kdybych mohl udělat všechno to, co říkáš – zůstat s tebou, milovat

se s tebou, samozřejmě s rozsvíceným světlem, říct ti, co mě trápí –,

udělal bych to. Věř mi, Mae, udělal.

Teď ovšem řekl: „Myslel jsem si, že by ti to tak vyhovovalo líp.“

Mae cítila, že se jí zatajil dech, a chvíli nebyla schopna slova. Najednou ji zalil strašný chlad. „Protože jsem to po tobě prve chtěla,“ nadhodila.

„Ano,“ řekl. Už se skoro uklidnil, ale pak asi Mae zradila její

jinak dokonale kamenná tvář. Zřejmě poznal, že ho přistihla při

lži. Ucukl prakticky ve stejném okamžiku, kdy k němu natáhla

ruku.

„Kdo jsi…?“ vy pravila ze sebe, ale její slova byla bolestivě přerušena ranou hřbetem ruky, ovšem tak silnou, že by ji nikdy

nenapadlo, že by jí Justin byl fyzicky schopen. Vyskočil z postele

a nahý vystřelil z ložnice. Jeho rána ji na pár vteřin téměř omráčila, takže získal náskok, ale Mae se rychle vzpamatovala a vyrazila za ním, přičemž stačila po cestě ze stěny strhnout župan. Vběhla do obýváku a vtom uslyšela prásknout hlavní dveře.

Ani na okamžik nezaváhala a rozběhla se ven. Ať už to byl kdokoli

– nebo cokoli –, ona měla výhodu implantátu. S takovým

• 411

množstvím adrenalinu a nového života v krvi dohoní každého. Jenomže když uslyšela dveře v lobby, byla ještě na schodech,

a když konečně vyletěla ven, nikde svou kořist neviděla. Několik chodců se na ni divně podívalo a ona si automaticky utáhla

župan. Stále se rozhlížela kolem sebe, přesvědčená, že se nemohl dostat daleko. Zkontrolovala oba směry, chodník, dokonce se

pak podívala i do živého plotu u vchodu. Nic. Jako by se rozplynul.

To ale nikdo nedokáže, pomyslela si. Jenomže stejně tak by

nikdo neměl dokázat nasadit si Justinovu tvář a přijít k ní do ložnice. Vrátila se do bytu, celá roztřesená následkem útlumu implantátu i ze strachu z toho, čemu nerozumí. Její mysl se ovšem

odmítala smířit se skutečností, že se právě stala součástí – důležitou součástí – něčeho, co je zcela mimo lidské schopnosti,

a pokusila se ještě o jedno racionální vysvětlení. Možná to byl Justin, zmatený a možná sjetý, takže zapomněl i na to, na co by zapomenout neměl.

Sedla si na gauč, rukama si objala kolena a dala příkaz monitoru,

aby mu zavolal. Chvilku to vypadalo, že Justin hovor nevezme,

a když se pak objevil na obrazovce, přála si, aby ho nevzal. Nebylo pochyb, kde je. Na sobě měl smoking a za sebou lidi

ve vybraném oblečení a v pozadí bylo slyšet Lucianův smích. Justin

byl na party v senátu, přesně tam, kde měl být. Nepobíhal

nahý po ulicích. Nebyl tady. Ani před chvílí. Mae měla najednou knedlík v krku.

„Promiň,“ řekl a snažil se překřičet všudypřítomný hluk.

„Musel jsem někam, kde bude slyšet, a… Co se stalo?“

Mae už se třásla tak, že hrozilo, že se z toho stane záchvat. Nedokázala ze sebe dostat ani slovo, jen zavrtěla hlavou a pak

ještě třikrát, když se jí znovu ptal, jestli se něco nestalo. Když se marně zeptal počtvrté, oznámil jí, že jede za ní.

412 • Richelle Mead

Přišel přímo k jejím dveřím, jako by to udělal i prve, kdyby

to byl on. Mae byla pořád ve stejném stavu, ale když si k ní

sedl na gauč, byla schopna ovládnout se natolik, že mu trochu zmateně, ale jinak poměrně přesně vylíčila, co se událo. Zhruba

v polovině ji chtěl obejmout, ale pak si uvědomil, že Mae nechce, aby se jí dotkl. Spustil ruce do klína a po tváři se mu přehnala hotová bouře emocí, které obsahovaly mimo jiné šok, hrůzu,

vztek i soucit. Mae bylo jasné, že na ně musí být šílený pohled.

On celý nafintěný ve smokingu a ona rozcuchaná a jen v županu. Pokusila se využít jeho tvář jako záchytný bod a uklidnit se. Místo toho se však jen začala v duchu bičovat za to, že si ho mohla splést s někým jiným.

„Já musím,“ řekla najednou, když mu všechno dopověděla.

„M… musím se osprchovat. Musím ho ze sebe smýt. Pořád ho všude cítím. Musím…“

„Ne, počkej,“ řekl Justin a chytil ji za ruku. Když ucukla, okamžitě

ji pustil. „Ne… nechoď. Ještě ne. Já vím, že je hrozné to

od tebe chtít, ale kdybys šla do nemocnice a nahlásila znásilnění…“

„Ale mě nikdo neznásilnil!“ vyjela na něj. Pak ovšem znejistěla.

„Teda…“

„Říkej tomu, jak chceš, ale oni by mohli prověřit jeho DNA. Srovnají ji se všemi z registru. Zjistíme, kdo to udělal.“

„A co když bude výsledek ten, že jsi to byl ty?“

Trhl sebou. „To je asi dost dobře možné, vzhledem k tomu,

jak popisuješ tu… já nevím, iluzi, nebo co. Hele, řekneme, že

jsme byli večer spolu, měli jsme sex u mě doma, a že tě někdo přepadl po cestě domů. V tom parku za rohem je spousta tmavých míst a určitě tam nejsou kamery. Prostě jim dej nějaký neurčitý popis tuctového plebejce a řekni, že byla tma. A uvidíme,

jak si s tím věda poradí.“

• 413

„Takže se veřejně přiznám k tomu, že jsem během jednoho

večera spala s dvěma chlapy.“ Ztuhla. „A že jsem se jako pretoriánka nebyla schopna ubránit. Jestli tomu uvěří, asi přijdou

o veškerou víru v naši armádu.“

Mae vnímala, jak je Justin klidný, i navzdory tomu, jak je

na něj hnusná. „Mae, mně je jasné, že tím utrpí tvá čest, ale

prosím. Tohle je nejrychlejší způsob, jak dostat odpověď. Bavili jsme se o válce vyvolených a tebe už do ní zatáhli, a to takovým způsobem, který ani jeden z nás nemohl čekat.“

„Nevíme, jestli to byl nějaký vyvolený,“ řekla.

„A kdo jiný to mohl být? Není pochyb, že to musel být někdo

s hodně velkou mocí – schopností se přeměňovat nebo vytvářet iluze, nebo co já vím. Tohle dokáže jedině služebník nějakého boha. A proč by zkoušel tohle a nezaútočil přímo? Já nevím, ale jestli se chceme něco dozvědět, musíme nejdřív zjistit jeho jméno. Prosím tě, udělej to.“ Automaticky ji chtěl pohladit, ale pak se zarazil. „Půjdu s tebou. Nenechám tě samotnou.“

Jedině služebník nějakého boha. Mae se udělalo zle, protože si najednou vzpomněla na slova, která jí řekla její bohyně – Freya –, když probudila k životu jabloň: Takovou moc budeš mít, když mi budeš sloužit, moc dávat život, lásku a plodnost. Jako má kněžka budeš přinášet život všude, kam si usmyslíš. Jako má válečnice budeš přinášet i smrt, pokud to bude nezbytné. Budeš mít moc utěšovat a uzdravovat. Budeš v lidech probouzet touhu. A já nad tebou budu vždy bdít a dávat ti sílu.

Takhle to myslela? že bude Mae v ostatních probouzet takovou touhu, že se ji budou pokoušet svést s pomocí magie nebo

moci svého boha a budou si ji brát, aniž si ona to kouzlo uvědomí? Mae, která v životě měla nesčetně milenců na jednu noc,

aniž by o tom vůbec kdy uvažovala, se najednou cítila prašivá

a zneuctěná. Jako by jí její tělo už nepatřilo. Nenáviděla se za to

414 • Richelle Mead

a nenáviděla za to i Freyu. Kde byla ochranná ruka její bohyně, když se ten přízrak vloudil do její postele? Kde byl ten Gerakiho vyšší princip?

„Půjdu,“ řekla Mae Justinovi. „Půjdu s tebou do té nemocnice.“ Historka, kterou dali dohromady, zněla jako přitažená za vlasy, přesně jak čekala, ale dokonce i Mae si uvědomovala, že je ve skutečném šoku, a přesvědčit o tom detektiva nebyl problém. Stejně přesvědčivé pak překvapivě byly i fyzické stopy po útoku. Pod jasnými nemocničními světly i Mae viděla rudé podlitiny na zápěstích, ze kterých budou zítra pořádné modřiny. Znovu si připadala neuvěřitelně hloupě, že jí nic nedošlo dřív. Proč by se Justin, který si s jejím tělem v Panamě pohrával s takovou lehkostí,

najednou uchyloval k tak hrubým metodám? Připsala to

na vrub své vášni, v níž uvěřila, že je prostě tak divoký, protože

se konečně přestal ovládat. Ve skutečnosti to byla ona, kdo se neovládl a nezamyslel nad tím, že možná není úplně všechno tak, jak si to vysnila.

