Spoutáni magií

Richelle Mead

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Pro děti a mládež

Dimitrij dal Rose poslední čanci, aby se rozhodla. Její volna však byla špatná... Po dlouhé a strastiplné cestě na Sibiř, kam se vydala hledat milovaného Dimitrije, se Rose vrací na Akademii svatého Vladimíra, ke své nejlepší kamarádce Lisse a ostatním. Maturita se rychle blíží a dívky se už nemohou dočkat opravdového života za železnou branou akademie. Avšak Rose stále s bolestí v srdci vzpomíná na Dimitrije, kterého přes všechno zlé nedokáže přestat milovat. Nedokázalo ho zabít, když dostala šanci. A v blízké budoucnosti se možná začnou naplňovat její nejhorší sny: Dimitrij ochutnal její krev a Rose v hloubi duše ví, že ji pronásleduje. Přesto se stále nevzdává naděje na Dimitrijovu záchranu - otázkou ovšem zůstává, jestli se jí ho podaří zachránit dřív, než ji Dimitrij zabije a promění ve Strigojku, bude jejich láska opravdu věčná?

Vampýrská Akademie 5

Spoutáni

Magií

RICHELLE MEAD

2010

Copyright © 2010 by Richelle Mead

Translation © 2010 by Katrin Chýlová

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu SPIRIT BOUND,

vydaného nakladatelstvím Razorbill, New York 2010,

přeložila Katrin Chýlová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázky5 Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2010

ISBN 978-80-7303-569-3

Mému skvělému agentovi Jimu McCarthymu.

Díky za všechnu tu těžkou práci.

Tyhle knihy by nespatřily světlo světa, nebýt tebe!

JEDNA

Je veliký rozdíl mezi vyhrožováním smrtí a milostným dopisem – dokonce i když osoba píšící ony výhrůžky tvrdí, že vás stále miluje. Ale vzhledem k tomu, že i já jsem se pokusila zabít někoho, koho miluju, zřejmě nemám právo to odsuzovat.

Dnešní dopis přišel s dokonalým načasováním, což jsem ostatně čekala. Přečetla jsem si ho čtyřikrát, a přestože už jsem měla zpoždění, nemohla jsem si pomoct a přečetla si ho ještě popáté.

Moje nejdražší Rose,

jedna z mála stinných stránek toho, když jsi probuzena, je, že už nepotřebuješ spát; tudíž nemáme sny. Je to škoda, protože kdybych mohl snít, určitě by se mi zdálo o tobě. Nechal bych si zdát o tvé vůni a o tom, jaké to je, cítit mezi prsty tvoje tmavé hedvábné vlasy. Snil bych o tvé hebké pleti a žhavých rtech při polibku.

Když ale nemám sny, musím se spokojit se svou představivostí, která je skoro stejně dobrá. Všechno si dovedu dokonale představit, dokonce i to, jak tě připravím o život. Je mi líto, že to budu muset udělat, ale nedalas mi na vybranou. Odmítla jsi se mnou žít navěky a prožívat věčnou lásku, takže nemám jinou možnost. Někoho tak nebezpečného jako ty nemůžu nechat naživu. I kdybych tě teď probudil proti tvé vůli, máš už mezi Strigoji tolik nepřátel, že by tě některý z nich jistě brzy zabil. Pokud tedy musíš zemřít, pak to bude mou rukou, a ne rukou někoho jiného.

I tak ti přeju hezký den a abys zvládla zkoušky – ne že bys k tomu potřebovala štěstí. Je jenom mrhání časem, když tě nutí zkoušky podstoupit. Jsi nejlepší ze všech a od dnešního večera už se budeš pyšnit značkou slibu. To samozřejmě znamená, že až se znovu setkáme, střet s tebou pro mě bude mnohem větší výzvou – a já si to rozhodně užiju.

A my se opravdu znovu setkáme. Po maturitě odejdeš z Akademie, a jakmile se ocitneš za ochrannými stěnami, najdu si tě. Nikde na světě neexistuje místo, kde by ses přede mnou mohla schovat. Sleduju tě.

S láskou Dimitrij

Přestože mi tak „přátelsky“ popřál úspěch, ten dopis mi nepřipadal zase tak povzbudivý. Hodila jsem ho na postel a zachmuřeně vyšla z pokoje. Snažila jsem se moc si jeho slova nepřipouštět, ačkoli bylo nemožné, aby mě něco takového nevyděsilo. Nikde na světě neexistuje místo, kde by ses přede mnou mohla schovat.

O tom nepochybuju. Věděla jsem, že Dimitrij má své špehy. Když se můj bývalý učitel a milenec proměnil ve zlého nemrtvého vampýra, po nějakém čase se stal vůdcem Strigojů. Trochu jsem tuhle jeho kariéru urychlila, když jsem zabila jeho bývalou šéfku. Mám za to, že má dost špehů i z řad lidí, kteří mě sledují, kdy překročím hranice školních pozemků. Žádný Strigoj se nemůže dostat přes ochrannou bariéru, která funguje čtyřiadvacet hodin denně. Lidé ovšem ano. A jak jsem před nedávnem pochopila, spousta lidí dobrovolně slouží Strigojům v naději, že je jednou za odměnu promění a oni budou nesmrtelní. Těmhle lidem připadá, že věčný život stojí za to, aby zaprodali svou duši a zabíjeli jiné, aby sami přežili. Dělá se mi z nich zle.

Ale myšlenky na ně mě netrápily, když jsem kráčela trávou, která byla teď na počátku léta jasně zelená. Trápil mě Dimitrij. Vždycky jen Dimitrij. Muž, kterého miluju. Strigoj, kterého chci zachránit. Zrůda, kterou nejspíš budu nucena zabít. Láska, již jsem k němu cítila, byla pořád silná a nezáleželo na tom, kolikrát jsem si opakovala, že bych se měla pohnout se svým životem dál. Nezáleželo na tom, že si všichni myslí, že už jsem svou bolest překonala. Byl neustále se mnou, pořád jsem na něj myslela a stále jsem o sobě pochybovala.

„Vypadáš, jako by ses chystala postavit armádě.“

Zaplašila jsem svoje chmurné myšlenky. Tolik jsem uvažovala o Dimitrijovi a jeho dopisu, že jsem šla přes kampus a nevnímala okolí. Ani jsem si nevšimla svojí nejlepší kamarádky Lissy, která se mnou s úsměvem srovnala krok. To, že mě takhle překvapila, bylo něco neobvyklého, protože spolu máme psychické pouto, díky němuž vždycky vím, kde je a co cítí. Musela jsem být opravdu hodně zamyšlená, že jsem ji nezaznamenala. A takhle zamyšlená jsem byla proto, že mě chce někdo zabít.

Obdařila jsem Lissu čímsi, co jsem považovala za přesvědčivý úsměv. Věděla, co se Dimitrijovi stalo, a věděla i to, že čeká na vhodnou příležitost, aby mě mohl zabít poté, co jsem se já pokusila zabít jeho, a nepovedlo se mi to. Dopisy, které jsem od něj dostávala každý týden, ji samozřejmě znepokojovaly. Sama měla dost starostí i bez mého nemrtvého pronásledovatele.

„Svým způsobem už stojím proti armádě,“ pověděla jsem jí. Byl už podvečer, ale teď v létě stálo slunce pořád ještě dost vysoko na nebi a zalévalo nás zlatavým světlem. Já to milovala, ale pro Moroje – mírumilovné živé vampýry, jako je Lissa – to bylo nepříjemné a oslabovalo je to.

Zasmála se a platinově blond vlasy si hodila přes jedno rameno. Sluneční svit jim dodával záři až andělskou. „Já si to myslela. Nečekala jsem, že tě to takhle sebere.“

Chápala jsem, na co naráží. I Dimitrij napsal, že zkoušky pro mě budou jen ztrátou času. Koneckonců jsem se ho vydala hledat do Ruska, kde jsem čelila skutečným Strigojům a spoustu jsem jich zabila úplně sama. Nadcházející zkoušky bych se tedy nejspíš bát neměla, ale všechna ta sláva a očekávání na mě najednou dolehly. Srdce se mi rozbušilo rychleji. Co když to nezvládnu? Co když nejsem tak dobrá, jak si myslím? Strážci, s nimiž budu bojovat, sice nejsou skutečnými Strigoji, ale přece jen jsou velmi zkušení a bojují o dost let déle než já. Namyšlenost mě může dostat do problémů, a pokud selžu, znemožním se přede všemi, na nichž mi záleží. Přede všemi, co ve mě vkládají velikou důvěru.

A ještě jedna věc mě znepokojovala.

„Bojím se, jak tyhle známky ovlivní moji budoucnost,“ řekla jsem. To byla pravda. Tyhle zkoušky byly pro strážce novice, jako jsem já, závěrečné. Zajišťovaly, že můžu u svatého Vladimíra odmaturovat a zařadit se mezi opravdové strážce, kteří chrání Moroje před Strigoji. A také rozhodnou o tom, který strážce bude přidělen ke kterému Morojovi.

Poutem jsem vnímala, že se mnou Lissa soucítí a taky se strachuje. „Alberta myslí, že je velká šance, že bychom mohly zůstat spolu – a že budeš pořád mojí strážkyní.“

Ušklíbla jsem se. „Alberta to určitě řekla jen proto, aby mě udržela ve škole.“ Před několika měsíci jsem ze školy odešla a vydala se pronásledovat Dimitrije. Po nějaké době jsem se sice vrátila, ale v mých záznamech to asi nebude vypadat moc dobře. Navíc je tu ještě taková drobnost, a sice, že mě královna Taťána nenávidí a nejspíš se div nepřetrhne, jen aby ovlivnila moje přidělení – ale to je jiný příběh. „Alberta jistě ví, že by mi dovolili chránit tě jedině v případě, že bych byla posledním strážcem na zemi. A i tak bych měla dost mizivý šance.“

Před námi se ozývalo hlasité hučení davu. Jedno ze školních sportovních hřišť se změnilo v jakousi arénu připomínající římské gladiátorské zápasy. Vyrostly tam tribuny, některé s jednoduchými dřevěnými sedadly, jiné luxusní s vypolstrovaným sezením a plátěnými stříškami, které chránily Moroje před sluníčkem. Bojiště bylo lemováno pestrobarevnými praporky, které se třepotaly ve větru. Budovu, která vyrostla před stadiónem, jsem zatím neviděla, ale věděla jsem, že ji tam postavili. Tam čekali a nervovali se novicové. Na bojišti byly různé překážky, aby byly zkoušky náročnější. A z toho ohlušujícího povyku jsem usuzovala, že už se tam shromáždilo početné obecenstvo.

„Nevzdávám se naděje,“ řekla Lissa. Skrz pouto jsem poznala, že to myslí vážně. To byla jedna z jejích nejbáječnějších vlastností – neochvějná důvěra a optimismus, kterými prozářila i ty nejtěžší chvíle a které ostře kontrastovaly s mým cynismem. „Mám něco, co by ti dneska mohlo pomoct.“

Zastavila se a z kapsy u džínů vytáhla stříbrný prstýnek posázený kamínky, které vypadaly jako olivíny. Nepotřebovala jsem žádné pouto, abych pochopila, co mi nabízí.

„Liss…, já nevím. Nechci žádnou, ehm, neférovou výhodu.“

Lissa obrátila oči v sloup. „Takhle to přece vůbec není a ty to dobře víš. Tenhle je v pohodě, přísahám.“

Prsten, který mi dávala, byl kouzelný, nabitý vzácnou magií, kterou ovládala. Všichni Morojové umějí ovládat jeden z pěti živlů – zemi, vzduch, vodu, oheň nebo éter. Éter je ovšem nejvzácnější a během staletí upadl téměř v zapomnění. Lissa a ostatní ho objevili teprve nedávno. Na rozdíl od jiných elementů, které jsou ve své povaze fyzičtější, éter je vázán k mysli a všem druhům psychických jevů. Nikdo tomu tak docela nerozumí.

Lissa začala experimentovat s nabíjením předmětů éterem teprve nedávno – a šlo jí to skvěle. Její nejlepší schopností ale bylo uzdravování, a tak zkoušela dělat právě uzdravovací kouzla. Naposled nabila náramek, který mi popálil zápěstí.

„Tohle funguje. Sice jen trochu, ale aspoň během zkoušky ti to odejme temnotu.“

Mluvila odlehčeným tónem, ale obě jsme si uvědomovaly vážnost jejích slov. Éter jí sice propůjčoval velkolepé schopnosti, ale také si vybíral svou daň: přinášel s sebou temnotu, která se projevovala jako vztek nebo zmatek a nakonec vedla k šílenství. Ta temnota se do mě někdy vlévala skrz naše pouto. Nicméně jsme se dověděly, že s tím můžeme bojovat díky kouzlům a její schopnosti uzdravovat. To bylo taky něco, co ještě musíme zdokonalit.

Obdařila jsem ji nepatrným úsměvem, protože mě její zájem dojal. Vzala jsem si od ní prsten. Nepopálil mi ruku, což jsem považovala za slibný začátek. Byl malý, tak akorát na malíček. Když jsem si ho nasadila, necítila jsem vůbec nic. To se občas u uzdravujících kouzel stávalo. Nebo to taky mohlo znamenat, že kouzlo prostě nefunguje. Každopádně nedošlo k žádné újmě.

„Díky,“ řekla jsem. Ucítila jsem z Lissy radost. Kráčely jsme dál.

Napřáhla jsem ruku před sebe a obdivovala, jak se zelené kamínky lesknou. Nebyl zrovna dobrý nápad brát si šperky do boje, který mě čeká, ale stejně si vezmu rukavice.

„Nemůžu uvěřit, že po tomhle tady skončíme a vydáme se do skutečnýho světa,“ poznamenala jsem, aniž bych o svých slovech předem uvažovala.

Lissa vedle mě náhle strnula a já okamžitě zalitovala toho, co jsem řekla. „Vydat se do skutečného světa“ znamená, že se s Lissou vrhneme na úkol, se kterým mi – ač nerada – slíbila pomoct už před pár měsíci.

Na Sibiři jsem se dověděla, že možná existuje způsob, jak proměnit Dimitrije zpátky na dhampýra, jako jsem já. Ale asi by to bylo zdlouhavé a taky to vůbec nemusela být pravda. A vzhledem k tomu, jak moc teď Dimitrij touží po tom, aby mě zabil, pravděpodobně nebudu mít na vybranou a budu ho muset zabít – jestli to bude buď on, nebo já. Jenže kdyby existoval nějaký způsob, jak ho zachránit, než k tomu dojde, musím ho objevit.

Jediné vodítko, které máme, abychom mohly uskutečnit tenhle zázrak, vede přes zločince. A ne jen tak ledajakého zločince – přes Viktora Daškova, královského Moroje, který kdysi mučil Lissu a napáchal spoustu dalších zvěrstev, jež nám udělala ze života peklo. Spravedlnosti ale bylo učiněno zadost a Viktor byl odsouzen na doživotí, což ovšem nyní všechno komplikuje. Pochopily jsme, že dokud bude za mřížemi, nebude mít důvod poskytnout nám informace o svém nevlastním bratrovi – jediné osobě, která kdy údajně zachránila Strigoje. Uvědomila jsem si, že Viktor by nám mohl tu informaci sdělit, kdybychom mu nabídly to, co mu ještě nikdo nenabídl – svobodu.

Ten nápad ale byl z mnoha důvodů dost pochybný. Za prvé, vůbec nevím, jestli by to šlo. Je to skoro nepředstavitelné. Za druhé, nemám ponětí, jak někoho osvobodit z vězení, a navíc ani nevím, kde Viktor sedí. A nakonec jde ještě o to, že bychom vypustily na svobodu našeho nepřítele na život a na smrt. To mohlo být zničující i pro mě, natožpak pro Lissu. Jakkoli ji to pomyšlení trápilo – a věřte, že ano –, přísahala, že mi pomůže. Za posledních pár měsíců jsem jí nesčetněkrát říkala, že může vzít svůj slib zpátky, ale ona neochvějně stála za svým slovem. Jenže když nevíme, ve kterém vězení Viktora drží, na jejím slibu možná nakonec ani nezáleží.

Pokusila jsem se vyplnit trapné mlčení, které mezi námi zavládlo, a začala jsem mluvit o tom, jak velkolepě příští týden oslavíme její narozeniny. Moji řeč ovšem přerušil Stan, jeden z mých instruktorů. „Hathawayová!“ vyštěkl. „Je od vás hezké, že se k nám přidáte. Tak rychle dovnitř!“

Lissinu mysl ihned opustily myšlenky na Viktora. Spěšně mě objala. „Hodně štěstí,“ zašeptala. „Ne že bys ho potřebovala.“

Stanův výraz mi prozradil, že moje desetivteřinové rozloučení s Lissou bylo o deset vteřin delší, než být mělo. Na vyjádření díků jsem se na ni usmála a vydala se za Stanem, zatímco Lissa odešla za našimi kamarády na tribunu.

„Máte štěstí, že nepřijdete na řadu hned ze začátku,“ zavrčel. „Lidi dokonce uzavírají sázky, jestli se vůbec ukážete.“

„Vážně?“ podivila jsem se potěšeně. „A jaký je kurs? Pořád si to ještě můžu rozmyslet a taky si vsadit. Aspoň bych si vydělala nějaký kapesný.“

Zpražil mě pohledem přimhouřených očí a nebylo třeba, aby mi cokoli říkal. Vešli jsme do budovy, kde se čekalo, což bylo hned vedle bojiště a naproti tribunám. V uplynulých letech mě vždycky ohromovalo, kolik práce se k těmhle zkouškám váže. Teď když jsem všechno viděla zblízka, můj údiv se nijak nezmenšil. Bouda, kde čekali novicové, byla ze dřeva a měla i střechu. Vypadala, jako by byla součástí stadiónu odjakživa. Postavili ji rychle a stejně tak rychle ji po zkouškách zase rozeberou. Dveře byly dost široké, aby jimi mohli pohodlně projít tři lidé, a nabízely částečný výhled na bojiště, kde už úzkostlivě čekala jedna moje spolužačka, až ji zavolají. Byla tam spousta různých překážek, které měly ověřit naši rovnováhu a koordinaci pohybů při boji s dospělými strážci, kteří budou číhat za rohy a různými překážkami. Na jednom konci bojiště vyrostly dřevěné stěny vytvářející temný labyrint. Všude možně visely sítě a vratké plošiny, které měly otestovat, jak dokážeme bojovat za ztížených podmínek.

Několik noviců se nahrnulo do dveří. Doufali, že když budou pozorovat ty, co přijdou na řadu před nimi, něco z toho pochytí. Já ne. Vydám se tam naslepo a pustím se do všeho, co si na mě přichystají. Kdybych sledovala zápasy, ještě bych mohla zpanikařit. Teď jsem potřebovala jenom klid.

Tak jsem se opřela o zeď v boudě a pozorovala novice kolem. Zdálo se, že opravdu přijdu na řadu jako poslední. Uvažovala jsem, jestli na mě lidi prosázeli hodně peněz. Někteří spolužáci postávali v hloučcích a tiše si špitali. Jiní prováděli rozehřívací a protahovací cviky. Další stáli s instruktory, kteří jim udíleli poslední rady. Profesoři mluvili ke svým studentům naléhavě. Neustále ke mně doléhala slova jako soustřeď se a uklidni se.

Při pohledu na instruktory se mi svíralo srdce. Ještě před nedávnem jsem si to představovala úplně jinak. Myslela jsem, že tu budu stát s Dimitrijem a on mi bude radit, abych to brala vážně a při boji si zachovala chladnou hlavu. Od té doby, co jsem se vrátila z Ruska, mě radami zásobovala Alberta. Jenže ta jakožto kapitánka byla už dávno na bojišti, kde měla plno práce. Neměla čas přijít sem a držet mě za ruku. A kamarádi, kteří by mě mohli utěšit – Eddie, Meredith a další – měli co dělat sami se sebou. Byla jsem sama.

Bez Alberty, Dimitrije a kohokoli jiného jsem si připadala bolestně osamělá. Tohle není správné. Neměla bych být sama. Měl by tu se mnou být Dimitrij. Takhle to mělo být. Zavřela jsem oči a na okamžik si představila, že tu se mnou opravdu je. Stojí jen kousek ode mě a povídáme si.

„Neboj, soudruhu. Tohle zvládnu i se zavázanýma očima. To si piš, že jo. Nemáš něco, čím bys mi je mohl zavázat? Když budeš hodnej, dovolím ti, abys mi je zavázal osobně.“ Jelikož se tahle fantazie odehrávala bezprostředně po sexu, bylo pravděpodobnější, že by mi šátek z očí spíš sundal – a další součásti oděvu jakbysmet.

Dokonale jsem si dovedla představit, jak by zoufale zavrtěl hlavou. „Rose, připadá mi, že každý den s tebou je mojí osobní zkouškou.“

Ale věděla jsem, že by se usmál. Povzbuzoval by mě a díval se na mě s hrdostí, až bych se vydala na bojiště. To by bylo všechno, co bych potřebovala, abych tuhle zkoušku zvládla.

„Medituješ?“

Ten hlas mě překvapil. Otevřela jsem oči. „Mami? Co tady děláš?“

Přede mnou stála moje matka, Janine Hathawayová. Byla o pár centimetrů menší než já, ale přesto by dokázala přeprat někoho dvakrát většího. V opáleném obličeji měla nebezpečný výraz a nikdo by ji jistě netoužil vyzvat na souboj. Hořce se na mě usmála a jednu ruku si dala v bok.

„Vážně sis myslela, že se na tebe nepřijdu podívat?“

„Nevím,“ přiznala jsem. Připadala jsem si trochu provinile, že jsem o ní pochybovala. Za posledních pár let jsme spolu nebyly moc ve styku. Až po událostech z poslední doby – a většinou to byly zlé události – jsme k sobě začaly nacházet cestu. Většinou jsem ale stejně nevěděla, jaký z ní mám pocit. Na jedné straně jsem si připadala jako malá holka, která potřebuje mít mámu u sebe, a na druhé straně jsem byla teenager, který ji odsuzuje za to, že mě opustila. Plácala jsem se mezi tím. Taky jsem si nebyla tak docela jistá, že jsem jí odpustila, když mě jednou při tréninku „omylem“ praštila. „Myslela jsem, že máš na práci důležitější věci.“

„Tohle bych si v žádném případě nenechala ujít.“ Kývla hlavou směrem k tribunám a její kaštanové kudrliny se rozletěly. „Ani tvůj otec by si to nenechal ujít.“

„Cože?“

Rozběhla jsem se ke dveřím a vykoukla ven. Na sedadla jsem sice neměla moc dobrý výhled, protože na bojišti bylo množství překážek, ale i tak mi to stačilo. Tamhle je: Abe Mazur. Se svým černým plnovousem a smaragdově zeleným šátkem přes košili byl nepřehlédnutelný. Dokonce jsem zahlédla i jeho zlatou náušnici. V tomhle vedru se musel pěkně pařit, ale aby byl stylový, klidně se kvůli tomu trochu zapotí.

S matkou mám jen náznak nějakého vztahu a s otcem nemám vztah absolutně žádný. Poznala jsem ho teprve v květnu a to jsem ani nevěděla, že jsem jeho dcera. Všichni dhampýři mají jednoho rodiče Moroje a on byl ten můj. Pořád jsem nevěděla, co si o něm mám myslet. Zůstával pro mě záhadou. Proslýchalo se, že je zapletený do nějakých ilegálních obchodů. Lidé kolem něj nadělali, jako by lámal kosti na potkání. Ačkoli jsem ničeho takového nikdy nebyla svědkem, vůbec by mě to nepřekvapovalo. V Rusku mu říkali Zmeja – had.

Zatímco jsem na něj s úžasem zírala, došla ke mně máma. „Bude moc rád, žes to stihla,“ prohlásila. „Vsadil nemalý peníz, že se objevíš, tak doufám, že z toho budeš mít lepší pocit.“

Zaúpěla jsem. „Samozřejmě. Jasně, že funguje taky jako bookmaker. To mi mohlo dojít hned, jak…“ Poklesla mi čelist. „On se baví s Adrianem?“

Ovšem. Hned vedle Abeho seděl Adrian Ivaškov, který je teď víceméně něco jako můj přítel. Adrian je královský Moroj a uživatel éteru jako Lissa. Byl do mě blázen (teda často jen blázen) hned od té doby, co jsme se seznámili. Já ale měla oči jen pro Dimitrije. Poté, co jsem v Rusku nesplnila svůj úkol, vrátila jsem se a slíbila, že dám Adrianovi šanci. Kupodivu to mezi námi bylo… dobré. Dokonce výborné. Sepsal mi důvody, proč bych s ním měla chodit, a nasliboval spoustu věcí, jako třeba „Přestanu kouřit, ale kdybych si někdy opravdu potřeboval dát cigáro…“ nebo „Každý týden ti udělám romantické překvápko, jako třeba že tě vytáhnu nečekaně na piknik, zahrnu tě růžemi, vezmu tě na výlet do Paříže – ale z tohohle nic, protože jinak by to už nebylo překvápko“.

Bylo to s ním úplně jiné než s Dimitrijem, ale žádné dva vztahy si nejspíš nikdy nejsou podobné. Koneckonců, Adrian a Dimitrij byli každý úplně jiný. Stejně jsem ale nepřestávala truchlit nad ztrátou Dimitrije a naší lásky. Neustále jsem si vyčítala, že se mi ho na Sibiři nepodařilo zabít a osvobodit ho z jeho stavu. Tohle zoufalství ovšem neznamenalo, že můj milostný život nadobro skončil – i když mi nějaký čas trvalo, než jsem se s tím vyrovnala. Pohnout se dál bylo těžké, ale s Adrianem jsem byla šťastná. A to mi prozatím stačilo.

To ale neznamená, že ho chci vidět, jak se kamarádíčkuje s mým otcem gangsterem.

„Má na něj špatnej vliv!“ zavrčela jsem.

Matka si odfrkla. „Pochybuju, že by Adrian Abeho natolik ovlivnil.“

„Ne Adrian! Abe. Adrian se snaží chovat slušně. Abe všechno zvorá.“ Nejenže mi Adrian slíbil, že přestane kouřit, dokonce přísahal, že přestane pít a skončí i s dalšími nepříjemnými zlozvyky. Zamžourala jsem na ty dva v davu a snažila se přijít na to, o čem se asi tak baví. „Co to probírají?“

„Myslím, že to tě teď nemusí vůbec zajímat.“ Janine Hathawayová byla velmi praktická. „Nepřemýšlej nad nimi, ale spíš nad bojem.“

„Myslíš, že si povídají o mně?“

„Rose!“ Máma mě lehce bouchla do paže a já od nich konečně odtrhla zrak a podívala se na ni. „Tohle musíš brát vážně. Buď v klidu a nenech se ničím rozptylovat.“

Její slova byla hrozně podobná tomu, co jsem si představovala, že by mi řekl Dimitrij. Musela jsem se tomu pousmát. Nakonec přece jen nejsem tak úplně sama.

„Co je tady k smíchu?“ zeptala se příkře.

„Nic,“ odpověděla jsem a objala ji. Zprvu strnula, ale pak moje objetí opětovala a po chvilce odstoupila. „Jsem ráda, že jsi tu,“ ujistila jsem ji.

Moje matka nedává zrovna moc najevo city, takže tímhle jsem ji trochu vyvedla z míry. „No,“ vypravila ze sebe nervózně, „říkala jsem ti, že bych si to nenechala ujít.“

Znovu jsem střelila pohledem do diváků. „Na druhé straně u Abeho si tím zase tak jistá nejsem.“

Nebo… počkat. Napadlo mě něco zvláštního. Ale vlastně to tak zvláštní nebylo. Abe má přece styky – dokonce takové, že mohl poslat Viktoru Daškovovi do vězení vzkaz. To Abe se kvůli mně Viktora vyptával na jeho nevlastního bratra, Roberta Dorua, který ovládá éter. Když Viktor odpověděl, že nemá důvod Abemu pomáhat, okamžitě jsem přestala počítat s otcovou pomocí a začala plánovat, jak dostat Viktora z vězení. Jenže teď…

„Rosemarie Hathawayová!“

Albertin hlas se jasně a hlasitě rozléhal. Bylo to jako trubka svolávající do bitvy. Opustily mě veškeré myšlenky na Abeho a Adriana – a dokonce i na Dimitrije. Máma mi asi popřála štěstí, ale příliš jsem nevnímala, když jsem vykročila k Albertě uprostřed bojiště. Do krve se mi vyplavil adrenalin. Teď jsem se soustředila jenom na to, co mě čeká. Na zkoušku, která ze mě udělá opravdovou strážkyni.

DVĚ

Celou zkoušku jsem vnímala rozmazaně.

Asi byste čekali, že nejdůležitější část svého vzdělávacího procesu na Akademii svatého Vladimíra si budu dokonale pamatovat do nejmenších detailů. Ale nebylo tomu tak. Jak by se tohle mohlo srovnávat se skutečnými boji, jichž jsem se už zúčastnila? Jak by se mohly tyhle nahrané zápasy měřit s útokem Strigojů na naši školu? Tehdy jsem musela bojovat proti přesile, aniž bych věděla, jestli moji milovaní stále žijí, nebo už jsou po smrti. Jak bych se mohla bát takzvané bitvy s některým ze školních instruktorů, když jsem bojovala s Dimitrijem? Už jako dhampýr byl smrtící a jako Strigoj byl ještě horší.

Zkoušku jsem ovšem nechtěla nijak zlehčovat. Brala jsem ji vážně. Často se stávalo, že nějaký novic neprošel, a já rozhodně nechtěla být jedním z nich. Strážci, kteří bránili Moroje ještě dřív, než jsem se narodila, mě teď napadali ze všech stran. Aréna nebyla plochá a to všechno jen komplikovalo. Všude bylo plno vymyšleností a překážek, klád a schůdků, které měly vyzkoušet mou rovnováhu. Byl tam dokonce i most, který mi bolestně připomněl tu poslední noc, kdy jsem viděla Dimitrije. Shodila jsem ho z mostu poté, co jsem mu vrazila do srdce stříbrný kůl, který mu pak nejspíš při pádu do řeky vypadl.

Most na bojišti byl trochu jiný než ten pevný, na němž jsem na Sibiři bojovala s Dimitrijem. Tenhle byl vratký a tvořila ho jen hrubě pospojovaná prkna s provazem místo zábradlí. Při každém kroku se celý rozhoupal a roztřásl. Díry mezi prkny mi ukazovaly, na kterých místech mí spolužáci selhali. Zkouška na mostě byla patrně nejtěžší ze všech. Měla jsem zachránit „Moroje“ před bandou „Strigojů“, kteří nás pronásledovali. Mého Moroje hrál Daniel, nový strážce, který nastoupil do školy spolu s dalšími, aby nahradili ty, co padli při útoku Strigojů. Moc dobře jsem ho neznala, ale při zkoušce hrál naprosto poslušného, bezmocného a trochu vyděšeného. Právě tak by se choval každý Moroj, kterého bych chránila.

Na most se mu moc nechtělo, takže jsem ho musela klidným hlasem přesvědčit, aby šel přede mnou. Při zkoušce testovali jak naše osobnostní kvality, tak i ty bojové. Jen kousek za námi se k nám blížili strážci, kteří hráli Strigoje.

Daniel vykročil kupředu a já ho chránila vlastním tělem a neustále ho uklidňovala. Byla jsem ve střehu. Most se divoce rozhoupal, což mi napovědělo, že na něj vstoupili i naši pronásledovatelé. Ohlédla jsem se a spatřila tři „Strigoje“. Strážci, kteří je hráli, odváděli vynikající práci. Pohybovali se se stejnou obratností a rychlostí jako skuteční Strigojové. Kdybychom rychle nepokračovali dál, vrhli by se na nás.

„Vedeš si skvěle,“ houkla jsem na Daniela. Bylo těžké mluvit klidným tónem. Kdybych na Moroje řvala, mohl by z toho mít šok. A kdybych mluvila až moc jemně, mohl by si myslet, že to neberu vážně. „A vím, že umíš jít i rychleji. Musíme si získat větší náskok, už se k nám blíží. To zvládneš.“

Svoje přesvědčovací schopnosti jsem nejspíš dokázala dostatečně, protože opravdu přidal – sice ne natolik, abychom unikli našim pronásledovatelům, ale byl to dobrý začátek. Most se znovu rozhoupal. Daniel vyjekl a křečovitě sevřel provaz tvořící zábradlí. Na druhé straně mostu jsem uviděla dalšího strážce-Strigoje. Myslím, že se jmenoval Randall a byl to další z těch nových instruktorů. Byli jsme uvězněni mezi ním a skupinkou za námi. Randall ale stál na místě a vyčkával. Jenom kýval celým mostem, aby nám to ztížil.

„Běž dál,“ popoháněla jsem Daniela a v duchu rychle vymýšlela plán. „Dokážeš to.“

„Ale tam je Strigoj! Jsme v pasti,“ křičel Daniel.