Po vyšetření jí nabídli, že může odejít, ale oba s Justinem chtěli počkat, aby dostali výsledky co možná nejdřív. Porovnat vzorek DNA s celým registrem byl vleklý proces. V případě uprchlých dívek to trvalo celých dvacet čtyři hodin, ale v případě podezření ze spáchání zločinu bylo možné všechno trochu popohnat. I tak byly skoro dvě hodiny ráno, než přišly výsledky, a doktor, který je přinesl, nad nimi zjevně zcela žasl.

„Je mi líto,“ řekl Mae. „Ale tenhle vzorek v registru není.“

„Jak to myslíte, že není?“ obořil se na něj Justin. „V registru

je každý žijící Gemman! Byl ten vzorek špatný, nebo tak něco? Nebo nenechali tu srovnávačku běžet dost dlouho?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Ne, všechno jsme udělali pořádně. Vypadá to, že útočník nebyl občanem RUNA.“ • 415

„Ale v registru jsou i všichni, kdo dostali vízum,“ trval na svém

Justin. „Takže je laskavě zkontrolujte.“

„To jsme udělali,“ řekl doktor. „Jenomže ne všichni, kdo mají

vízum, jsou už v systému zadaní. A taky je možné, že to byl nějaký

uprchlík, třeba někdo, kdo je tady ilegálně, i když se to často nestává.“

Justin, který byl až doteď poměrně klidný, nyní vybuchl. „No

tak jste udělali chybu! Udělejte ten test znovu, do prdele, a najděte toho hajzla, který…“

„Ne,“ řekla Mae, postavila se a vzala ho za ruku. „Není třeba. Děkuju.“

„Jestli chcete, můžeme provést periferní test a pokusit se najít alespoň geneticky příbuzné, ale to by zabralo ještě mnohem víc času a bylo by obtížné…“

„Ne,“ opakovala Mae. „Skončili jsme. Jdeme domů.“

Justina musela doslova odtáhnout ven. „Mae, udělali nějakou chybu,“ opakoval, jakmile se ocitli před vchodem do nemocnice.

„Myslíš?“ zeptala se. „Justine, uvažuj sakra! Ten, kdo mi to

udělal, si uměl změnit podobu! Ty si myslíš, že by se nechal poznat podle blbé DNA při běžném testu? Neumíme si představit,

kam až může sahat moc toho jeho boha.“ Vzápětí ji ještě něco

napadlo a z toho se jí podlomila kolena. „Nebo ho nenašli v registru lidí, protože to prostě nebyl člověk.“

„DNA se musí standardně namapovat. Kdyby to nebyl člověk, bylo by to hned poznat.“

Tím si Mae nebyla až tak jistá, ale všechno to jen víc zhoršovalo

její pocit, že si někdo prostě vzal její tělo. Justin s ní ovšem souhlasil, že bůh, který má tohle na svědomí, zřejmě po svém vyvoleném velmi dobře zamaskoval stopy. Justin šlechetně přísahal,

že najde odpověď za každou cenu, ale Mae o tom pochybovala

a byla naprosto odevzdaná.

416 • Richelle Mead

„Já nevím,“ řekla. „Chci si dát sprchu…, ale… nechci se tam vrátit. K sobě.“

„Tak to asi vyřešit zvládnu,“ řekl Justin.

Nasedli na fialovou a jeli k němu, kde už zbytek domu spal,

až na pretoriána, který měl tu noc službu. Byl to kdosi z jiné kohorty, nějaký Dagův kamarád, a jeho přítomnost znovu Mae připomněla, jak byla dnes v noci slabá. Poslala ho domů a řekla mu, že si vezme hlídku místo něj a že určitě ještě někde najde nějakou sobotní party. Velmi rád její nabídku přijal.

Justin ji pustil do své koupelny, do které se šlo přímo z jeho

ložnice a která byla dvakrát tak velká jako její. Zůstala v ní dobrých čtyřicet minut a drhla si každičkou část těla. Když se spolu s oblakem horké páry vynořila, zjistila, že se jí mezitím Justin pokusil najít to nejlepší, do čeho by se mohla převléct – obyčejné pánské tričko a kalhoty od pyžama v pase na šňůrku. Oblékla si je a našla ho, jak si čte v posteli, oblečený velmi podobně. Místo

aby ji to pobavilo, spíš ji bodlo u srdce. Obvykle spal v boxerkách

a ona měla pocit, že je oblečený jen kvůli ní, aby ji jeho nahé tělo neděsilo. Nejsmutnější bylo, že to nebyl úplně špatný nápad. Věděla, že tohle je skutečný Justin, ale stále ze sebe nemohla setřást vzpomínku na ten přízrak u sebe v ložnici.

Podařilo se jí ovšem oba překvapit tím, že vklouzla do postele

za ním. Až doteď se celou dobu bála jeho dotyku, ale najednou cítila potřebu teplého lidského objetí. Položila si hlavu na jeho hruď a on jí po chvíli váhání dal ruku kolem ramen. Dlouho jen tak leželi, až nakonec Justin přerušil mlčení jako první.

„Promiň,“

„Co ti mám prominout?“

Polkl. „Tohle je moje chyba. Kdybych měl větší odvahu,

kdybych tě neodmítl, kdybych zůstal s tebou a nešel na tu oslavu…“

• 417

„Justine,“ skočila mu do řeči. „Tohle není ani trochu tvoje vina. Ani náhodou.“

„Stejně už jsem tomu svému bohu posloužil vším, čím to jenom šlo. Měl jsem se odvážit to prostě jenom posvětit oficiálně.

Aspoň bych z toho měl něco, co opravdu chci.“ Justin jí odhrnul vlasy z tváře a udělal to neuvěřitelně opatrně a jemně. „O to

šlo, víš? Můžu tě mít, ale cena za to je, že se stanu jeho knězem

a odpřisáhnu mu věrnost. Ale mně už je to jedno. Za tebe mi to stojí, Mae.“

Jeho slova ji hluboce zasáhla, zejména po tom, co zjistila

o Freye a jak jí nyní byla znechucená. „Ne,“ řekla nakonec.

„Myslím, že nestojí. Měl jsi ve všem pravdu. S tím, jak se nám montují do života a jak nic není zadarmo. Měl jsi pravdu, když

ses držel zpátky a nechtěl se jednomu z nich upsat. Už to chápu

a jsem ráda, že jsi to udělal… nebo spíš neudělal. Teď je nejdůležitější

zůstat svobodný.“

„Zrovna teď jsi nejdůležitější ty, Mae,“ řekl Justin a hlas mu

trochu přeskakoval. Jemně se jí dotkl rty nad obočím a ona zaklonila hlavu a nabídla mu své rty. Zaváhal a pak je přijal a líbal je přesně s tím citem, který jí u toho nočního vetřelce chyběl.

Jeho polibek byl krátký a sladký, přesně takový, jaký ho teď chtěla mít. Ničeho víc momentálně nebyla schopna a on to věděl,

protože ji znal.

A když pak vedle ní usnul, Mae věděla, že i kdyby dnes večer byla schopna mít znovu sex, neudělala by to. S tím, co teď

věděla, by nemohla. Poslední dílek neustále se měnící skládačky konečně zapadl na své místo a ona byla ráda, že to Justin nevzdal a neodevzdal se službě svému bohu. Dneska večer byla živoucím

důkazem toho, jaký chaos a zkázu mohou bohové vnést smrtelníkům

do života. Bohyně, která jí slíbila takovou slávu a velikost,

ji nebyla schopna ochránit. Ve službě bohům nebyl žádný vyšší

418 • Richelle Mead

princip. Mae už to věděla a bála se, že Justin možná ještě ne. Nechtěla,

aby si ho jen kvůli ní nějaký bůh zotročil. Pro oba bude

lepší, když budou svobodní, bez závazků k božským bytostem.

To se ale snadněji řekne, než udělá.

Když o tom ovšem chvíli přemýšlela, napadlo ji, že možná

zná řešení. Opatrně vyklouzla z jeho náruče, aby ho nevzbudila,

a vstala z postele. Nechal jí rozsvíceno a ona ještě pár vteřin stála

ve dveřích a snažila se vštípit si do paměti jeho tvář, která teď

byla plná klidu a míru. Pak zhasla. Venku před domem zavolala egem pretoriánovi, který měl službu ráno. Přesvědčila ho, aby

přišel hned, a pak si zavolala auto. Bylo příliš pozdě a tam, kam chtěla jet, by to veřejnou dopravou bylo složité. Zatímco čekala, zaklonila hlavu a zadívala se na nebe. V temných mracích se honily blesky označující nedalekou letní bouřku. Přivolaný pretorián dorazil dřív než její auto a ona ho ještě stačila zavést dovnitř. Než ji auto vysadilo na místě určení za městem, valila se

z nebe hotová průtrž, která ji stačila promočit i za tu chvilku, než přeběhla z vozu k velkému domu, do něhož mířila. Překvapený komorník ji zavedl dovnitř a nechal ji čekat v hale, než z ní trochu okape voda. Nejdřív pro ni odmítal cokoli udělat, ale když se mu představila a trvala na tom, že jde v neodkladné záležitosti, nakonec ho přesvědčila, aby probudil svého pána.

Generál Gan sešel po točitých schodech jen o pár minut později.

Na sobě měl vyšívaný sametový župan a ve tváři unavený

výraz člověka, kterého někdo nečekaně probudil uprostřed noci.

Když spatřil promočenou Mae, zvedl obočí a Mae ani nepotřebovala jeho slova, aby poznala, že si vzpomněl na onu noc, kdy

za ním přišla narukovat.

„Pretoriánko,“ řekl přátelsky. „Už byste si měla pořídit deštník.“

• 419

Mae se postavila do pozoru a pozdravila ho energickým zasalutováním

a pokusila se v promočeném pánském pyžamu vypadat alespoň stejně důstojně jako tehdy v růžových večerních

šatech. „Generále,“ odpověděla. „Omlouvám se, že ruším takhle pozdě…, ale přišla jsem vás o něco poprosit.“

KAPITOLA 27

Volba slov

Když se Justin probudil, nijak ho nepřekvapilo, že Mae už

vstala. Nespala a on nebyl natolik sebestředný, aby si myslel, že

jen kvůli němu bude celou noc ležet vedle něj.

Je v kuchyni, řekl Horatio. Byla to jeho první slova po hodně dlouhé době. Během uplynulého dramatu byli havrani nezvykle

zticha, což Justina překvapilo. Včerejší události jim rozhodně

musely poskytnout dostatek podnětů pro komentáře.

Na havrany však zapomněl okamžitě, jakmile vyšel z pokoje

na chodbu. Ještě stále byl hluboce nešťastný a naštvaný z toho, co

se Mae stalo, ještě pořád byl přesvědčený, že v tom sehrál velkou roli, a cítil obrovskou vinu. Zároveň se cítil odevzdaně a naplněný nadějí. Všechny překážky mezi ní a jím byly konečně odstraněny a on byl odhodlán za každou cenu najít toho parchanta,

který…

Justin i chod jeho myšlenek se najednou prudce zastavili,

když zahnul za roh do kuchyně. Mae tam byla, přesně jak říkal

Horatio…

… a byla v uniformě.

Za celou dobu, co ji znal, ji ani jednou neviděl v pretoriánské

černé a výsledný efekt ho nyní vyděsil. Kdysi, když měla dočasně zakázáno nosit uniformu, mu vyprávěla o tom, jakou moc

ten oděv má. Teď to viděl na vlastní oči. Jako by ji ta uniforma

s mandarínským límečkem z upnutého černého materiálu halila

• 421

do stínu a zároveň dokonale znásobovala nahánění strachu a nadřazenost,

jimiž byli pretoriáni proslulí. Stála opřená o stěnu s rukama založenýma na prsou a vlasy úhledně staženými do francouzského copu. Stále byla krásná, ale tentokrát velmi divokým způsobem, a on si uvědomil, že by víc jako valkýra nevypadala

ani ve zbroji a okřídlené helmici.

„Připadám si trochu nevhodně oblečený,“ zažertoval a zamířil

ke konvici s kávou.

Tessa, která seděla se Cynthií a Quentinem u stolu, vyhrkla:

„Mae odchází.“

Justin si chvíli myslel, že má na mysli, že odchází za svými denními povinnostmi, ale vážné výrazy všech členů rodiny ho

upozornily na fakt, že se něco děje. „Kam odchází?“ zeptal se, ale tentokrát se do odlehčeného tónu musel nutit.

„Byla jsem převelena,“ řekla Mae. Dělala to, v čem byla naprosto dokonalá. Skrývala své emoce a z její tváře ani hlasu nebylo

možné vyčíst vůbec nic…, což bylo s vým způsobem varování.

„Odjíždím asi za hodinu. Nesmím ti říct kam, ale mám se připojit

k ostatním v pohraničí.“

„Po tom, co jsi právě zažila v Arkádii? Přece tě nemohli hned zase poslat do akce! Tak běž za Ganem. On to nějak zařídí.“

„Já jsem byla za Ganem,“ vysvětlila. „Tak se to právě stalo.“ Nevěřícně na ni hleděl a pomalu mu docházelo, co mu vlastně řekla. „Tak za ním běž znova!“ rozkřikl se na ni. „Zruš to.

Vždyť je to šaškárna. Jednala jsi pod vlivem emocí, nestačila ses

z toho všeho vzpamatovat!“ Jakmile to však řekl, okamžitě svých

slov zalitoval, protože její kamenná tvář začala praskat pod náporem vnitřního vzteku.

„Šaškárna?“ zeptala se. „Posílá mě konat důležitou službu mé

vlasti. Dostala jsem rozkaz. Nemůžu mu prostě oznámit, že se mi

tam nechce!“

422 • Richelle Mead

„Hlavně že jsi mu mohla jít oznámit, že se ti tam chce!“

„A dost!“ Cynthia se prudce postavila a hodila významné pohledy

na Tessu a Quentina. „Jestli chcete pokračovat, tak laskavě venku.“

„Moc rád,“ odsekl Justin. Velkoryse Mae pokynul ke dveřím.

„Až po tobě.“

Mae beze slova vyšla ven a on vykročil za ní. Cynthia ho ale

chytila za ruku.

„Justine,“ sykla. „Jestli ji fakt převeleli jinam, tak už ji možná nikdy neuvidíš. Hodně dobře si rozmysli, co jí chceš říct.“

Vytrhl se jí. „Vím, co dělám.“

Mae na něj čekala na trávníku před domem a svět kolem ní

byl zahalen mlhavým oparem z včerejšího deště. „Co se sakra stalo?“ obořil se na ni. „Jak jsi na něco takového přišla?“

„Co myslíš?“ opáčila a ze všech sil se snažila získat zpět svůj

klid. „Dneska v noci jsem si uvědomila, že tu nemůžu zůstat, tak jsem šla přímo za Ganem, aby zrušil žádost vnitřní bezpečnosti, podle které jsem měla být dál přidělená k tobě.“

„A ty si myslíš, že když utečeš, tak se něco z toho, co se stalo, změní? že se z toho dostaneš tím, že kolem sebe budeš mávat velkou puškou?“

„Já neutíkám. Říkala jsem ti to. Sloužím své zemi tak, jak mě potřebuje.“

„Ale oni nepotřebují konkrétně tebe,“ opáčil. „Potřebují prostě kusy masa, které posílají bojovat na hranici. Popros Gana, aby to vzal zpátky.“

Mae měla už zase obličej plný vzteku. „Proč si myslíš, že je to

tak jednoduché nechat se převelet zase zpátky? A proč si vůbec

myslíš, že moje práce je k ničemu? Ty ses nedíval, jak žijí ti lidi

v Arkádii? Za všechen ten luxus a svobodu, kterou si tu užíváš, vděčíš armádě, těm kusům masa, které za tebe bojují!“ • 423

„Tvoji práci považuji za velmi užitečnou,“ oponoval. „Já tady jenom zpochybňuju tvoje motivy.“

„Nemůžu do konce života dělat pro vnitřní bezpečnost. Pro

takový druh práce nemám kvalifikaci.“

Jeho snaha se ovládat byla marná. „A aby ses nechala zabít,

na to máš kvalifikaci? Jestli jsi fakt jenom chtěla jinou práci, tak proč tě nepřidělili ke zbytku kohorty sem do Vancouveru? Proč nesloužíš s Dagem a Val? Proč musíš přímo do boje do pohraničí? Nebo jinak, proč vlastně chceš přímo do boje do pohraničí?“

Nebyl ovšem jediný, kdo vyjel. „Abych se od tebe dostala co nejdál!“ zařvala na něj. „Abych se dostala co nejdál od tohohle všeho, ale hlavně od tebe.“

Justin stál jako zařezaný. Měl pocit, jako by ho někdo srazil

k zemi, jen na ní neležel. „Aha,“ řekl nakonec. „Takže když jsi říkala, že na tom, co ke mně cítíš, se nikdy nic nezmění, to jsi tak trošku přehnala, co?“

„Ne,“ řekla a ruce podél těla měla zaťaté v pěst. „Nepřehnala.

A stejně vážně jsem myslela to, že mě štveš. Ale já nejsem schopna jinak ti zabránit v tom, abys kvůli mně udělal nějakou blbost. Nehodlám dopustit, aby ses navždy zaprodal tomu bohu…“

„To je snad moje volba,“ skočil jí do řeči.

„Ne, jestli podmínkou pro to jsem já,“ vyjela na něj znovu.

„A já ti to nedovolím udělat. Prostě odtud zmizím, tebe osvobodím

od tvého boha a sebe osvobodím taky. Už mám téhle hry

na boží posly po krk. Vůbec jsem se do ní neměla pouštět. Kdybych

to udělala, tak bych včera v noci…“ Mae selhal hlas, ale pak

se vzpamatovala. „Tak by se to včera v noci nestalo.“

Vypadala tak silná a tak krásná, jako černě oděná valkýra, ale

to selhání jejího hlasu mu trhalo srdce na kusy a řeklo mu pravdu. Včerejší útok měl strašlivé následky. Ale copak se tomu mohl divit? I za takzvaně normálních okolností se oběti sexuálního

424 • Richelle Mead

útoku vzpamatovávaly hodně dlouho. Když se k tomu navíc přičetla válka s nadpřirozenými silami…, musel chápat, proč chce

pryč.

„A ty si myslíš, že na bojiště to s tebou nepůjde?“ zeptal se.

„Myslíš, že bohové se tam budou bát jít?“

„Jsem si jistá, že si můžou vybrat lepší místa,“ řekla.