„Neboj, s tím si poradím. Ty jenom pokračuj dál.“

Tentokrát jsem promluvila zapáleně a on se zařídil podle mého příkazu a sunul se dál. To, co následovalo, ode mě vyžadovalo dokonalé načasování. Musela jsem hlídat „Strigoje“ za námi i před námi a přitom udržovat Daniela v pohybu. Když jsme došli asi do tří čtvrtin mostu, zasyčela jsem: „Okamžitě dolů. Na všechny čtyři! Honem!“

Zastavil se a poslechl. Poklekla jsem k němu a tiše promluvila. „Teď na tebe začnu řvát, ale nevšímej si toho.“ Pak jsem vykřikla tak hlasitě, aby to všichni slyšeli: „Co to děláš? Nemůžeme stát!“

Daniel se ani nepohnul, a tak jsem ho šeptem pochválila. „Dobře. Vidíš, kde jsou k mostu připevněny ty provazy? Chyť se jich tak pevně, jak jenom dokážeš. A ať se děje cokoli, nepouštěj se. Když to bude nutný, omotej si je kolem zápěstí. Udělej to hned!“

Poslechl. Čas plynul, ale já už nepromrhala ani chvilku. Jediným pohybem jsem se otočila a přeťala provaz nožem, který jsem dostala spolu s kůlem. Díkybohu byl nůž ostrý. Strážci, kteří zkoušky organizovali, to naštěstí nepokazili. Nůž sice nepřeťal provaz úplně, ale bylo to natolik rychlé, že „Strigojové“ na obou stranách mostu neměli čas zareagovat.

Provazy povolily právě ve chvíli, kdy jsem Danielovi znovu připomněla, aby se jich pevně držel. Most se rozpadl na dvě poloviny, které se zhouply k dřevěnému lešení, které drželo most pohromadě. A spolu s mostem letěli i lidé na něm. Teda aspoň my. Daniel a já jsme byli připraveni. Tři naši pronásledovatelé ovšem ne. Dva spadli na zem. Jeden se tak tak zachytil prkna a trochu sklouzl, ale pak se chytil pevněji. Spadli bychom z výšky asi necelých dvou metrů, ale bylo nám řečeno, že si máme myslet, že most je ve výšce asi třiceti metrů – takže pád by nás zabil.

Jakkoli to bylo nepravděpodobné, Daniel se stále držel provazu. Já tam také visela. Jakmile se půlka mostu ocitla na lešení ve svislé poloze, začala jsem šplhat nahoru jako po žebříku. Přes Daniela se mi lezlo dost těžko, ale zvládla jsem to a při tom jsem ještě jednou zopakovala, aby se nepouštěl. Randall, který před chvílí čekal před námi, ale nespadl. Když jsem most rozpůlila, stál na něm, ale jen ztratil rovnováhu. Rychle se vzpamatoval a teď šplhal po provaze vzhůru. K plošině nahoře měl mnohem blíž než já, ale já jsem ho chytila za nohu a zastavila. Strhla jsem ho k sobě. Nepouštěl se mostu a přitom se mnou začal zápasit. Uvědomovala jsem si, že se mi nejspíš nepodaří shodit ho dolů, ale mohla jsem se k němu aspoň přiblížit. Pustila jsem nůž, který jsem pořád svírala v ruce, a zpoza opasku jsem vytáhla kůl. To prokázalo, jak si umím udržet rovnováhu. Randall tam visel dost nestabilně, takže jsem měla příležitost probodnout mu srdce, čehož jsem okamžitě využila.

Na zkoušky nás vyzbrojili kůly, které neměly ostré hroty, takže nemohly propíchnout kůži. Při vyvinutí dostatečné síly ale bylo protivníkům jasné, co jako děláme. Trefila jsem se dokonale a Randall uznal, že takový zásah by byl smrtelný. Pustil se a spadl z mostu.

Pak mě čekal nelehký úkol přesvědčit Daniela, aby vyšplhal nahoru. Trvalo mu to dlouho a ani na chvilku při tom nevypadl z role. Choval se přesně jako vyděšený Moroj. Byla jsem ráda, že se neusnesl, že skutečný Moroj by neměl tolik síly, pustil by se a spadl.

Následovalo ještě mnoho bojů a já se do nich neohroženě vrhala. Nikdy jsem nezpomalila, ani nedovolila, aby mě přemohlo vyčerpání. Přepnula jsem na bojový modus a zaměřila se jen na ty nejzákladnější instinkty: bojuj, uhni, zabij.

A celou tu dobu jsem vymýšlela nové manévry a snažila se nenechat se ukolébat svými vítězstvími. Jinak bych nedokázala reagovat na překvapení, jako bylo to na mostě. Všechno jsem zvládala a nepřestávala bojovat. Nemyslela jsem na nic jiného než na splnění úkolu, který přede mnou zrovna vyvstal. Nemyslela jsem na to, že bojuju se svými instruktory, které znám. Zacházela jsem s nimi jako se skutečnými Strigoji a ranami jsem nešetřila.

Když souboje skončily, skoro mi to ani nedošlo. Zůstala jsem stát uprostřed bojiště a nikdo už na mě neútočil. Byla jsem sama. Pomalu jsem si zase začala uvědomovat detaily kolem sebe. Diváci na tribunách radostně povykovali. Několik instruktorů na sebe souhlasně kývlo a začali také pokřikovat. Slyšela jsem tlukot svého srdce.

Až když mě Alberta s úsměvem zatáhla za rukáv, uvědomila jsem si, že to skončilo. Zkouška, na kterou jsem čekala po celý život, byla zničehonic za mnou.

„Pojď,“ řekla Alberta, vzala mě kolem ramen a vedla mě k východu. „Potřebuješ se napít a na chvilku si sednout.“

Jako v mrákotách jsem se nechala odvést z bojiště. Diváci pořád povykovali a provolávali moje jméno. Za námi jsem zaslechla dohadování, že bude třeba udělat přestávku a opravit most. Alberta mě odvedla zase zpátky do boudy, kde čekali novicové, a usadila mě tam na lavici. Vedle mě někdo dosedl a podal mi láhev vody. Podívala jsem se vedle sebe a spatřila matku. Tvářila se tak, že podobný výraz jsem u ní ještě nikdy neviděla. Vyzařovala z ní čistá hrdost.

„To bylo všechno?“ zeptala jsem se nakonec.

Znovu mě překvapila, když se od srdce rozesmála. „Jestli to bylo všechno?“ zopakovala. „Rose, byla jsi tam skoro hodinu. Prošla jsi zkouškou s takovou lehkostí, že nic lepšího v téhle škole nejspíš ještě nikdy neviděli.“

„Vážně? Připadalo mi to…“ Jednoduché nebylo zrovna výstižné slovo. „Hrozně rychlý.“

Máma mi stiskla ruku. „Bylas skvělá. Jsem na tebe tak pyšná.“

To mě opravdu dostalo. Široce jsem se usmála. „A teď se bude dít co?“

„Teď budeš strážkyní.“

Tetovali mě už hodněkrát, ale žádná z těch událostí se nevyrovnala velkolepému slavnostnímu obřadu, když jsem teď získala svou značku slibu. Molnijské značky za zabití jsem získala po nečekaných tragických událostech: po boji se Strigoji ve Spokane, po útoku na školu a po záchranné misi. Bylo to spíš smutné než důvod k oslavám. Při těch bojích jsme zabili tolik Strigojů, že už to nikdo ani nepočítal. Strážci tatéři se sice snažili zaznamenat každé jednotlivé zabití, ale nakonec to vzdali a já si vysloužila tetování ve tvaru hvězdy, které vyjadřovalo, že jsem zabila bezpočet Strigojů.

Tetování není zrovna rychlý proces, dokonce ani když se jedná jen o malou značku. Navíc bylo třeba potetovat celou třídu maturantů. Obřad se odehrával ve školní jídelně, která se při slavnostních událostech vždy proměnila ve velkolepý zdobený sál jako z královského dvora. Shromáždili se tam diváci – kamarádi, rodiny, strážci – a Alberta nás volala jednoho po druhém. Pokaždé přečetla, jakých výsledků jsme dosáhli, a pak jsme jednotlivě přistupovali k tatérovi. Výsledky byly důležité. Spolu s celkovým prospěchem ovlivní naše přidělení. Morojové vyžadují od svých strážců určitou úroveň. Lissa samozřejmě stála o mě, jenže ani nejlepší výsledky na světě možná nevykompenzují řadu zmínek o mém špatném chování v mých záznamech.

Obřadu se nezúčastnili žádní Morojové kromě těch několika, které pozvali čerství maturanti. Jinak tu byli samí dhampýři: buď strážci, nebo ti, kteří se jimi teprve měli stát stejně jako já. Hosté seděli vzadu a zkušení strážci vpředu. Moji spolužáci a já jsme po celou dobu stáli, což byl možná jakýsi poslední test vytrvalosti.

Nevadilo mi to. Roztrhané a špinavé oblečení jsem vyměnila za obyčejné kalhoty a svetr, což působilo slušně a přitom to bylo pohodlné. V místnosti panovalo napětí. Ve všech tvářích se zračila radost z úspěchu, ale i obavy z našich nových smrtících rolí ve skutečném světě. S obdivem jsem sledovala svoje spolužáky, kteří po zavolání předstupovali, a jejich výsledky na mě udělaly dojem.

Eddie Castile, můj dobrý kamarád, dosáhl vysokého skóre v ochraně Moroje jeden na jednoho. Když jsem sledovala, jak Eddieho tetují, neubránila jsem se úsměvu. „Vůbec nevím, jak dostal svýho Moroje přes ten most,“ zašeptala jsem sama pro sebe. Eddie byl dost vynalézavý.

Kamarádka Meredith, která stála vedle mě, mě obdařila nechápavým pohledem. „O čem to mluvíš?“ podivila se šeptem.

„No když jsme museli přejít most se svým Morojem. Můj byl Daniel.“ Pořád se tvářila nechápavě a zamyšleně. „Taky na něj šli z obou stran Strigojové?“

„Já jsem šla přes most sama,“ řekla mi tiše. „Pronásledovali jenom mě. Svýho Moroje jsem poslala do labyrintu.“

Jiný spolužák nás zpražil příkrým pohledem a já se zamračila. Možná nejsem sama, kdo si svou zkoušku tak přesně nevybavuje. Meredith to taky pěkně pomotala.

Když Alberta zavolala moje jméno a přečetla moje výsledky, uslyšela jsem několik užaslých zalapání po dechu. Zatím jsem měla nejvyšší skóre ze třídy. Ale ulevilo se mi, že nepřečetla moje známky z vyučování. Ty by mi jistě ubraly na slávě. Při hodinách nácviku boje jsem si vždycky vedla dobře, ale matematika a dějepis…, tam jsem trochu zaostávala. Částečně proto, že jsem nějaký čas do školy nechodila.

Vlasy jsem měla pevně stažené do uzlu a každý pramínek jsem si přichytila sponkou, aby se tatérovi nic nepletlo pod ruce. Naklonila jsem se dopředu, aby ke mně měl lepší přístup, a on jenom překvapeně vydechl. Zadní stranu krku už jsem měla skoro celou pokrytou značkami, takže musel hodně přemýšlet, kam mi vecpat značku slibu. Čerství strážci mají obvykle krky bez tetování. Tenhle tatér ale byl dobrý a značku slibu mi vyvedl doprostřed zátylku. Tahle značka vypadá jako dlouhé protáhlé S se zakroucenými konci. Vměstnal ji mezi dva molnijské znaky, které touhle značkou ovinul. Tetování bolelo, ale nedala jsem na sobě nic znát a ani jsem sebou necukla. Tatér mi nakonec svůj výtvor ukázal v zrcadle a ovázal mi krk, aby se kůže čistě zhojila.

Pak jsem se zase přidala ke svým spolužákům a sledovala, jak se nechávají tetovat i oni. Znamenalo to, že jsem musela stát ještě další dvě hodiny, ale nevadilo mi to. V hlavě jsem si pořád přemílala dnešní události. Teď už jsem strážkyně. Opravdová strážkyně. S tou myšlenkou ale přicházely i otázky. Co se bude dít dál? Jsou moje výsledky natolik dobré, že smáznou moje poznámky? Budu Lissinou strážkyní? A co Viktor? Co Dimitrij?

Nervózně jsem přešlápla, když na mě plnou vahou dopadl význam obřadu strážců. Tohle se netýká jen Dimitrije a Viktora. Tohle se týká mě a zbytku mého života. Škola končí. Už za mnou nebudou stát profesoři, kteří by mi pomáhali a opravovali mě, když se dopustím nějaké chyby. Až budu někoho chránit, veškerá rozhodnutí už budu dělat úplně sama. Morojové a mladší dhampýři na mě budou pohlížet jako na autoritu. A já už si nebudu moct dopřávat ten luxus, že budu chvíli trénovat boj a další chvíli se válet ve svém pokoji. Už žádné vyučování. Neustále budu ve službě. To pomyšlení bylo odrazující, ten tlak se mi zdál nad moje možnosti. Maturitu jsem si vždycky spojovala se svobodou. Teď už jsem si tím tak jistá nebyla. Jakým směrem se teď bude můj život ubírat? Kdo o tom rozhodne? A jak se dostanu k Viktorovi, když budu chránit někoho jiného než Lissu?

Přejela jsem pohledem celou místnost, na jejímž druhém konci seděla Lissa. Podívala jsem se jí do očí. Sledovala mě se stejnou hrdostí jako moje matka. Když se naše pohledy střetly, usmála se.

Netvař se tak, pokárala mě skrze pouto. Dneska bys neměla vypadat tak znepokojeně. Dnes bys měla slavit.

Věděla jsem, že má pravdu. S tím, co přijde, si budu umět poradit. Moje starosti, kterých není právě málo, můžou ještě jeden den počkat – obzvlášť když mě kamarádi a rodina přesvědčují, že bych měla oslavovat. Abe, který měl všude vliv, mi uspořádal v jedné malé místnosti oslavu. Vypadalo to tam, jako by slavil spíš nějaký královský, a ne bezvýznamná dhampýrka.

Na oslavu jsem se znovu převlékla. Slavnostní oblečení se mi zdálo pro tuto příležitost vhodnější než to, co jsem měla na formální molnijský obřad. Oblékla jsem si obepnuté smaragdově zelené šaty s krátkými rukávy a na krk si dala nazar, i když se k šatům moc nehodil. Byl to malý přívěsek připomínající oko v různých odstínech modré. V Turecku, odkud Abe pochází, je nazar považován za silný amulet, který chrání před zlými vlivy. Před lety ho daroval mojí mámě a ta ho pak dala mně.

Nalíčila jsem se a učesala si tmavé vlnité vlasy (protože ovázaný krk se už vůbec nehodil k šatům). Sotva jsem vypadala jako někdo, kdo bojuje se stvůrami nebo je vůbec schopen dát pořádnou ránu. Ale po chvilce mi došlo, že to není tak docela pravda. Když jsem se podívala do zrcadla, ve svých hnědých očích jsem spatřila děsivý lesk. Zračila se v nich bolest ze ztráty, kterou nedokáže zamaskovat ani ten nejdokonalejší make-up a šaty.

Odmávla jsem to a vydala se na večírek. Sotva jsem vyšla ze svého pokoje, narazila jsem na Adriana. Bez jediného slova mě zvedl do náruče a políbil mě tak, že mě málem udusil. Naprosto mě zaskočil. Nemrtvé stvůry mě nepřekvapí, ale jeden lehkomyslný královský Moroj ano.

Při tom polibku jsem si připadala skoro až provinile. Když jsem začala s Adrianem chodit, měla jsem z toho hodně obav, ale většina z nich časem zmizela. Dlouho se mnou nestydatě flirtoval a nic nebral vážně, takže jsem nečekala, že se našemu vztahu oddá tak naplno. A taky jsem nečekala, že k němu začnu něco cítit – což se mi zdálo nepochopitelné vzhledem k tomu, že pořád miluju Dimitrije a snažím se vymyslet nejnemožnější způsoby, jak ho zachránit.

Postavil mě na zem a já se rozesmála. Několik mladších Morojů na chodbě se zastavilo a sledovalo nás. V našem věku není nic neobvyklého, když Moroj chodí s dhampýrkou, ale nechvalně profláklá dhampýrka s královniným prasynovcem? To bylo příliš – zejména, když je obecně známo, jak mě královna Taťána nesnáší. U našeho posledního setkání, kdy na mě ječela, abych se od Adriana držela dál, bylo jen málo svědků, ale takové věci se vždycky rychle rozkřiknou.

„Líbí se vám představení?“ zeptala jsem se těch čumilů. Jakmile si ta morojská děcka uvědomila, že byla přistižena, rychle se zase vydala po svých. S úsměvem jsem se obrátila na Adriana. „Co to bylo? Takhle mě líbat na veřejnosti.“

„To byla tvoje odměna za to, žes dneska při zkoušce nakopala tolik zadků,“ odpověděl a vzápětí se odmlčel. „A taky jsem to udělal proto, že v těch šatech vypadáš strašně sexy.“

Křivě jsem na něj pohlédla. „Tak odměna, jo? Meredith dostala od svýho přítele náušnice s diamanty.“

Vzal mě za ruku, ledabyle pokrčil rameny a vedl mě do místnosti, kde se konal večírek. „Ty chceš diamanty? V tom případě ti je dám. Zasypu tě diamanty. Klidně ti nechám ušít šaty pošitý diamantama, ale upozorňuju, že budou dost krátký.“

„Myslím, že se nakonec spokojím jenom s pusou,“ řekla jsem, když jsem si představila, jak by mě Adrian oblékl jako modelku. Nebo spíš tanečnici u tyče. Zmínka o špercích mi ovšem něco připomněla. Když mě Dimitrij držel na Sibiři a já byla celou dobu omámená z jeho kousání, taky mě zahrnoval šperky.

„Věděl jsem, že jsi zatraceně dobrá,“ pokračoval Adrian. Teplý letní vánek mu rozcuchal hnědé vlasy, které si každý den pečlivě a stylově rozcuchával sám. Volnou rukou se pokoušel vlasy si znovu upravit. „Ale nedošlo mi, jak moc jsi dobrá, dokud jsem tě na vlastní oči neviděl, jak jsi zametla s těmi strážci.“

„Znamená to, že na mě budeš hodnější?“ popíchla jsem ho.

„Už jsem na tebe hodnej,“ pravil velebně. „Víš vůbec, jakou mám teď strašnou chuť na cigáro? Ale nedám si ho. Statečně budu jen kvůli tobě snášet nikotinovej absťák. Ale když jsem tě viděl bojovat, asi bych si před tebou měl dávat bacha. A před tím tvým šíleným tátou taky.“

Zaúpěla jsem, když jsem si vybavila, jak si Adrian povídal s Abem. „Bože. Fakt ses s ním musel bavit?“

„Hele, vždyť je dobrej. Sice trochu magor, ale v pohodě. Výborně spolu vycházíme.“ Adrian otevřel dveře do budovy, kam jsme měli namířeno. „A svým způsobem je taky machr. Jakej jinej chlap by nosil takový šátky? Tady ve škole by se někomu takhle vymustrovanýmu všichni vysmáli. Ale Abemu ne. Vypadá, že by každýho zmlátil skoro stejně jako ty. Vlastně…“ Adrian znervózněl. Překvapeně jsem se na něj podívala.

„Vlastně co?“

„No… Abe řekl, že se mu zamlouvám. Ale taky mi jasně dal najevo, že bych škaredě dopadl, kdybych ti ublížil nebo ti udělal něco ošklivýho.“ Adrian se ušklíbl. „Vlastně mi popsal do nejmenších detailů, co by mi provedl. A pak najednou zničehonic změnil téma a hrozně vesele se mnou rozprávěl. Líbí se mi, ale jde z něj hrůza.“

„To trochu přehnal!“ Zastavila jsem se před místností, kde se konal večírek. Za dveřmi jsem slyšela hluk a rozhovory. Zjevně jsme dorazili jako poslední. To asi hosty poctím svým velkolepým příchodem. „Nemá právo vyhrožovat mýmu klukovi. Je mi osmnáct. Jsem dospělá. Nepotřebuju jeho pomoc. Svýmu klukovi si můžu vyhrožovat sama.“

Moje rozhořčení Adriana pobavilo. Usmál se na mě. „Souhlasím. To ale neznamená, že jeho doporučení nebudu brát vážně. Nechci riskovat, že by můj pěknej obličej utrpěl újmu.“

Opravdu je hezký, ale přesto jsem zavrtěla hlavou. Sáhla jsem po klice, ale Adrian mě zadržel.

„Počkej,“ řekl.

Znovu mě objal a žhavě políbil. Tiskla jsem se k němu a samotnou mě udivily moje pocity. Dostala jsem se totiž do bodu, kdy bych chtěla i něco víc, než se s ním jenom líbat.

„Fajn,“ uzavřel to, když jsme se od sebe konečně odtrhli. „Teď už můžeme jít.“

Pořád mluvil odlehčeným tónem, ale v jeho zelených očích se zračila vášeň. Zjevně jsem nebyla sama, koho napadlo, že bychom mohli dělat i něco jiného, než se líbat. Zatím jsme se o sexu ani nebavili a on na mě nenaléhal. Nejspíš si uvědomoval, že po vztahu s Dimitrijem na to ještě nejsem připravená. Ale viděla jsem, že ho stojí velké úsilí, aby se držel zpátky.

Něco se ve mně pohnulo. Stoupla jsem si na špičky a znovu ho políbila. „Co to bylo?“ zeptal se po chvilce.

Usmála jsem se. „Tvoje odměna.“

Když jsme konečně vešli na večírek, všichni mě zdravili s hrdými úsměvy. Kdysi bych byla ráda středem pozornosti, ale teď už tahle moje touha trochu ochabla. Se spokojeným výrazem jsem přijímala slova chvály od svých milovaných a byla jsem šťastná. Triumfálně jsem zvedla ruce, čímž jsem si vysloužila potlesk.

Oslavu jsem vnímala skoro stejně nezřetelně jako celou svou zkoušku. Nikdy si neuvědomujete, kolika lidem na vás záleží, dokud vás všichni nepodpoří. Byla jsem z toho naměkko, ale to jsem pochopitelně nedala znát. Těžko bych se mohla rozbrečet na večírku na oslavu svého vítězství.

Všichni se mnou chtěli mluvit a mě to překvapilo pokaždé, když ke mně někdo přistoupil. Nestávalo se zrovna často, že by všichni, které mám ráda, byli pohromadě. Smutně jsem si pomyslela, že něco takového už se možná víckrát nestane.

„Takže máš konečně povolení zabíjet. Už bylo načase.“

Otočila jsem se a uviděla pobaveného Christiana Ozeru. Dřív jsme si lezli na nervy, ale postupem času se z nás stali dobří přátelé. Ve svém radostném rozpoložení jsem ho dokonce objala, což rozhodně nečekal. Dneska překvapuju každého.

„Brzdi,“ prohlásil a celý rudý ode mě odstoupil. „Ty jsi nejspíš jediná holka, kterou nadchne pomyšlení na zabíjení. Radši snad ani nechci vědět, co se děje, když jsi sama s Ivaškovem.“

„Hele, od tebe to teda sedí. Sám jsi na boj celý žhavý.“

Christian pokrčil rameny na znamení souhlasu. V našem světě je pravidlem, že strážci chrání Moroje. Morojové se nezapojují do bitev. Ale po nedávných útocích Strigojů spousta Morojů – i když ne většina – začala prosazovat, že je načase, aby Morojové pomáhali strážcům. Ti, kteří ovládali oheň, byli obzvlášť užiteční, protože jedním z nejlepších způsobů, jak zabít Strigoje, je spálit ho (nebo mu probodnout srdce kůlem nebo mu uříznout hlavu). Morojská vláda ovšem záměrně potlačila hnutí, které prosazovalo, aby se učili bojovat. To ale některé Moroje neodradilo a cvičili tajně. Christian byl jedním z nich. Podívala jsem se vedle něj a udiveně zamrkala. Stál tam někdo, koho jsem si před chvilkou sotva všimla.

Jill Mastranová byla jako jeho stín. Tahle mladá Morojka zatím patřila k bažantům, ale brzy už bude studovat na vyšším kampusu. Taky se učila bojovat a stala se něčím jako Christianovou studentkou.

„Ahoj, Jill,“ pozdravila jsem ji s přátelským úsměvem. „Díky, žes přišla.“

Jill zčervenala. Byla odhodlána naučit se bránit, nicméně před tolika lidmi – obzvlášť pak před „celebritami“, jako jsem byla já – byla vždycky nervózní. Vždycky pak hrozně plácala. „Musela jsem,“ řekla a odhrnula si z obličeje dlouhé světle hnědé vlasy. Jako vždy je měla v neuspořádaných kudrlinách. „Teda myslím, že je fakt super, cos udělala. Při zkoušce. Na všechny to udělalo dojem. Slyšela jsem jednoho strážce, jak říkal, že nikdy nic podobnýho neviděl. Takže když se mě Christian zeptal, jestli sem chci jít, samozřejmě jsem musela souhlasit. Jejda!“ Vykulila své světle zelené oči. „Ani jsem ti nepogratulovala. Promiň. Tak teda gratuluju.“

Christian měl co dělat, aby si zachoval vážný výraz. Já se o to ani nesnažila a se smíchem jsem ji objala. Byla jsem z toho naměkko snad ještě víc. Jestli budu takhle pokračovat, nikdo mě nebude považovat za drsnou strážkyni. „Díky. A vy dva už jste připravení vrhnout se na armádu Strigojů?“

„Už brzo,“ odpověděl Christian. „Ale asi budeme potřebovat, abys nám kryla záda.“ Stejně jako já si dobře uvědomovali, že na Strigoje by zatím neměli ani náhodou. Christianova ohnivá magie mi sice v boji dost pomohla, ale on sám? To je něco jiného. On a Jill se vzájemně učili bojovat pomocí magie. Když jsem měla mezi vyučováním čas, učila jsem je různé bojové chvaty.

Jill se zachmuřila. „Jenže to skončí, až Christian odejde.“

Obrátila jsem se k němu. Nebylo žádným překvapením, že odchází. My všichni odcházíme. „Co budeš dělat?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny. „Půjdu ke dvoru jako vy všichni. Teta Taša říká, že si budeme muset promluvit o mojí budoucnosti.“ Ušklíbl se. Ať už měl v plánu cokoli, zdálo se, že se to neshoduje s Tašinými plány. Většina královských Morojů odchází studovat na elitní univerzity. Ale co chce Christian, to jsem netušila.

Pro čerstvé strážce po maturitě je běžné, že odcházejí ke královskému dvoru, aby se zorientovali a získali svoje přidělení. Všichni odejdeme z Akademie už za pár dní. Sledovala jsem Christianův pohled a na druhém konci místnosti jsem zaznamenala jeho tetu, jak se baví s Abem.

Taša Ozerová už se blížila ke třicítce a měla stejně lesklé černé vlasy a ledově modré oči jako Christian. Krásnou tvář ale měla zohyzděnou strašlivými jizvami na tváři – to jí udělali Christianovi rodiče. Dimitrij byl proměněn ve Strigoje proti své vůli, ale Ozerovi se proměnili dobrovolně, aby se stali nesmrtelnými. Ironií bylo, že je to stálo život, když je strážci chytili. Taša Christiana vychovávala (když zrovna nebyl ve škole) a taky patřila k hlavním vůdcům hnutí, které prosazovalo, aby Morojové bojovali proti Strigojům.

Obdivovala jsem ji, a ačkoli byla zjizvená, připadala mi krásná. A z toho, jak se choval můj nevyzpytatelný otec, bylo jasné, že jemu se taky líbí. Nalil jí do sklenky šampaňské a pronesl něco, co ji rozesmálo. Naklonila se k němu, jako by mu sdělovala nějaké tajemství, načež se dal do smíchu i on. Poklesla mi čelist. I na tu vzdálenost bylo jasné, že ti dva spolu flirtují.

„Ježíšmarjá,“ povzdechla jsem si a otřásla se. Radši jsem se rychle zase otočila ke Christianovi a Jill.

Christian vypadal, že se na jedné straně dobře baví tím, že je mi to nepříjemné, ale na druhé straně se taky netvářil příliš nadšeně, že žena, kterou tak trochu považoval za svou matku, flirtuje s gangsterem, co vypadá jako pirát. Po chvilce se ale jeho výraz uvolnil a on se vrátil k našemu rozhovoru.

„Tady mě nepotřebuješ,“ oznámil mi. „Máš tu plno dalších. Budeš mít svůj fanklub dřív, než si to vůbec uvědomíš.“

Přistihla jsem se, že se opět usmívám, ale moje příjemné pocity náhle ustoupily bodnutí žárlivosti. Nebyla to moje žárlivost, tohle ke mně přicházelo poutem z Lissy. Překvapeně jsem se rozhlédla a spatřila ji, jak probodává Christiana vražedným pohledem.

Měla bych se zmínit, že Christian a Lissa spolu chodili. Víc než to. Hluboce se milovali a ta láska svým způsobem přetrvává pořád. Nedávné události ale jejich vztah zničily a Christian se s Lissou rozešel. Sice ji pořád miluje, ale ztratil v ni důvěru. Lissa se totiž přestala ovládat, když byla pod vlivem jiné uživatelky éteru, Avery Lazarové. Nakonec jsme Avery zastavili a teď je zavřená na psychiatrii, alespoň pokud jsem naposled slyšela. Christian pochopil důvody Lissina příšerného chování, ale škodu už nešlo napravit. Lissa z toho nejdřív měla deprese, ale pak se její bolest přetavila v zlost.

Prohlašovala, že už s ním nechce mít nic společného, ale skrz pouto jsem z ní cítila něco jiného. Odjakživa žárlila na každou holku, se kterou se bavil – obzvlášť pak na Jill, s níž trávil hodně času. Moc dobře jsem věděla, že mezi nimi nic není. Jill si ho idealizovala a spatřovala v něm moudrého učitele, ale nic víc. Pokud se do někoho zabouchla, pak to byl Adrian, který se k ní vždycky choval jako k mladší sestřičce. To ostatně my všichni.

Christian pohlédl směrem, jakým jsem se dívala, a jeho výraz ztvrdl. Jakmile Lissa zaznamenala, že se na ni dívá, rychle se odvrátila a dala se do řeči s prvním klukem, který stál poblíž. Byl to jeden pohledný dhampýr z mojí třídy. Okamžitě zapojila své kouzlo, které mají všichni uživatelé éteru, a začala s ním flirtovat. Zanedlouho si oba povídali a smáli se podobně jako Abe s Tašou. Moje oslava se zvrhla v rychlou seznamku.

Christian se otočil zase ke mně. „Zdá se, že toho má na práci opravdu hodně.“

Obrátila jsem oči v sloup. Lissa nebyla jediná, kdo žárlil. Stejně jako ji pokaždé dopálilo, když se Christian bavil s jinými děvčaty, i on se naježil, kdykoli si povídala s jiným klukem. Bylo to rozčilující. Než by si přiznali, že k sobě pořád něco cítí a že jenom potřebují svůj vztah spravit, ti dva blbci se k sobě radši chovali čím dál nepřátelštěji.

„Nechceš toho už nechat a někdy si s ní rozumně promluvit?“ popíchla jsem ho.

„Jasně,“ řekl hořce. „V momentě, kdy se ona začne chovat rozumně.“

„Panebože. Kvůli vám dvěma si jednou vyrvu zoufalstvím všechny vlasy.“

„To by byla škoda, máš je hezký,“ prohlásil Christian. „Navíc Lissa dává najevo svůj postoj dost jasně.“

Začala jsem mu to vymlouvat a vykládat, že se chová jako pitomec, ale on neměl zájem poslouchat kázání, které si ode mě vyslechl už tucetkrát.

„Pojď, Jill,“ uzavřel to. „Rose se musí bavit i s ostatními.“

Rychle ustoupil a mě napadlo, že kdybych ho zmlátila, mohl by třeba přijít k rozumu. Než jsem to ale stačila promyslet, ozval se další hlas.

„Kdy jim to pomůžeš napravit?“ dotázala se Taša, která se vynořila vedle mě a nevěřícně kroutila hlavou nad Christianovým odchodem. „Ti dva by se měli dát zase dohromady.“

„To já vím. Ty to víš taky. Jenom jim to nějak nedochází.“

„V tom případě by ses toho měla chopit ty,“ poradila mi. „Jestli Christian odejde na univerzitu na druhou stranu státu, bude na to už pozdě.“ Když se zmínila o tom, že Christian půjde na vysokou, zazněl z jejího hlasu zoufalý podtón.

Lisse Taťána zařídila, že bude studovat na univerzitě Lehigh, což je blízko královského dvora. Lissa si přála chodit na větší univerzitu, než jaké Morojové obvykle navštěvují. Zároveň taky bude trávit spoustu času u dvora, kde se bude učit královským povinnostem.

„Já vím,“ utrápeně jsem povzdechla. „Ale proč to musím napravovat zrovna já?“

Taša se zazubila. „Protože ty jediná jsi natolik drsná, abys je oba přivedla k rozumu.“

Rozhodla jsem se to nepovažovat za urážku hlavně proto, že když se teď baví se mnou, nebaví se s Abem. Rozhlédla jsem se po místnosti a strnula. Teď si povídal s mou mámou. I přes hluk kolem ke mně dolehl útržek jejich rozhovoru.