„Šli s námi i do Arkádie, Mae! Jsou všude. Půjdou za tebou kamkoli. Před tím, do čeho jsme se dostali, prostě neutečeš.“

Její výraz znovu ztvrdl. „Tomu nemůžu věřit. Odmítám se jim

vzdát a ty bys to měl dělat stejně. Jestli víš, co je pro tebe nejlepší,

tak dej výpověď a… já nevím. Běž zase učit. Dělej cokoli, ale ne tohle.“

„Já nic jiného nemám a jsem ochoten se s tím poprat po svém. Budu svému bohu sloužit, jestli to znamená, že budu moct být

s tebou…“

„Ne,“ vykřikla. Natáhl k ní ruku a ona ucukla. „Ne. Nedělej

to. Prosím. Kvůli mně ne.“

„Mae, já vím, že to, co se stalo včera večer, bylo těžké…“ Vytřeštila oči. „Těžké? Těžké? Vůbec si to neumíš představit! Nemáš páru, jaké to je, žít s následky něčeho takového…“

„Tak mě nech, abych ti pomohl!“ zařval. „Dovol, abych ti

pomohl se z toho dostat já, a ne nějaké nebezpečné rozhodnutí, které uděláš bez rozmyšlení. Zjistíme spolu, kdo to udělal…“

„Justine.“ Už znovu mluvila tiše, i když emoce v její tváři mu říkaly, jak strašně se zlobí. „Tohle rozhodnutí už prostě padlo. Odjíždím.“

Podívej se na ni, řekl Magnus, který se konečně ozval. Celou

dobu tvrdíš, že ji dobře znáš, tak se na ni podívej. Mluví pravdu. Odjíždí a ty ji nezastavíš. To nejlepší, co teď můžeš udělat, abys zachránil aspoň něco, je říct jí, že to chápeš, že za ní stojíš a že tady

• 425

na ni budeš čekat. A jestli máš trochu zdravého rozumu, můžeš jí taky říct, že ji miluješ.

Kdyby ona měla trochu zdravého rozumu, tak by mě neopouštěla,

oznámil Justin havranovi.

A v tu chvíli si konečně uvědomil, co sám cítí a v čem je z velké

části skutečný problém. Ona opouští jeho. Nebylo pochyb,

že to ostatní ho samozřejmě taky štvalo: že odjíždí, aniž by se nejdřív dala pořádně dohromady, že odjíždí, aniž by se pokusila najít toho včerejšího útočníka. A ano, taky ho neuvěřitelně štvalo, že se dobrovolně vrhá do další život ohrožující situace.

Už tak bylo pro něj strašně těžké, když na ni čekal, než se vrátí

z Arkádie. Neuměl si představit ty nekonečné dny, kdy nebude vědět, jestli Mae žije.

Ale nejsilnější bylo právě tohle bodnutí do živého. Měl za sebou život plný žen, které pro něj nic neznamenaly, a nyní našel

tu, která pro něj znamenala všechno – a ta ho opouští. Bylo jedno,

že se s ním vlastně nerozchází kvůli tomu, jaký je. Šlo o výsledek působení sil, které ani jeden z nich nedokázal ovládat, ale výsledek byl stejný. Odjede pryč a on kolem sebe bude zase mít spoustu lidí, mezi kterými si bude připadat sám. Bolelo to tak, jak to nečekal, a on si uvědomoval, že když na ni vyjel, jednalo se

jen o jeho sobeckou reakci na tu strašnou bolest. Stejně tak věděl,

že Magnus i Cynthia mají pravdu. Jestli Mae odjíždí, pak se s ní musí rozloučit co možná nejlépe.

Avšak všechna ta bolest a jeho neschopnost ji zvládnout

byly příliš silné a on nakonec jen vyhrkl: „Tohle je chyba. Děláš chybu.“

Vypadalo to, že zesmutní, ale rychle se vzpamatovala a nasadila masku ledové královny. Až příliš pozdě mu došlo, že ji to

možná taky bolí a že čeká, až jí řekne všechny ty věci, které měl říct.

426 • Richelle Mead

„Je mi líto, že to tak bereš,“ řekla chladně. „Mám pro tebe

něco na rozloučenou.“ Vytáhla z boty jantarovou dýku a podala

mu ji. „Dej to Gerakimu.“

Justin si ji vzal, ze všeho nejvíc proto, že byl zaskočený.

„Gerakimu?“

„To on mi ji poslal. Řekni mu, že bohyně, která neumí dodržet svůj slib, je mi k ničemu.“ Pak zpoza opasku vytáhla zlatý

torques zakončený na obou koncích dračí hlavou. „Tohle je pro tebe…, jestli ti to k něčemu bude.“

Justin si ještě zmateněji vzal i ten. „Co to je?“

„Ta orlí hůl,“ řekla. „Nebo spíš byla. Když jsem se jí dotkla, proměnila se v tohle.“

Ještě pořád byl vzteklý, pořád měl zlomené srdce…, ale z těchhle jejích slov mu spadla čelist. „Kde jsi k ní přišla?“

„Když jsem zachraňovala ty dívky, udělala jsem menší odbočku. Ale ta hůl změnila tvar, jakmile jsem se jí dotkla.“ Říkala to

jakoby nic, jako by okrást náboženského vůdce země skutečně

byla jen menší odbočka.

„Ty… ty ses jí dotkla?“ Justin si vzpomněl, jak havrani říkali,

že to mohou jen ti s nejsilnější vírou. „A… ona změnila tvar?“

„Vždyť to říkám,“ vyštěkla na něj. Před domem zpomalilo půjčené auto a Mae se k němu otočila. „To je moje. Měj se.“

„Mae…“

Justin chtěl ještě něco říct, ale slova mu uvázla v krku. Lucian prohlásil, že by Justin přemluvil kohokoli k čemukoli, ale tady prohrál. Dokonce ani nevěděl, jestli se mu podaří přesvědčit ji, aby mu odpustila. Zmizela v autě a on stál zničený na trávníku s dýkou v jedné ruce a náhrdelníkem v druhé a díval se, jak

se auto ztrácí na konci ulice. Když konečně sebral dostatek sil, aby se pohnul, ze všeho nejdříve se podíval dolů na jantarovou dýku.

• 427

Než se zeptáš, prosím tě, tak fakt ne – nevěděli jsme, že jí ji dal

Geraki, řekl Horatio.

Je to Freya? zeptal se Justin a v duchu se vrátil k odhalení,

k němuž poprvé došel už v Arkádii.

Odpověděl mu Magnus. S největší pravděpodobností ano.

Geraki by jí tu dýku nedal, kdyby to nebyla služba spojenci. Navíc

ta obruč nezměnila tvar, když ses jí dotkl, což znamená, že je nyní zasvěcena stejnému panteonu, jakému sloužíš i ty. Freya nejlépe odpovídá popisu bohyně, s níž Mae spolupracuje.

Spolupracovala, opravil ho Justin. Už s tím sekla.

Zatímco pomalu vykročil k domu, v hlavě mu zněla Maeina

slova: Odmítám se jim vzdát a ty bys to měl dělat stejně. Jestli víš,

co je pro tebe nejlepší, tak dej výpověď a… já nevím. Běž zase učit. Dělej cokoli, ale ne tohle.

Možná měla pravdu. V Justinovi se zvedla nová vlna vzteku. Vzteku z bolesti, kterou cítil, a z toho, jak si jim bohové pohráli se životem. Ale byla to všechno vina bohů? Když se na to Justin podíval objektivně, jejich vztah se rozpadl kvůli jediné osobě –kvůli muži, který si vzal jeho tvář, aby Mae zneužil. Tahle myšlenka

mu usnadnila přesměrovat bolest z Maeiny ztráty k nenávisti

a touze pomstít se tomu záhadnému útočníkovi.

Ignoroval Cynthiiny pokusy o hovor, vrazil přímo do svého

pokoje a zabouchl za sebou dveře. Tak jo, řekl havranům. Vytočte

mi šéfa. Může mě mít, jestli mě chce. Až doteď byla směnnou mincí

Mae. Ta už tu není, ale to nevadí. Chci zjistit, kdo jí to udělal. Jestli

mi s tím Ódin pomůže, odpřisáhnu mu nekonečnou věrnost a stanu

se jeho knězem.

Tohle prohlášení sňalo Justinovi z beder ohromné břímě a on čekal od havranů všechny možné reakce. Radost. Pochyby. Povýšenecké poznámky. Místo toho však ucítil cosi jako… nervozitu.

Aha. Tak to nebude nutné, řekl Magnus.

428 • Richelle Mead

Chtěli jsme s tebou, ehm, o tom mluvit, ale včera večer to bylo všechno tak hektické, že jsme si říkali, že s tím počkáme, dodal Horatio.

Justin si sedl na postel a přál si, aby měl při rozhovorech s havrany možnost se jim dívat do očí, protože těmhle slovům rozhodně chyběl jakýsi kontext.

O čem jste se mnou chtěli mluvit?

Následovala chvíle naprostého ticha, jako by oba havrani sbírali

odvahu promluvit.

Stejně už je to hotové, řekl Magnus nakonec. Jsi služebníkem našeho boha. Už jsi splnil podmínky dohody.

Spadli jste z višně? obořil se na ně Justin. Nic takového jsem

neudělal! Znám tu dohodu slovo od slova. Musím vzít Mae na lože

své a musí se stát mou, teprve pak stvrdím svou část dohody a stanu

se Ódinovým služebníkem. A jestli jste vy dva náhodou nedávali

pozor, tak jsem si svůj milostný život absolutně posral, čímž tahle verze nepřipadá v úvahu.

A přesto jsi ji včera večer uskutečnil, řekl Magnus.

Justin byl neoblomný. Fakt? Vy jste viděli něco, čeho jsem si nevšiml?

Jedině jestli sis ty nevšiml té části, kdy Mae ležela ve tvé posteli

a ty jsi jí vyznal lásku a prohlásil, že je pro tebe jediná na světě,

vysvětloval Horatio.

Ale to nebyl sex! protestoval Justin.

A kdo tvrdil, že k němu musí dojít? zeptal se Horatio. Ty sis

pořád myslel, že „stát se tvou na loži tvém“ je prostě archaický výraz

pro sex, ale jsi asi jediný, kdo ten výraz pořád používá. Ta slova lze interpretovat mnoha způsoby a ty jsi naplnil jejich podstatu tak doslova, že líp to snad ani nešlo. Stala se tvou jedinou láskou.

Ale vím moc dobře, že jsem si ji nijak nepřivlastnil, řekl Justin,

který stále nedokázal uvěřit tomu, co se tady děje.

• 429

Ne, ale na tom nezáleží. Pravda je prostě taková, že se někdo

může stát tvým různými způsoby, a prohlášení, že je pro tebe ta jediná, že nikdo jiný na světě neexistuje…, hmmm, můžeš mě mít na bláznivého romantika, ale pro mě je to mnohem víc, než si někoho vzít jen sexem, řekl Horatio.

Ale Ódin nikdy neujasnil, jak to myslel! protestoval dál Justin.

To je trik. Trik založený na slovíčkaření.

Nikdy jsi po něm nechtěl, aby ti to ujasnil, řekl Magnus. A ty

jsi použil stejný trik, když ses ze svých povinností vyvlékl poté, co jsi

s ní poprvé spal.

Poprvé a zjevně naposled, řekl Justin. To není fér.

Fér? Magnus s Justinem zjevně nijak nesoucítil. Myslím, že

tehdy velmi férově uznal, že síla slov je na tvé straně, a tvou námitku respektoval. Tentokrát tě slova a jejich význam dostaly. Tak to přijmi s grácií. Teď jsi mu zavázán. Dohoda byla zpečetěna a ty mu nyní musíš sloužit.

Ale já jsem nic nedostal! Nedostal jsem Mae! Nedostal jsem ani

moc najít toho, kdo na ni zaútočil!

Nic? zeptal se Horatio. Můžeš sloužit svému bohu! Máš tu čest

být jeho prvním a největším knězem v zemi a tenhle náhrdelník,

který ti Mae ve vzteku dala, ti k tomu jen dopomůže. Neřekl bych,

že to není nic. A Ódin ti možná pomůže toho útočníka najít.

Ale zaručit mi to nemůžete, řekl Justin nabručeně. Položil náhrdelník

na noční stolek, ale při pohledu na něj nezakoušel vůbec

žádný pocit. Ani tenhle ohromný a mocný artefakt neznamenal bez Mae vůbec nic.

Ne, souhlasil Magnus. Už dost dohadování. Svou snahou vyhnout

se své části úmluvy a dostat z těch pár slov co nejvíce jsi mu připravil několik velmi zábavných chvil. Náš bůh má stejný dar

a také proto tě tolik obdivuje. Nyní ovšem nadešel čas sloužit a splnit svůj slib.

430 • Richelle Mead

Justin začínal pomalu akceptovat pravdu ukrytou ve slovech obou havranů, stejně jako ji musel dříve akceptovat, když ho podobná slovní hříčka přinutila začít se učit Ódinovy runy. Tehdy

Justin poznal, že už nic neuhádá, stejně jako byl dříve přesvědčený,

že mu bude po noci strávené s Mae schopen uniknout. Ale

teď? Doslova na sobě cítil Ódinovy okovy. Bylo jedno, jestli to udělal záměrně, nebo ne, ale skutečně přijal Mae do svého srdce a nyní byl navěky svázán se svým bohem.

Kéž by ses na to nedíval jako na trest, posteskl si Horatio a vypadalo

to, že je skutečně naštvaný. Ódin je skutečně velký a velkorysý bůh, kterému na tobě velmi záleží. V jeho službách nalezneš potěšení i smysl.

Ta jediná, v níž nalézám potěšení a smysl, je na cestě do války, odsekl Justin. Ale buďte klidní, dostojím svému slovu a budu mu sloužit. Vlastně myslím, že své nové pracovní zařazení půjdu hned

oslavit.

O osm hodin později ještě stále pil.

Samozřejmě nepil v kuse. I když to bylo z velké části díky

tomu, že odpoledne odpadl a usnul, protože trochu přepálil začátek.

S postupem večera se ovšem cítil stále víc ve formě a jednoduše udržoval pravidelné tempo a dodával organismu drinky

v takovém množství, aby zůstal v rauši, ale zároveň neskončil

s otravou alkoholem. Našel si luxusní bar v centru, kde byla mnohem příjemnější atmosféra než doma, odkud ho vlastně

Cynthia vyhodila za to, že „se vrátil k sebedestruktivnímu chování

v naději, že se pak bude cítit líp, i když si to celé posral“. Ale spletla se, protože ani sebedestruktivnější chování mu

nepomohlo,

aby se cítil líp.

„Je tady volno?“

Ten hlas ho překvapil, z velké části proto, že si schválně sedl úplně stranou, aby se vyhnul případnému kontaktu s ženským • 431

pohlavím. Nešlo o to, že by nemohl, koneckonců neměli k sobě

s Mae žádné závazky, ale hledat si na noc dámskou společnost

mu připadalo jako příliš mnoho práce za málo muziky. A kromě toho velmi dobře poznal, kdy je opilý takovým tím kouzelným způsobem a kdy je prostě jenom opilý. Teď rozhodně platilo to druhé, a i když to nevylučovalo, že by u žen mohl mít jisté šance,

asi by mu to moc nepomohlo.

Když ale uviděl, kdo na něj promluvil, v duchu si vynadal, že

ho zrovna ona našla v tak podroušeném stavu. Na židli vedle něj

si sedla Daphne Langová.

„Nemám vám co říct,“ řekl a uvažoval, jak rychle bude asi

schopen vystřízlivět. Být zahnán do kouta reportérkou, na to nebyla nikdy vhodná chvíle, ale když jste navíc zrovna nebyli úplně při smyslech, byla to dost možná ta nejhorší. „A měla byste se

stydět, takhle mě sledovat.“

„Klídek,“ řekla a mávla na barmana. „Tohle je jenom šťastná náhoda. Bydlím za rohem a chodím sem hodně často. Ale mluvit jsem s váma chtěla, to musím přiznat.“

„Jako obvykle?“ zeptal se barman a vysloužil si od ní úsměv.

„To je jedno,“ řekl Justin, když byli znovu sami. „Slyšel jsem,

že vás Tessa poslala někam, a já ji rozhodně prodávat nebudu, takže na nějakou trapnou reportáž o dalším zajímavém člověku zapomeňte. Běžte si hledat mršiny jinam.“

„Vy si opravdu myslíte, že bych jí něco takového udělala?“

zeptala se Daphne sladce.

„Nevěřím, že je to náhoda, že jste se zrovna sháněla po praktikantce

a narazila jste na moji roztomilou provinční holčičku.“

Ruka ho svrběla, jak chtěl znovu zvednout sklenici, ale pak si uvědomil, že dokud je ta ženská poblíž, musí se držet.

„Není to náhoda,“ souhlasila Daphne. Barman jí přinesl drink

a ona ho egem zaplatila. „Když se objevila její žádost o praxi,

432 • Richelle Mead

měla jsem vyšetřování rozjeté už hodně dlouho. Ale ta reportáž neměla být o ní.“

Justinův bourbonem nasáklý mozek si všechno spojil o chvíli později, než by tomu bylo za normálních okolností. „Do prdele.“ Daphne jeho reakce na chvíli zaskočila. „Jo tak,“ řekla po pár okamžicích. „Vy si myslíte, že jsem šla po vás?“

„No tak mluvíte přece se mnou, ne?“ řekl a doufal, že na něm

nebylo poznat, jak se mu ulevilo. Na druhou stranu musel přiznat,

že neví, koho tedy myslela. „Třeba jste mohla chtít lidem ukázat, že vláda platí služebníkům účty v baru.“

Usmála se a upila. Musela mít hodně drahou rtěnku, protože nenechala na sklenici žádný otisk. „Tohle bych si mohla schovat jako záložní plán. Neberte to osobně, ale mým původním cílem byl váš přítel, onen okouzlující senátor Lucian Darling.“

Justin byl okamžitě znovu ve střehu, ale navenek se zasmál,

aby to zamaskoval. „Furt na něm všichni hledáte nějakou špínu. Vydržte… Vy mi chcete říct, že jste si vzala Tessu na praxi, abyste se tak dostala k němu?“

Daphne pokrčila rameny. „Musela jsem vzít zavděk tím, co bylo. Člověk jako já se k němu tak snadno nedostane.“

„Takže jste využila chudáka provinční holku, abyste se zviditelnila.

A když už teďka pro vás nepracuje, doufáte, že vám to interview domluvím já.“ Justinovi se znovu ulevilo, když zjistil, že

jejím cílem je Lucian, a ne on sám, ale ženské, která byla ochotna využít Tessu, nemohl věřit.