„Janine,“ oslovil ji, „tys vůbec nezestárla. Klidně bys mohla být Rosina sestra. Pamatuješ na tu noc v Kapadocii?“

Matka se zachichotala. Takový smích jsem u ní nikdy nezažila. A asi bych ho už znovu slyšet nemusela. „Samozřejmě. Pamatuju si, jak ses mi hrnul na pomoc, když se mi přetrhlo ramínko od šatů.“

„Panebože,“ zaúpěla jsem. „Ten je k nezastavení.“

Taša se zatvářila zmateně, ale vzápětí jí došlo, o čem to mluvím. „Abe? Vždyť je okouzlující.“

Znovu jsem zaúpěla. „Omluv mě.“

Zamířila jsem ke svým rodičům. Smířila jsem se s tím, že spolu kdysi něco měli – a to něco vedlo k mému početí –, jenže to ještě neznamenalo, že toužím vidět, jak to prožívají znovu. Když jsem k nim došla, zrovna vzpomínali na procházky po pláži. Rychle jsem zatahala Abeho za paži. Stál u mojí mámy až moc blízko.

„Můžu s tebou mluvit?“ zeptala jsem se.

Zatvářil se udiveně a pokrčil rameny. „Jistě.“ Obdařil matku vědoucím úsměvem. „My si promluvíme později.“

„Tady není žádná ženská v bezpečí!“ vyhrkla jsem, když jsem ho vedla stranou.

„O čem to mluvíš?“

Zastavili jsme se u mísy s punčem. „Flirtuješ s každou v týhle místnosti!“

Moje výtka ho vůbec nerozhodila. „No když je tady tolik příjemných a krásných žen… O tomhle jsi se mnou chtěla mluvit?“

„Ne! Chtěla jsem s tebou mluvit o tom, jak jsi vyhrožoval mýmu klukovi. Neměl jsi na to právo.“

Povytáhl tmavé obočí. „Cože? Tohle? To nic nebylo. Jsem jen otec, který chce dobro své dcery.“

„Většina otců partnerům svých dcer nevyhrožuje, že je vykuchají.“

„To není pravda. Tohle jsem vůbec neřekl. Řekl jsem něco mnohem horšího.“

Povzdechla jsem si. Tvářil se, že ho moje zoufalství potěšilo.

„Považuj to za dárek k maturitě. Jsem na tebe hrdý. Všichni věděli, že budeš dobrá, ale nikdo netušil, že budeš takhle dobrá.“ Mrkl na mě. „Určitě nečekali, že jim způsobíš škodu na majetku.“

„Na jakým majetku?“

„Ten most.“

Zamračila jsem se. „Musela jsem to udělat. Byl to ten nejúčinnější způsob. To teda byla výzva! Jak to vlastně udělali moji spolužáci? Přece nebojovali uprostřed, nebo snad jo?“

Abe pomalu zavrtěl hlavou a vychutnával si každou vteřinu své převahy z toho, že ví víc než já. „Na nikoho jiného takovou situaci nepřichystali.“

„Ale jasně, že jo. Všichni jsme měli stejnou zkoušku.“

„Ty ne. Když se zkoušky plánovaly, strážci se usnesli, že si zasloužíš něco… extra. Něco speciálního. Koneckonců jsi bojovala už i ve skutečném světě.“

„Co?“ Vyjekla jsem tak hlasitě, že se po mně ohlédlo několik okolostojících. Vzpomněla jsem si, co mi řekla Meredith, a ztišila jsem hlas. „To není fér!“

V životě už jsem prožila spoustu absurdních věcí, ale tohle je překonalo. „Takže mi přichystali ten kousek na mostě? A co jsem podle nich měla udělat jinýho, než ten most zničit? Jak jinak bych to přežila?“

„Hmm.“ Nepřítomně si promnul vousy na bradě. „Upřímně – myslím, že nevěděli.“

„Proboha! To je neuvěřitelný.“

„Proč jsi tak naštvaná? Zkoušku jsi udělala.“

„Protože mi přichystali situaci, o který netušili, jak se z ní dostat.“ Podezíravě jsem na něj pohlédla. „A jak ses o tom vůbec dozvěděl? Je to záležitost strážců.“

Po tváři se mu rozlil výraz, který se mi ani v nejmenším nelíbil. „No… Včera v noci jsem byl s tvou matkou a…“

„Dobře, přestaň,“ rychle jsem ho přerušila. „Nechci slyšet, co jste ty a moje máma včera v noci dělali. Nejspíš by to bylo horší než ten most.“

Usmál se. „Nemáš se čeho obávat, obojí už je minulost. Teď si užívej svůj úspěch.“

„Budu se snažit. Hlavně už mi prosím neprokazuj další laskavosti s Adrianem, jo? Teda jsem ráda, žes přijel a podpořil mě, ale to mi stačí.“

Abe mě obdařil prohnaným pohledem, který mi připomněl, že za jeho naparováním se skrývá vychytralý a nebezpečný muž. „Když ses vrátila z Ruska, byla jsi ráda, že jsem pro tebe něco udělal.“

Zašklebila jsem se. To vystihl. Dokázal získat vzkaz z vysoce zabezpečeného vězení. I když to k ničemu nevedlo, přesto jsem mu to přičítala k dobru.

„Fajn,“ uznala jsem. „To bylo skvělý. A jsem ti za to vděčná. Stejně pořád nevím, jak jsi to vůbec dokázal.“ Náhle se mi v hlavě vynořila myšlenka, která mě napadla před zkouškou. Bylo to, jako když si až druhý den vzpomenete, co se vám zdálo. Ztišila jsem hlas. „Nešel jsi tam osobně, že ne?“

Opovržlivě odfrkl. „Jistěže ne. Na to místo bych nevkročil. Využil jsem svoje kontakty.“

„Kde to je?“ zeptala jsem se a doufala, že to vyznělo, jako by o nic nešlo.

Nenechal se obalamutit. „Proč to chceš vědět?“

„Protože jsem zvědavá! Odsouzení zločinci vždycky zmizí beze stopy. Teď už jsem strážkyně a vůbec nic nevím o našem vězeňským systému. Je jenom jeden kriminál? Nebo je jich víc?“

Abe hned neodpověděl. Pečlivě studoval můj výraz. Při své práci hledal u každého postranní motivy. A jakožto jeho dcera jsem pro něj patrně byla podezřelá dvojnásob. Je to v genech.

Nejspíš ale podcenil moji posedlost, protože nakonec odpověděl. „Víc než jeden. Viktor sedí v tom nejhorším. Jmenuje se Tarasov.“

„Kde to je?“

„Momentálně?“ Zamyslel se. „Řekl bych, že na Aljašce.“

„Co myslíš tím momentálně?“

„Během roku se vězení stěhuje. Teď je na Aljašce. Pak bude v Argentině.“ Lstivě se na mě usmál, evidentně uvažoval, jak jsem chytrá. „Hádej proč?!“

„Nevím… Počkej! Kvůli slunečnímu svitu.“ To dávalo dokonalý smysl. „Touhle roční dobou je na Aljašce den skoro neustále – ale v zimě je tam zase pořád noc.“

Vypadal, že můj úsudek na něj zapůsobil mnohem víc než moje úspěšně složená zkouška. „Kdyby se nějaký vězeň pokusil o útěk, měl by to dost těžké.“ Ve slunečním světle by se žádný Moroj daleko nedostal. „Ale přes zabezpečení stejně nikdo neuteče.“ Snažila jsem se nevnímat, jak beznadějně to zní.

„V tom případě teď bude vězení asi hodně daleko na severu Aljašky,“ prohlásila jsem a zadoufala, že z něj třeba dostanu přesnější lokaci. „Tam by bylo víc světla.“

Zasmál se. „To ti nemůžu prozradit ani já. Tuhle informaci strážci tají a schovávají ji na svých velitelstvích.“

Zarazila jsem se. Velitelství…

Ačkoli byl Abe většinou vnímavý, mojí reakce si nevšiml. Upřeně se zahleděl na druhou stranu místnosti. „To je Renée Szelská? Můj ty Bože… ta ale vyrostla a zkrásněla.“

Mávla jsem rukou, aby za ní klidně šel. Jednak proto, že jsem si chtěla promyslet svůj nový plán, a pak taky proto, že jsem Renée zas tak dobře neznala, a tak by mi nevadilo, že ji balí. „Nenech se rušit. Nalákej do svých sítí ještě víc ženských.“

Abe další povzbuzování nepotřeboval. Jakmile jsem osaměla, začala jsem přemýšlet, jestli můj plán, který se mi začal rodit v hlavě, má vůbec nějakou šanci na úspěch. To, co jsem se teď dozvěděla, mi dost pomohlo. A tenhle nápad nebyl o moc šílenější než moje předchozí. Přes celou místnost jsem se setkala s pohledem Lissiných jadeitově zelených očí. Když jí zmizel z dohledu Christian, hned měla lepší náladu. Dobře se bavila a těšila se na všechna dobrodružství, která prožijeme venku, ve skutečném světě. Znovu se mě zmocnila úzkost, kterou jsem pocítila už dříve. Teď sice budeme volné, ale realita nás brzy dostihne. Hodiny odtikávají. Dimitrij vyčkává a sleduje mě. Napadlo mě, jestli od něj i nadále budu každý týden dostávat dopisy, až odejdu ze školy.

Usmála jsem se na Lissu a cítila se trochu provinile z toho, že jí teď pokazím náladu, až jí povím, že máme dobrou šanci dostat Viktora Daškova z vězení.

TŘI

Následujících pár dnů bylo podivných. Já i ostatní novicové jsme odmaturovali naprosto oslnivě, nicméně jsme nebyli jediní, kdo končil studium na Akademii svatého Vladimíra. Morojové také měli svůj slavnostní obřad a celý kampus se jen hemžil hosty. Rodiče odjeli skoro stejně rychle, jako přijeli, a vzali s sebou své syny a dcery. Královští Morojové většinou tráví léto s rodiči na luxusních sídlech – mnoho z nich se nachází na jižní polokouli, kde jsou touhle roční dobou dny kratší. „Obyčejní“ Morojové také odjíždějí s rodiči, i když do skromnějších příbytků, a během prázdnin chodí většinou na brigády, než nastoupí na vysokou.

A jelikož se škola na prázdniny samozřejmě zavírá, odjíždějí i skoro všichni ostatní studenti. Ti, kteří nemají rodiny a domovy – obvykle se jedná o dhampýry –, zůstávají na Akademii po celý rok, ale těch je jen menšina. Kampus se každým dnem vylidňoval víc a víc. Já a moji spolužáci jsme čekali, až nás vezmou ke královskému dvoru. Loučili jsme se s Moroji, kteří odjížděli, i s mladšími dhampýry, kteří nastoupí po nás.

Z rozloučení s Jill jsem byla smutná. Den před odjezdem ke dvoru jsem ji potkala cestou na Lissinu kolej. Jill kráčela s nějakou ženou, pravděpodobně se svou matkou, a obě nesly krabice. Když mě Jill spatřila, celá se rozzářila.

„Ahoj, Rose! S každým už jsem se rozloučila, ale tebe jsem nemohla nikde najít,“ vyhrkla vzrušeně.

Usmála jsem se na ni. „Tak to jsem ráda, že jsme se potkaly.“

Nedokázala jsem jí říct, že se taky se vším loučím. Poslední den na Akademii jsem strávila procházením známých míst. Začala jsem na nižším kampusu, kde jsme se ve školce seznámily s Lissou. Procházela jsem chodbami a zákoutími na své koleji, navštívila jsem několik svých oblíbených tříd a dokonce jsem zašla i do kostela. Spoustu času jsem strávila i na místech naplněných hořkosladkými vzpomínkami – třeba tam, kde jsme vždycky trénovali s Dimitrijem. Na hřišti, kde mě nutil běhat kolečka. V chatce, kde jsme se nakonec jeden druhému odevzdali. Tam jsem prožila tu nejnádhernější noc ve svém životě. Kdykoli jsem na to vzpomínala, cítila jsem radost, ale i bolest.

Ale ničím z toho jsem Jill zatěžovat nemohla. Otočila jsem se k její matce a chtěla jsem jí podat ruku, ale pak mi došlo, že s tou krabicí v náručí mi ruku asi nepodá. „Jsem Rose Hathawayová. Já vám to odnesu.“

Než začala protestovat, vzala jsem jí krabici z rukou. „Děkuju,“ řekla příjemně překvapená. Znovu vykročily a já s nimi srovnala krok. „Já jsem Emily Mastranová,“ představila se. „Jill mi o tobě hodně vyprávěla.“

„Vážně?“ podivila jsem se a obdařila Jill škádlivým úsměvem.

„Moc zase ne. Jenom o tom, jak spolu občas něco podnikáme.“ Jill v zelených očích varovně zablesklo, a tak mě napadlo, že Emily nejspíš neví, že se její dcera ve volném čase učí zakázané magii, která zabíjí Strigoje.

„Máme Jill rádi,“ pověděla jsem, když mi došlo, že ji musím krýt. „A jednou ji naučíme, jak by si měla zkrotit tu svou hřívu.“

Emily se zasmála. „O to už se pokouším skoro patnáct let. Hodně štěstí.“

Jillina máma byla hezká. Ty dvě si nebyly vůbec podobné, aspoň ne vzhledově. Emily měla rovné černé lesklé vlasy a modré oči s dlouhými řasami. Pohybovala se s ladností, úplně jinak, než dusala Jill. Přesto jsem ale tu a tam zaregistrovala určitou podobnost – srdčitý tvar obličeje a stejný tvar rtů. Jill je pořád ještě mladá, a až vyroste do podoby své matky, jistě z ní bude lamačka mužských srdcí. To si teď ale určitě ještě neuvědomuje. Naštěstí i její sebevědomí stále narůstalo.

„Kde vlastně bydlíte?“ zeptala jsem se.

„V Detroitu,“ odvětila Jill s úšklebkem.

„Není to tam zas tak špatné,“ zasmála se její máma.

„Nejsou tam hory. Jenom dálnice.“

„Tančím tam v baletu,“ vysvětlila mi Emily. „Takže zůstáváme tam, kde můžeme platit účty.“ Myslím, že mě víc překvapilo, že v Detroitu chodí lidi na balet, než to, že je Emily baletka. Ale vypadala na to. Morojové jsou vlastně ideálními tanečníky, když jsou tak vysocí a štíhlí.

„To je dost velký město,“ oznámila jsem Jill. „Užívej si tam zábavy velkoměsta, než se zase vrátíš doprostřed nudný pustiny.“ Zakázaný trénink boje a útoky Strigojů by se samozřejmě jen těžko daly označit za nudu, ale chtěla jsem Jill trochu zvednout náladu. „A nebudeš tam zase tak dlouho.“ Morojové mají letní prázdniny sotva dva měsíce. Jejich rodiče se obvykle nemůžou dočkat, až svoje děti dopraví zpátky do bezpečí Akademie.

„To asi ne,“ povzdechla Jill a nevypadala, že jsem ji moc přesvědčila. Došly jsme k autu a složily krabice do kufru.

„Když budu mít možnost, určitě ti napíšu mail,“ slíbila jsem. „A vsadím se, že Christian taky. Možná bych přemluvila i Adriana.“

Jill se rozzářila a já byla ráda, že se jí zase vrátilo její nadšení. „Fakt? To by bylo super. Chci vědět všechno, co se bude dít u dvora. Nejspíš tam s Lissou a Adrianem budete dělat spoustu zajímavých věcí a Christian určitě objeví něco dalšího… o tamtom.“

Emily si nevšimla, že Jill něco naznačuje. Jen se na mě hezky usmála. „Díky, žes nám pomohla, Rose. Moc ráda jsem tě poznala.“

„Já vás taky – uff!“

Jill se mi vrhla kolem krku. „Hodně štěstí se vším,“ popřála mi. „Ty se tak máš, že teď povedeš tak skvělej život!“

Taky jsem ji objala. Nedokázala bych jí vysvětlit, jak moc jí závidím. Její život je pořád ještě bezpečný a nevinný. Ačkoli se jí nechtělo trávit léto v Detroitu, zůstane tam jen krátce a pak se zase vrátí do známého a jednoduchého světa na Akademii. Nebude poslána do neznáma a do nebezpečí.

Až poté, co Jill s matkou vyjely, zareagovala jsem na její poznámku. „To doufám,“ zabrblala jsem a uvažovala nad tím, co bude. „To doufám.“

* * *

Následujícího dne jsem se svými spolužáky a několika vybranými Moroji opustila hory v Montaně a nechala za sebou pensylvánské kopce. Na královském dvoře to vypadalo stejně, jak jsem si pamatovala. Působil impozantním starobylým dojmem, podobně jako Akademie svatého Vladimíra. Všude se tyčily věžičky a propracované kamenné budovy. Ve škole byly k vidění i moderní věci potřebné ke studiu, zatímco u dvora panovala okázalejší atmosféra. Jako by všechny ty budovy dávaly jasně na srozuměnou, že zde sídlí centrum moci a královna Morojů. Královský dvůr na každého zapůsobil a možná ho i trochu zastrašil.

Ačkoli jsem tu už byla, pořád to na mě dělalo dojem. Dveře i okna domů z tmavého kamene měly rámy se zlacenými ozdobami. Bylo to něco úplně jiného než to, co jsem viděla v Rusku, přesto jsem ale zaznamenala, že zdejší architekti se nechali inspirovat starou evropskou architekturou. Trochu to připomínalo stavby a paláce v Petrohradě. Na Akademii byly všude cestičky a nádvoří s lavičkami, ale tady u dvora zašli ještě dál. Trávníky zdobily kašny a sochy předchozích panovníků. Těch úchvatných mramorových soch jsem si předtím moc nevšimla, protože byly zapadané sněhem. Teď v létě ale přímo zářily. A všude, úplně všude kvetly květiny, byly tam keře a upravené cestičky.

Teď už jsem chápala, proč čerství maturanti navštěvují královský dvůr, který je středem administrativní práce strážců. Ale napadl mě ještě jeden důvod, proč sem nové strážce posílají právě v létě. Chtějí, abychom byli ohromeni a uvědomili si tu slávu, za kterou bojujeme. Vzhledem k tomu, jak se moji spolužáci tvářili, jsem usoudila, že to zabírá. Většina z nich tu nikdy dřív nebyla.

S Lissou a Adrianem jsme přiletěli stejným letadlem a nyní jsme kráčeli společně. Bylo tu stejně teplo jako v Montaně, jen tu byl vlhčí vzduch. Po chvilce chůze už jsem se začala potit.

„Tentokrát sis vzala šaty, viď?“ dotázal se Adrian.

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem. „Kromě hlavní oslavy se budeme muset zúčastnit ještě několika dalších slavnostních akcí. Ale na tyhle příležitosti možná už vyfasuju černobílou uniformu.“

Zavrtěl hlavou a já si všimla, že si sáhl do kapsy. Pak ale zaváhal a ruku odtáhl. Udělal sice ohromný pokrok, že přestal kouřit, ale zřejmě si ani neuvědomoval, že kdykoli je venku, automaticky sahá po krabičce cigaret.

„Myslel jsem na dnešek. Na večeři.“

Tázavě jsem pohlédla na Lissu. U dvora se pokaždé musela zúčastňovat akcí, kam „normální“ lidé nesměli. Ve svém novém a nejistém postavení jsem nevěděla, jestli budu moct jít s ní. Poutem jsem z ní vyčetla, že nechápe a nemá o žádné večeři ani ponětí.

„Jaká večeře to má být?“ zeptala jsem se.

„Ta, kterou jsem domluvil se svou rodinou.“

„Večeře…“ Najednou jsem se zastavila a vytřeštila na něj oči. Ten jeho samolibý úšklebek se mi vůbec nelíbil. „Adriane!“ Několik spolužáků na mě zvědavě pohlédlo, ale hned zase pokračovali v chůzi.

„No tak, už pár měsíců spolu chodíme. A seznámení s rodiči je součástí vztahu. Já tvoji mámu znám. Dokonce jsem se seznámil i s tvým děsivým tátou. Teď je řada na tobě. Zaručuju ti, že nikdo z mojí rodiny ti neřekne to, co řekl tvůj táta mně.“

S Adrianovým otcem už jsem se kdysi setkala. Nebo jsem ho spíš zahlédla na večírku. Pochybuju ovšem, že by si mě pamatoval a že by věděl, kdo jsem – nehledě na mou pověst. O Adrianově matce jsem nevěděla téměř nic. O svojí rodině nemluvil moc často.

„Jenom tvoji rodiče?“ ujistila jsem se obezřetně. „Nikdo další z rodiny, o kom bych měla vědět?“

„No…“ Adrian znovu zvedl ruku ke kapse. Tentokrát si nejspíš potřeboval dát cigaretu, aby se uklidnil, když jsem ho vyslýchala takovým tónem. Všimla jsem si, že celá ta situace Lissu dost pobavila. „Možná se zastaví i moje oblíbená prateta.“

„Taťána?“ vykřikla jsem. Snad posté mě napadlo, jak jsem přišla k tomu nadělení, že chodím s klukem, který je příbuzný s vládkyní celého světa Morojů. „Vždyť mě nesnáší! Víš přece, co se stalo, když jsme spolu naposled mluvily.“ Její královské Veličenstvo na mě ječelo, že jsem jen póvl a nemůžu chodit s jejím synovcem, jelikož pro něj už naplánovala Lissu.

„Myslím, že ji to přejde.“

„No tak.“

„Ne, fakt.“ Skoro vypadal, jako by říkal pravdu. „Nedávno jsem mluvil s mámou a… nevím. Nezdá se, že by tě teta Taťána nějak moc nesnášela.“

Zamračila jsem se a všichni tři jsme opět vykročili. „Třeba obdivuje tvoje nedávný zásluhy,“ broukla Lissa.

„Třeba,“ poznamenala jsem. Doopravdy jsem tomu ale nevěřila. Svým drsným chováním jsem v královniných očích byla jistě o to opovrženíhodnější.

Vnímala jsem trochu jako podraz, že na mě Adrian tuhle večeři přichystal, ale teď už se s tím stejně nedalo nic dělat. Jedinou světlou stránkou na tom bylo, že jsem měla dojem, že si ze mě jen utahuje, když říkal, že se možná zastaví jeho teta. Slíbila jsem mu, že přijdu, a on se pak radši na nic nevyptával, když jsem později odpoledne vyrazila s Lissou za „našimi záležitostmi“. Moji spolužáci se vydali na prohlídku královského dvora, což byla součást jejich výcviku. Já už jsem to tu znala, tak jsem se z toho mohla vyvlíknout. Lissa a já jsme si hodily věci na pokoje a vyrazily do vzdálené části královského dvora, kde žijí nekrálovští.

„Řekneš mi, co je tou další součástí tvýho plánu?“ vyptávala se Lissa.

Od té doby, co mi Abe objasnil podrobnosti ohledně Viktorova vězení, v duchu už jsem si dělala seznam problémů, které budeme muset vyřešit. Od rozhovoru s Abem ubyly jen dva. To se nám to tedy moc neusnadnilo. Především nevíme, kde na Aljašce se ten kriminál nachází. A pak nemáme tušení, jak to tam vypadá a jak je zabezpečený. Nemáme ponětí, jak do něj proniknout.

Něco mi ale napovídalo, že odpovědi na tyhle otázky bychom mohli získat od jediné osoby. Jenže problém byl v tom, že se k té osobě teď asi těžko dostanu. Naštěstí znám někoho, kdo by nám mohl pomoct.

„Jdeme za Miou,“ oznámila jsem Lisse.

Mia Rinaldiová byla Morojka, která s námi dřív chodila do školy. Dřív taky bývala naším nepřítelem. Teď se ale stala ukázkovým příkladem toho, jak se člověk může úplně změnit. Z vypočítavé mrchy ochotné vyspat se s kdekým, jen aby byla oblíbená, se změnila v pohodovou holku, která stojí oběma nohama pevně na zemi a učí se bránit sebe i ostatní proti Strigojům. Žila tady u dvora se svým otcem.

„Ty myslíš, že Mia ví, jak se vloupat do vězení?“

„Mia je sice dobrá, ale pochybuju, že by byla natolik dobrá. Spíš by nám mohla pomoct tím, že by zafungovala jako mozek operace.“

Lissa zaúpěla. „Nemůžu uvěřit, žes použila slova mozek operace. To zní jako z nějakýho špionážního filmu.“ Mluvila sice žertovným tónem, ale cítila jsem z ní obavy. Odlehčeností jen maskovala svůj strach. Pořád se bála osvobodit Viktora, ačkoli mi to slíbila.

Nekrálovští, kteří vykonávají u dvora obyčejné práce, bydlí v bytech daleko od královnina sídla a přijímacích sálů. Mia mi už dřív dala svou adresu, takže jsme se tam teď s Lissou vydaly přes pečlivě udržované pozemky a celou cestu jsme nadávaly, jaké je vedro. Miu jsme zastihly doma. Měla na sobě džíny a tričko a zrovna lízala zmrzlinu. Když nás spatřila, vykulila oči.

„No zatraceně!“

Zasmála jsem se. „Taky tě ráda vidím. Můžeme dál?“

„Jasně.“ Ustoupila stranou. „Dáte si taky zmrzku?“

Jak bych si nedala! Vzala jsem si ovocnou a všechny tři jsme se usadily v malém obýváku. Mělo to tu hodně daleko k okázalému domu pro hosty, ale bylo tu útulno a čisto. Taky bylo znát, že Mia se svým tátou o byt pečují.

„Věděla jsem, že přijedou maturanti,“ poznamenala Mia a odhrnula si z obličeje blond kudrliny. „Ale nevěděla jsem, jestli s nimi dorazíte taky. Odmaturovalas vůbec?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Dostala jsem značku slibu a tak.“ Nadzvedla jsem si vlasy, aby uviděla obvaz.

„Divím, se, že tě vzali zpátky do školy, i když ses vydala na zabijácký pronásledování. Nebo jsi za to naopak dostala body k dobru?“

K Mie se zjevně donesly stejné zvěsti o mém dobrodružství, jaké se rozkřikly všude. To mi vyhovovalo. O tom, co se stalo doopravdy, se mi mluvit nechtělo. Nechtěla jsem mluvit o Dimitrijovi.

„Myslíš, že by mohl Rose někdo zabránit, aby dělala, co chce?“ dotázala se Lissa s úsměvem. Snažila se odvést řeč od toho, kde jsem vlastně byla, za což jsem jí byla neskonale vděčná.

Mia se rozesmála a ukousla si kus citrónové zmrzliny. Divila jsem se, že jí z toho neumrzá mozek. „To je fakt.“ Polkla a její úsměv se vytratil. Chvíli mě tiše pozorovala svýma bystrýma modrýma očima. „A teď Rose něco chce.“

„Hele, jen jsme za tebou zašly a jsme rády, že tě zas vidíme,“ řekla jsem.

„To ti věřím. Ale myslím, že máš ještě nějaký jiný důvody, proč jsi mě chtěla vidět.“

Lissa se usmála ještě víc. Pobavilo ji, že jsem se zamotala do vlastní hry na špióny. „Proč myslíš? To znáš Rose tak dobře, nebo u ní prostě vždycky předpokládáš nějaký postranní úmysly?“

Mia se znovu usmála. „Obojí.“ Naklonila se ke mně a upřela na mě pohled. Kdy začala být takhle vnímavá? „Dobře. Nemá smysl marnit čas. Tak s čím ode mě chceš pomoct?“

Zdrceně jsem si povzdechla. „Potřebuju se dostat do hlavní bezpečnostní kanceláře strážců.“

Lissa vedle mě vydala přiškrcený zvuk. Připadala jsem si kvůli ní hrozně. Svoje myšlenky přede mnou dokázala skrýt jen výjimečně, takže mě málokdy mohla něčím opravdu překvapit. Ale já? Já jsem ji ohromovala neustále. V polovině případů neměla tušení, co provedu. Přesto jsem ale moc nechápala, proč je pro ni vloupání do kanceláře takovým šokem, když plánujeme osvobození známého zločince.

„Teda jo,“ hvízdla Mia. „Ty jdeš vážně rovnou na věc.“ Usmívala se trochu křivě. „S takovou prkotinou se ale nemusíš obracet na mě. Můžeš to klidně udělat sama.“

„Můžeš mě – nás – tam dostat?“ zeptala jsem se. „Kamarádíš tady se strážci… a tvůj táta má přístup na spoustu míst…“ Nevěděla jsem přesně, jakou práci tady pan Rinaldi dělá, ale měla jsem za to, že je to něco s údržbou.

„Co hledáš?“ dotázala se, a když jsem otevřela pusu na protest, jen zvedla ruku. „Ne, ne. Nechci znát podrobnosti. Pověz mi jenom zhruba, o co jde. Je mi jasný, že tam nechceš proto, aby sis to tam prohlídla.“

„Potřebuju nějaký záznamy,“ vysvětlila jsem.

Povytáhla obočí. „Osobní záznamy? Pokoušíš se sehnat si práci?“

„Ne.“ Ale vlastně to není tak špatný nápad, vzhledem k tomu, že není vůbec jisté, že mě přidělí k Lisse. Ale ne. Jedno po druhém. „Potřebuju záznamy o vnějším zabezpečení různých míst – škol, královských domů, vězení.“ Snažila jsem se zachovat si při tom posledním slově normální výraz. Mia s námi byla na jedné lodi, co se týkalo různých vylomenin, ale tohle by na ni jistě bylo trochu moc. „Myslím, že tyhle záznamy by tam měli mít, ne?“

„To jo,“ řekla. „Ale většinou v elektronický podobě. A bez urážky, tohle by mohlo bejt nad tvoje schopnosti. I kdybychom se dostaly k jednomu z jejich počítačů, všechno tam bude zaheslovaný. A když strážci odejdou, počítače si zabezpečí. Nepředpokládám, že se z tebe za tu dobu, co jsme se neviděly, stal hacker.“

To jistě ne. A na rozdíl od špionážních filmů, jak si ze mě Lissa utahovala, nemám ani žádného geniálního kamaráda, který by dokázal proniknout do vysoce zabezpečeného počítače. Sakra. Chmurně jsem sklopila pohled na svoje nohy a uvažovala, jestli mám šanci vypáčit z Abeho víc informací.

„Ale jestli ta informace, co potřebuješ, není moc aktuální,“ dodala Mia, „je možný, že tam bude i na papíře.“

Trhla jsem hlavou. „Kde?“

„Ve sklepě mají ohromný narvaný archívy. Štosy a štosy dokumentů. Je to tam samozřejmě taky zamčený, ale pořád se k tomu dá dostat líp než do počítače. Záleží na tom, co potřebuješ. Jak je to starý?“

Z toho, co říkal Abe, jsem nabyla dojmu, že vězení Tarasov už nějakou dobu existuje. V těch archívech o tom určitě musejí být záznamy. Nepochybuju, že si strážci dělají záznamy digitálně už dost dlouho, což znamená, že informace o zabezpečení na papíře asi nebudou příliš aktuální, ale i tak se s tím spokojím.

„To by mohlo stačit. Můžeš nás tam dostat?“

Mia několik vteřin mlčela a bylo na ní vidět, jak přemýšlí. „Pravděpodobně ano.“ Podívala se na Lissu. „Umíš pořád používat nátlak tak, že si uděláš z lidí otroky?“

Lissa se zašklebila. „Nerada o tom uvažuju takhle, ale jo, umím.“ To byla další schopnost éteru.

Mia ještě chvilku přemýšlela, načež rychle přikývla. „Dobře. Vraťte se tak kolem druhý a uvidíme, co můžeme dělat.“

Dvě hodiny odpoledne znamenají pro Moroje, kteří mají převrácený rytmus, hlubokou noc. Plížit se někam za denního světla nepůsobí moc nenápadně, ale bylo mi jasné, že to Mia naplánovala takhle, protože tou dobou bude všude míň lidí.

Přemítala jsem, jestli bychom si s ní měly ještě chvíli povídat, nebo okamžitě vypadnout, když vtom moje úvahy přerušilo zaklepání na dveře. Mia sebou trhla a najednou znervózněla. Vydala se ke dveřím a zanedlouho jsme z chodby zaslechly známý hlas.

„Promiň, jsem tu o něco dřív, ale…“

Do obýváku vešel Christian. Jakmile si všiml Lissy a mě, ihned zmlkl. Všichni strnuli a zdálo se, že je na mně, abych ukončila tuhle trapnou situaci.

„Čau, Christiane,“ pozdravila jsem ho radostně. „Jak se vede?“

Pohledem probodával Lissu a chvíli mu trvalo, než od ní odtrhl oči a zadíval se na mě. „Fajn.“ Obrátil se k Mie. „Můžu přijít pak…“

Lissa se urychleně zvedla. „Ne,“ řekla chladným princeznovským tónem. „Já a Rose už stejně musíme jít.“

„Jo,“ přitakala jsem a následovala ji ke dveřím. „Máme… ještě něco na práci. A nechceme rušit váš…“ Sakra, vůbec jsem netušila, co ti dva vlastně chtějí dělat. A asi jsem to ani vědět nechtěla.

Mia se konečně zmohla na slovo. „Christian chtěl, abych mu předvedla něco z toho, co jsem se naučila při tréninku se strážci.“

„Dobrý.“ Celou cestu ke dveřím jsem se nepřestávala usmívat. Lissa obešla Christiana co největším obloukem. „Jill bude žárlit.“

A nejen Jill. Rozloučili jsme se a já a Lissa jsme se vracely zase zpátky. Cítila jsem poutem, jak z ní vyzařuje vztek a žárlivost.

„Je to jen klub rváčů, Liss,“ snažila jsem se ji uklidnit, když se neměla k tomu, aby něco řekla. „O nic nejde. Budou probírat údery a kopance a další nudný věci.“ Vlastně mi to vůbec nudné nepřipadalo, ale uvědomovala jsem si, že bych neměla chválit Christiana a Miu za to, že se scházejí.

„Teď možná o nic nejde,“ zavrčela a dál strnule zírala před sebe. „Ale kdoví, co se může stát? Stráví spolu nějaký čas, budou nacvičovat různý pohyby, jedna věc povede k druhý…“

„To je směšný,“ řekla jsem. „Na tomhle není vůbec nic romantickýho.“ Další lež, pomyslela jsem si, když mi došlo, že takhle vlastně začal můj vztah s Dimitrijem. Ale o tom je taky lepší pomlčet. „Navíc Christian si asi těžko něco začne s každou holkou, se kterou trénuje. Mia, Jill… Bez urážky, ale tak okouzlující zase není.“

„Vypadá fakt dobře,“ namítla. Stále v ní vřely temné pocity.

„Jo,“ přitakala jsem a dívala se radši jen na cestičku před sebou. „Ale jenom to nestačí. Navíc jsem myslela, že je ti fuk, co dělá.“

„To jo,“ souhlasila. Nepřesvědčila ani samu sebe, natožpak mě. „Je mi to úplně fuk.“

Po zbytek dne se moje pokusy nějak ji rozptýlit nesetkaly s úspěchem. Znovu jsem si vzpomněla na Tašina slova: Proč jsi to nenapravila? Protože Lissa i Christian se chovají jako paka a pořád jsou na sebe vytočení – což vytáčí i mě. Christian mi dřív hodně pomohl při mých zakázaných eskapádách, ale teď jsem si od něj kvůli Lisse musela udržovat odstup.

Když nastal čas večeře, nechala jsem ji napospas její mizerné náladě. Ve srovnání s jejím milostným životem mi můj vztah s rozmazleným královským playboyem, jehož rodině se nezamlouvám, připadal přímo optimistický. Ujistila jsem Lissu, že se hned po večeři vrátím a společně zajdeme za Miou. Zmínka o Mie ji příliš nenadchla, ale chystané vloupání odvedlo její myšlenky od Christiana.

Na večeři jsem si vzala tmavohnědé šaty z lehké průsvitné látky, která byla v letním parnu ideální. Výstřih byl decentní a krátké nadýchané rukávky dodávaly celým šatům na slavnostním dojmu. Vlasy jsem si na zátylku stáhla do culíku, takže mi ani nebylo moc vidět hojící se tetování. Vypadala jsem skoro jako slušná přítelkyně – což jenom dokazovalo, jak zjev klame. Vždyť jsem se namočila do šíleného plánu, jak přivést svého bývalého přítele zase k životu.

Adrianovi rodiče tady u dvora bydleli nastálo. Když jsem dorazila do jejich domu, prohlídl si mě Adrian od hlavy k patě. Jeho nepatrný úsměv mi napověděl, že se mu takhle líbím.

„Dobrý?“ zeptala jsem se a zatočila se před ním.

Objal mě jednou rukou kolem pasu. „Bohužel jo. Doufal jsem, že se objevíš v něčem odvážnějším, v něčem, co moje rodiče pohorší.“

„Občas mi přijde, že se o mě vůbec nezajímáš jako o osobnost,“ poznamenala jsem, zatímco jsme šli dovnitř. „Jako kdybys mě používal jenom k vyšokování.“

„Jsi pro mě obojím, malá dhampýrko. Zajímám se o tebe a navíc tě používám k vyšokování.“

Skryla jsem úsměv. Hospodyně Ivaškovových nás vedla k jídelně. U dvora byla spousta restaurací a kaváren, ale královským, jako byli Adrianovi rodiče, zřejmě připadalo stylovější uspořádat slavnostní večeři doma. Já bych ovšem byla radši na veřejnosti. Tam je víc možností úniku.

„Ty jsi určitě Rose.“

Přerušila jsem úvahy o únikových cestách, protože do místnosti vešla vysoká, elegantně oděná Morojka. Měla na sobě dlouhé tmavozelené saténové šaty, které dokonale ladily s jejíma i Adrianovýma očima. Okamžitě jsem si připadala, že nejsem dost slavnostně oblečená. Tmavé vlasy měla stažené do drdolu. Od srdce se na mě usmála a podala mi ruku.

„Jsem Daniella Ivaškovová,“ řekla. „Ráda tě konečně poznávám.“

Bylo to upřímné. Potřásly jsme si rukama. „Taky vás ráda poznávám, paní Ivaškovová.“

„Říkej mi Daniello.“ Otočila se k Adrianovi a sykla, když spatřila límeček jeho košile. Urovnala mu ho. „Zlato,“ oslovila ho, „podíval ses vůbec do zrcadla, než jsi vyrazil? Máš příšerně rozcuchané vlasy.“

Rychle ucukl, když se mu pokusila sáhnout na hlavu. „Děláš si srandu? Strávil jsem před zrcadlem celý hodiny, abych si vytvořil tenhle účes.“

Zmučeně povzdechla. „Někdy se nemůžu rozhodnout, jestli jsem ráda nebo ne, že nemám další děti.“ Za ní služebnictvo tiše prostíralo k večeři. Z talířů se kouřilo a mně začalo kručet v žaludku. Doufala jsem, že to nikdo nezaslechl. Daniella se podívala do chodby. „Nathane, pospíšíš si? Večeře vychladne.“

Po chvilce se na dřevěné podlaze ozvaly těžké kroky a do jídelny vplul Nathan Ivaškov. Stejně jako žena byl i on oblečen slavnostně. Měl modrou saténovou kravatu a černý oblek. Byla jsem ráda, že tu mají klimatizaci, jinak by se v té těžké látce nejspíš roztekl. Vypadal pořád stejně, jak jsem si ho pamatovala. Měl stříbrem prokvetlé vlasy a knír. Napadlo mě, jestli bude mít Adrian taky takové vlasy, až bude starý. To nejspíš nikdy nezjistím. Adrian si je pravděpodobně začne barvit, hned jak objeví na hlavě první šedivý vlas.

Já jsem si Adrianova otce sice pamatovala, ale on neměl tušení, kdo jsem. Vlastně se tvářil překvapeně, že mě vidí.

„Tohle je, ehm, Adrianova přítelkyně Rose Hathawayová,“ představila mě Daniella. „Vzpomínáš si? Říkal, že ji dnes večer přivede.“

„Moc mě těší, pane Ivaškove.“

Na rozdíl od své ženy mi nenabídl tykání a mně se trochu ulevilo. Strigoj, který Dimitrije proti jeho vůli proměnil, se taky jmenoval Nathan, takže to jméno jsem moc ráda nahlas neříkala. Adrianův otec mě přejel pohledem, ale nezdálo se, že bych se mu líbila. Spíš si mě prohlížel jako nějakou pozoruhodnost. „Aha. Dhampýrská dívka.“

Nebyl přímo hrubý, jen jsem ho evidentně nezaujala. Aspoň že mě nenazval krvavou děvkou. Všichni jsme usedli ke stolu. Adrian se pořád choval jako obvykle, jako že je mu všechno jedno, ale mně bylo jasné, že teď by si opravdu potřeboval zakouřit. A nejspíš si k tomu dát i panáka. Společnost jeho rodičů mu moc příjemná nebyla. Když nám všem sluha nalil do sklenic víno, Adrianovi se viditelně ulevilo a já mu nic neříkala. Jen jsem ho probodla varovným pohledem, který nebral na vědomí.

Nathan do sebe bleskově házel vepřové medailonky, ale přitom pořád působil distingovaně a elegantně. „Tak,“ promluvil a upřel oči na Adriana. „Co budeš dělat teď, když Vasilisa odmaturovala? Nebudeš přece dál bydlet v tom ubohém prostředí se studenty. Už nemá smysl, abys tam dál zůstával.“

„Nevím,“ odpověděl Adrian líně. Zavrtěl hlavou, až se mu rozletěly jeho pečlivě rozcuchané vlasy. „Jsem s nima rád. Považujou mě za zábavnějšího, než doopravdy jsem.“

„To mě nepřekvapuje,“ poznamenal jeho otec. „Ty totiž ani v nejmenším nejsi zábavný. Je načase, abys začal dělat něco produktivního. Pokud se nevrátíš na univerzitu, alespoň bys měl zasedat na rodinných obchodních schůzích. Taťána tě rozmazluje, ale od Rufa by ses toho mohl mnoho naučit.“

O královské politice jsem toho věděla dost na to, abych věděla, o koho se jedná. Nejstarší člen rodiny nosí titul „princ“ nebo „princezna“ a zastává funkci v královské radě – a taky přichází v úvahu jako příští král nebo královna. Když trůn získala Taťána, Rufus se stal princem rodiny Ivaškovových, jelikož byl hned po ní nejstarším.

„To máš pravdu,“ přitakal Adrian s bezvýrazným pohledem. Moc nejedl a svoje jídlo spíš jen tak postrkoval po talíři. „Vážně bych se moc rád dozvěděl, jak dokáže ty svoje dvě milenky utajit před manželkou.“

„Adriane!“ okřikla ho Daniella a okamžitě se jí po tvářích rozlil ruměnec. „O takových věcech rozhodně nemluv u večeře, a už vůbec ne před hosty.“

Nathan se zatvářil, jako by si mě všiml teprve teď, a pokrčil rameny. „Jí to nevadí.“ Skousla jsem si ret a potlačila neodolatelnou touhu použít svůj talíř z čínského porcelánu jako frisbee a trefit ho do hlavy. Nakonec jsem se usnesla, že by to nebyl dobrý nápad. Nejenže by to pokazilo večeři, ale talíř by se patrně neroztočil tak, jak bych potřebovala. Nathan se zamračil a opět se zaměřil na Adriana. „Nehodlám se koukat na to, jak se jen válíš, nic neděláš a rozhazuješ naše peníze.“

Něco mi napovídalo, že bych do jejich rozhovoru neměla vstupovat, ale nedokázala jsem se dívat na to, jak Adriana jeho nepříjemný otec ponižuje. Adrian se skutečně jen válí a rozhazuje peníze, ale kvůli tomu ho jeho otec nemá právo zesměšňovat. Já si z něj dělám srandu v jednom kuse, ale to je něco jiného.

„Třeba bys mohl studovat na Lehighu jako Lissa,“ řekla jsem. „Mohl bys s ní dál studovat éter a… dělat všechno, cos dělal, když jsi chodil na vejšku.“

„Pít a nechodit na přednášky,“ objasnil Nathan.

„Malovat,“ vložila se do toho Daniella. „Adrian studoval malbu.“

„Vážně?“ podivila jsem se a překvapeně na něj pohlédla. Vůbec jsem si ho nedovedla představit jako umělce. Ale k jeho nevyrovnané osobnosti to docela sedělo. „Tak to by bylo perfektní. Mohl bys ji studovat dál.“

Pokrčil rameny a dopil už druhou sklenku vína. „Nevím. Na týhle univerzitě by byly nejspíš ty samý problémy jako na tý předchozí.“

Zamračila jsem se. „Jaký?“

„Domácí úkoly.“

„Adriane,“ zavrčel jeho otec.

„To je dobrý,“ řekl Adrian. Opřel se loktem o stůl. „Vlastně nepotřebuju práci ani žádný extra peníze. Až se s Rose vezmeme, já i naše děti vyžijeme z jejího strážcovskýho platu.“

Všichni jsme strnule vykulili oči, dokonce i já. Dobře jsem věděla, že si dělá legraci. I kdyby snil o manželství a dětech (a já si byla jistá, že o tom ve skutečnosti nesní), průměrný strážcovský plat by mu nikdy nezajistil luxus, na jaký byl zvyklý.

Adrianův otec si ovšem zjevně nemyslel, že jeho syn žertuje. Daniella vypadala, že tápe a nedokáže odhadnout, jak se věci mají. Mně to bylo nepříjemné. Bylo to dost nevhodné téma ke slavnostní večeři a nemohla jsem uvěřit, že Adrian něco takového vůbec řekl. Ani jsem to nemohla přičítat tomu, že se napil. Adrian prostě rád trápil svého otce.

Strašlivé mlčení bylo čím dál tíživější. Instinkty mi napovídaly, že bych se měla pokusit rozproudit konverzaci, ale radši jsem zůstala zticha. Napětí ještě vzrostlo. Když zazvonil zvonek u dveří, všichni čtyři jsme málem vyskočili ze židlí.

Hospodyně Torrie vyběhla otevřít a já v duchu vydechla úlevou. Nečekaný host by mohl pomoct uvolnit napětí.

Nebo taky ne.

Když se Torrie vrátila, odkašlala si a nervózně těkala pohledem z Danielly na Nathana. „Její královské Veličenstvo královna Taťána je zde.“

Kdepak. Tohle úlevu nepřinese.

Všichni tři Ivaškovovi urychleně povstali a já se k nim přidala s půlvteřinovým zpožděním. Když mi předtím Adrian říkal, že se Taťána zastaví, nevěřila jsem mu. Teď tady ale bezpochyby byla. Vplula do jídelny, oblečená svým typickým elegantním stylem, který připomínal spíš manažerku. Měla na sobě černé kalhoty a sako ze stejné látky, zpod kterého vykukovala červená krajková halenka. V tmavých vlasech se jí blýskaly sponky. Všichni jsme se jí rychle poklonili a ona nás probodávala pohledem panovnice. I členové její rodiny se k ní museli chovat formálně.

„Teto Taťáno,“ oslovil ji Nathan a přinutil se vykouzlit ve tváři cosi podobného úsměvu. Nemyslím, že to dělal moc často. „Povečeříš s námi?“

Odmítavě mávla rukou. „Ne, ne. Nemůžu se zdržet. Právě spěchám na schůzku s Priscillou, ale když jsem slyšela, že se Adrian vrátil, řekla jsem si, že se aspoň na chvilku zastavím.“ Zahleděla se na něj. „Nechce se mi věřit, že jsi tu už celý den a ani jsi mě nepřišel navštívit.“ Mluvila sice chladným tónem, ale v očích jí jiskřilo pobavení. Nahánělo to strach. Nikdy mi nepřipadala milá a přátelská. A teď, když jsem ji viděla jinde než v královském přijímacím sále, připadalo mi to úplně neskutečné.

Adrian se na ni usmál. On si z nás všech určitě připadal nejvíc v pohodě. Z jakýchsi důvodů, které jsem nikdy nepochopila, měla Taťána Adriana ráda a rozmazlovala ho. Nedalo se říct, že nemá ráda i ostatní členy své rodiny, ale on byl evidentně jejím favoritem. To mě odjakživa překvapovalo, vzhledem k tomu, že je takový grázl.

„Myslel jsem, že máš na práci spoustu důležitějších věcí, než se se mnou scházet,“ odpověděl jí. „Navíc jsem přestal kouřit, takže už bych se s tebou neplížil za trůnní sál na cigáro.“

„Adriane!“ napomenul ho Nathan celý rudý. Napadlo mě, že bych se klidně mohla vsadit, kolikrát ho ještě takhle okřikne. „Teti, omlou…“

Taťána znovu pozvedla ruku. „Ale prosím tě, Nathane, buď zticha. Nikdo na tebe není zvědavý.“ Málem jsem se zadusila. Být s královnou v jedné místnosti bylo strašné, ale stálo to za to, když jsem ji viděla takhle komandovat lorda Ivaškova. Znovu se zadívala na Adriana a zjihla. „Tak jsi konečně přestal? Už bylo načase. Předpokládám, že to je vaše zásluha.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že ta slova byla adresována mně. Dosud jsem tak trochu doufala, že si mě třeba vůbec nevšimla. To se mi zdálo jako jediné vysvětlení, proč na Ivaškovovy ještě nezačala ječet, aby okamžitě ze svého domu vyhodili tu krvavou děvku. Bylo to šokující. Ani tón jejího hlasu nepůsobil, že by mě obviňovala. Spíš se zdálo, že to na ni udělalo… dojem.

„To-to já ne, Vaše Veličenstvo,“ vykoktala jsem. Moje pokora byla na hony vzdálená tomu, co jsem předvedla při našem posledním setkání. „To Adrian se odhodlal, že, ehm, přestane.“

Taťána se uchechtla. „Velmi diplomatické. Měla byste se dát na politiku.“

Nathanovi se nezamlouvalo, že jsem strhla pozornost na sebe. Ani já jsem si nebyla jistá, zda mě to má těšit, nebo ne. „Máš s Priscillou pracovní schůzku? Nebo máte v plánu jen přátelskou večeři?“

Taťána ode mě odtrhla zrak. „Obojí. V poslední době se vyskytly nějaké třenice. Zatím nic neproniklo na veřejnost, ale pomalu prosakují. Všichni vyvádějí kvůli bezpečnosti. Někteří by se nejraději hned pustili do výcviku. Jiní zas uvažují, jak dlouho by strážci vydrželi beze spánku.“ Obrátila oči v sloup. „A to jsou ještě ty nejumírněnější nápady.“

O tom nebylo pochyb. Tahle návštěva se vyvíjí čím dál zajímavěji.

„Doufám, že tyhle militaristické hlasy rychle umlčíš,“ zavrčel Nathan. „Je absurdní, abychom bojovali společně se strážci.“

„Absurdní je,“ pronesla Taťána, „že vypukají rozepře mezi královskými. To hodlám umlčet.“ Mluvila okázalým panovnickým tónem. „Jsme vůdci Morojů. Musíme jim jít příkladem. Musíme být jednotní, abychom přežili.“

Zvědavě jsem si ji prohlížela. Co to může znamenat? Nevyjádřila souhlas ani nesouhlas s Nathanovým názorem. Zmínila se jen o tom, že zavede mezi lidmi mír. Ale jak? Má v plánu nové hnutí podpořit, nebo ho potlačit? Po útoku trápí otázky bezpečnosti každého a samozřejmě se tomu nevyhnula ani ona.

„To zní jako pěkná fuška,“ řekl Adrian a tvářil se, že ho ta vážná situace vůbec nezajímá. „Jestli pak přece jen budeš chtít zajít na cígo, udělám výjimku.“

„Spokojím se s tím, že zítra zajdeš na pořádnou návštěvu,“ odpověděla mu suše. „A cigarety nech doma.“ Zadívala se na jeho prázdnou skleničku od vína. „A na to ostatní taky zapomeň.“

Ve tváři se jí mihl výraz ocelového odhodlání, který vzápětí zase zmizel. Mně se ale ulevilo. Tohle byla ta chladná Taťána, jakou jsem znala.

Zasalutoval. „Rozkaz.“

Taťána na nás všechny krátce pohlédla. „Užijte si večer.“ To byla její jediná slova rozloučení. Znovu jsme se uklonili, načež zamířila ke dveřím. Z chodby jsem zaslechla tlumené hlasy. Došlo mi, že sem přišla s družinou, kterou nechala ve vstupní hale, aby se mohla pozdravit s Adrianem.

Pak už večeře probíhala v tichosti. Taťánina návštěva nás všechny ohromila. Pro mě to ale znamenalo, že už snad nebudu svědkem další slovní přestřelky Adriana a jeho otce. Rozhovor se většinou snažila udržovat Daniella, která se mě vyptávala na moje zájmy. Až teď mi došlo, že během královniny krátké návštěvy neřekla ani slovo. Daniella se do rodiny Ivaškovových přivdala a já jsem uvažovala, jestli se královny nebojí.

Když nastal čas, abychom s Adrianem odešli, Daniella byla samý úsměv, zatímco Nathan se odebral do své pracovny.

„Měl by ses zastavit častěji,“ oznámila Adrianovi a přes jeho protesty mu uhladila vlasy. „A ty jsi samozřejmě taky kdykoli vítána, Rose.“

„Děkuju,“ vypravila jsem ze sebe ohromeně. Studovala jsem její výraz, jestli to myslí opravdu vážně, a zdálo se mi, že ano. Nedávalo to smysl. Morojové neschvalují vážné vztahy s dhampýry. A zejména pak královští Morojové. A hlavně pak ti, co jsou příbuzní s královnou.

Adrian si povzdechl. „Možná až tady nebude on. Teď jsem si vzpomněl, že jsem tu minule nechal kabát – chtěl jsem vypadnout co nejrychleji.“

„Vždyť máš kabátů tak padesát,“ poznamenala jsem.

„Zeptej se Torrie,“ poradila mu Daniella. „Ta bude vědět, kde je.“

Adrian se vydal za hospodyní a mě nechal se svou matkou. Věděla jsem, že bych s ní měla udržovat jen zdvořilostní konverzaci o nezávadných tématech, ale zvědavost mě přemohla.

„Večeře byla vážně vynikající,“ řekla jsem jí po pravdě. „Doufám, že si to nebudeš vykládat nějak špatně, ale… Přijde mi, že ti vůbec nevadí, že spolu s Adrianem chodíme.“

Vážně přikývla. „Nevadí.“

„A…“ No, tohle jsem taky musela říct. „Taťá… totiž královna Taťána taky vypadá, že jí to moc nevadí.“

„Nevadí.“

Podívala jsem se na podlahu, jestli mi tam neupadla čelist. „Ale… když jsem s ní mluvila naposled, vážně zuřila. Pořád mi opakovala, že nikdy nedopustí, abychom spolu byli nebo se vzali.“ Přikrčila jsem se, když jsem si vzpomněla na Adrianovu žertovnou poznámku. „Čekala bych, že to budeš brát stejně. Lord Ivaškov to tak bere. Přece nemůžeš chtít, aby tvůj syn zůstal napořád s dhampýrkou.“

Daniellin úsměv byl přívětivý, ale trochu křivý. „Copak ty s ním chceš zůstat napořád? Chceš si ho vzít a usadit se?“

Ta otázka mě úplně vykolejila. „Já… ne… Teda nic proti Adrianovi, ale zkrátka jsem zatím ještě…“

„Vůbec nepomýšlela na to, že se usadíš?“ Moudře přikývla. „To jsem si myslela. Věř mi, že vím, že Adrian tu svoji poznámku nemyslel vážně. Všichni už vyvozují nějaké závěry z něčeho, co se ani nestalo. Slyšela jsem o tobě, Rose. Všichni o tobě slyšeli. Obdivuju tě. A z toho, co jsem slyšela, bych řekla, že nejsi ten typ, abys hodila za hlavu práci strážkyně a stala se ženou v domácnosti.“

„To máš pravdu,“ uznala jsem.

„Pak nevidím žádný problém. Oba jste ještě mladí. Oba byste si měli užívat a dělat, co se vám zachce. Ale obě dvě víme, že i kdybyste se s Adrianem stýkali nadosmrti, nevezmete se ani se neusadíte. A nemá to nic společného s tím, co říká Nathan nebo kdokoli jiný. Takhle to prostě na světě chodí. Jsi už zkrátka taková. Vidím ti to na očích. A Taťána si to taky uvědomila, proto polevila v odporu. Ty musíš být v terénu a bojovat, což taky budeš. Alespoň v případě, pokud skutečně chceš být strážkyní.“

„Chci.“ S úžasem jsem na ni zírala. Její postoj byl úžasný. Byla první královskou, která se okamžitě nevyděsila ani nerozzuřila nad tím, že Moroj chodí s dhampýrkou. Kdyby její názor sdíleli i ostatní, mnoha lidem by to usnadnilo život. Měla pravdu. Nezáleží na tom, co si myslí Nathan. A nezáleželo by na tom, ani kdyby tu byl Dimitrij. Nemůžu být s Adrianem napořád, protože budu neustále ve službě a nebudu se flákat jako on. Připadalo mi to osvobozující…, ale zároveň mi z toho bylo trochu smutno.

Za Daniellou jsem uviděla, jak se z chodby blíží Adrian. Naklonila se ke mně a ztišila hlas. Promluvila vážným tónem starostlivé matky. „Rose, i když jsem smířená s tím, že spolu chodíte a jste šťastní, prosím, snaž se mu moc nezlomit srdce, až přijde ten čas.“

ČTYŘI

Rozhodla jsem se, že nejlepší bude nezmiňovat se před Adrianem o rozhovoru, který jsem měla s jeho matkou. Když jsme se vraceli k domu pro hosty, nepotřebovala jsem žádné nadpřirozené schopnosti, abych vycítila jeho smíšené pocity. Otec mu lezl na nervy, ale matčin postoj mu zvedl náladu. Nechtěla jsem mu ji pokazit tím, že bych mu řekla, že jeho matka je s naším vztahem smířená jen proto, že je přesvědčená, že nám dlouho nevydrží.

„Takže někam padáš s Lissou?“ zeptal se, když jsme došli k mému pokoji.

„Jo, promiň. Znáš to – holčičí záležitosti.“ A holčičími záležitostmi jsem mínila vloupání.

Adrian se zatvářil trochu zklamaně, ale věděla jsem, že nám naše kamarádství přeje. Usmál se, objal mě kolem pasu a sklonil se, aby mě políbil. Když se naše rty setkaly, rozehřálo mě to. To mě pokaždé překvapilo. Po chvilce jsme se od sebe odtrhli, ale jeho pohled naznačoval, že to pro něj vůbec nebylo snadné.

„Tak zatím,“ řekl. Dal mi ještě pusu a zamířil ke svému pokoji.

Okamžitě jsem se vydala hledat Lissu, a hned jsem ji našla v jejím pokoji. Upřeně zírala na stříbrnou lžičku a poutem jsem cítila její soustředění. Pokoušela se lžičku nabít energií éteru tak, aby se rozveselil každý, kdo ji podrží v ruce. Uvažovala jsem, jestli toho chce využít sama, nebo jestli jenom tak experimentuje. Ale mysl jsem jí nezkoumala, abych to zjistila.

„Lžička?“ zeptala jsem se pobaveně.

Pokrčila rameny a odložila ji. „Hele, není snadný získat nějaký stříbro. Musím brát, co je zrovna po ruce.“

„To se bude hodit na veselý večeře.“

S úsměvem si hodila nohy na ebenový stolek, který se nacházel uprostřed jejího pokoje. Kdykoli jsem ho viděla, nemohla jsem si pomoct a vzpomněla jsem si na lesklý černý nábytek, kterým bylo vybaveno moje vězení v Rusku. Z nohy od podobné židle jsem vyrobila kůl, který jsem vrazila Dimitrijovi do hrudi.

„To mi připomíná… Jak dopadla ta tvoje večeře?“ zeptala se Lissa.

„Nebylo to tak hrozný, jak jsem předpokládala,“ uznala jsem. „Ale až doteď jsem neměla tušení, jakej debil je Adrianův otec. Jeho máma je ale v pohodě. Nemá problém s tím, že s Adrianem chodím.“

„Jo, znám ji. Je milá…, ale nikdy bych si nemyslela, že je natolik milá, aby schvalovala tak skandální vztah. Její královský Veličenstvo se, jak předpokládám, ani neukázalo.“ Lissa si ze mě utahovala, takže ji moje odpověď překvapila.

„Přišla… a taky to nebylo zas tak strašný.“

„Co? Řeklas ‚nebylo‘?“

„No dobře – bylo to šílený. Přišla jen na chvilku, aby se pozdravila s Adrianem. Chovala se, jako by jí nevadilo, že jsem tam taky.“ Nezmínila jsem se, že přišla řeč i na politiku, ani o tom, že Taťána vyslovila svůj názor na to, že se Morojové cvičí do boje. „Ale kdoví, co by se stalo, kdyby se zdržela dýl? Třeba by se zas vrátila k tomu, jaká byla. V tom případě bych potřebovala celou sadu stříbrnýho nádobí, aby mi to zabránilo vrhnout se na ni s nožem.“

Lissa zaskučela. „Rose, o takovýchhle věcech nesmíš žertovat.“

Ušklíbla jsem se. „Říkám jenom to, co se ty bojíš vyslovit nahlas.“

To ji přimělo k úsměvu. „To už jsem od tebe dlouho neslyšela,“ řekla tiše. Moje cesta do Ruska naše přátelství poznamenala, což mi po návratu jen potvrdilo, kolik pro mě znamená.

Pak už jsme probíraly jen Adriana a různé drby. Byla jsem ráda, že už se vzpamatovala ze setkání s Christianem. Jak ubíhal čas, viděla jsem, že je čím dál nervóznější z toho, co chceme provést s Miou.

„Bude to v pohodě,“ uklidňovala jsem ji, když nastal čas a my jsme mířily zase na druhou stranu královského dvora. Oblékly jsme se na to pohodlně do džínů a triček. Bylo příjemné neřídit se večerkou jako ve škole, ale za jasného denního světla jsem si opravdu moc nenápadně nepřipadala. „Bude to brnkačka.“

Lissa se po mně jen podívala, ale nic neřekla. Strážci jsou v našem světě bezpečnostní složkou a my se chystáme vloupat do jejich velitelství. Snadné to rozhodně nebude.

Když jsme došly k Mie, vypadala odhodlaně, což mě povzbudilo. Byla celá v černém. Pravdou je, že za denního světla jí to žádné krytí neposkytne, ale aspoň to bude vypadat líp. Hořela jsem zvědavostí a chtěla vědět, co dělali s Christianem. Lissa byla taky zvědavá. Jenže to bylo jedno z témat, o nichž je lepší se nebavit.

Mia nám vysvětlila svůj plán a já získala dojem, že máme tak pětašedesátiprocentní šanci na úspěch. Lisse byla její role v tom všem nepříjemná, protože zahrnovala použití nátlaku. Naštěstí je ale týmová hráčka, a tak souhlasila, že to udělá. Všechno jsme si několikrát krok za krokem prošly a pak jsme vyrazily k budově sídla strážců. Jednou už jsem tam byla, když mě Dimitrij vzal za Viktorem do cel přilehlých k velitelství. V hlavních kancelářích jsem nikdy moc dlouho nepobyla, ale přesně jak Mia předpokládala, touhle dobou tam moc pracovníků nebylo.

Sotva jsme vešly do budovy, ihned jsme se ocitly v recepci, jakou můžete najít v kterékoli administrativní budově. Za stolem seděl u počítače vážný strážce a kolem něj bylo plno nacpaných skříněk a poliček. Touhle noční dobou pravděpodobně moc práce neměl, ale přesto byl ve střehu. Za ním jsem uviděla dveře. Mia nám předtím objasnila, že vedou ke všem tajemstvím strážců – do hlavních kanceláří, samozřejmě i k jejich záznamům a k prostorům, kde se neustále monitorují jednotlivé oblasti královského dvora.

Strážce obdařil Miu nepatrným úsměvem. „Není už na tebe nějak pozdě? Nejdeš se sem učit, že ne?“

Opětovala mu úsměv. Jistě to byl jeden ze strážců, s nimiž se během svého pobytu u dvora skamarádila. „Ne, jen bych to tady ráda ukázala kamarádkám.“

S povytaženým obočím se zahleděl na mě a na Lissu. „Princezna Dragomirová a strážkyně Hathawayová.“ Naše pověst nás evidentně předcházela. Bylo to poprvé, co mě někdo oslovil mým novým titulem. Překvapilo mě to a taky to ve mně vyvolalo výčitky svědomí, že právě zrazuju skupinu, jejíž členkou jsem se čerstvě stala.

„Tohle je Don,“ představila ho Mia. „Done, princezna by tě ráda o něco požádala.“ Významně pohlédla na Lissu.

Lissa se zhluboka nadechla a upřeně se na něj zadívala. Poutem jsem cítila, jak v ní hoří magie nátlaku. „Done,“ řekla mu pevným hlasem, „dej nám klíče a přístupové kódy k archívům dole. A potom vypni kamery v té oblasti.“

Zamračil se. „Proč bych měl…“ Ale jak se mu dál dívala do očí, viděla jsem, že nátlak zabral. Jeho výraz se uvolnil na znamení souhlasu a já vydechla úlevou. Spousta lidí je natolik silná, že dokáže nátlaku vzdorovat – hlavně když to na ně zkouší obyčejný Moroj. Lissa je ale mnohem silnější, protože používá éter. Ale stejně není nikdy jisté, jestli to vyjde, nebo ne.

„Samozřejmě,“ odpověděl a zvedl se. Otevřel šuplík u stolu a podal Mie svazek klíčů, který pak rychle dala mně. „Kód je 4312578.“

Vryla jsem si to do paměti a on nám otevřel ty dveře. Za nimi se do všech směrů táhly chodby. Ukázal na chodbu vpravo. „Tudy. Na konci se dejte doleva, pak dvě patra dolů a tam jsou to ty dveře napravo.“

Mia na mě pohlédla, aby se ujistila, že jsem slyšela. Kývla jsem, a tak se obrátila zase k němu. „Teď vypni kamery.“

„Zaveď nás k nim,“ poručila mu Lissa.

Don nemohl neposlechnout její příkaz, a tak se vydal dozadu. Lissa s Miou ho následovaly a mě nechaly samotnou v recepci. Tahle část plánu byla jen na mně. Rozběhla jsem se chodbou. Moc zaměstnanců tam sice nebylo, přesto se ale mohlo stát, že někoho potkám – a nebudu mít nikoho, kdo umí vyvinout nátlak, který by mě dostal z maléru.