„Tak to by bylo pěkné, ale ne. Vlastně jsem za vámi přišla domluvit jistý obchod…, který by nám oběma mohl pomoct

v kariéře.“ Daphne se k němu sklonila a Justin jí poznal na očích,

že je přesvědčená, že teď vytáhne trumf. „Co byste řekl na to, kdybych vám prozradila, že váš přítel i jeho politická strana jsou • 433

až po krk zapleteni do tajného náboženství, v němž je navíc považován

za bohem určeného vůdce téhle země?“

Justin se musel ovládnout, aby se jeho dokonalý úsměv nezměnil.

„Asi bych vám odpověděl, že chci důkaz.“

Daphne se zatvářila poněkud mrzutě. „Tak to se snadněji řekne, než udělá…, i když mám tuhle informaci od zdroje, kterému

byste mohl uvěřit i vy. A vlastně byste mi i mohl pomoci ho

přesvědčit,

aby se svým svědectvím vyšel ven. I když je na tom všem třeba ještě trochu pracovat.“

„Vzhledem k tomu, že jste dvakrát za sebou použila výraz

mohl, asi na tom musíte pracovat ještě hodně. Tady žádné my

nikdy nebude.“

„Ale mohlo by být.“ Přehodila nohu přes nohu, až se jí vyhrnula sukně. „Jenom si představte, jak by vám to pomohlo.

Vaše práce je o tom, že odhalujete nebezpečná náboženství, která ohrožují naši společnost…, a představte si, že jedno takové najdete v nejvyšších vládních kruzích! Nemyslíte, že by na vás čekala hodně velká odměna, kdybyste odhalil, že náš budoucí konzul

je přesvědčen, že se na svět vrací bohové a že on sám je bohem vyvolený, a dokonce se tak označuje?“

Justinovi se málem zastavilo srdce. „Cože je?“

Daphne se najednou zatvářila povýšenecky, protože měla pocit,

že ho konečně v něčem trumfla. „Vidíte, já vím spoustu věcí.

A tohle je jenom jedna z nich, o kterou se s vámi šlechetně podělím, než to všechno zveřejním.“

Ona ví o vyvolených, pomyslel si Justin v duchu v záchvatu

paniky. Nebo si to aspoň myslí. Jak je to možné?

Zjevně si to dala dohromady ze všech těch útržkovitých informací, které posbírala, řekl Horatio.

Nemá důkaz, řekl Justin havranům. Jinak by už Luciana

konfrontovala.

434 • Richelle Mead

A tobě to není jedno? zeptal se Horatio.

Justin se nad tím na okamžik zamyslel. Není. I kdybych zapomněl

na to, že je můj přítel, odhalit veřejně Luciana znamená

oznámit veřejnosti, že existují vyvolení i jakou hru hrají. A to SCI

nechce a já vlastně taky ne. Ještě na to není vhodná doba.

A bude někdy? zeptal se Magnus zvědavě.

To já nevím, připustil Justin. Ale jestli ta ženská Luciana zničí,

mohla by zničit i všechno, co se snažíme udělat pro Ódina. A navíc

by mohli odhalit i mě.

Justin se zhluboka nadechl a pokusil se najít v sobě onu

okouzlující přitažlivou osobu, která tak snadno dokáže přesvědčit kohokoli o čemkoli. Naklonil se k Daphne a řekl: „Lžete. Bez mé výpovědi nic nezveřejníte. Nemáte důkazy, jinak byste to už udělala. Zatím jste tak maximálně schopná se ztrapnit ještě víc, než se vám to daří u North Prime, a podělat si kariéru už úplně. Jasně, takové senzační informace vždycky nějak prosáknou, hlavně před volbama, a trochu humbuk by to asi udělalo. Ale vy fakt, fakt věříte, že vás někdo bude považovat za seriózní novinářku,

když přijdete s reportáží o tom, že se na náš svět vrací

bohové? A že se toho Lucian Darling aktivně účastní? Kulové. Viděla jste, jaké má po té akci v Arkádii preference? Ten chlap je nedotknutelný. Asi by se našlo pár lidí, kteří by se ho rádi zbavili, takže svých pět minut slávy byste z toho možná dostala…, ale pak by vás zase převálcovaly všechny ostatní žumpy, co se snaží uživit historkama o milenkách a útratách za soukromé večírky.“

Justin se opřel zpátky do židle a sebevědomí se mu na okamžik vrátilo tak, že se dokonce napil bourbonu. „Takže pokud nemáte

jím podepsané prohlášení, že se ke všem těm vašim obviněním přiznává, máte kulové.“

Daphne jen mlčela a navíc ani zdaleka neuměla skrývat své

pocity tak dobře jako Justin. Ve tváři se jí zračila nerozhodnost,

• 435

jak zjevně zvažovala, co udělat dál. Bylo jasné, že ji dostal. Mohla

být právem znechucena ze všech jeho výpadů, ale moc dobře věděla,

že ani ona, ani North Prime nejsou zrovna věrohodný zdroj.

A spousta z toho, co jí řekl, navíc dávala smysl. Taková reportáž

by jistě dostala své místo někde na okraji zpráv, ale bez dalších důkazů by z ní o moc víc nebylo. Lidé, jako je on, už vykonávají svou práci příliš dlouho a příliš dobře, než aby se veřejnost tak snadno smířila s představou, že se do RUNA vracejí bohové. To ovšem neznamenalo, že nepotřeboval zjistit, co všechno Daphne ví. Když teď o sobě zapochybovala, nadešel čas na jeho mistrovskou

hru.

„Něco vám řeknu, Daphne,“ řekl, protože se rozhodl jednat

dřív než ona. „Líbíte se mi. Chci vám pomoct.“

„To jste strašně hodný,“ řekla suše.

„Dám vám možnost říct mi, jakou šílenou teorii jste dala dohromady,

a zkusím vám říct, jestli by náhodou neobstála u SCI.

Tipnul bych si, že ne. Ale jestli to zahrajete dobře, možná bych

vás mohl navést na reportáž, na které byste si mohla udělat kariéru.“

„Opravdu?“ zeptala se. „Jenom tak náhodou máte v kapse

námět na úžasnou reportáž, kdybyste náhodou potkal nějakého šťastného novináře, který by ji potřeboval?“

„Spíš si myslím, že Lucianovi lidi zrovna vybírají novináře

z jednoho z těch zpravodajských kanálů, do kterého se tak toužíte dostat. Můžu to zařídit tak, že se dostanete mezi ně, a tím

pádem budete první na řadě, až se to zveřejní.“

Když zmínil Lucianovo jméno, očka se jí rozzářila, ale stále byla ostražitá a čekala nějakou boudu. „A co až se zveřejní?“

Justin se rozhlédl. „Tady vám to nemůžu říct, ale aspoň takhle:

Když jsme byli v Arkádii, nepodařilo se nám jenom odhalit jejich

špehy, kteří měli v úmyslu nám to tu zlikvidovat. Z naší cesty vy436

• Richelle Mead

lezlo ještě něco, a jestli to vyjde, bude Lucian ještě populárnější.

Je to naprosto úžasné melodrama plné hluboce lidských příběhů, přesně to, co máte ráda. Až na to, že na rozdíl od těch vašich obvyklých žvástů se tohle dostane na první stránky a odstartuje vám to kariéru, na kterou čekáte.“

„A vy máte tu moc mě k takové reportáži dostat?“ Probudil

v ní zájem, ale ještě ji neměl na lopatě.

„Možná. Uvidíme, co se dá dělat.“

Justin si vlastně nebyl jistý, jestli bude schopen Daphne zajistit

exkluzivní práva na reportáž o zachráněných gemmanských

dívkách, ale měl pocit, že jakmile si promluví s Lucianem, nebude problém ho přesvědčit, aby najal nezávislou novinářku, když

to bude znamenat, že ostatní, mnohem ožehavější informace zůstanou pod pokličkou.

„Tak seďte a já vám řeknu, co vím.“ Snažila se vypadat, že

má všechny trumfy v rukou, ale Justin už z její řeči těla poznal,

že sama té své teorii úplně nevěří. To bylo dobré pro něj i pro

Luciana.

„Ne,“ řekl. V žádném případě nehodlal vést rozhovor o vyvolených takhle na veřejnosti. „Tady ne.“ Vítězoslavně se zvedl

a pokynul ke dveřím. „Navrhuji nějaké klidnější místo. Říkala jste, že tady někde bydlíte?“

Zůstala sedět a sjela ho pohledem od hlavy k patě. „Víte, že

jsem vás prokoukla? Vy si jako myslíte, že nevím, co to znamená, když se takhle pozvete k ženě domů?“

„Myslím, že to znamená, že jí nabízím příležitost, jakou už

v životě nedostane,“ řekl vesele. „A velkou šanci na kariéru. A pokud

jde o to, co se bude dít…, to bude záležet čistě na vás, slečno

Langová. Jak jdeme, nebo ne?“

Ještě chvíli váhala, ale pak se postavila. „Jdeme.“

KAPITOLA 28

Bohové, kteří přinášejí dary

Mae si původně myslela, že jakmile bude zpátky v uniformě

a v akci s ostatními pretoriány, bude se cítit jako doma. Ještě

před třemi měsíci by tomu tak bylo. Hned by zapadla mezi ostatní, kteří byli v tomto případě směsicí žluté a azurové kohorty,

a bez rozmyslu by začala plnit svou roli, kterou jí svěřila její vlast.