Don mě nasměroval přesně, ale když jsem vyťukala kód a vešla, na to, co jsem uviděla, jsem rozhodně připravená nebyla. Ohromnou místností se táhly řady a řady skříní na dokumenty. Na konec místnosti jsem ani nedohlédla. Šuplíky byly vždy několik pater nad sebou a slabé světlo zářivek a strašidelné ticho dodávaly celému tomu místu děsivou atmosféru. Byly tu veškeré záznamy strážců do doby, než nastoupila počítačová technika. Jenom Bůh ví, jak hluboko do minulosti sahají. Do středověké Evropy? Najednou jsem se toho lekla a uvažovala jsem, jestli tady vůbec můžu požadovanou informaci najít.

Přešla jsem k první skříňce nalevo a ulevilo se mi, že tu mají nějaké označení. Stálo tam AA1. Pod tím bylo AA2 a tak dál. No nazdar. Kolik skříněk budu muset projít, abych se vůbec dostala za A? Byla jsem ráda, že je tu všechno tak systematicky uspořádané podle abecedy, nicméně jsem musela urazit velikou vzdálenost, abych se vůbec dostala k písmenu T. A až v šuplíku TA27 jsem objevila složku o vězení Tarasov.

Zděsila jsem se. Složka byla tlustá a nacpaná nejrůznějšími dokumenty. Bylo tam něco o historii vězení, o systému jeho přesunů a stejně tak plány každého podlaží na všech místech, kde se nachází. Nemohla jsem tomu uvěřit. Tolik informací… Ale co vlastně potřebuju? Co bude užitečné? Odpověď mě napadla okamžitě: všechno. Zavřela jsem šuplík a celou složku si dala pod paži. Dobře. Nejvyšší čas vypadnout.

Otočila jsem se a lehkým poklusem zamířila k východu. Teď, když jsem získala, co jsem potřebovala, už bylo nutné jen urychleně zmizet. Když jsem se ocitla až skoro u dveří, náhle se s cvaknutím otevřely. Strnule jsem sledovala, jak dovnitř vešel dhampýr, kterého jsem neznala. Taky se zarazil, evidentně vyveden z míry. Považovala jsem za dobré znamení, že mě hned neznehybnil a nezačal vyslýchat.

„Ty jsi Rose Hathawayová,“ řekl. Panebože! Je tady vůbec někdo, kdo mě nezná?

Napjala jsem se a nevěděla, co můžu očekávat. Ale dělala jsem, jako by bylo úplně normální, že jsme se tady potkali. „Už to tak vypadá. A ty jsi kdo?“

„Michail Tanner,“ odpověděl. Pořád se tvářil nechápavě. „Co tady děláš?“

„Pro něco mě sem poslali,“ odvětila jsem ledabyle a ukázala na složku dokumentů. „Strážce, co tu pracuje, něco potřeboval.“

„Lžeš,“ prohlásil. „Já jsem strážce, co pracuje tady v archívu. Kdyby někdo něco potřeboval, požádal by mě.“

No sakra. To nebyl zrovna nejlepší výmysl. Jak jsem tam stála, napadlo mě něco zvláštního. Vzhledově mi ten dhampýr nebyl povědomý: měl kudrnaté hnědé vlasy, byl průměrně vysoký, věkem se blížil k třicítce. Vypadal vážně moc hezky. Ale jeho jméno… Jeho jméno mi něco říkalo…

„Profesorka Karpová,“ vydechla jsem. „Ty jsi… chodil s profesorkou Karpovou.“

Strnul a varovně přimhouřil modré oči. „Co o tom víš?“

Polkla jsem. To, co jsem udělala – nebo se pokusila udělat – Dimitrijovi, nebyl první případ. „Milovals ji. A vydal ses ji zabít potom, co… se proměnila.“

Profesorka Karpová nás učila před lety. Ovládala éter, a když začala šílet z jeho vedlejších účinků, udělala to jediné, co jí mohlo zachovat duševní zdraví – stala se Strigojkou. Její milenec Michail zase udělal to jediné, co mohl, aby ji zachránil: hledal ji, aby ji zabil. Měla jsem před sebou hrdinu milostného příběhu skoro stejně dramatického, jako je ten můj.

„Ale nikdy jsi ji nenašel,“ řekla jsem tiše. „Nebo jo?“

Trvalo mu dlouho, než odpověděl. Hloubavě si mě prohlížel. Uvažovala jsem, na co asi myslí. Na ni? Na svou bolest? Nebo mě jenom odhaduje?

„Ne,“ odpověděl nakonec. „Musel jsem to vzdát. Strážci mě potřebovali víc.“

Mluvil tím klidným tónem, který neprozrazuje žádné emoce, jak to strážci obvykle dělávají, ale v jeho očích jsem viděla žal. Žal, který jsem dokonale chápala. Zaváhala jsem, ale pak jsem se chopila své jediné šance. Snad mě nezmlátí a já neskončím v cele.

„Vím… Vím, že máš dobrý důvod mě odtud odtáhnout a předhodit mě strážcům. Měl bys to udělat. Já bych to na tvým místě udělala taky. Jenže věc se má tak, že…“ Opět jsem kývla na složku ve své ruce. „Tak nějak se pokouším o totéž, co ty. Snažím se někoho zachránit.“

Mlčel. Nejspíš uvažoval, koho tím myslím, a předpokládal, že „zachránit“ znamená „zabít“. Pokud věděl, kdo jsem, musel vědět i to, kdo byl mým učitelem. Jen pár jedinců opravdu vědělo o mém vztahu s Dimitrijem, ale dal se snadno odhadnout z toho, jak jsem se o Dimitrije zajímala.

„To je marné,“ prohlásil Michail nakonec. Tentokrát mu trochu selhal hlas. „Snažil jsem se… Tolik jsem se ji snažil najít. Ale když Strigojové zmizí…, když nechtějí být nalezeni…“ Zavrtěl hlavou. „Nemůžeme nic dělat. Chápu, proč to chceš udělat. Věř mi, že ano. Ale je to nemožné. Nikdy ho nenajdeš, když nebude chtít, abys ho našla.“

Uvažovala jsem, kolik toho můžu Michailovi prozradit. Ale pokud na světě existuje někdo, kdo by mohl pochopit, co dělám, pak je to tenhle muž. Krom toho nemám moc jiných možností.

„Jenže já ho najít můžu,“ vypravila jsem ze sebe pomalu. „On totiž hledá mě.“

„Co?“ Michailovi vyjelo obočí. „Jak to víš?“

„Protože mi… posílá dopisy, kde o tom píše.“

Ihned se mu vrátil jeho odhodlaný bojovný pohled. „V tom případě ho najít můžeš… Měla by ses sbalit a vydat se ho zabít.“

Při těch posledních slovech jsem sebou trhla a s obavou čekala reakci na svoje následující slova. „Věřil bys mi, kdybych ti řekla, že existuje způsob, jak ho zachránit?“

„Myslíš tím, že ho zničíš.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne… Myslím opravdu ho zachránit. Existuje způsob, jak ho vrátit do jeho původního stavu.“

„Ne,“ namítl okamžitě Michail. „To není možné.“

„Jenže já znám někoho, kdo to dokázal a přeměnil Strigoje zase zpátky.“ Dobře, to byla menší lež. Osobně ho sice neznám, ale nechtěla jsem Michailovi vykládat o známém známého.

„To není možné,“ zopakoval Michail. „Strigojové jsou mrtví. Nemrtví. Vyjde to nastejno.“

„Co když je opravdu šance?“ zeptala jsem se. „Co když se to dá dokázat? Co když se profesorka Karpová – Soňa – může zase stát Morojkou? Co kdybyste zase mohli být spolu?“ To by zároveň znamenalo, že by byla zase šílená, ale ta nepodstatná záležitost se dala odsunout na později.

Připadalo mi, že trvalo celou věčnost, než odpověděl. Moje úzkost narůstala. Lissa nemůže používat nátlak věčně a navíc jsem Mie slíbila, že si pospíším. Jestli se odtud hned nedostanu, celý plán selže. Sledovala jsem Michaila, jak přemýšlí. Jeho výraz se obměkčil. I po tak dlouhé době Soňu pořád miloval.

„Jestli je pravda, co říkáš –, ale nevěřím tomu –, pak do toho jdu s tebou.“

No to ne. To nebylo v plánu. „To nemůžeš,“ řekla jsem okamžitě. „Už mám lidi na svých místech.“ Další malá lež. „Kdyby se přidali další, mohlo by se všechno pokazit. Nejedu v tom sama,“ dodala jsem, abych utnula jeho další námitku. „Pokud mi chceš opravdu pomoct a stojíš o šanci přivést ji zpátky, pak mě musíš nechat jít.“

„To v žádném případě nemůže být pravda,“ zopakoval. Ale v jeho hlase se odrážely pochybnosti a já toho využila.

„Nedáš mi aspoň šanci?“

Další mlčení. Už jsem se začínala potit. Michail na okamžik zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pak ustoupil stranou a mávl rukou směrem ke dveřím. „Běž.“

Málem jsem sebou sekla samou úlevou. Okamžitě jsem vzala za kliku. „Děkuju. Moc ti děkuju.“

„Z tohohle můžu mít spoustu problémů,“ řekl mi znaveně. „A pořád nevěřím, že je to možné.“

„Ale doufáš v to.“ Nepotřebovala jsem jeho odpověď, abych věděla, že mám pravdu. Otevřela jsem dveře, ale než jsem jimi prošla, ještě jsem se zastavila a ohlédla se po něm. Tentokrát už neskrýval svou bolest a žal. „Jestli to myslíš vážně a opravdu nám chceš pomoct…, možná bys mohl.“

Vyřešila jsem další dílek skládačky. Objasnila jsem mu, co bych od něj potřebovala, a překvapilo mě, jak rychle souhlasil. Došlo mi, že toho máme hodně společného. Oba víme, že celá ta idea přeměnit Strigoje zpátky není možná…, ale přesto zoufale chceme věřit, že to možné je.

Potom jsem vyběhla do schodů. Don za svým stolem neseděl, a tak jsem uvažovala, co s ním asi Mia provedla. Nečekala jsem, abych to zjistila, a radši jsem vyběhla na malé nádvoří, kde jsme se měly sejít. Mia i Lissa už tam nervózně stepovaly. Napětí už mě přešlo, a tak jsem se otevřela našemu poutu a plně pocítila Lissin neklid.

„Díkybohu,“ vydechla, sotva mě uviděla. „Už jsme si myslely, že tě chytili.“

„No… to je na delší vyprávění.“ S tím jsem se teď neobtěžovala. „Mám, co potřebuju. A… ještě mnohem víc. Myslím, že to zvládneme.“

Mia mě obdařila pohledem, který byl jak ironický, tak zamyšlený. „Fakt by mě zajímalo, co to vlastně provádíte.“

Zavrtěla jsem hlavou a všechny tři jsme vykročily pryč. „Ne,“ odpověděla jsem. „To radši nechtěj vědět.“

PĚT

Když jsme se vrátily do Lissina pokoje, zůstaly jsme ještě dlouho vzhůru a probíraly jsme dokumenty. Pověděla jsem jí o svém setkání s Michailem, o čemž jsem před Miou pomlčela. Lissu to rozrušilo. Nejdřív byla překvapená, ale pak se začala bát, do jakých problémů bych se mohla dostat. Taky ji dojala ta romantika, co jsme já i Michail ochotni udělat pro ty, které milujeme. Uvažovala, jestli by se zachovala stejně, kdyby byl v té situaci Christian. Ihned jí došlo, že ano. Její láska k němu byla stále ještě silná, přestože vytrvale prohlašovala, že jí na něm už nezáleží, a mě to rozčilovalo.

„Co se děje?“ zeptala se.

Byla jsem tak zabraná do jejích myšlenek, že jsem si hlasitě povzdechla, aniž bych si to uvědomila. Nechtěla jsem, aby věděla, že se jí hrabu v mysli, tak jsem ukázala na papíry, které jsem rozložila na posteli. „Jen se z toho snažím něco vyčíst.“ To nebylo daleko od pravdy.

Plány vězení byly úplné. Malé cely jen pro jednoho vězně zabíraly celá dvě patra. Papíry neobjasňovaly, proč to tam mají takhle uspořádané, ale důvod byl zřejmý i tak. Už Abe naznačoval, že se snaží zabránit tomu, aby se vězni měnili ve Strigoje. Kdybych byla roky zavřená ve vězení, taky by mi připadalo lákavé zabít svého spoluvězně, abych se stala Strigojkou a mohla uniknout. Cely se nacházejí v srdci budovy a jsou obklopeny kancelářemi strážců, tělocvičnami, kuchyní a místnostmi dárců. V dokumentech byl zaznamenán způsob, jakým se střídají strážci, i časy, kdy se vězňům podává jídlo. Občas je zjevně také odvádějí k dárcům, kde se můžou napít krve, ale dovolují jim jen trošku. Navíc je tam doprovází strážci. Opravdu dělají všechno proto, aby byli vězni zesláblí a neměli možnost proměnit se ve Strigoje.

Všechny ty informace byly užitečné, ale moc jsem nevěřila, že to tam takhle chodí stále, protože složka, kterou jsem měla, byla pět let stará. Taky je dost pravděpodobné, že ve vězení za tu dobu přibyl kamerový systém. Jediné, nač se můžeme spolehnout, je nejspíš umístění věznice a její plány.

„Jak jsi pokročila v nabíjení věcí éterem?“ zeptala jsem se Lissy.

Ačkoli nedokázala do mého prstenu vložit tolik léčivé energie éteru jako moje známá Oksana, zaznamenala jsem, že se moje nálady vyvolané temnotou trochu zklidnily. Lissa udělala jeden prsten i Adrianovi. Ale nedokázala jsem poznat, jestli mu opravdu pomáhá ovládat jeho neřesti, kterých si dřív dopřával, aby zmírnil vedlejší účinky éteru.

Pokrčila rameny a překulila se na záda. Byla hrozně unavená, ale kvůli mně chtěla ještě chvíli vydržet vzhůru. „Jde mi to čím dál líp. Ráda bych se někdy setkala s Oksanou.“

„Třeba se jednou setkáte,“ řekla jsem neurčitě. Pochybuju, že by Oksana někdy opustila Sibiř. Utekla se svým strážcem a dávala přednost životu v ústraní. A po těch strastech, které jsem na Sibiři prožila, bych tam Lissu rozhodně v dohledné době netahala. „Dokážeš nabít věc něčím jiným než léčivou magií?“ Po chvilce jsem si na svou otázku odpověděla sama. „Aha, jasně, ta lžička.“

Lissa se ušklíbla a zívla. „Nemyslím, že to bude fungovat tak dobře.“

„Hmm?“

„Hmm.“

Zadívala jsem se zase na potištěné papíry. „Myslím, že když ve věznici provedeš pár nátlaků, pomůže nám to dostatečně. Potřebujeme, aby lidi viděli to, co chceme, aby viděli.“ Když Viktor, který se svými schopnostmi nátlaku nemohl Lisse rovnat, dokázal zformovat kouzlo chtíče, pak Lissa určitě zvládne, co bude třeba. Musí jen víc trénovat. Základní principy jí byly jasné, ale měla problém s tím, aby požadovaný účinek nějaký čas vydržel. Taky mě trápilo, že když po ní chci takové věci, znamená to, že bude muset používat éter ještě víc. I kdyby se vedlejší účinky neprojevily hned, nejspíš ji budou pronásledovat v budoucnu.

Zvědavě na mě pohlédla, ale když znovu zívla, řekla jsem jí, ať si s tím nedělá starosti. Vysvětlím jí to zítra. Neprotestovala, a tak jsme se rychle objaly a zalezly do svých postelí. Moc času nám na spánek nezbývalo, ale aspoň něco. Zítra nás čeká velký den.

Když jsem šla na soud s Viktorem, dali mi pro tu příležitost černobílou uniformu strážců. Obvykle při práci nosíme úplně normální oblečení, ale při slavnostních příležitostech je vyžadován nažehlený profesionální oděv. Ráno po našem vloupání do archívu jsem poprvé poznala skutečnou strážcovskou módu.

Na Viktorův soud jsem měla oblečení porůznu posbírané, ale teď jsem dostala oficiální strážcovský oblek. Ušili mi ho přímo na míru. Byly to rovné černé kalhoty, bílá zapínací halenka a černé sako, které mi dokonale padlo. Jistě nemělo působit sexy, ale bylo vypasované a hezky mi zdůraznilo pas a boky. Podívala jsem se do zrcadla a byla sama se sebou spokojená. Po chvilce uvažování jsem si pečlivě spletla vlasy do drdolu, aby mi byly na krku vidět molnijské značky. Kůži jsem měla pořád ještě podrážděnou, ale aspoň už jsem nemusela nosit obvaz. Vypadala jsem ohromně… profesionálně. Když jsem se viděla, vzpomněla jsem si na Sydney. Byla to alchymistka – lidská dívka, která spolupracovala s Moroji a dhampýry a snažila se před světem utajit existenci vampýrů. Ta se neustále oblékala pečlivě a slušně. Vypadala, že je kdykoli připravená vyrazit na nějaké obchodní jednání. K Vánocům jí nejspíš pošlu kufřík.

Jestli byl někdy pravý čas na to, abych se předvedla, pak ten den nastal dnes. Po zkouškách a maturitě byl tohle další významný krok k tomu, abych se stala strážkyní. Na slavnostní oběd byli pozváni všichni maturanti a doufali, že tam budou mít vhodnou příležitost upozornit na sebe. Naše výsledky ze školy a ze zkoušek už byly veřejně známé a tohle byla šance pro Moroje, aby se s námi seznámili a vybrali si, koho chtějí za strážce. Většina hostů patřila přirozeně ke královským, ale objevilo se i několik dalších významných Morojů.

Ani v nejmenším jsem neměla zájem předvádět se a oslnit nějakou nóbl rodinu. Chci dělat strážkyni jedině Lisse. Přesto ale musím udělat dobrý dojem. Musím dát jasně najevo, že jsem ta jediná, která by ji měla chránit.

Do královského tanečního sálu jsme vešly společně. Bylo to jediné dostatečně velké místo, kam jsme se všichni vešli. Dorazili totiž i maturanti z jiných škol než z Akademie svatého Vladimíra. Všechny americké školy sem poslaly své absolventy. Připadalo mi, že všude kolem je černobílo. Trochu to oživovali královští, kteří přišli ve skvostném barevném oblečení. Stěny zdobily fresky. Lissa si na sebe nevzala žádnou plesovou róbu, ale v jasně modrých hedvábných šatech přesto působila elegantně.

Královští nenuceně konverzovali, k čemuž byli po celý život vedeni. Ale já a moji spolužáci jsme se pohybovali mezi lidmi dost nervózně. Nezdálo se, že by to někomu vadilo. Nemáme v popisu práce vyhledávat společnost, každý si najde nás. Všichni maturanti dostali kovové jmenovky s vyrytým jménem. Nebyly to žádné samolepky s nápisem Ahoj, jmenuju se… Jen naše jméno, aby nás královští poznali a mohli nás začít zpovídat.

Nečekala jsem, že by se se mnou dal do řeči někdo jiný než kamarádi, a tak jsme s Lissou zamířily rovnou k občerstvení a pak se s kaviárem a chlebíčky odebraly do zastrčeného kouta. Kaviár teda jedla jenom Lissa. Mně až moc připomínal Rusko.

První, kdo nás tam objevil, byl samozřejmě Adrian. Křivě jsem se na něj usmála. „Co tady děláš? Ty přece strážce nepotřebuješ.“

Když Adrian neměl žádné konkrétní představy o své budoucnosti, předpokládalo se, že prostě bude žít u dvora. Tady žádnou ochranu potřebovat nebude. Kdyby se ovšem rozhodl vyrazit do světa, to by byla jiná.

„To je fakt, ale těžko bych si mohl nechat ujít oslavu,“ odpověděl. V ruce třímal sklenku šampaňského a já jsem uvažovala, jestli už účinky prstenu, který mu Lissa dala, nezačínají ochabovat. Když se občas napije, svět se ale samozřejmě nezboří. Navíc i ve svém písemném návrhu na randění se k tomuto tématu vyjádřil dost nejasně. Chtěla jsem hlavně, aby přestal kouřit. „Už se o tebe popraly desítky Morojů, co doufají, že bys je mohla chránit?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kdo by stál o nevypočitatelnou Rose Hathawayovou? O holku, která bez varování nechá práce, aby si vyřídila svoje záležitosti?“

„Hodně Morojů,“ prohlásil. „Já bych o tebe určitě stál. V bitvě jsi pobila spoustu Strigojů a navíc si všichni myslí, žes byla na nějakým nájezdu na Strigoje. Někdo si určitě bude myslet, že to za tvou šílenou povahu stojí.“

„Má pravdu,“ ozval se náhle další hlas. Vzhlédla jsem a uviděla Tašu Ozerovou, která postávala poblíž. Zjizvený obličej jí zdobil úsměv. Přestože byla znetvořená, dneska mi připadala obzvlášť krásná. Snad ještě nikdy nepůsobila tak královsky jako dnes. Dlouhé černé vlasy se jí leskly a na sobě měla tmavomodrou sukni a krajkové tílko. Dokonce měla boty na vysokých podpatcích a na sobě šperky – to jsem u ní v životě neviděla.

Byla jsem ráda, že ji vidím, vůbec jsem nevěděla, že taky přijede ke dvoru. Napadlo mě něco zvláštního. „Konečně ti dovolili opatřit si strážce?“ Královští znají mnoho způsobů, jak se ve vší slušnosti nenápadně stranit těch, kdo jsou v nemilosti. V případě Ozerových udělali to, že jim snížili počet strážců na polovinu, což měl být trest za to, co udělali Christianovi rodiče. Bylo to strašně nespravedlivé. Ozerovi si zaslouží stejná práva jako jakákoli jiná královská rodina.

Přikývla. „Nejspíš doufají, že mě to umlčí a přestanu vykřikovat, že by měli Morojové bojovat spolu s dhampýry. Je to takový úplatek.“

„Na ten tě určitě nenalákají.“

„To ne. Ale když už nic jiného, aspoň budu mít s kým trénovat.“ Její úsměv se vytratil, když nejistě těkala pohledem mezi námi. „Doufám, že se vás to nějak nedotkne…, ale požádala jsem o tebe, Rose.“

S Lissou jsme si vyměnily udivené pohledy. „Aha.“ Nevěděla jsem, co jiného na to říct.

„Doufám, že tě přidělí Lisse,“ dodala rychle Taša, které to zjevně bylo nepříjemné. „Ale zdá se, že královna jen tak názor nezmění. Pokud to tak dopadne…“

„To je v pohodě,“ řekla jsem. „Kdybych nemohla být s Lissou, radši bych byla s tebou než s někým jiným.“ To byla pravda. O Lissu jsem stála nejvíc na světě, ale pokud nás opravdu rozdělí, určitě budu radši s Tašou než s nějakým královským snobem. Bohužel jsem si ale byla jistá, že mám stejně mizernou šanci být přidělena k Taše jako k Lisse. Ti, co je rozzuřil můj odchod, se budou moct přetrhnout, aby mě dostali do té nejnepříjemnější možné situace. I když se uvolili Taše přidělit strážce, na její preference určitě nikdo nebude brát zřetel. Nad mou budoucností se pořád vznášel otazník.

„A co já?“ vykřikl uraženě Adrian, protože jsem ho nejmenovala jako svou druhou možnost.

Jenom jsem zavrtěla hlavou. „Víš, že mě stejně přidělí ženě. Ty bys navíc musel se svým životem něco udělat, aby sis zasloužil strážce.“

Myslela jsem to z legrace, ale on se zamračil, a tak mě napadlo, jestli jsem nějak neranila jeho city. Taša se tvářila, že se jí ulevilo. „To jsem ráda, že ti to nevadí. Budu se pro vás dvě snažit udělat, co budu moct.“ Obrátila oči k nebi. „Ne že by na mém názoru záleželo.“

Podělit se o svoje pochyby, že by mě Taše přidělili, se mi zdálo zbytečné. Začala jsem jí radši děkovat za nabídku, ale vtom se u nás objevil další návštěvník – Daniella Ivaškovová. „Adriane,“ napomenula ho něžně s nepatrným úsměvem. „Nemůžeš si nechat Rose a Vasilisu jenom pro sebe.“ Obrátila se na nás. „Královna by vás obě ráda viděla.“

Milé. Obě jsme se zvedly, ale Adrian zůstal sedět. Zřejmě netoužil navštívit svou tetu. Taša zjevně také ne. Daniella si jí všimla a zdvořile kývla na pozdrav. „Dobrý den, lady Ozerová.“ Pak odkráčela a předpokládala, že ji s Lissou budeme následovat. Připadalo mi ironické, že mě Daniella přijala, zatímco sdílí typické předsudky vůči Ozerovým. Její vřelost zřejmě má své meze.

Taša už ale byla na podobné chování zvyklá. „Dobře se bavte,“ řekla nám, načež se obrátila na Adriana. „Dáš si ještě šampaňské?“

„Lady Ozerová,“ pravil vděčně, „my dva jsme jedna mysl ve dvou tělech.“

Zaváhala jsem, ale pak jsem se přidala k Lisse a vykročily jsme za Taťánou. Tašina slavnostního zevnějšku jsem si všimla hned, ale až teď jsem zaznamenala jednu drobnost. „Všechny ty šperky jsou ze stříbra?“ dotázala jsem se.

Nepřítomně se dotkla svého náhrdelníku s opály. Na rukou měla tři prsteny. „Ano,“ odpověděla nechápavě. „Proč?“

„Bude to asi znít divně…, i když s mými obvyklými úlety se to nedá srovnat. Ale mohly bychom si tohle všechno půjčit?“

Lissa po mně střelila pohledem, protože jí bylo okamžitě jasné, o co mi jde. Potřebovaly jsme nabít víc věcí a měly jsme málo stříbra. Taša povytáhla obočí, ale stejně jako tolik mých přátel ani ona neměla problém vyrovnat se s mými podivnými nápady.

„Jasně,“ řekla. „Ale můžu vám je dát později? Vážně bych si nerada sundávala všechny šperky uprostřed takovéhle oslavy.“

„Žádnej problém.“

„Nechám ti je poslat na pokoj.“

Spokojila jsem se s tím a vydala se s Lissou do míst, kde královnu Taťánu obklopovali obdivovatelé a patolízalové. Daniella se jistě spletla, když řekla, že nás královna chce vidět obě. Vzpomínka na to, jak na mě řvala kvůli Adrianovi, byla stále ještě dost živá. Ani večeře u Ivaškovových mě nepřesvědčila, že se z nás náhle staly nejlepší kamarádky.

Když mě ale s Lissou zaregistrovala, byla kupodivu samý úsměv. „Vasilisa a Rosemarie.“ Pokynula nám, abychom přistoupily blíž, a skupinka kolem ní se rozešla. Váhavě jsem se ke královně přiblížila po Lissině boku. Jestlipak mě znovu seřve přede všemi těmi lidmi?

Zjevně ne. Vyskytlo se tu několik královských, jimž Taťána chtěla Lissu představit. Všichni byli zvědaví na princeznu z rodu Dragomirů. Mě představila taky, ale nezašla při tom tak daleko jako u Lissy a nevychvalovala mě. Přesto bylo neuvěřitelné, že mě vůbec představila.

„Vasiliso,“ oslovila ji Taťána, sotva skončila s formalitami, „myslím, že bys měla brzy zajet do Lehighu. Už je zařízeno, že tam přijdeš na návštěvu, a měla by ses zdržet tak týden a půl. Mysleli jsme, že by to pro tebe byl hezký dárek k narozeninám. Serena a Grant tě pochopitelně doprovodí a pošlu s tebou ještě pár dalších.“ Serena a Grant jsou strážci, kteří mají v budoucnu nahradit mě a Dimitrije a chránit Lissu. A pak Taťána vyslovila tu nejpřekvapivější věc ze všech. „A vy můžete jet také, Rose. Vasilisa by bez vás asi těžko oslavovala.“

Lissa se celá rozzářila. Univerzita v Lehighu. Lákadlo, které ji přimělo přistoupit na život u dvora. Lissa prahla po největším možném vědění, jakého může dosáhnout. A královna jí dala možnost. Vyhlídka na návštěvu univerzity ji naplňovala dychtivostí a nadšením – zejména, když tam bude moct oslavit osmnáctiny se mnou. To stačilo, aby ji opustily myšlenky na Viktora i na Christiana, a to už bylo něco.

„Děkuju, Vaše Veličenstvo. To by bylo skvělé.“

Taky ale hrozila možnost, že až nastane čas plánované návštěvy, my tady nebudeme –, tedy pokud bude můj plán na Viktorovo osvobození fungovat. Ale nechtěla jsem Lisse kazit náladu a navíc o tomhle jsem se jen těžko mohla zmínit před tímhle královským shromážděním. Taky jsem nevycházela z údivu, že mě vůbec pozvali. Královna se mnou po tom oznámení už nepromluvila a bavila se jen s ostatními. Ale byla na mě příjemná – alespoň na to, jaká je normálně – stejně jako u Ivaškovových. Ne že bychom si padly kolem krku, ale ani se mi nesnažila vyškrábat oči. Možná měla Daniella pravdu.

Následovaly další zdvořilosti, všichni konverzovali a snažili se udělat na královnu dojem. Brzy bylo jasné, že o mě už tam nikdo nestojí. Rozhlédla jsem se po sále a uviděla někoho, s kým jsem chtěla mluvit. Nenápadně jsem se vzdálila od skupinky, však si Lissa poradí i beze mě.

„Eddie,“ zvolala jsem, když jsem došla na druhou stranu tanečního sálu. „Konečně sami.“

Eddie Castile je můj dlouholetý kamarád. Hned se na mě usmál. Je také dhampýr. Je vysoký, má úzký obličej a celkově působí roztomile a chlapecky. Pískově blond vlasy si tentokrát učesal. Lissa kdysi doufala, že bych mohla s Eddiem chodit, ale vždycky jsme se jenom kamarádili. Jeho nejlepším kamarádem byl Mason, moc milý kluk, který byl do mě blázen, jenže pak ho zabili Strigojové. Po jeho smrti jsme s Eddiem vůči sobě začali mít dost ochranitelské sklony. Později při útoku na Akademii ho Strigojové unesli. Všechny tyhle zkušenosti z něj činily vážného a odhodlaného strážce – i když občas býval až moc vážný. Chtěla jsem, aby si užíval víc zábavy, a když jsem teď viděla, jak se mu šťastně lesknou oříškově hnědé oči, byla jsem moc ráda.

„Řekla bych, že každý královský v sále se tě snaží uplatit,“ utahovala jsem si z něj. Nebyl to tak docela vtip. V průběhu oslavy jsem ho sledovala a všimla jsem si, že s ním pořád někdo je. Jeho záznamy byly hvězdné. Všechny ty strašlivé události, které prožil, ho sice vyděsily, ale také zocelily, takže získal spoustu zkušeností. Při zkouškách dostal skvělé ohodnocení a navíc měl i dobré známky. A co bylo nejdůležitější, neměl špatnou pověst jako já. Byl dobrým úlovkem.

„Už to tak vypadá,“ zasmál se. „Tohle jsem vážně nečekal.“

„Jsi hrozně skromný. Vždyť jsi nejžádanějším strážcem v tomhle sále.“

„Tobě se ale nevyrovnám.“

„Jasně. To je vidět, kolik lidí stojí frontu, aby si se mnou promluvili. Co vím, tak o mě stojí jen Taša Ozerová. A samozřejmě Lissa.“

Eddie se zamyšleně zamračil. „Mohlo by to být horší.“

„Bude to horší. Nepřidělí mě ani k jedný z nich.“

Zmlkli jsme a mě se najednou zmocnila úzkost. Přišla jsem za Eddiem, abych ho požádala o laskavost, ale teď už mi to nepřipadalo jako dobrý nápad. Eddie stál na začátku skvělé kariéry. Byl věrný kamarád a já si byla jistá, že by mi pomohl s čímkoli, co bych potřebovala…, ale náhle jsem si nemyslela, že ho o to můžu požádat. Stejně jako Mia byl i on všímavý.

„Co se děje, Rose?“ zeptal se ustaraně. Zase se projevily ty jeho ochranitelské sklony.

Zavrtěla jsem hlavou. Tohle nemůžu udělat. „Nic.“

„Rose,“ zavrčel varovným tónem.

Odvrátila jsem zrak, protože jsem se mu nedokázala podívat do očí. „Nic důležitýho. Vážně.“ Najdu jiný způsob, najdu si někoho jiného.

K mému údivu ke mně natáhl ruku, chytil mě za bradu a otočil mi hlavu k sobě. Zadíval se mi do očí a já už nemohla uniknout. „Tak co potřebuješ?“

Dlouho jsem na něj jen zírala. Jsem sobecká, když riskuju život a pověst kamarádů, na nichž mi záleží. Kdyby se Christian nerozešel s Lissou, taky bych ho zapojila do svých plánů. Jenže Eddie byl jediný, kdo mi zůstal.