I když však nyní pohodlně seděla v jídelně v kasárnách a uvolněně

se bavila, nedokázala se mezi nimi zbavit pocitu, že je jiná.

Tolik toho viděla a udělala, tolik věcí, které se zcela vymykaly

všem zkušenostem i těchhle supervojáků. Určitým způsobem jim

záviděla. Všichni stále žili v jednoduché představě, že i když

dostanou

sebenebezpečnější rozkaz, jejich velitelé mají neustále vše

pod kontrolou a činí správná rozhodnutí. Mae už tomu nevěřila.

Tohle je Justinova chyba, pomyslela si.

Okamžitě ale věděla, že to není fér. V minulosti mu dokázala

vyčítat spoustu věcí, ale tenhle nový pohled na svět byl něco jiného.

že nyní měla otevřené oči a viděla pod povrchem běžné reality skryté zákeřné síly, to bylo výsledkem mnoha faktorů, z nichž některé existovaly, už když se narodila. Justin se jen, stejně jako ona, snažil proplout těmi zrádnými vodami a udržet se na hladině. Dokonce se snažil jí pomoct, ale ona mu odpověděla ranou

pod pás.

Ne… teď zase nebyla fér k sobě. Taky se mu snažila pomoct.

Přišla sem, aby ho zbavila touhy a aby se mohl dostat z bohem

438 • Richelle Mead

nastražené pasti. Když byla pryč, onen bůh – ať již to byl kterýkoli

– ji nemohl proti Justinovi použít jako směnnou minci.

Hrozně by si přála, aby to Justin viděl stejně, ale bolest v jeho tváři vypovídala o něčem jiném. A ani trochu jí nepomohlo, že všechno, co v ní viděla, bylo jen obrazem jejího vlastního nitra.

Zapomene na mě, pomyslela si. Musí. Beztak už někde v baru

loví nějakou jinou. Nikdy žádnou nebral vážně. Proč bych zrovna

já měla být jiná? Jenom doufám, že se bude držet žen, které nemají

nic společného s nadpřirozenem.

Když se ale zamyslela nad minulým večerem, nad vším, co jí řekl, nad tím, jak ji i ve spánku držel, jako by ji chtěl chránit…, věděla, že je k němu zase nespravedlivá. O to těžší bylo sama se

z toho dostat. Představa, že mu je ukradená, by jí mohla všechno ulehčit. Navíc ani necítila potřebu najít rozptýlení v náručí někoho jiného, i když příležitostí měla spoustu. Několik chlapíků už jí udělalo přesně ty návrhy, které si pretoriáni vzájemně dělají mezi akcemi. Všechny je slušně odmítla – přestože uvnitř cítila doslova odpor. Chtěla si se svými novými kolegy udržovat dobré vztahy, ale zároveň si neuměla představit, že by v blízké budoucnosti někomu dala své tělo. Střetnutí s Justinovým přízrakem ji strašlivě vyděsilo a zanechalo v ní stopy, kterých se nemohla zbavit.

„Míříte do Mexika, pretoriánko?“

Přímo vedle ní si ke stolu sedl důstojník v šedohnědé uniformě běžných jednotek. Až teď si uvědomila, že ostatní pretoriáni,

s nimiž jedla, už svá místa uvolnili. Byla tak pohroužena do svých myšlenek, že nevnímala čas. Prakticky neměla chuť k jídlu a začínala ji zcela netypicky bolet hlava. Promnula si zátylek a čekala,

až jí implantát bolest potlačí.

„Ano, pane.“ Pohled na mužovu uniformu jí prozradil, že je

to major, takže měli zhruba stejnou šarži. Technicky vzato byl asi

• 439

trochu výš, ale pretoriáni byli samostatná odnož s nezávislým systémem

hodností. „Přijela jsem s oddílem z Vancouveru. Čekáme

ještě na jednu skupinu, co se k nám má připojit. Pak vyrážíme.

Vy tam jedete taky?“

„Možná mě tam uvidíte.“ Dal si nohu přes nohu – měl je velmi dlouhé – pohodlně se opřel a na někoho s jeho hodností, třebaže

asi nebyl zrovna ve službě, zaujal velmi uvolněnou polohu.

„Rozhodně to je přesně místo pro mě. Naprostý chaos. Dostali

jste nějaké informace? že je to oblast, kterou nedávno zabrali arkádští osadníci? Bohužel pro ně je tam spousta ropy a ani

RUNA se pořád ještě nemůže úplně zbavit závislosti na ní. Takže jdeme do války. Jsem si jistý, že bude velkolepá.“

Mae na něj nervózně pohlédla. Kdyby nebyli na základně,

asi by si myslela, že se někdo jen navlékl do kostýmu. „Určitě?

Nám bylo řečeno, že jde o oblast, která se chce stát gemmanským protektorátem, ale Arkádie a místní disidenti jim neustále

vyhrožují.“

Přehnaně významně na ni mrkl hnědýma očima, které v určitém

světle byly skoro žluté. „Jasně, copak vám mohli říct něco jiného? Tohle se poslouchá mnohem líp. Určitě se líp bojuje, když

věříte, že jdete proti hnusným agresorům než proti bezbranným osadníkům, kteří si prostě jen chtějí v klidu žít, i když to jsou Arkáďané. Ale chápu, že nejste zrovna fanoušek jejich kultury, a asi vám to nemůžu mít za zlé. Není to zrovna země, kde by

ocenili ženy s vašimi schopnostmi.“

„Kdo jste?“ zeptala se, protože ji zamrazilo. Informace o její akci v Arkádii byla přísně tajná. Nikdo s touhle hodností o ní

neměl vědět. Její přeložení zařídil Gan osobně, ale teď ji napadlo, jestli u toho netahal i za jiné nitky. že by sem dokonce poslal někoho, aby ji špehoval?

440 • Richelle Mead

„Váš velký fanoušek, pretoriánko Koskinenová,“ řekl muž

mile. Naklonil se k ní a usmál se. Kromě velmi neobvyklých očí

byly jeho rysy tuctově plebejské a jeho protáhlá tvář, třebaže docela pohledná, záhadně maskovala věk. Snad něco přes třicet?

„Velmi velký fanoušek. Myslel jsem si, že se my dva nikdy nepotkáme,

ale osud se někdy zamotá tak, že to ani bohové nejsou schopni odhadnout.“

Mae ztuhla. „Vy jste jeden z vyvolených.“

„Ale prosím vás,“ ušklíbl se. „Neurážejte mě. Já jsem s vámi zatím mluvil velice hezky.“

„Tak co jste zač?“ obořila se na něj a v duchu horečně procházela všechny možnosti navzdory tomu, že ji hlava bolela stále

víc. Nemůže to být nějaká bytost stejného druhu jako Justinovi

havrani?

„Někdo, komu by se velmi hodila valkýra, a já bych rád získal vás. Vždycky jsem chtěl mít svou vlastní, a jak jsem říkal, jsem váš velký fanoušek. Myslím, že bychom spolu skvěle vycházeli,

a já bych pro vás dokázal udělat mnohem lepší věci než Freya.“ Mae se téměř rozesmála. „Mluvíte jako nějaký…“ Na poslední

chvíli se zarazila a nebyla schopna to slovo pronést. Naklonil hlavu na stranu. „Ano? Řekněte to.“

„To je nemožné,“ řekla a nervózně se rozhlížela kolem sebe.

Kdyby se uprostřed jídelny bavila s bohem, tak by si toho někdo

musel, musel všimnout. Jenomže všichni přítomní, civilisté i vojáci,

si šli po svém, jako by Mae ani její společník neexistovali.

„Překvapuje mě, že slovo nemožné ještě máte ve slovní zásobě,“

řekl jí káravým tónem. „Jsem, co jsem, a dal jsem si tu

práci, abych se vám zjevil osobně a požádal vás, abyste vstoupila

do mých služeb.“

„Když toho tolik víte, tak taky víte, že jsem s bohy i jejich problémy skoncovala,“ řekla.

• 441

„Vím, že jste skoncovala s bohy, kteří své služebníky neumí chránit. S bohy, kteří neumí nic dávat.“ Přejel jí prsty po čelisti a ona zjistila, že nedokáže ucuknout. „Nikdy bych od žádné své valkýry nechtěl, aby opustila svého milence. A žádná má valkýra by se nikdy nestala obětí jiného vyvoleného.“

Mae zatajila dech. „Vy víte, kdo to byl?“ A pak otázku změnila

na tu, která ji doslova sžírala. „Víte, čím je? Je jedním z vyvolených?“

„S největší pravděpodobností. Já jsem tam tehdy nebyl a nevím, kdo to byl, ale vzhledem k moci, kterou disponoval, by měl

být jedním z vyvolených. Co jiného myslíte, že to bylo?“

„Já nevím,“ připustila. „Já jsem se jenom bála, že… že to nebyl člověk.“

Zasmál se a opřel ruku zpátky o stůl. „Tak toho se nebojte.

Nižší bytosti jako duchové nebo démoni nemají o váš druh zájem tohoto typu. A bohové… hmmm, řekněme prostě, že bychom se nemuseli tolik namáhat. Ne, moje drahá. Váš záhadný násilník byl až příliš lidský a já vám ho pomohu najít.“

„Už jsem vám řekla, že jsem s bohy skoncovala.“

„A já jsem vám řekl, že jste skoncovala s těmi podřadnými,

s takovými, kteří nechávají své služebníky zranitelné a hrají

s nimi trapné hry. Mě tady máte osobně a s naprosto přímou nabídkou. žádné hry. žádné zašifrované vize.“

„Jenomže mi zároveň nabízíte pouta,“ řekla. „Součástí služby bohu jsou vždycky pouta. Nabízíte mi pomoc, ale co chcete výměnou?