„Něco potřebuju… Něco dost extrémního.“

Pořád se tvářil vážně, ale rty se mu zvlnily do ironického úsměvu. „Všechno, co děláš, je extrémní, Rose.“

„Ale ne jako tohle. Tohle je něco…, co ti může zničit celej život. A dostat tě do velikýho maléru. To po tobě nemůžu chtít.“

Ten jeho polovičatý úsměv zmizel. „Na tom nesejde,“ prohlásil odhodlaně. „Jestli ode mě něco potřebuješ, tak to udělám, ať je to cokoli.“

„Nevíš, o co jde.“

„Věřím ti.“

„Je to nezákonný. Dokonce protistátní.“

To ho na okamžik zarazilo, nicméně odhodlání ho neopustilo. „Ať už chceš cokoli, je mi to fuk. Stojím při tobě.“ Eddiemu jsem dvakrát zachránila život a věděla jsem, že to, co říká, myslí vážně. Cítil se mi zavázán. Šel by, kamkoli bych mu řekla – ne z nějaké romantické lásky, ale z věrného přátelství.

„Je to nezákonný,“ zopakovala jsem. „Musel by ses vyplížit z královskýho dvora… dneska v noci. A nevím, kdy bychom se vrátili.“ Navíc je docela možné, že se nevrátíme vůbec. Jestli budeme mít co do činění se strážci věznice, je dost pravděpodobné, že budou brát své povinnosti vážně a budou se nás snažit usmrtit. Na to jsme byli vycvičeni všichni. Jenže se nemůžu snažit osvobodit vězně sama jen s pomocí Lissina nátlaku. Potřebuju ještě někoho, kdo by mi pomohl bojovat.

„Jenom mi řekni kdy.“

A bylo to. Nevykládala jsem mu podrobnosti ohledně našeho plánu, jen jsem mu řekla, kde se v noci sejdeme a co si má vzít s sebou. Na nic se nevyptával. Slíbil, že tam bude. Potom k němu přišli další královští, aby si s ním promluvili. Odešla jsem a věděla, že svoje slovo dodrží. Bylo to těžké, ale snažila jsem se nevnímat výčitky svědomí z toho, že tímhle můžu vážně ohrozit jeho budoucnost.

Eddie dorazil, přesně jak slíbil. Lissa taky. Noc opět znamenala plné denní světlo. Pociťovala jsem stejnou úzkost a nedočkavost, jako když jsme se tudy nenápadně plížili s Miou. Za světla bylo všechno dokonale vidět, ale většina lidí spala. Lissa, Eddie a já jsme se pohybovali po pozemcích královského dvora tak nenápadně, jak jen to bylo možné. V odlehlé části, která sloužila jako garáž pro všechna možná vozidla, jsme se setkali s Michailem. Garáže byly ohromné industriální budovy z kovu a nacházely se úplně na okraji dvora, takže tam touhle dobou nikdo nebyl.

Vklouzli jsme do garáže, o které mi včera Michail pověděl, a vydechli úlevou, že tam nikdo jiný není. Přehlédl naši trojici a zatvářil se trochu překvapeně nad tímhle mým „úderným komandem“, ale na nic se nevyptával, ani se mě nesnažil přemluvit, aby mohl jet s námi. Zasáhly mě opět výčitky svědomí. Byl další, kdo kvůli mně riskoval svou budoucnost.

„To tam budete pěkně namačkaní,“ broukl pobaveně.

Přinutila jsem se k úsměvu. „Všichni jsme kamarádi.“

Michail se nezasmál, jen poklepal na kapotu černého dodge. Nedělal si legraci, že nám tam bude těsno. Tohle byl nový model, což byla škoda. Starší model býval větší, ale strážci si tu nechávají jen ty nejmodernější věci.

„Až budeme dost daleko, zastavím a pustím vás,“ prohlásil.

„To bude fajn,“ ujistila jsem ho. „Tak do toho.“

Lissa, Eddie a já jsme se vmáčkli do kufru. „Panebože,“ zabrblala Lissa. „Doufám, že nikdo netrpíte klaustrofobií.“

Bylo to jako špatný vtip. Kufr byl dost velký na zavazadla, ale rozhodně ne pro tři lidi. Namačkali jsme se jeden na druhého a veškerý osobní prostor rázem přestal existovat. Všichni jsme se tiskli k sobě. Michail se zatvářil spokojeně, že jsme tam jako sardinky, zavřel kufr a nás obklopila tma. O minutu později jsme uslyšeli start motoru a ucítili, že se auto dalo do pohybu.

„Za jak dlouho myslíš, že zastavíme?“ zeptala se Lissa. „Nebo za jak dlouho se otrávíme výfukovými plyny?“

„Ještě jsme ani nevyjeli ze dvora,“ poznamenala jsem. Lissa si povzdechla.

Auto jelo dál a zanedlouho zastavilo. Michail zřejmě dojel k bráně a bavil se se strážci. Už dřív mi řekl, že si vymyslí nějakou historku, že musí něco někam odvézt, takže jsme neměli důvod k obavám, že strážci pojmou podezření nebo dokonce začnou prohledávat auto. Na rozdíl od Akademie se na královském dvoře nikdo nebál, že by se někdo chtěl proplížit ven. Tady je spíš zajímalo, aby se někdo nepropašoval dovnitř.

Uplynula minuta a mě napadlo, jestli nenastal nějaký problém. Když se pak vůz dal znovu do pohybu, všichni tři jsme vydechli úlevou. Auto zrychlilo a asi tak po kilometru a půl zajelo ke krajnici a zastavilo. Kufr se otevřel a my jsme vyskákali. Nikdy jsem nebyla tak vděčná za čerstvý vzduch. Sedla jsem si na sedadlo spolujezdce vedle Michaila a Lissa s Eddiem usedli dozadu. Jakmile jsme se usadili, Michail se bez jediného slova rozjel.

Ještě chvíli jsem se cítila provinile kvůli všem, které jsem zatáhla do svého plánu, ale pak jsem to pustila z hlavy. Teď už bylo pozdě se tím trápit. Přestala jsem mít výčitky i kvůli Adrianovi. Byl by dobrým spojencem, ale do tohohle jsem ho zatáhnout nemohla.

Opřela jsem se a začala přemýšlet nad tím, co nás čeká. Asi za hodinu dorazíme na letiště, odkud pak my tři poletíme na Aljašku.

ŠEST

„Víte, co potřebujeme?“

Seděla jsem mezi Eddiem a Lissou v letadle ze Seattlu do Fairbanksu. Protože jsem byla nejmenší a taky mozkem celé operace, sedla jsem si doprostřed.

„Nový plán?“ tipla si Lissa.

„Zázrak?“ přidal se Eddie.

Než jsem odpověděla, podívala jsem se z jednoho na druhého. Odkdy ti dva přijali role komiků? „Ne. Vybavení. Abychom to zvládli, potřebujeme pomůcky.“ Poklepala jsem na plánek věznice, který jsem měla skoro celou dobu na klíně. Michail nás vysadil na malém letišti asi hodinu cesty od královského dvora. Chytili jsme let do Philadelphie, pak do Seattlu a do Fairbanksu. Trochu mi to připomínalo šílené putování ze Sibiře do Států. Tehdy jsem taky letěla přes Seattle. Už jsem si začínala myslet, že tohle město je bránou do temných míst.

„Myslel jsem, že jedinej nástroj, kterej potřebujeme, je náš důvtip,“ poznamenal Eddie. Při vykonávání svých strážcovských povinností byl většinou velmi vážný, ale jakmile se uvolnil, často se projevil jeho suchý humor. Ne že by byl uvolněný na téhle šílené misi. Ostatně neznal ani všechny podrobnosti. Věděla jsem, že až přistaneme, bude připravený na cokoli. Když jsem mu oznámila, že jdeme osvobodit Viktora Daškova, pochopitelně ho to šokovalo. Neřekla jsem mu nic o Dimitrijovi ani o éteru, jen jsem mu naznačila, že osvobození Viktora poslouží něčemu většímu. Eddie mi věřil natolik, že už se na nic dalšího nevyptával. Uvažovala jsem, jak by asi reagoval, kdyby se dozvěděl celou pravdu.

„Potřebujeme aspoň GPS,“ řekla jsem. „Tady v těch plánech jsou jenom souřadnice. Žádný konkrétní umístění.“

„To by neměl být problém,“ prohlásila Lissa a dál si hrála se svým náramkem. Sklopila si stoleček a rozložila na něj všechny Tašiny šperky. „I na Aljašce určitě mají moderní technologie.“ Poutem jsem cítila, jak z ní vyzařuje úzkost.

Eddieho nálada trochu poklesla. „Doufám, že neuvažuješ o zbraních nebo něčem podobným.“

„Ne. To rozhodně ne. Jestli všechno půjde podle plánu, nikdo ani nezjistí, že jsme tam.“ K fyzické konfrontaci nejspíš dojde, ale doufala jsem, že zranění budou jen minimální.

Lissa mi s povzdechem podala náramek. Dělala si starosti, protože značná část mého plánu závisela na jejích schopnostech. „Nevím, jestli to bude fungovat, ale měla bys s tím být odolnější.“

Vzala jsem si od ní náramek a dala si ho na ruku. Nic jsem necítila, ale to bylo u předmětů nabitých magií normální. Adrianovi jsem nechala vzkaz, že si s Lissou chceme udělat takovou delší dámskou jízdu, než dostanu přidělení a ona půjde na univerzitu. Věděla jsem, že ho to bude mrzet. Bude se cítit odstrčený, že ho nechceme s sebou na holčičí prázdniny – pokud vůbec uvěří, že na nějakých jsme. Nejspíš mě už zná dost dobře na to, aby věděl, že mám vždycky nějaké postranní úmysly. Jenom jsem doufala, že tuhle historku poví všem u dvora, jakmile si všimnou, že jsme zmizely. Stejně z toho budeme mít průšvih, ale divoký víkend bude pořád znít líp než napomáhání k útěku z vězení. A upřímně – jak bych na tom mohla být ještě hůř? Háček je ovšem v tom, že mě Adrian může navštívit ve snu a páčit ze mě, co se opravdu děje. To je jedna ze zajímavých a občas nepříjemných schopností uživatelů éteru. Lissa se nenaučila lézt lidem do snů, ale princip jí byl jasný. Kromě nátlaku se teď snažila nabít náramek tak, aby mě zablokoval před Adrianem, až usnu.

Letadlo začalo klesat k Fairbanksu a já okýnkem uviděla vysoké borovice a zelené lány. Z Lissiny hlavy jsem vyčetla, že čekala spíš ledovce a zasněženou krajinu, ačkoli dobře věděla, že teď je tu léto. Po Sibiři už jsem se poučila a nečekala sníh a mráz. Největší starosti mi dělalo slunce. Královský dvůr jsme opustili za jasného denního světla, a poněvadž jsme směřovali na západ, jiné časové pásmo znamenalo, že slunce zůstávalo stále s námi.

Jelikož jsme byli hodně na severu, stálo na modrém nebi, ačkoli bylo už devět hodin večer.

Bylo to jako ohromná bezpečnostní pokrývka. Lisse ani Eddiemu jsem se o tom nezmínila, ale předpokládala jsem, že Dimitrij má své špehy všude. Na Akademii nebo u dvora jsem byla v bezpečí, ale v jeho dopisech jasně stálo, že si počká, až se ocitnu za ochrannými stěnami. Netušila jsem, jak velkou oblast je schopen pokrýt, ale vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby měl lidské poskoky, kteří za dne sledují královský dvůr. A přestože jsme dvůr opustili tajně v kufru auta, pořád tu byla pravděpodobnost, že nás Dimitrij pronásleduje. Ale stejné denní světlo, které zabraňuje vězňům v útěku, nás teď udrží v bezpečí. Noc tady trvá jen pár hodin a to se dokážeme ubránit. Pokud tohle zvládneme rychle, zanedlouho zase z Aljašky odletíme. To samozřejmě tak dobré nebude. Přijdeme o slunce.

První problém vyvstal, sotva jsme přistáli a pokusili se pronajmout si auto. Eddiemu i mně už bylo přes osmnáct, ale žádná ze zdejších půjčoven nemínila půjčit auto někomu tak mladému. Po třetím odmítnutí už jsem byla opravdu vytočená. Kdo by si pomyslel, že nás zdrží taková pitomost? Ve čtvrté půjčovně nám nakonec paní řekla, že asi kilometr a půl od letiště bydlí nějaký chlápek, který nám auto půjčí, pokud máme kreditku a dostatečnou hotovost, kterou můžeme složit jako zálohu.

Za příjemného počasí jsme si udělali procházku, ale než jsme tam došli, poznala jsem, že slunce dělá Lisse problémy. Bud z Budovy půjčovny aut nepůsobil tak slizce, jak jsem čekala. Když jsme mu vyklopili dostatečný obnos, opravdu nám auto pronajal. Odtamtud jsme vyrazili ke skromnému motelu, kde jsme se ubytovali a znovu si prošli náš plán.

Veškeré naše informace naznačovaly, že ve věznici se řídí vampýrským rozvrhem, což znamená, že v noci mají rušný den. Měli jsme v plánu zůstat v motelu do druhého dne a vyrazit, až nastane pro Moroje noc. Předtím se pochopitelně vyspíme. Lissa tak aspoň bude mít víc času na svoje kouzla. Kdyby něco, náš pokoj by se dal ubránit vcelku snadno.

Ve spánku za mnou Adrian nepřišel, což znamenalo, že buď uvěřil naší dámské jízdě, anebo se ke mně nedokázal dostat přes náramek od Lissy. Ráno jsme si koupili koblihy a nasnídali se. Trochu nás všechny pálily oči, protože jsme nebyli zvyklí na tolik světla.

Ale cukr nás slušně nakopl. Asi v deset jsme tam Lissu nechali samotnou a já s Eddiem jsme odešli na průzkum. V obchodě se sportovními potřebami jsme zakoupili mou vytouženou GPS a ještě pár dalších věcí. Vyrazili jsme na cestu a nechali se navigovat po vzdálených vesnických silničkách, které vypadaly, že nikam nevedou. Když GPS oznámila, že jsme kilometr od věznice, odbočili jsme na malou polní cestu, kde jsme nechali auto. Pěšky jsme se vydali vysokou trávou, která se táhla před námi do nekonečna.

„Myslel jsem, že Aljaška je tundra,“ prohlásil Eddie, zatímco jsme se prodírali vysokými stébly. Nebe bylo jasné a modré, plulo po něm jen pár mráčků, které slunce moc nezastiňovaly. Vyrazila jsem v tenké bundě, ale teď jsem si ji uvázala kolem pasu a potila se v tom vedru. Občas zafoukal větřík, který rozševelil trávu a cuchal mi vlasy.

„Ve všech částech asi ne. Museli bychom nejspíš víc na sever. Hele, tohle vypadá slibně.“

Zastavili jsme se před vysokým plotem z ostnatého drátu s velikým nápisem SOUKROMÝ MAJETEK – NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Písmena byla červená, zřejmě aby zdůraznila vážnost té výstrahy. Osobně bych k tomu přidala lebku se zkříženými hnáty, aby to bylo ještě jasnější.

Eddie a já jsme si chvíli prohlíželi plot a pak jsme na sebe rezignovaně pohlédli. „Lissa nám zranění uzdraví,“ prohlásila jsem povzbudivě.

Přelézt plot s ostnatým drátem není nemožné, ale není to žádná legrace. Hodila jsem přes ostnatý drát bundu, ale i tak jsem skončila s několika škrábanci a roztrhaným oblečením. Jakmile jsem byla nahoře, radši jsem seskočila na druhou stranu, než abych absolvovala obtížnou cestu dolů. Eddie udělal totéž, a jakmile těžce dopadl, zašklebil se.

Vydali jsme se dál a zanedlouho jsme před sebou spatřili temnou siluetu zdí. Oba jsme se naráz zastavili a padli do trávy, aby si nás nikdo nevšiml. Z plánu věznice jsme věděli, že mají kamerový systém i venku, což znamenalo, že pokud se přiblížíme, riskujeme odhalení. Spolu s GPS jsem koupila i dobrý dalekohled, který jsem teď vytáhla a prohlížela si vnější stranu budovy.

Dalekohled byl opravdu dobrý – aby taky ne, za tu cenu. Všechno jsem rozeznávala do nejmenších detailů. Jako tolik morojských staveb, i tahle byla směsí starobylé a moderní architektury. Stěny byly postaveny z hrubých kamenných kvádrů a téměř úplně zakrývaly samotnou věznici, z níž jsme odtud viděli sotva střechu. Po hradbách přecházely postavy – živé oči střežily objekt spolu s kamerami. Celé to místo působilo jako pevnost, do níž se nedá vniknout a z níž se nedá uniknout. Měla by stát na nějakém skalnatém útesu a za ní by mělo být hrozivé šedé nebe. Pole a slunce tu vypadaly nemístně.

Podala jsem dalekohled Eddiemu. Všechno si prohlédl a pak ukázal směrem doleva. „Támhle.“

Zamžourala jsem a uviděla nějakou dodávku mířící k věznici. Zajela kamsi dozadu a zmizela nám z dohledu. „Naše jediná cesta dovnitř,“ zamumlala jsem, když jsem si vybavila plány. Věděli jsme, že nemáme šanci přelézt zdi ani se pěšky dostatečně přiblížit, aniž by nás spatřili. Musíme se dostat dovnitř hlavním vchodem, což je trochu komplikace.

Eddie odložil dalekohled, podíval se na mě a svraštil obočí. „Stojím si za tím, co jsem ti řekl. Věřím ti. Ať už to děláš z jakýhokoli důvodu, vím, že je to správný. Ale než se dají věci do pohybu, jseš si jistá, že tohle opravdu chceš?“

Drsně jsem se zasmála. „Chci? Ne. Ale musím to udělat.“

Přikývl. „To mi stačí.“

Sledovali jsme vězení ještě chvíli a nenápadně jsme se přesouvali, abychom měli výhled z různých úhlů a dostatečně široký záběr. Vypadalo to tam přesně, jak jsme čekali, ale pomohlo nám vidět všechno na vlastní oči.

Asi po půlhodině jsme se vrátili do hotelu. Lissa tam seděla na jedné z postelí s překříženýma nohama a pracovala na nabíjení šperků. Cítila jsem z ní vřelé a spokojené pocity. Z éteru měla vždycky dobré pocity – i když pak později projevil svoje vedlejší účinky. Ale měla dojem, že dělá pokroky.

„Adrian mi dvakrát volal na mobil,“ oznámila mi, sotva jsme se vrátili.

„Ale tys to nezvedla.“

„Ne. Chudák.“

Pokrčila jsem rameny. „Takhle je to lepší.“

Nastínili jsme jí, co jsme viděli, a její dobrá nálada rázem poklesla. To, co jsme se chystali dneska udělat, bylo čím dál reálnější, a když Lissa tolik pracovala s éterem, byla z toho na pokraji zhroucení. Po chvilce jsem vycítila, že překonala strach. Převládalo v ní odhodlání. Řekla mi, že to udělá, a za svým slovem si stála, ačkoli se děsila každé vteřiny, která ji přibližovala k Viktoru Daškovovi.

Dali jsme si oběd a potom nastal čas spustit náš plán. Pro lidi byl podvečer, ale ve světě vampýrů se noc chýlila ke konci. Teď, nebo nikdy. Lissa nám nervózně rozdala šperky, které magicky nabila, a strachovala se, jestli vůbec budou fungovat. Eddie si oblékl svou zbrusu novou černobílou strážcovskou uniformu, zatímco já s Lissou jsme zůstaly v normálním oblečení, jen jsme si trochu pozměnily zevnějšek. Lissa měla myší hnědé vlasy, čehož docílila smývatelnou barvou. Já jsem si stáhla ty svoje do drdolu, který jsem překryla kudrnatou zrzavou parukou, která mi dost připomínala mou matku. Usedly jsme na zadní sedadlo, zatímco Eddie nás jako šofér vezl silnicí, po níž jsme už dneska jeli. Až na to, že tentokrát jsme nezastavili. Drželi jsme se silnice až k věznici – nebo spíš k její bráně. Cestou nikdo z nás nemluvil, ale naše nervozita a obavy vzrůstaly.

Než jsme se vůbec dostali k vnější zdi, narazili jsme na kontrolní stanoviště s posádkou strážců. Eddie zastavil a já jsem se snažila nasadit klidný výraz. Eddie stočil okýnko. Ihned k nám došel strážce konající službu a ohnul se k oknu.

„Co tady máte na práci?“

Eddie mu podal papír a tvářil se, jako by všechno bylo úplně normální. „Vezu nové dárkyně.“

V dokumentech k věznici, které jsme měli, byly i nejrůznější tiskopisy včetně průběžných zpráv a objednávkových formulářů – včetně těch na dárce. Jeden jsme si okopírovali a vyplnili.

„Nikdo mě na dodávku neupozornil,“ prohlásil strážce. Nepůsobil ani tak podezíravě, jako spíš zaskočeně. Zadíval se do papíru. „Tohle je starý formulář.“

Eddie pokrčil rameny. „Tohle mi prostě dali. Jsem tady nový.“

Strážce se na něj zazubil. „Jo, vypadáte, jako byste sotva vylezl ze školy.“

Podíval se na mě a na Lissu, a přestože jsem v sebeovládání hodně pokročila, napjala jsem se. Strážce se mračil a prohlížel si nás. Lissa mi dala náhrdelník a sama měla prsten. Obojí nabila nátlakem, aby si o nás každý myslel, že jsme lidé. Nejspíš by bylo jednodušší dát takový magický šperk oběti, která by si pak myslela, že vidí lidi, jenže to nebylo možné. Takhle to bylo těžší. Zamžoural, skoro jako by na nás koukal skrz nějaký mlžný opar. Kdyby kouzlo fungovalo dokonale, tak dlouho by si nás neprohlížel. Bylo zřejmě pokažené. Sice trochu ovlivnilo, jak vypadáme, ale ne natolik, jak jsme doufaly. Proto jsme si změnily barvu vlasů. Kdyby iluze, že jsme lidé, vyprchala, pořád by nám zůstala alespoň jakás takáš ochrana identity. Lissa se přichystala na přímý nátlak, i když jsme nepředpokládaly, že ho budeme muset použít na každého, koho potkáme.

Po chvilce se od nás strážce odvrátil, zjevně se usnesl, že jsme přece jen lidé. Vydechla jsem a povolila zaťaté pěsti. Ani jsem si neuvědomila, že je mám tak křečovitě sevřené. „Vydržte chvilku, jen si to ověřím,“ oznámil Eddiemu.

Poodešel o pár kroků a vzal do ruky telefon u své budky. Eddie se po nás ohlédl. „Zatím dobrý?“

„Až na ten starej formulář,“ zavrčela jsem.

„Dozvím se, jestli to moje kouzlo funguje?“ zeptal se Eddie.

Lissa mu dala jeden z Tašiných prstenů, který nabila tak, aby Eddieho všichni viděli opáleného a černovlasého. Jelikož on svůj druh neměnil, bylo jen třeba, aby mu magie trochu rozmazala rysy. Stejně jako u našeho lidského kouzla jsem měla podezření, že ani Eddie nepůsobí tak, jak doufal, ale snad to aspoň pozměnilo jeho vizáž natolik, aby ho později nikdo nepoznal. Já a Lissa jsme byly vůči nátlaku odolné – měly jsme k tomu taky kouzlo –, takže jsme nemohly s jistotou říct, jak vlastně Eddie v očích ostatních vypadá.

„Jsem si jistá, že funguje,“ ujišťovala ho Lissa.

Strážce se vrátil. „Řekli mi, abyste jeli dál, že to s vámi vyřeší uvnitř.“

„Díky,“ houkl Eddie a vzal si formulář zase zpátky.

Ze strážcova chování jsme vyrozuměli, že tohle celé nejspíš považuje za nějakou úřednickou chybu. Pořád se choval svědomitě, ale zřejmě mu vůbec nepřišlo na mysl, že by se někdo pokoušel propašovat do věznice dárce. Na to by ostatně nikdo nepohlížel jako na ohrožení bezpečnosti. Chudák strážce.

Když jsme dojeli k bráně u vězeňské zdi, pozdravili nás dva další strážci. My tři jsme vystoupili z auta a nechali se odvést na místo mezi zdí a samotnou věznicí. Zatímco pozemky Akademie svatého Vladimíra i prostranství u dvora byly zelené a osázené stromy a květinami, tady bylo pusto a prázdno. Dokonce ani tráva tu nerostla, všude jen hlína. Tohle slouží vězňům jako tělocvična? Můžou vůbec chodit ven? Překvapilo mě, že tady není nic jako hradní příkop.

Vnitřek budovy, do níž nás vedli, byl stejně ponurý jako vnějšek. Zadržovací cely u královského dvora byly studené a sterilní, všechno bylo z kovu a stěny byly bílé. Tady jsem očekávala něco podobného. Ale ať už Tarasov navrhl kdokoli, zcela upustil od moderního vzhledu. Spíš to tu vypadalo jako v nějakém středověkém rumunském žaláři. Chodba byla z hrubě opracovaných kamenů a vzduch studený a vlhký. Pro zdejší strážce to musí být nepříjemné. Pravděpodobně tímhle prostředím chtějí zastrašit každého, kdo sem vkročí, i vězně, kteří poprvé projdou bránou. Podle našich nákresů tu je i malá sekce pokojů pro zaměstnance. Tam je to snad hezčí.

Ačkoli to tu vypadalo jako v dávnověku, při cestě chodbou jsme si všimli několika kamer. Zabezpečení věznice rozhodně není primitivní. Občas jsme zaslechli bouchnutí těžkých dveří, ale jinak tu panovalo děsivé ticho, které bylo snad ještě strašidelnější, než kdyby se tu ozývaly výkřiky.

Zavedli nás do kanceláře vrchního dozorce, kde to vypadalo stejně ponuře, ale navíc tu byly k vidění běžné kancelářské potřeby, jako třeba pracovní stůl, počítač a podobně. Vypadalo to účelně, nic víc. Naše eskorta vysvětlila, že jdeme za asistentem vrchního dozorce, protože vrchní dozorce ještě spí. Aspoň to z jejich řečí nějak vyplynulo. Podřízený právě končil s noční směnou. Doufala jsem, že je díky tomu unavený a nebude si moc všímat detailů. Nejspíš ale ne. To se jen zřídka stává strážcům, natožpak jejich velitelům.

„Theo Marx,“ představil se asistent vrchního dozorce a potřásl Eddiemu pravicí. Byl to dhampýr, ne o moc starší než my. Napadlo mě, že tu možná pracuje teprve krátce.

„Lany Brown,“ odvětil Eddie. Vymysleli jsme mu nudné jméno, takové, které se vyskytuje běžně. Podepsal jím i formulář.

Theo nemluvil s Lissou ani se mnou, ale díval se na nás stejně popleteně jako ten strážce u brány, kterého zmátlo kouzlo. Pak se Theo zaměřil na Eddieho a vzal si od něj formulář.

„Tohle je jiný formulář, než se obvykle používá,“ prohlásil.

„Nemám ponětí proč,“ řekl mu Eddie omluvně. „Tohle dělám poprvé.“

Theo s povzdechem pohlédl na hodiny. „Za pár hodin nastoupí do služby vrchní dozorce. Myslím, že budeme muset počkat, dokud nedorazí, a on pak rozhodne, co dál. Sommerfield se s námi obvykle koordinuje.“

V zemi je několik zařízení, která shromažďují dárce – lidi na okraji společnosti, kteří touží prožít své životy v rauši z upířích kousnutí – a pak je rozdělují dál. Sommerfield je jedno takové zařízení v Kansas City.

„Nejsem jediný nový zaměstnanec,“ prohlásil Eddie. „Možná to popletl někdo jiný.“

„Typické,“ odfrkl Theo. „Takže si v klidu sedněte a počkejte. Můžu vám přinést kávu, jestli chcete.“

„Kdy se z nás konečně někdo napije?“ zeptala jsem se tím nejkvílivějším a nejzasněnějším hlasem, jaký jsem svedla. „Je to už tak dlouho.“

Lissa se taky chytila. „Říkali nám, že hned, jakmile sem dorazíme.“

Eddie obrátil oči v sloup nad tímhle typickým chováním dárců. „Takhle vyvádějí celou dobu.“

„To si dovedu představit,“ utrousil Theo. „Zatracení dárci.“ Pak křikl směrem k pootevřeným dveřím: „Hej, Wesi? Můžeš sem jít?“

Dovnitř strčil hlavu jeden ze strážců, který nás sem eskortoval „Co je?“

Theo mávl rukou směrem k nám. „Vezmi ty dvě do sektoru dárců, nebo se z nich tady zblázníme. Jestli je někdo vzhůru, může je hned použít.“

Wes přikývl a prstem naznačil, ať ho následujeme. S Eddiem jsme na sebe krátce pohlédli. Jeho výraz ho nezradil, ale přesto jsem na něm poznala, že je nervózní. Teď už bylo na mně a na Lisse, abychom dostaly Viktora ven, a Eddiemu se nelíbilo, že nás posílá přímo do dračího doupěte.

Wes nás vedl několika dveřmi a dalšími kontrolními stanovišti, postupovali jsme hlouběji do věznice. Uvědomila jsem si, že každým zabezpečením, kterým jsme prošli, budeme muset projít znovu, až budeme prchat. Podle plánků se sektor dárců nacházel na opačné straně věznice. Předpokládala jsem, že to nějak obejdeme po okraji, jenže Wes nás vedl přímo středem budovy, kde byli drženi vězni. Já jsem to měla nastudované, takže jsem věděla, kde se nacházíme, ale Lisse to došlo, až když uviděla ceduli s nápisem POZOR – VCHÁZÍTE DO SEKCE VĚZŇŮ (KRIMINÁLNÍKŮ). Pomyslela jsem si, že je to zvláštní volba slov. Cožpak tady není kriminálník každý?

Tuhle sekci uzavíraly těžké dvojité dveře, na které Wes použil jak elektronický kód, tak obyčejný klíč. Lissa kráčela dál, ale když jsme vstoupili do dlouhé chodby, jejíž obě strany byly lemovány mřížemi, za kterými se skrývaly cely, cítila jsem z ní úzkost. Mně z toho taky nebylo nejlépe, ale Wes – který byl stále ve střehu – neprojevoval ani náznak strachu. Asi tudy chodil každou chvíli. Znal zdejší bezpečnostní opatření. Vězni jsou asi dost nebezpeční, ale procházet kolem nich už se pro něj stalo rutinou.

Když jsem občas nahlédla do nějaké cely, málem se mi zastavilo srdce. Byly malé, tmavé a ponuré a zařízené jen základním jednoduchým nábytkem. Většina vězňů naštěstí spala. Ale pár jich nás pozorovalo, když jsme procházeli kolem. Žádný z nich nic neřekl, ale to mlčení bylo snad ještě děsivější. Někteří morojští vězni vypadali jako normální osoby, jaké můžete potkat na ulici. Uvažovala jsem, co asi mohli provést, že skončili tady. Tvářili se smutně a v jejich výrazech nebyla vůbec žádná naděje. Několikrát jsem se na vězně musela podívat pozorněji, abych zjistila, že někteří z nich nejsou Morojové; byli to dhampýři. Dávalo to smysl, ale přesto mě to překvapilo. I v mém druhu se vyskytují zločinci, s nimiž je třeba se nějak vypořádat.

Ale ne všichni vězni působili vlídně. Spousta jich vypadala, že na Tarasov opravdu patří. Čišelo z nich zlo a měla jsem husí kůži, když se mi podívali do očí. Pozorně si nás prohlíželi, ačkoli jsem netušila proč. Hledali snad něco, co by jim mohlo pomoct k útěku? Prohlédli snad naši fasádu? Nebo měli prostě jenom hlad? Nevěděla jsem, ale byla jsem vděčná, že v chodbě postávají rozmístěné stráže. Taky jsem byla ráda, že jsem nikde nezahlédla Viktora. Předpokládala jsem, že ho zřejmě drží v jiné části. Zatím jsme nemohly riskovat odhalení.

Konečně jsme prošly celou chodbu s celami a za dalšími dvojitými dveřmi už se skrývala sekce dárců. Taky to tam vypadalo jako ve středověkém žaláři, ale aspoň tam byly na stěnách obrazy, aby prostředí působilo útulněji. Až na výzdobu se to tam podobalo místnosti dárců na Akademii, jen to tu bylo menší. Několik kójí poskytovalo iluzi soukromí a u pultíku si nudně vyhlížející Moroj četl knihu. Zdálo se, že u toho každou chvíli usne. V místnosti byl jen jeden dárce, zpustle vyhlížející člověk středního věku. Seděl na židli, zfetovaně se usmíval a zíral kamsi do prázdna.

Sotva jsme vešli, Moroj sebou trhl a vykulil oči. Zjevně jsme byly tím nejzajímavějším, co dnes v noci viděl. Vůbec se na nás nedíval tak zmateně jako všichni ostatní, což znamenalo, že pravděpodobně není ani v nejmenším odolný vůči nátlaku. To bylo dobré vědět.

„Co to je?“

„Vedu sem dvě nové,“ oznámil mu Wes.