Co to znamená být vaše valkýra? život v otroctví?“

Zavrtěl hlavou. „To těžko. To bychom se oba unudili. Není

v mých silách sledovat, zda jste mi celý život oddaná. Jednoduše potřebuji někoho, kdo pro mne zařídí jisté pozemské záležitosti hned. Řekněme, že od vás budu vyžadovat služby jen do chvíle, kdy najdete toho svého násilníka.“

442 • Richelle Mead

„A to je všechno? Tak to asi nebudete mít moc velkou motivaci

mi ho pomoct najít, když se tím zároveň osvobodím z vašich

služeb?“

„To není pravda,“ prohlásil. „Velmi mne zajímá, kdo vám to

udělal, nebo spíš komu slouží. Jestli mám tuhle hru vyhrát, musím znát všechny hráče a vědět, čeho jsou schopni. A jak jsem

říkal, jsem tak trochu jiný bůh. Jsem přímý. Prostě věřím tomu,

že když splním, co ode mne chcete, tak se mnou budete chtít spolupracovat dál, ze své vlastní vůle. A zcela upřímně, z toho bych měl mnohem větší radost než z nějaké vychytralé dohody, kterou bych si vás zavázal na celý život.“

Mae si ho chvíli zkoumavě prohlížela a vlastně nechápala, že

o jeho nabídce vůbec uvažuje. „Ne. Ne. Odjela jsem, abych se od

toho vašeho nadpřirozeného byznysu dostala pryč!“

Poklepal jí prstem na konec klíční kosti. „Tak proč máte pod uniformou ten amulet? Možná si říkáte, že od toho chcete pryč,

ale hluboko uvnitř víte, že to s vámi půjde úplně všude. A máte

pravdu. Takže se raději přidejte k vítězné straně. Pomozte mi získat zpět mé právoplatné místo a pomozte mi najít toho, kdo vás v noci přepadl, abychom ho mohli za to, co vám udělal, nechat strašlivě trpět. A nepředstírejte, Maj Erjo, že vás pomsta nezajímá. Viděl jsem radost, kterou máte, když můžete potrestat ty, kdo ubližují jiným. Za toho majitele salónu v Arkádii jste neuronila jedinou slzu. Umím si představit, jakou potřebu musíte mít vrátit to člověku, který si za oběť vybral přímo vás.“

Mae zuřila, protože měl pravdu. Řekla Justinovi, že to chce

všechno nechat plavat, dokonce i hledání toho násilníka, ale hluboko uvnitř v ní plála touha toho fantoma najít a nechat ho

platit za všechno, co jí způsobil. A teď jí tady ten cizinec – ten

bůh – tvrdí, že je schopen jí pomoct, pokud se s ním spojí. Justin

jí kdysi řekl, že spolupráce s bohy nikdy není zadarmo, ale

• 443

zároveň jí říkal, že před nimi neuteče. Pokud to je pravda, není náhodou nejvyšší čas, aby se přestala nechat ovládat tajemnými bohy? Není čas věnovat svou energii takovému, který opravdu něco dokáže?

„Máte něco s rukama, pretoriánko?“

Zatímco Mae hlavou vířily myšlenky, ztichla a podvědomě si

mnula ruce. Měla v nich mravence, jako by samy od sebe usínaly.

Nyní je spustila do klína a podívala se tomu cizinci přímo do žlutých očí. „Tvrdíte, že jste jiný bůh. Tvrdíte, že jste přímý. Jestli je to pravda, řekněte mi své jméno… Nebo si ho musím zasloužit jako všichni ostatní vyvolení?“

„Vůbec ne,“ řekl. „Všechno, co jsem řekl, jsem myslel vážně

a stojím si za tím. Jmenuji se Loki.“ Zvedl ruku. „Velmi rád vás poznávám, Mae Koskinenová.“

EPILOG

Duch

Když muž s tváří Rufuse Callawaye dorazil do Seattlu, začínalo pršet. Myslel si, že déšť nechal ve Vancouveru, ale zjevně ho pronásledoval i sem. Nebo možná tady pršelo dřív. Bylo mu to jedno. Měl až příliš dobrou náladu, a když vyšel z nádraží, byl přesvědčený, že nějaké mokré vlasy a šaty mu ji v žádném případě nezkazí.

Musel přiznat, že věci nešly úplně podle jeho plánu. Příčinou byla asi jeho marnivost. Když byl u Mae, nedával si dost

pozor na pusu, protože si vůbec neuvědomoval, jak hluboký je

její vztah s Marchem. Nebýt toho škobrtnutí, asi by dnes ráno

byl ještě v její posteli, příjemně unavený z noci plné tak dlouho plánovaných slastí. A že si toho naplánoval hodně. To krátké frenetické vzplanutí jen stěží uspokojilo jeho potřeby, i když si tak rozhodně dokázal svou dominanci. Krev se mu ještě vařila

při vzpomínce na to, jak ji má pod sebou, naprosto podřízenou.

V každodenním životě tomu tak sice nebylo, ale viděl, jak se

na něj dívala poté, co si ji vzal. Ty její zářící oči plné obdivu. Snad dokonce lásky.

Jenomže mohl tvrdit, že se tak dívala na něj? Koneckonců, nebylo to jeho jméno, které v záchvatu vášně volala.

Tyhle pochyby vnesly do jeho myšlenek poněkud temnější

tóny, ale než dorazil na místo, celý promočený, byl už zase v

po • 445

řádku. Nezáleželo na tom, koho si Mae myslela, že miluje nebo

nemiluje. Až se ukáže pravda, pozná, ke komu skutečně patří.

„Jdeš pozdě.“

žena stojící ve dveřích založila paže na prsou a zpražila ho pohledem. Jmenovala se Donna a on věděl, že nepokrytě žárlí, že

jí Tezcatlipoca rovněž nedal dar změny podoby.

„Měl jsem práci,“ řekl neutrálně a položil ruku na skener, který držela v ruce. Při tom, jak sem lidi neustále chodili v různém přestrojení, bylo nutné identifikovat je pomocí čipu. A ani to nefungovalo vždy stoprocentně. Jeho čip například nebyl stejný, který dostal jako dítě, protože s tím by se po RUNA nemohl pohybovat tak volně. Byl totiž považován za mrtvého.

„Měl jsi práci dva týdny?“ zeptala se Donna významně.

„Měl jsem to povolené,“ připomněl jí. „Když to bylo dobré pro našeho pána, mělo by to být dobré i pro tebe.“

Ta brigáda na pozici bodyguarda byla velmi šťastná náhoda,

neboť přišla přesně mezi dvěma úkoly. Asi by byl ještě radši, kdyby

Mae zrovna neodjela ze země, ale i tak se o ní v dočasném

převleku za Rufuse Callawaye dozvěděl, co potřeboval. A konec jeho soukromé mise…, to byl nečekaný bonus. Skutečně se přišel rozloučit, když zaslechl útržek z rozhovoru Mae s Marchem a objevil příležitost, kterou mu nabízela její neukojená touha.

„Jak dlouho tu ještě budeš chodit s tímhle ksichtem?“ zeptala

se Donna.

„Jak se mi bude chtít,“ odsekl a prošel kolem ní dovnitř. Tahle mladá žena začínala být poslední dobou nějaká ofouklá. Bude

muset ostatním něco říct. Jedna věc je být ambiciózní a mít dobré předpoklady získat moc, ale Donna se taky bude muset naučit trpělivosti a úctě, stejně jako oni všichni.

Jakmile však prošel kolem ní do vstupní haly, zamířil přímo

k zrcadlu umístěnému za dveřmi. To bylo celé zčernalé, neboť

446 • Richelle Mead

bylo zasvěceno Tezcatlipocovi ohněm a kouřem, jeho matný povrch

však měl moc, která služebníkům tohoto boha značně pomáhala

v přeměnách. Nyní se z něj naposledy podíval rozmazaný

odraz Rufuse Callawaye a muž s pomocí krátké modlitby využil svou schopnost měnit podobu.

Tělem mu projelo nepříjemné mravenčení, na které si asi nikdy

nezvykne. Následoval pocit, že ho někdo natahuje a hněte,

jako by byl těsto v rukou velmi schopného pekaře. Jakmile však

bylo po všem, ze zrcadla už se nedívala silná ošlehaná tvář. Nahradila

ji mnohem mladší, s černými vlasy a očima čisté středozemní rasy, doplněná vyšším a svalnatějším tělem. Jeho oblečení

se nezměnilo, takže mu nyní bylo poněkud těsné, toho si však nevšímal.

Být duchem bylo rozhodně užitečné a on se už dávno naučil využívat privilegií, která získal díky možnosti pohybovat se v naprosté anonymitě. Bez ohledu na to, kolikrát provedl kouzlo přeměny, bez ohledu na to, kolik tváří si nasadil, stejně bylo vždycky

úlevou vrátit se do svého těla. Bylo to pohodlné… jako vrátit se

domů. K tomu všemu musel Porfirio Aldaya navíc přičíst skutečnost,

že se mu prostě líbí, jak vypadá.

Ještě naposledy se láskyplně podíval na svůj odraz v zrcadle

a pak se otočil a zamířil dál do budovy zjistit, co má pro něj pán

za úkol teď.