„O tom nic nevím,“ prohlásil Moroj. „Navíc takhle mladé nikdy nedostáváme. Vždycky nám posílají jen staré a hodně použité.“

„Mě se neptej,“ řekl Wes a mávl rukou k židlím, abychom si s Lissou sedly. Vzápětí se vydal zase ke dveřím. Zjevně už svou povinnost považoval za splněnou. „Marx řekl, ať je sem dovedu, dokud se nevzbudí Sullivan. Podle mě je to nějaký omyl, ale tyhle dvě už si stěžovaly, že chtějí, aby se z nich někdo napil.“

„Nádhera,“ zahučel Moroj. „Další jídlo bude za čtvrt hodiny, tak si aspoň tady Bradley může oddechnout. Je tak mimo, že pochybuju, že si vůbec všimne, že místo něj dává krev někdo jiný.“

Wes přikývl. „Zavoláme ti, až se to nějak vyřeší.“

Strážce odešel a Moroj s povzdechem vzal do rukou desky. Měla jsem dojem, že jsou tady všichni z práce dost unavení. Bylo to pochopitelné. Tohle musí být příšerné pracovní prostředí.

„Kdo má pít za čtvrt hodiny?“ zeptala jsem se.

Moroj překvapeně zvedl hlavu. To nebyla zrovna otázka, jakou dárci obvykle pokládají. „Cos to řekla?“

Lissa se zvedla a zadívala se mu do očí. „Odpověz jí.“

Jeho výraz se uvolnil. Bylo snadné použít na něj nátlak. „Rudolf Kaiser.“

Toho ani jedna z nás neznala. Mohl tady sedět za masovou vraždu nebo za zpronevěru, co já vím. „Kdy přijde na řadu Viktor Daškov?“ dotázala se Lissa.

„Za dvě hodiny.“

„Změň rozpis. Řekni jeho ostraze, že nastala změna v rozpisu a že má jít hned namísto Rudolfa.“

Morojův pohled byl prázdný – podobně zastřený jako pohled dárce Bradleyho. Zdálo se, že mu chvilku trvá, aby tu informaci zpracoval. „Ano,“ prohlásil nakonec.

„To se může normálně přihodit. Nevyvolá to podezření,“ řekla Lissa.

„Nevyvolá to podezření,“ zopakoval monotónním hlasem.

„Udělej to,“ přikázala mu tvrdě. „Zavolej jím, zařiď to a nespouštěj ze mě oči.“

Moroj poslechl. Do telefonu se ohlásil jako Northwood. Když hovor ukončil, bylo vše zařízeno. Teď už jsme nemohly dělat nic než čekat. Byla jsem celá napjatá. Theo říkal, že máme víc než hodinu, než přijde vrchní dozorce do práce. Do té doby se nikdo nebude na nic vyptávat. Eddie musí prostě jen nějak zabít čas s Theem a nevzbudit v něm podezření ohledně úřednické chyby. Uklidni se, Rose. Tohle zvládneš.

Zatímco jsme čekaly, Lissa použila nátlak na dárce Bradleyho, aby tvrdě usnul. Nestála jsem o žádné svědky, ani o ty zdrogované. Taky jsem trochu pootočila kameru v místnosti, aby nebylo vidět do jednoho kouta. Než odejdeme, samozřejmě se budeme muset vypořádat s celým kamerovým systémem, ale prozatím nám stačil jen malý prostor, který nebude monitorován.

Zrovna když jsem si zalezla do jedné kóje, otevřely se dveře. Lissa zůstala sedět na židli poblíž Northwoodova pultu, aby na něj mohla dál vyvíjet nátlak. Nainstruovaly jsme ho, že dárcem budu já. Byla jsem ve víceméně uzavřeném prostoru, takže jsem toho moc neviděla, ale Lissinýma očima jsem spatřila vejít skupinku: dva strážce… a Viktora Daškova.

Okamžitě ji zachvátila stejná hrůza, jako když ho viděla u soudu. Srdce se jí rozbušilo rychleji. Ruce se jí roztřásly. Jediná věc, která ji u soudu uklidňovala, bylo vědomí, že Viktor bude odsouzen na doživotí a už jí nikdy neublíží.

A teď to všechno hodláme změnit.

Lissa se přinutila vyhnat si z hlavy ten děs, aby se mohla soustředit na Northwooda. Strážci u Viktora strnule stáli a vypadali, že jsou připraveni v případě potřeby zakročit, jakkoli jim to připadalo nepravděpodobné. Choroba, která Viktora sužovala celá léta – ta, kterou mu Lissa načas vyléčila –, se znovu začínala projevovat. Podepsal se na něm i nedostatek pohybu a čerstvého vzduchu a také omezený přísun krve, kterým trpěli všichni zdejší vězni. Strážci mu jako opatření navíc spoutali ruce i nohy. Těžké okovy ho táhly k zemi, takže se skoro šoural.

„Támhle,“ řekl Northwood a ukázal na mě. „Támhleta.“

Strážci vedli Viktora kolem Lissy, ale on se na ni sotva podíval. Vyvíjela dvojitý nátlak: držela Northwooda pod kontrolou a navíc použila rychlý zášleh magie, aby ji Viktor nepoznal, když kolem ní procházel. Strážci usadili Viktora na židli vedle mě a o kousek odstoupili. Nespouštěli ho z očí. Jeden z nich prohodil pár slov s Northwoodem o tom, že je zvláštní, že sem přivezli tak mladé dárkyně. Kdybych do tohohle šla znovu, Lissa by musela udělat kouzlo, abychom vypadaly starší.

Viktor se ke mně naklonil a otevřel pusu. Pití krve bylo jeho druhou přirozeností, pohyby zůstávaly stejné, takže vůbec nemusel myslet na to, co dělá. Bylo to, jako by mě ani neviděl.

Až na to…, že mě viděl.

Strnul a vyvalil oči. V královských morojských rodinách se často dědí určité znaky a v rodině Daškovových i Dragomirových jsou to jadeitově zelené oči. Jeho znavený rezignovaný výraz se náhle vytratil a vystřídal jej prohnaný bystrý pohled, který pro něj byl tak charakteristický. V očích se mu zračil břitký intelekt, který jsem u něj tak dobře znala. Připomněl mi některé z vězňů, které jsme před chvílí míjeli.

Byl ale zmatený. Kouzlo na něj působilo stejně jako na ostatní a zamlžovalo mu myšlenky. Smysly mu napovídaly, že jsem člověk…, ovšem ta iluze nebyla dokonalá. Taky v tom hrálo roli, že Viktor byl dobrý v nátlaku, ačkoli sám neovládal éter. Byl tudíž vůči nátlaku někoho jiného relativně imunní. A stejně jako Eddie, Lissa a já jsme byli vzájemně imunní vůči svým kouzlům, Viktor zažíval totéž. Jeho mysl trvala na tom, že jsem člověk, ale jeho oči mu prozrazovaly, že jsem Rose Hathawayová, i když jsem měla paruku. A jakmile mu toto poznání proniklo do mysli, iluze, že jsem člověk, pro něj pominula.

Po tváři se mu pomalu rozlil šibalský úsměv, který částečně odhalil jeho tesáky. „Páni. Tohle by mohlo být to nejlepší jídlo, jaké jsem kdy ochutnal.“ Mluvil velmi tiše, takže ho nikdo neslyšel, jelikož si strážci v pozadí navíc povídali mezi sebou.

„Jenom ke mně přibliž ty svoje zuby a bude to tvoje poslední jídlo,“ varovala jsem ho tiše. „Ale jestli stojíš o to odtud vypadnout a vidět zase svět, uděláš přesně to, co ti řeknu.“

Tázavě na mě pohlédl. Zhluboka jsem se nadechla a děsila se toho, co mu musím říct.

„Napadni mě.“

SEDM

„Ale ne zubama,“ dodala jsem rychle. „Vrhni se na mě. Chřesti řetězy. Cokoli, co svedeš.“

Viktor Daškov nebyl hlupák. Kdokoli jiný by mohl zaváhat nebo se začít hloupě vyptávat. On ale ne. Nevěděl sice přesně, co se tu děje, ale bylo mu jasné, že tohle by mohla být jeho cesta ke svobodě. Nejspíš jediná šance, jakou kdy dostane. Podstatnou část svého života strávil spřádáním složitých plánů, takže neměl problém se jako profesionál do jednoho z nich ihned vrhnout.

Zvedl ruce, jak nejvýš dokázal, vrhl se na mě a dost věrohodně předváděl, že mě chce zaškrtit řetězem mezi svými pouty. Zaječela jsem při tom tak, že každému tuhla krev v žilách. Strážci se vmžiku ocitli u nás, aby zachránili ubohou holku před šíleným vězněm. Ale jakmile se ho pokusili zpacifikovat, vyskočila jsem a vrhla se na ně. I kdyby předpokládali, že jsem nebezpečná – což nepředpokládali –, překvapila jsem je natolik, že nestihli včas zareagovat. Připadala jsem si skoro až provinile, jak nespravedlivé to vůči nim bylo.

Prvního jsem praštila takovou silou, že pustil Viktora a odletěl dozadu. Narazil zády do zdi poblíž Lissy, která stále přesvědčovala Northwooda, aby zůstal v klidu a nevolal nikoho na pomoc. Druhý strážce měl trochu víc času zareagovat, ale přesto byl pomalý a trvalo mu dlouho, než pustil Viktora a otočil se ke mně. Využila jsem toho, praštila ho a začali jsme spolu zápasit. Byl velký a silný, a jakmile ve mně spatřil hrozbu, přestal se držet zpátky. Udeřil mě do ramene tak, že mi bolest vystřelila do celé paže. Odpověděla jsem mu kopancem kolenem do břicha. Mezitím už se jeho druh vyškrábal na nohy a mířil k nám. Musela jsem to ukončit rychle, a nejen kvůli sobě, ale taky proto, že kdyby měli šanci, určitě by zavolali posily.

Popadla jsem toho, co stál u mě blíž, a co největší silou jsem s ním bouchla o zeď – hlavou nejdřív. Zapotácel se, tak jsem to udělala znova. Vtom se na mě vrhl jeho parťák. První strážce se naštěstí v bezvědomí svezl k zemi. Dělala jsem to jen nerada, ale během svého výcviku jsem se naučila protivníky buď znehybnit, nebo zabít. Doufala jsem, že strážce z toho bude jen bolet hlava. Druhý nepřestával útočit. Kroužili jsme kolem sebe, dělali výpady a úhybné manévry.

„Nemůžu ho praštit, aby upadl do bezvědomí,“ křikla jsem na Lissu. „Potřebujeme ho. Použij na něj nátlak.“

Její odpověď ke mně přišla skrz pouto. Dokázala vyvíjet nátlak na dva lidi naráz, ale vyžadovalo to hodně síly. Ještě jsme tady ani zdaleka neskončily a ona nemohla riskovat, že se tak brzy úplně vyčerpá. Její strach nahradilo rozčilení.

„Northwoode, běž spát,“ vyštěkla. „Spi tady, na stole. Jsi vyčerpaný a budeš spát dlouho.“

Koutkem oka jsem zaregistrovala, jak Northwoodovi klesá hlava, až se zaduněním dopadla na stůl. Než odtud vypadneme, všichni zdejší zaměstnanci skončí s otřesem mozku. Znovu jsem se vrhla na svého protivníka a celou svou váhou jsem se ho snažila dotlačit k Lisse. Ta se zvedla a došla k nám. Překvapeně na ni pohlédl a to bylo vše, co potřebovala.

„Přestaň!“

Nezareagoval tak rychle jako Northwood, ale aspoň zaváhal. Tenhle chlápek byl o něco odolnější.

„Přestaň bojovat!“ zopakovala naléhavěji a dala do toho veškerou svou vůli.

I když byl silný, takovému náporu éteru nemohl vzdorovat. Ruce mu klesly a přestal se mnou zápasit. Ustoupila jsem, abych popadla dech a narovnala jsem si paruku.

„Držet tohohle bude těžký,“ oznámila mi Lissa.

„Zvládneš to pět minut, nebo pět hodin?“

„Něco mezi tím.“

„Tak jdeme. Ať ti dá klíče od Viktorových pout.“

Poručila mu to, ale on odvětil, že klíče má ten druhý strážce. Prohledala jsem strážce ležícího v bezvědomí – naštěstí pravidelně oddechoval – a našla klíče. Zaměřila jsem se na Viktora. Od začátku rvačky stál stranou a tiše všechno pozoroval, zatímco se mu hlavou bezpochyby honily nové možnosti.

Přiblížila jsem se k němu a nahodila svůj „děsivý výraz“. Ukázala jsem mu klíče. „Teď ti odemknu pouta,“ pověděla jsem mu tónem, který byl jak sladký, tak výhrůžný. „Budeš dělat přesně to, co ti řekneme. Nezačneš zdrhat, ani se s nikým nezačneš rvát, ani se nebudeš míchat do našich plánů.“

„Copak ty už taky používáš nátlak, Rose?“ zeptal se suše.

„Já ho nepotřebuju.“ Odemkla jsem mu pouta. „Klidně tě praštím, až upadneš do bezvědomí jako támhleten, a pak tě odtáhnu. Nevidím v tom žádnej rozdíl.“

Těžké okovy a řetězy spadly k zemi. Dál se tvářil slizce a samolibě, rukama si promnul zápěstí. Všimla jsem si, že je má odřená a oteklá. Tahle pouta jistě nebyla příliš pohodlná, ale odmítala jsem Viktora litovat. Podíval se na nás.

„Jak okouzlující,“ zabručel. „Nikdy bych nečekal, že ze všech lidí, co by se mě mohli pokusit zachránit, to budete právě vy dvě…, ale když na to tak koukám, jste nejspíš nejschopnější.“

„Nepotřebujeme tvoje komentáře,“ okřikla jsem ho. „A nepoužívej slovo zachránit. Takhle to zní, jako bys byl nějakej nevinně uvězněnej hrdina.“

Povytáhl obočí, jako by skutečně byl takový případ. Naštěstí se se mnou nezačal dohadovat, ale jen kývl hlavou směrem k Bradleymu, který celou tu šarvátku prospal. Byl tak omámený, že ho Lissin nátlak úplně vyřadil.

„Dejte mi ho,“ prohlásil Viktor.

„Co?“ vykřikla jsem. „Na tohle nemáme čas!“

„A já nemám sílu na to, co máte v plánu, ať už je to cokoli,“ zasyčel Viktor. Jeho potěšeně vševědoucí výraz vystřídal výraz zlý a zoufalý. „Vězení zahrnuje mnohem víc než jen mříže, Rose. Nedávají nám moc jídla ani krve, abychom byli zesláblí. Dojít sem je jediný pohyb, kterého se mi dostává, a už to mě stojí dost úsilí. Takže pokud neplánuješ odtáhnout mě odtud, dej mi krev!“

Lissa se do toho vložila dřív, než jsem stačila zareagovat. „Tak pohni.“

Ohromeně jsem na ni zírala. Chtěla jsem Viktorovu žádost odmítnout, ale z Lissy jsem poutem cítila podivnou směs pocitů.

Soucit… a pochopení. Rozhodně Viktora nepřestala nenávidět. Ale na druhé straně dobře věděla, jaké to je, žít s omezeným přísunem krve.

Viktor byl naštěstí rychlý. Jeho rty se ocitly u krku dárce prakticky dřív, než to Lissa dopověděla. Ať už byl Bradley omámený sebevíc, když ucítil zuby na svém hrdle, okamžitě se probudil. Nejdřív ho to překvapilo, ale pak se zatvářil blaženě, jako všichni dárci závislí na vampýřích endorfinech. Viktor se potřeboval napít jen krátce, ale když Bradley překvapeně vykulil oči, vyskočila jsem vpřed a Viktora od něj odtrhla.

„Co to sakra děláš?“ zařvala jsem na něj a tvrdě jím zatřásla. Tohle už jsem chtěla udělat dlouho. „Myslel sis, že mu vypiješ všechnu krev a přímo před námi se změníš ve Strigoje?“

„To těžko,“ povzdechl a pokoušel se mi vyškubnout.

„Nepokoušel se o to,“ hájila ho Lissa. „Jen se na chviličku přestal ovládat.“

Když teď Viktor ukojil svou touhu po krvi, vrátilo se mu jeho dřívější uhlazené chování. „Ach, Vasiliso. Ty jsi vždy tak chápavá.“

„Nevyvozuj z toho žádný závěry,“ zavrčela.

Těkala jsem pohledem z jednoho na druhého. „Musíme vypadnout. Hned.“ Obrátila jsem se k očarovanému strážci. „Zaveď nás do místnosti, kde jsou obrazovky ze všech kamer ve věznici.“

Neodpověděl mi. Povzdechla jsem si a s očekáváním pohlédla na Lissu. Zopakovala mou žádost a on se hned obrátil k odchodu. Z předchozího boje mi ještě proudil žilami adrenalin a už jsem se nemohla dočkat, až tady se vším skončíme a vypadneme. Poutem jsem cítila Lissinu nervozitu. Bránila sice Viktora, když šlo o krev, ale teď se snažila držet se od něj co nejdál. Jako by si až teď uvědomila, že tohle je skutečný Viktor a že se ho snažíme osvobodit. Ráda bych ji utěšila, jenže na to nebyl čas.

Kráčeli jsme za strážcem – Lissa se ho zeptala, jak se jmenuje, a jmenoval se Giovanni – a procházeli jsme dalšími chodbami a kontrolními stanovišti. Vedl nás po okraji věznice, ne kolem cel. Skoro celou dobu jsem zadržovala dech a bála se, že někoho potkáme. Už tak proti nám mluvila spousta věcí a tohle jsme rozhodně nepotřebovali. Bohudíky jsme nikoho nepotkali, což bylo nejspíš opět díky tomu, že se noc chýlila ke konci a nezašli jsme do žádné vysoce zabezpečené místnosti.

Lissa s Miou u dvora přesvědčily strážce, aby smazal nahrávku z bezpečnostní kamery, ale já u toho nebyla. Teď, když nás Giovanni zavedl do místnosti s obrazovkami, bezděčně jsem zalapala po dechu. Stěny pokrývaly monitory a všude byly ovládací panely se spoustou tlačítek. Po celé místnosti stály rozmístěné stoly s počítači. Měla jsem dojem, jako bychom byli v řídícím středisku nějaké vesmírné lodi. Bylo odtud možno vidět každý kout věznice: každou celu, chodby, a dokonce i kancelář dozorce, kde seděl Eddie a konverzoval s Theem. Uvnitř byli dva strážci a já uvažovala, jestli si nás všimli, už když jsme sem šli chodbou. Ale ne – zaměstnával je jiný problém: kamera, kterou jsem v místnosti dárců otočila směrem k bílé zdi.

Nakláněli se k monitoru a jeden z nich říkal, že by měli někoho zavolat, aby to tam opravil. Pak oba zvedli hlavy a uviděli nás.

„Pomoz jí přeprat je,“ poručila Lissa Giovannimu.

Opět zaváhal. Samozřejmě by bylo lepší, kdybychom měly pomocníka se slabší vůlí, a Lissa nevěděla, jaký bude. Stejně jako předtím se ale nakonec vrhl do akce. A stejně jako předtím se i tihle strážci zprvu tvářili nechápavě. Byla jsem cizí a vypadala jsem jako člověk. Giovanni byl jejich kolega, tudíž nečekali, že by je mohl napadnout.

Ale nebylo snadné je přemoct. Trvalo to dlouho, ale Giovanni odvedl svou práci dobře. Jednoho strážce jsme omráčili pěkně rychle – Giovanni ho chytil pod krkem a dusil, dokud ten chlap nezkolaboval. Druhý si od nás držel odstup a já si všimla, že neustále pokukuje kamsi na zeď. Visel tam hasicí přístroj, byl tam vypínač a taky kulaté stříbrné tlačítko.

„To je alarm!“ vykřikl Viktor v momentě, kdy se strážce po tlačítku vrhl.

Giovanni a já jsme na něj skočili jako jeden muž a odstrčili ho dřív, než stihl tlačítko stisknout a přivolat tak posily. Rána do hlavy ho vzápětí vyřadila úplně. S každou další osobou, kterou jsem při tomhle útěku z vězení odrovnala, jsem se cítila čím dál provinileji a žaludek se mi svíral čím dál víc. Strážci jsou správní chlapi a já jsem si připadala, jako bych bojovala na straně zla.

Teď když jsme zůstali sami, Lissa věděla, co musíme udělat jako další krok. „Giovanni, vymaž poslední hodinu záznamů ze všech kamer.“

Tentokrát váhal o něco déle. Vyžadovalo hodně silný nátlak, aby ho Lissa přinutila vrhnout se na jeho kolegy. Pořád to zvládala, ale už byla unavená a bylo čím dál těžší donutit ho k poslušnosti.

„Udělej to,“ zavrčel Viktor a stoupl si vedle Lissy. Trhla sebou, když se přiblížil, ale když se i on zadíval Giovannimu do očí, ten poslechl a začal mačkat tlačítka. Viktor se v nátlaku Lisse nemohl rovnat, ale stačila malá pomoc a jejich síly se spojily.

Monitory jeden po druhém černaly. Potom Giovanni nacvakal do počítače několik příkazů k ovládání kamer. Rozsvítila se červená světýlka, která hlásila chybu, ale nebyl tu nikdo, kdo by ji opravil.

„I když to vymazal, někdo může záznamy vydolovat z harddisku,“ poznamenal Viktor.

„Musíme to risknout,“ odsekla jsem nasupeně.

„Přeprogramovávání, nebo o co vlastně jde, moc neovládám.“

Viktor obrátil oči v sloup. „Možná ne, ale destrukci ovládáš dokonale.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, kam tím míří. S povzdechem jsem sundala ze zdi hasicí přístroj a začala jím bušit do počítače, dokud se nerozpadl na jednotlivé součástky. Lissa sebou při každé ráně trhla a neustále koukala ke dveřím.

„Doufám, že je tahle místnost zvukotěsná,“ zabrblala.

„Vypadá dost nedobytně,“ pokusila jsem se ji přesvědčit. „A teď už je načase vypadnout.“

Lissa přikázala Giovannimu, aby nás odvedl zpátky do kanceláře dozorce v přední části věznice. Stěžoval si celou cestu bludištěm uvnitř budovy, kterým jsme už dneska prošli. Díky jeho kódům a bezpečnostní kartě jsme prošli všemi kontrolními stanovišti.

„Nepředpokládám, že bys zvládla přesvědčit Thea, aby nás všechny pustil ven,“ řekla jsem Lisse.

Rty měla úporně semknuté. Zavrtěla hlavou. „Ani nevím, jak dlouho ještě dokážu používat nátlak na Giovanniho. Nikdy dřív jsem nikoho takhle nepoužívala jako loutku.“

„To je v pohodě,“ broukla jsem a snažila se tím dodat jistoty nám oběma. „Vždyť už jsme skoro hotoví.“

Ale čekal nás ještě další boj. Poté, co jsem v Rusku porazila dobře polovinu tamějších Strigojů, jsem si dost věřila a byla jsem si vědoma své síly, jenže teď jsem trpěla výčitkami svědomí. A pokud narazíme na tucet strážců, ani moje síla mi dlouho nevydrží.

Nepamatovala jsem si plánek věznice dokonale, ale ukázalo se, že Giovanni zvolil cestu zpět do kanceláře tak, aby vedla kolem cel. Nahoře visel další varovný nápis POZOR – VSTUPUJETE DO SEKCE VĚZŇŮ (PSYCHIATRIE).

„Psychiatrie?“ podivila jsem se.

„Jistě,“ odpověděl Viktor. „Kam jinam myslíš, že posílají vězně s psychickými problémy?“

„Do nemocnice,“ řekla jsem a radši si odpustila vtípky o mentálně narušených vězních.

„Ne vždy ale…“

„Stát!“

Lissa ho přerušila a zastavila se přede dveřmi. My jsme do ní málem vrazili. Odskočila o několik kroků.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Obrátila se na Giovanniho. „Najdi jinou cestu do kanceláře.“

„Tudy je to nejrychlejší,“ namítl.

Lissa pomalu zavrtěla hlavou. „To je mi fuk. Najdi jinou, kde nikoho nepotkáme.“

Zamračil se, ale stále byl pod vlivem jejího nátlaku. Náhle vyrazil opačným směrem a my jsme se museli dát do běhu, aby nám neutekl. „Co se děje?“ zeptala jsem se znovu. Lissa měla tak popletené myšlenky, že pro mě teď její mysl byla úplně neproniknutelná. Zašklebila se.

„Cítila jsem tam aury uživatelů éteru.“

„Cože? Kolik?“

„Nejmíň dvě. Nevím, jestli mě vycítili, nebo ne.“

Kdyby Giovanni nevypadal, že se každou chvílí vymaní z nátlaku, a kdyby nás tolik netlačil čas, nejradši bych se tady zastavila. „Uživatelé éteru…“

Lissa tak dlouho hledala jiné sobě podobné. Koho by napadlo, že je objevíme právě tady? Vlastně… možná jsme to mohly čekat.

Víme, že uživatelé éteru často zápasí o zdravý rozum. Proč by pak nemohli skončit na místě, jako je toto? A vzhledem k tomu, jaké jsme měli problémy dozvědět se o téhle věznici něco víc, nebylo divu, že uživatelé éteru jsou tady takhle ukrytí. Pochybuju, že někdo ze zdejších zaměstnanců vůbec ví, co jsou zač.

Krátce jsme na sebe s Lissou pohlédly. Věděla jsem, jak strašně ráda by to prozkoumala, jenže teď na to nebyl čas. Viktor taky vypadal, že ho náš rozhovor velmi zaujal, a tak ke mně Lissa raději promluvila prostřednictvím pouta: Jsem si jistá, že každý uživatel éteru moje kouzla prokoukne. Nemůžeme riskovat, že budou mít náš skutečný popis – i kdyby jim ho poskytl někdo, kdo je údajně blázen.

Konečně jsme došli k Theově kanceláři a obešlo se to bez dalšího incidentu. Celou cestu mi zběsile bušilo srdce a mozek mi říkal jen: Běž! Běž! Běž! Theo s Eddiem zrovna probírali politiku u královského dvora, když naše skupinka vešla. Eddie okamžitě vyskočil a vrhl se na Thea. Došlo mu, že je čas vypadnout. Držel Thea pod krkem stejně pevně, jako před chvílí Giovanni toho strážce. Byla jsem ráda, že tuhle špinavou práci dělá ještě někdo jiný kromě mě. Theo vykřikl, ztratil vědomí a svezl se k zemi.

Do kanceláře okamžitě vtrhli dva strážci, kteří nás předtím eskortovali sem. Já a Eddie jsme skočili každý na jednoho, zatímco Lissa s Viktorem se snažili přimět Giovanniho, aby nám pomohl. Aby to bylo ještě těžší, jakmile jsme vyřadili jednoho strážce, Giovanni se vymanil z vlivu nátlaku a začal bojovat proti nám. A co hůř, rozběhl se ke zdi, kde jsem si příliš pozdě všimla dalšího stříbrného tlačítka. Bouchl do něj rukou a vzápětí se ozvalo hlasité kvílení poplašného zařízení.

„Kurva!“ ulevila jsem si.

Lissa se moc prát neuměla a Viktor na tom byl podobně. Takže bylo jen na mně a na Eddiem, abychom skoncovali s těmi dvěma – a to rychle. Druhý strážce z eskorty padl na zem a zbyli jsme jen my dva a Giovanni. Bouchl mě tak, až jsem se praštila hlavou o zeď. Nebyla to tak silná rána, abych ztratila vědomí, ale zatočila se mi hlava a před očima se mi roztančily černé a bílé tečky. Na chvilku mě to vyřadilo, ale naštěstí se do něj hned pustil Eddie a zanedlouho už Giovanni nepředstavoval žádnou hrozbu.

Eddie mě chytil za paži, abych se nesvalila, a pak jsme všichni čtyři vyběhli z místnosti. Ohlédla jsem se po bezvládných tělech a nenáviděla se za to. Teď ale nebyl čas na výčitky svědomí. Musíme vypadnout. Hned. Ani ne za minutu se sem seběhnou všichni strážci z celé věznice.

Doběhli jsme ke vstupním dveřím a zjistili, že jsou zamčené. Eddie zanadával a řekl nám, abychom počkali. Vběhl zpátky do Theovy kanceláře a vrátil se s kartami, které Giovanni tak často používal k otvírání dveří. Jedna nás pustila ven. Okamžitě jsme sprintem vyběhli k našemu půjčenému autu. Naskákali jsme do něj a já byla vděčná, že nám Viktor stačí a že si odpustil svoje komentáře.

Eddie šlápl na plyn a zatočil na cestu, kterou jsme sem přijeli. „Zaručuju ti, že u brány už budou vědět o tom poplachu,“ varovala jsem ho. Původně jsme doufali, že jim prostě řekneme, že to přece jen byl nějaký úřednický omyl, a odjedeme.

„Jo,“ přitakal Eddie s tvrdým výrazem. Strážce vyšel ze své budky a začal na nás mávat.

„Má pistoli?“ vyjekla jsem.

„Nezastavím, abych to zjistil.“ Eddie opět šlápl na plyn, a jakmile strážci došlo, že chceme projet bránou, radši uskočil z cesty. Narazili jsme do závory, která blokovala cestu, a auto ji roztříštilo na třísky.

„Bud si tu naši zálohu nechá,“ prohlásila jsem.

Za námi jsem zaslechla výstřely. Eddie utrousil pár nadávek. Jak jsme se vzdalovali, i výstřely zněly čím dál tlumeněji. Brzy jsme se ocitli z dostřelu. Vydechl úlevou. „Kdyby nám trefili gumy nebo okýnka, měli bychom větší starosti než o nějakou zálohu.“

„Pošlou za námi další lidi,“ ozval se ze zadního sedadla Viktor. Lissa si od něj odsedla, jak nejdál mohla. „Nejspíš už vyjíždějí.“

„Nemyslíš, že nás to taky napadlo?“ vyštěkla jsem. Uvědomovala jsem si, že se jen snaží být užitečný, jenže byl tou poslední osobou, kterou jsem právě teď toužila poslouchat. Už když jsem mluvila, ohlédla jsem se a uviděla za námi dvě auta, která nás rychle doháněla. Přibližovala se a nebylo pochyb, že jejich teréňáky jsou mnohem rychlejší než naše malé autíčko.

Podívala jsem se na GPS. „Brzy budeme muset odbočit,“ oznámila jsem Eddiemu. Ne že by moje rady potřeboval.

Už předem jsme vytipovali cestu, kudy budeme prchat. Bylo na ní hodně zatáček a odboček na odlehlé silničky. Eddie ostře zahnul doleva a skoro ihned poté zase doprava. Auta našich pronásledovatelů jsem ale pořád viděla ve zpětném zrcátku. Až po několika dalších zatáčkách zůstala silnice za námi prázdná.

V našem voze zavládlo napjaté ticho a jen jsme čekali, kdy se za námi vynoří auta. Nikdo se ale neobjevil. Ještě několikrát jsme zatočili, abychom je zmátli. Trvalo mi skoro deset minut, než jsem přijala myšlenku, že jsme je opravdu setřásli.

„Zbavili jsme se jich,“ prohlásil Eddie a úžas v jeho hlase byl stejný jako ten můj. Pořád se tvářil ustaraně a oběma rukama pevně svíral volant.

„Nesetřeseme je, dokud se nezdekujeme z Fairbanksu,“ řekla jsem. „Určitě město prohledají a není zas tak velký.“

„Kam jedeme?“ dotázal se Viktor. „Tedy pokud se smím zeptat.“

Otočila jsem se a podívala se mu do očí. „To nám povíš ty. Asi je těžký tomu uvěřit, ale tohle všechno jsme neudělali proto, že by nám chyběla tvoje milá společnost.“

„Tomu je vskutku těžké uvěřit.“

Přimhouřila jsem oči. „Chceme najít tvýho bratra. Roberta Dorua.“

Zahřálo mě u srdce, že jsem Viktora překvapila. Vzápětí se mu ale vrátil jeho slizký pohled. „Samozřejmě. Tohle je přání Abeho Mazura, že? Měl jsem vědět, že se nespokojí se zamítavou odpovědí. Ovšem nikdy by mě nenapadlo, že s ním kopete stejnou ligu.“

Viktor zjevně nevěděl, že jsem s Abem v rodinné lize, a já neměla chuť ani důvod mu to objasňovat. „To je nepodstatný,“ odvětila jsem chladně. „Teď nás zavedeš za Robertem. Kde je?“

„Rose, ty zapomínáš, že neovládáš nátlak,“ zahučel Viktor.

„Ne, ale klidně tě můžu přivázat tady u cesty a pak anonymně zavolat do věznice a říct jim, kde přesně jsi.“

„A jak můžu vědět, že mě tam nepošleš zpátky, až ode mě získáš, co chceš?“ zeptal se. „Nemám důvod ti věřit.“

„Máš pravdu. Já bych si taky nevěřila. Ale jestli to vyjde, máš šanci, že tě necháme jít.“ Nebo taky ne. „Můžeš se snad s námi dohadovat? Druhou příležitost, jako je tahle, už mít nebudeš a dobře to víš.“

Na to neměl Viktor žádnou přemoudřelou námitku. Další bod pro mě.

„Takže,“ pokračovala jsem, „zavedeš nás k němu, nebo ne?“

Tvářil se nečitelně. Bezpochyby uvažoval, jak by mohl situace využít ve svůj prospěch a utéct nám dřív, než dorazíme k Robertovi. Já bych to tak udělala.

„Las Vegas,“ oznámil Viktor nakonec. „Musíme se dostat do Las Vegas.“

OSM

Poté, co jsem Abemu vyčinila, že se neustále pohybuje na odlehlých strašidelných místech, bych měla být ráda, že se teď zajedu podívat do Města hříchů. Měla jsem však vůči svému nadcházejícímu dobrodružnému výletu nejednu výhradu. Především bych vůbec nečekala, že takový uzavřený samotář jako Dorue bude žít právě v Las Vegas. Z toho, co jsem se porůznu dověděla, jsem vyrozuměla, že Robert chce být sám a někde, kde ho nikdo nebude hledat. Rušné město plné turistů téhle představě moc neodpovídalo. Navíc taková města jsou perfektním lovištěm pro Strigoje. Jsou přeplněná. Plná života. Jen málo lidí tu žije nastálo. Je snadné, aby tam někdo zmizel – obzvlášť když většina lidí vychází ven v noci.

Tak napůl jsem měla za to, že to musí být od Viktora nějaká léčka, jenže on pořád dokola přísahal, že říká pravdu. Takže když jsme neměli jiná vodítka, zamířili jsme do Las Vegas. Neměli jsme moc času náš plán dopodrobna probrat, protože jsme věděli, že strážci brzy začnou prohledávat Fairbanks, aby nás našli. Lissina kouzla naštěstí pozměnila náš vzhled natolik, že po lidech našeho popisu nikdo pátrat nebude. Nicméně vědí, jak vypadá Viktor, takže čím dřív opustíme Aljašku, tím líp.

Bohužel vyvstal menší problém.

„Viktor nemá doklady,“ prohlásil Eddie. „Nemůžeme ho vzít do letadla.“

To byla pravda. Veškeré Viktorovy osobní věci mu zabavili ve vězení a v tom zmatku a pronásledování jsme jen těžko měli čas je hledat. Lissiny schopnosti nátlaku sice byly fenomenální, ale po tom, co všechno zvládla ve věznici, už byla vyčerpaná. Strážci jistě budou letiště sledovat.

Naštěstí náš „přítel“ Bud z autopůjčovny přišel s řešením. Neměl moc velkou radost z toho, že mu vracíme auto poškrábané z Eddieho ďábelské jízdy, ale dostatečný obnos zastavil příval jeho stížností na „půjčení auta bandě děcek“. Viktor vzápětí vymyslel náhradní plán a předložil ho Budovi.

„Není tady někde soukromé letiště? Kde bychom mohli chytit nějaké letadlo?“

„Jasně,“ řekl Bud. „Ale nebude to laciný.“

„O to nejde,“ prohlásila jsem.

Bud na nás úkosem pohlédl. „Vy jste vyloupili banku?“

Ne, ale peněz jsme měli dost. Lissa měla konto, ze kterého jí každý měsíc až do jejích osmnácti chodily peníze, a taky měla kreditku, ze které mohla vybírat opravdu hodně. Já měla taky kreditku, která mi zůstala poté, co jsem sladkými řečmi přesvědčila Adriana, aby financoval moji cestu do Ruska. Ostatních zdrojů, jako byl třeba ohromný bankovní účet, který mi zařídil, jsem se vzdala. Ale ať už to bylo špatné nebo ne, jednu kreditku jsem si nechala, jen pro případ nouze.

Tohle rozhodně případ nouze byl, takže jsme ji použili k zaplacení soukromého letadla. Pilot nás sice nemohl vzít až do Las Vegas, ale aspoň do Seattlu, kde nám pak najde jiného pilota, který nás dopraví zbytek cesty. Další peníze.

„A zase Seattle,“ zabručela jsem, než letadlo vzlétlo. V malém letadle byla jen čtyři sedadla, dvě naproti sobě na každé straně. Sedla jsem si vedle Viktora a Eddie usedl naproti němu. Usnesli jsme se, že tohle je nejideálnější bezpečnostní rozmístění.

„Co je se Seattlem?“ podivil se Eddie.

„Ale nic.“

Malá soukromá letadla nejsou tak rychlá jako ta velká dopravní, takže nám let zabral většinu dne. Během té doby jsem se vyptávala Viktora na jeho bratra a na to, co vlastně dělá v Las Vegas. Nakonec jsem dostala odpověď, jakou jsem chtěla. Viktor věděl, že mi to jednou musí říct, ale nejspíš si sadisticky užíval, že svou odpověď neustále oddaluje.

„Robert nežije přímo v Las Vegas,“ vysvětlil. „Má malý domek – spíš chatu – u kaňonu Red Rock, několik kilometrů za městem.“

Aha. Něco takového jsem čekala. Lissa při zmínce o chatě strnula a já jsem poutem ucítila její nepříjemné pocity. Když ji Viktor unesl, zatáhl ji do chaty v lesích a tam ji mučil. Snažila jsem se ji uklidnit aspoň pohledem. Ve chvílích jako tato jsem vždycky litovala, že naše pouto nefunguje oběma směry. Pak bych jí mohla poslat útěchu.

„Takže tam zajedeme?“

Viktor odfrkl. „To rozhodně ne. Robert si až příliš cení svého soukromí. Nepustil by si do domu cizí lidi. Ale když ho požádám, přijede do města.“

Lissa mě probodla pohledem. Viktor nás může podfouknout. Má spoustu stoupenců. Teď když je na svobodě, může jim zavolat a místo Roberta přijedou oni.

Nepatrně jsem přikývla a opět zatoužila, abych jí i já mohla odpovědět poutem. Tohle mě taky napadlo. Bylo jasné, že Viktora nemůžeme nechat, aby o samotě telefonoval, pokud u toho nebude někdo z nás. A vlastně mi připadalo výhodnější setkat se s Robertem v Las Vegas. Pro naše vlastní bezpečí bude rozhodně lepší, když budeme ve velkoměstě, než kdesi v divočině, kde by se na nás mohli vrhnout Viktorovi poskoci.

„Vzhledem k tomu, že jsem vám tak nápomocen,“ ozval se Viktor, „mám právo vědět, co máte v plánu s mým bratrem?“ Podíval se na Lissu. „Potřebuješ lekci z ovládání éteru? Odvedli jste skvělou práci, že jste to o něm zjistili.“

„Nemáš právo nic vědět o našich plánech,“ odsekla jsem ostře. „A víš, co ti řeknu? Jestli sleduješ, kdo je tady nejpřínosnější, pak nad tebou s převahou vedeme. Máš se hodně co činit, aby ses vyrovnal tomu, co jsme předvedli v Tarasovu.“

Viktorovou jedinou odpovědí byl neznatelný úsměv.

Dál jsme letěli přes noc, což znamenalo, že v Las Vegas jsme přistáli až brzy ráno. V bezpečí slunečního svitu. Překvapilo mě, když jsem viděla, jak narvané je letiště. Na soukromém letišti v Seattlu bylo jen pár letadel a letiště ve Fairbanksu bylo skoro prázdné. Na tomhle bylo letadel plno a některá vypadala opravdu luxusně. To by mě nemělo překvapovat. Las Vegas je rájem celebrit a dalších zámožných lidí, kteří by se pravděpodobně nesnížili k tomu, aby cestovali dopravními letadly pohromadě s obyčejnými pasažéry.

U letiště stály taxíky, takže jsme do jednoho hned nasedli s úmyslem podstoupit muka v další půjčovně aut. Ale když se nás taxikář zeptal, kam chceme jet, všichni jsme mlčeli. Obrátila jsem se na Viktora.

„Do centra? Na Strip?“

„Ano,“ souhlasil. Byl si jistý, že Robert se bude chtít setkat s cizími lidmi na místě co nejveřejnějším. Někde, odkud může lehce uprchnout.

„Strip je široký pojem,“ řekl řidič. „Chcete tam na nějaké konkrétní místo, nebo vás mám vyložit někde uprostřed?“

Opět zavládlo ticho. Lissa na mě významně pohlédla. „Do Čarodějné hodiny?“

Uvažovala jsem o tom. Las Vegas je oblíbeným místem určitých Morojů. V jasném slunečním světle není tak přitažlivé pro Strigoje. Nicméně v potemnělých kasinech bez oken byla příjemná atmosféra. Čarodějná hodina je hotel a kasino, o němž jsme všichni slyšeli. I když tam chodila lidská klientela, vlastnili ho Morojové, takže tam byla spousta utajených zákoutí, která mohla sloužit jako ideální úniková cesta. V zadních místnostech byli dárci. A taky speciální kavárny pro Moroje. A spousta strážců, kteří hlídali celý objekt.

Strážci…

Zavrtěla jsem hlavou a kradmo pohlédla na Viktora. „Tam ho nemůžeme vzít.“ Ze všech hotelů v Las Vegas byla Čarodějná hodina tím posledním, kde bychom se měli ukazovat. V morojském světě se už jistě rozkřiklo, že Viktor uprchl z vězení. Vzít ho na místo, kde je největší koncentrace Morojů a strážců, by byl ten nejhorší možný nápad.

Ve zpětném zrcátku jsem viděla, že se řidič tváří dost netrpělivě. Nakonec se ozval Eddie. „Do Luxoru.“

On a já jsme seděli na zadním sedadle a Viktora jsme měli mezi sebou. „Jak tě to napadlo?“ zeptala jsem se.

„Je to dost daleko od Čarodějné hodiny.“ Eddie se zatvářil trochu přihlouple. „A odjakživa jsem tam chtěl bydlet. Když už jsme ve Vegas, proč se neubytovat v pyramidě?“

„To je teda logika,“ povzdechla si Lissa.

„Tak do Luxoru,“ oznámila jsem řidiči.

Dál jsme jeli mlčky a všichni až na Viktora jsme s úžasem koukali ven. I ve dne byly ulice plné lidí. Mladí a načančaní kráčeli po chodnících spolu se staršími páry ze Střední Ameriky. Ty nejspíš hodně dlouho šetřily, aby si mohly dovolit takovýhle výlet. Hotely a kasina, kolem nichž jsme projížděli, byly ohromné, luxusní a zvaly dál.

A když jsme dojeli k Luxoru… Jo. Vypadalo to přesně, jak říkal Eddie. Hotel ve tvaru pyramidy. Vylezli jsme z auta a já zírala na hotel a snažila se nemít otevřenou pusu jako ty davy vykulených turistů. Zaplatila jsem řidiči a zamířili jsme dovnitř. Nevěděla jsem, jak dlouho se tam zdržíme, ale potřebovali jsme pokoj jako základnu pro naše operace.

Když jsme do hotelu vešli, připadala jsem si jako v jednom z nočních klubů v Petrohradu nebo Novosibirsku. Blikající světla a ohromující smrad kouře. A hluk. Hluk, hluk, hluk. Hrací automaty neustále pípaly a zvonily, padaly z nich mince, lidé křičeli zklamáním nebo radostí a celý sál naplňovaly zvuky rozhovorů, jako by bzučely včely. Ušklíbla jsem se. Příliš mnoho útoků na moje smysly.

Prošli jsme kasinem až k recepci. Recepční ani nemrkl okem, že tři teenageři a jeden stařík chtějí společně jeden pokoj. Tady jsou asi zvyklí na všechno. Náš pokoj byl průměrně velký, byly v něm dvě dvojité postele a dokonce i nádherný výhled. Lissa si stoupla k oknu a obdivovala proudy lidí a aut na Stripu dole. Já ale přešla rovnou k věci.

„Fajn, tak mu zavolej,“ poručila jsem Viktorovi. Seděl na posteli s překříženýma rukama a klidným výrazem, jako by byl opravdu na dovolené. Přestože se arogantně usmíval, viděla jsem na něm, jak je unavený. I když se napil krve, ten útěk a následná dlouhá cesta pro něj byly vyčerpávající. Na kondici mu nepřidávala ani jeho choroba, která se mu pomalu vracela.

Okamžitě se natáhl po hotelovém telefonu, ale já zavrtěla hlavou. „Liss, půjč mu svůj mobil. Chci mít to číslo.“

Opatrně mu podala svůj telefon, jako by se bála, že ho Viktor kontaminuje. Vzal si ho a obdařil mě pohledem přímo andělským. „Nepředpokládám, že bych u toho mohl mít soukromí… Už jsem s Robertem hrozně dlouho nemluvil.“

„Ne,“ vyštěkla jsem. Příkrost v mém hlase překvapila i mě samotnou. Napadlo mě, že vším tím dnešním používáním éteru netrpí jenom Lissa.

Viktor nepatrně pokrčil rameny a začal vyťukávat číslo. Při jednom letu nám řekl, že si Robertovo číslo pamatuje, takže mi nezbývalo než věřit, že volá skutečně jemu. Taky jsem musela doufat, že si ho Robert nezměnil. I když Viktor bratra neviděl celá léta, ve vězení si pobyl jen krátce, takže s ním předtím musel být v kontaktu.

Všichni jsme napjatě poslouchali zvonění telefonu. Po chvilce jsem uslyšela, že telefon někdo zvedl, ale nerozuměla jsem každému slovu.

„Ahoj, Roberte,“ zahlaholil Viktor radostně. „To jsem já, Viktor.“

To vyvolalo na druhé straně proud zběsilých řečí. Rozuměla jsem tak polovině, ale bylo to složité. Nejdřív Viktor Roberta dlouze přesvědčoval, že je skutečně venku z vězení. Robert se zjevně stranil morojské společnosti natolik, že k němu nedolehly nejžhavější novinky. Viktor mu pověděl, že mu podrobnosti povypráví později, a pak s ním začal domlouvat schůzku.

Trvalo to dlouho. Měla jsem dojem, že Robert žije v neustálém strachu a trpí paranoiou, což mi připomnělo profesorku Karpovou v pokročilém stadiu šílenství vyvolaného éterem. Lissa během celého toho telefonátu stála u okna a koukala se ven, ale věděla jsem, jaké má pocity. Byly stejné jako ty moje. Bála se, že takhle jednou dopadne i ona. A já taky, když do sebe negativní účinky éteru vtahuju. Myslí jí na okamžik probleskl nápis z věznice Tarasov: POZOR – VSTUPUJETE DO SEKCE VĚZŇŮ (PSYCHIATRIE).

Viktor začal svého bratra přemlouvat, dokonce skoro něžně. Nepříjemně mi to připomnělo staré časy, kdy jsme ještě nevěděli, co je Viktor zač. Tenkrát se k nám choval mile a byl prakticky členem Lissiny rodiny. Uvažovala jsem, jestli to někdy myslel vážně, nebo jestli to na nás celou dobu jen hrál.

Nakonec skoro po dvaceti minutách Viktor Roberta přesvědčil, aby se s námi sešel. Z telefonu se ozývaly nesrozumitelné výkřiky plné úzkosti, takže jsem uvěřila, že se Viktor skutečně baví se svým šíleným bratrem, a ne s nějakým svým komplicem. Viktor naplánoval večeři v jedné hotelové restauraci a konečně zavěsil.

„Večeře?“ zeptala jsem se, když odložil telefon. „On se nebojí být venku po setmění?“

„Bude to časná večeře,“ odvětil Viktor. „V půl páté. A slunce do osmi nezapadne.“

„V půl pátý?“ ujistila jsem se. „Panebože! To bude nějaká sešlost důchodců?“

Ale s tím načasováním a západem slunce měl pravdu. Když jsme teď už nebyli v bezpečí aljašského téměř nekonečného letního slunce, začaly mě východy a západy slunce tísnit, přestože tady také bylo léto. Bohužel však i do té časné a bezpečné večeře zbývalo ještě několik hodin.

Viktor si lehl na postel a dal si ruce pod hlavu. Nejspíš se snažil působit nevzrušeně, ale já měla za to, že je tak vyčerpaný, že už si zkrátka musí lehnout.

„Nechceš dole zkusit štěstí?“ zeptal se Lissy. „Uživatelé éteru jsou pozoruhodně dobří karetní hráči. Nemusím ti snad říkat, jak jsi dobrá v tom, že každého prokoukneš.“ Neodpověděla.

„Z tohohle pokoje nikdo neodejde,“ prohlásila jsem. Nelíbilo se mi sice, že tu budeme všichni nacpaní, ale nemohla jsem riskovat, že by se venku Viktor pokusil o útěk, nebo že by na nás někde z temného kouta kasina vybafl Strigoj.

Lissa si smyla barvu z vlasů a přitáhla si židli k oknu. Odmítala se k Viktorovi přiblížit. Já jsem seděla s překříženýma nohama na druhé posteli, kde bylo dost místa i pro Eddieho, ale ten zůstal stát zády ke zdi a v dokonalé póze strážce sledoval Viktora. Nepochybovala jsem, že by tak vydržel celé hodiny a nedbal by na to, jak je to nepohodlné. Všichni jsme byli vytrénovaní na drsné podmínky. Výborně se mu dařilo udržet nehybný výraz, ale občas jsem ho přistihla, že Viktora pozoruje se zvědavostí. Eddie šel se mnou do celé téhle akce, ale pořád nevěděl, proč jsem to vlastně udělala.

Takhle jsme zůstali v pokoji několik hodin a potom náhle někdo zaklepal na dveře. Okamžitě jsem vyskočila.

Eddie i já jsme se napjali a už jsme sahali po svých kůlech. Před hodinou jsme si objednali oběd, ale hotelové službě by to určitě trvalo déle. Na Roberta to bylo brzy a navíc neznal číslo našeho pokoje. Nicméně se mi nezvedal žaludek. Za dveřmi tedy nebude žádný Strigoj. Podívali jsme se s Eddiem na sebe a jen pohledy jsme se dohodli, jak budeme postupovat.

Lissa ale zareagovala dřív. Zvedla se ze židle a vydala se ke dveřím. „To je Adrian.“

„Co?“ vykřikla jsem. „Víš to jistě?“

Přikývla. Uživatelé éteru většinou vidí aury, ale také se dokážou vycítit navzájem, když jsou dost blízko – stejně jako je Lissa vycítila ve věznici. Přesto se nikdo z nás ani nepohnul. Příkře na mě pohlédla.

„Ví, že jsem tady,“ řekla. „Taky mě cítí.“

Povzdechla jsem si a s rukou stále na kůlu jsem vykročila ke dveřím. Podívala jsem se do kukátka. Stál tam Adrian a tvářil se pobaveně a neklidně. Nikoho dalšího jsem neviděla. Když žádný náznak neprozrazoval, že by nablízku mohl být Strigoj, konečně jsem otevřela. Jakmile mě Adrian uviděl, po tváři se mu rozlil radostný úsměv. Naklonil se ke mně, dal mi pusu na tvář a vešel dál.

„Děcka, přece vás nemohlo napadnout, že si můžete vyrazit na víkend a celou dobu pařit beze mě. A zrovna tady…“

Zarazil se. Nastal jeden z těch vzácných momentů, kdy byl Adrian Ivaškov naprosto vyveden z míry.

„Víte…,“ vypravil ze sebe pomalu, „že vám sedí na posteli Viktor Daškov?“

„Jo,“ přitakala jsem. „Pro nás to byl taky tak trochu šok.“

Adrian odtrhl zrak od Viktora a rozhlédl se po pokoji. Až teď si všiml Eddieho. Ten tam celou dobu stál tak nehybně, že ho kdokoli mohl považovat za kus nábytku. Adrian se otočil ke mně.

„Co se tu sakra děje? Všichni ho hledají!“

Lissa ke mně promluvila skrz pouto. Klidně mu to řekni. Víš dobře, že teď už neodejde.

Měla pravdu. Netušila jsem, jak nás Adrian našel, ale když už nás našel, rozhodně se s námi hned zase nerozloučí. Váhavě jsem pohlédla na Eddieho, kterému to bylo taky jasné.

„V pohodě,“ ujistil mě. „Jen mluv. Nedovolím, aby se něco stalo.“

A já už mám zase dost síly, abych na něj mohla použít nátlak, kdyby se o něco pokusil, dodala Lissa.

Povzdechla jsem. „Dobře. Hned budeme zpátky.“

Vzala jsem Adriana za ruku a vedla ho ven. Jakmile jsme se ocitli na chodbě, spustil znovu. „Rose, co se…“

Zavrtěla jsem hlavou. Strávila jsem v hotelu dost času na to, abych věděla, že když slyším rozhovory dalších hostů, moji kamarádi teď jistě uslyší i náš. Radši jsme tedy s Adrianem nastoupili do výtahu a sjeli do kasina, kde byl takový hluk, že nás nikdo slyšet nemohl. Objevili jsme takový zastrčený koutek. Adrian mě prakticky zatlačil ke zdi a zatvářil se tvrdě. Jeho bezstarostná povaha mě občas štvala, ale pořád to bylo lepší, než když se rozčílil. Částečně taky proto, že jsem se obávala, že vztek v kombinaci s éterem ho může pěkně rozhodit.

„Nechalas mi vzkaz, že jedeš naposledy zapařit na víkend, a namísto toho tě najdu schovanou s jedním z nejprofláklejších zločinců? Když jsem odjížděl ze dvora, mluvili o tom všichni! Nepokusil se vás zabít?“

Na otázku jsem mu odpověděla otázkou. „Jak jsi nás našel?“

„Ta kreditka,“ odpověděl. „Čekal jsem, až ji použiješ.“

Vytřeštila jsem na něj oči. „Slíbils mi, že nebudeš slídit!“ Jelikož mi účet i kartu zařizoval on, bylo mi jasné, že má přístup ke všem údajům, ale věřila jsem, že bude respektovat moje soukromí.

„Když jsi byla v Rusku, ten slib jsem dodržel. Tohle je něco jinýho. Pořád jsem hledal a hledal, a jakmile mi vyskočila aktivita se soukromým letadlem, zavolal jsem tam a zjistil, kam máš namířeno.“ Adrianův rychlý příjezd tedy nebyl tak neuvěřitelný, když sledoval platby mojí kartou. Jakmile získal informaci, kterou chtěl, zarezervoval si letenku. Dopravní letadlo letělo bez mezipřistání, takže bylo jistě rychlejší než naše pomalá soukromá letadla s přestupy. „Las Vegas bych v žádným případě neodolal,“ řekl. „Tak jsem si řekl, že vás překvapím a přidám se k vám, aby byla větší zábava.“ Došlo mi, že jsem i za náš pokoj platila kartou, čímž jsem mu sdělila, kde přesně se nacházíme. Nikdo další moji nebo Lissinu kartu sledovat nemohl, ale přesto jsem znervózněla, jak snadno nás Adrian vystopoval.

„Tos neměl dělat,“ zavrčela jsem. „Sice spolu chodíme, ale jsou určitý meze, který bys měl respektovat. Do tohohle ti nic není.“

„To přece není totéž, jako kdybych si přečetl tvůj deníček! Chtěl jsem jenom najít svou holku a…“ Adrian byl tak nervózní, že mu až teď začaly docházet všechny souvislosti. „Panebože! Rose, prosím tě, řekni mi, že jste ho nedostali z kriminálu vy. Všichni hledají dvě lidský holky a jednoho dhampýra. Popis teda vůbec neodpovídá…“ Zaúpěl. „Byli jste to vy, že jo? Nějak jste se dostali do věznice s nejvyšší ostrahou. S Eddiem.“

„Zas tak vysoká ostraha tam být nemohla,“ poznamenala jsem lehce.

„Rose! Ten chlap vám oběma zmršil život. Proč byste ho chtěly pouštět na svobodu?“

„Protože…“ Zaváhala jsem. Jak bych tohle mohla vysvětlit Adrianovi? Jak bych mohla vysvětlit něco, co je podle všeho naprosto nemožné? A jak bych především vysvětlovala, jaký cíl tím vlastně sleduju? „Viktor má informaci, kterou potřebujeme. Nebo spíš má kontakt na někoho, kdo ji má. Tohle byl jediný způsob, jak se k tomu dostat.“

„Co pro všechno na světě může vědět tak zásadního, že jste kvůli tomu podnikli tohle všechno?“

Polkla jsem. Napochodovala jsem do věznice i do hnízda Strigojů, ale bála jsem se toho, co teď řeknu Adrianovi. „Protože možná existuje způsob, jak zachránit Strigoje. Proměnit ho zase zpátky na toho, kým byl. A Viktor… Viktor zná někoho, kdo to už údajně jednou udělal.“

Adrian na mě zíral několik dlouhých vteřin. I uprostřed ruchu kasina mi připadalo, jako by celý svět ztichl a zastavil se.

„Rose, to není možný.“

„Možná že jo.“

„Kdyby existoval způsob, jak to provést, věděli bychom o tom.“

„Chce to uživatele éteru. A my teprve teď přicházíme na to, co všechno umíte.“

„Ale neznamená to… Aha, chápu.“ V jeho hlubokých zelených očích se zablesklo vzteky. „Jde o něj, že jo? Tohle je tvůj poslední šílenej pokus pomoct mu. Dimitrijovi.“

„Nejen jemu,“ řekla jsem jakoby nic. „Může to zachránit všechny Strigoje.“

„Myslel jsem, že už to skončilo!“ zakřičel Adrian. Bylo to tak hlasité, že se po nás ohlédli i lidé u nedalekých automatů. „Říkalas, že už to skončilo. Říkalas, že už ses z toho dostala a můžeš chodit se mnou.“

„Myslela jsem to tak,“ ujistila jsem ho a samotnou mě překvapilo, jak zoufalým tónem mluvím. „Na tohle jsme přišli teprve nedávno. Musíme to zkusit.“

„A co pak? Co když tahle stupidní fantazie vyjde? Nějakým zázrakem Dimitrije osvobodíš a mě se zbavíš jako nic.“ Luskl prsty.

„Já nevím,“ povzdechla jsem znaveně. „Bereme to prostě krok za krokem. Jsem s tebou ráda. Vážně. Ale tohle nemůžu ignorovat.“

„Jasně, že nemůžeš.“ Obrátil oči k nebi. „Sny, sny. Chodím do nich, žiju jimi. Oblbuju se jimi. Divím se, že ještě někdy vůbec vidím realitu.“ Z podivného tónu jeho hlasu jsem znervózněla. Rozpoznávala jsem známky lehkého šílenství z éteru. S povzdechem se ode mě odvrátil. „Potřebuju drink.“

Lítost, kterou jsem vůči němu cítila, se náhle přetavila ve vztek. „No výborně. Tím se všechno spraví. Jsem ráda, že v tomhle šíleným světě máš pořád svoje starý zvyky.“

Jeho výbuch mnou otřásl. Nestávalo se mu to moc často, ale když ano, stálo to za to. „A co čekáš, že udělám?“ zeptal se.

„Mohl bys… Mohl bys…“ Ach, Bože. „Teď, když jsi tady, mohl bys nám pomoct. Navíc ten chlap, co se s ním máme sejít, je taky uživatel éteru.“

Adrian nevypadal, že by změnil názor, ale tohle by ho mohlo zaujmout. „Jo, to je přesně to, po čem toužím. Pomoct svojí přítelkyni, aby získala zpátky svýho bývalýho přítele.“ Znovu se obrátil k odchodu a uslyšela jsem, jak polohlasem mumlá: „Potřebuju dva drinky.“

„V půl pátý,“ křikla jsem na něj. „Sejdeme se v půl pátý.“

Žádné odpovědi jsem se nedočkala a Adrian zmizel v davu.

Vrátila jsem se na pokoj s tak chmurnou náladou, že to na mně každý poznal. Lissa i Eddie byli natolik taktní, že se na nic nevyptávali, ale Viktor takové zábrany samozřejmě neměl.

„Copak? Pan Ivaškov se k nám nepřidá? A já už se tak těšil na jeho společnost.“

„Drž hubu,“ okřikla jsem ho, založila si ruce a opřela se o zeď vedle Eddieho. „Nemluv, když nejsi tázán.“

Následujících pár hodin se strašně vleklo. Byla jsem přesvědčená, že se Adrian každou chvíli vrátí a bude souhlasit, že nám pomůže. Kdyby se něco zvrtlo, hodil by se nám jeho nátlak, i když v něm nebyl tak dobrý jako Lissa. Určitě… Určitě mě miluje natolik, aby mi přišel na pomoc? Neopustil by mě? Jsi idiot, Rose. Tentokrát to byl můj hlas v mé hlavě, a ne Lissin. Nedalas mu jediný důvod, proč by ti měl pomáhat. Jenom mu pořád dokola ubližuješ. Stejně jako jsi ubližovala Masonovi.

Když bylo čtvrt na pět, Eddie se na mě podíval. „Neměli bychom jít vybrat stůl?“

„Jo.“ Byla jsem nervózní a rozrušená. Už jsem nechtěla zůstat v tomhle pokoji ani minutu, nechtěla jsem se nechat dál zmítat chmurnými pocity, které nepomíjely. Viktor se zvedl z postele a protáhl se, jako by se právě probral z osvěžujícího spánku. Přesto mi připadalo, že v hloubi jeho očí vidím záblesky nedočkavosti. On a jeho nevlastní bratr si byli blízcí, ale nikdy jsem u Viktora neviděla žádný projev lásky nebo náklonnosti. Kdoví? Možná, že má Roberta opravdu rád.

Seřadili jsme se do ochranné formace, já jsem šla vpředu, Eddie vzadu a oba Morojové mezi námi. Otevřela jsem dveře pokoje a za nimi stál Adrian. Ruku měl zdviženou, jako by se právě chystal zaklepat. Povytáhl obočí.

„Čau,“ zahlaholil. Tvářil se jakoby nic, ale hlas měl trochu napjatý. Věděla jsem, že rozhodně neplane nadšením. Poznala jsem to z jeho pevně sevřené čelisti a neklidného pohledu. Přesto se ale snažil přede všemi působit normálně, za což jsem mu byla vděčná. A co bylo nejdůležitější – vrátil se. Na tom teď záleželo, takže jsem ignorovala opar alkoholu a tabákového kouře, který se kolem něj vznášel. „Takže… Slyšel jsem, že bude nějaká pařba. Nevadí, když se k vám připojím?“

Chabě, ale vděčně jsem se na něj usmála. „Jen pojď.“

Naše teď už pětičlenná skupinka zamířila chodbou k výtahu. „Právě se mnou vymetli v pokru,“ pokračoval Adrian. „Doufám, že tohle bude lepší.“

„To nevím,“ opáčila jsem. Dveře výtahu se otevřely. „Ale určitě to bude pozoruhodný.“

Nastoupili jsme a vydali se za Robertem Doruem. Za jedinou možnou Dimitrijovou spásou.

DEVĚT

Roberta Dorua bylo snadné poznat.

Ne proto, že by vypadal jako Viktor. Dokonce ani ne kvůli jejich bouřlivému shledání. Spíš mě na něj upozornila Lissina mysl. Uviděla jsem Roberta jejíma očima. Zlatá aura uživatele éteru zářila v rohu restaurace jako jasná hvězda. Překvapilo ji to a trochu zaškobrtla. Uživatele éteru vídala tak zřídka, že si na to ještě nezvykla. Aury viděla, když chtěla, a když nechtěla, dokázala to prostě vypnout. Než ale vypnula tentokrát, ještě si všimla, že kromě zářivé zlaté barvy, kterou měl i Adrian, je v Robertově auře patrný i náznak psychické lability. Do aury se mu mísily i jiskřičky jiných barev, ale chvěly se a pableskovaly. Uvažovala, zda to není známka šílenství.

Sotva se Viktor přiblížil ke stolu, Robertovi se rozzářily oči, ale ti dva se neobjali ani jinak nedotkli. Viktor se prostě jen posadil vedle svého bratra. My ostatní jsme tam chvilku trapně postávali. Celá ta situace byla podivná. Ale kvůli tomuhle jsme sem přece přijeli. Po několika vteřinách jsme tedy usedli k oběma bratrům ke stolu.

„Viktore…,“ vydechl Robert s vykulenýma očima. Rysy v obličeji zapadal do rodiny Daškovových, ale oči neměl zelené, nýbrž hnědé. Pohrával si s ubrouskem. „Nemůžu tomu uvěřit… Tak dlouho už tě chci vidět…“

Viktor promluvil něžným hlasem, stejně jako do telefonu. Vypadalo to spíš, jako by mluvil k dítěti. „Já vím, Roberte. Taky jsi mi chyběl.“

„Zdržíš se tu? Budeš bydlet u mě?“

Už jsem chtěla vyštěknout, že je to hloupý nápad, ale z Robertova hlasu čišelo takové zoufalství, že mi ho bylo líto. Zůstala jsem zticha a pozorovala to drama, které se tu odehrávalo. „Schoval bych tě. Bylo by to fajn. Jen my dva.“

Viktor zaváhal. Nebyl hloupý. Přestože jsem mu v letadle cosi mlhavě naznačila, věděl, že pravděpodobnost, že ho pustím, je nulová. „Nevím,“ řekl tiše. „Nevím.“

Příchod číšníka nás všechny probral a objednali jsme si pití. Adrian si objednal gin s tonikem, aniž po něm číšník chtěl průkaz. Netušila jsem, jestli proto, že vypadá na jednadvacet, nebo jestli mu na přesvědčivosti dodal éter. Stejně jsem z toho ale neměla radost. Alkohol utlumuje moc éteru. Jsme v prekérní situaci a já potřebuju, aby byl Adrian při plné síle. Samozřejmě ale pil už předtím, takže teď už na tom asi nesejde.

Když číšník odešel, Robert se zatvářil, jako by si nás všiml až teď. Zběžně přejel pohledem Eddieho, zaostřil na Lissu a Adriana a potom se dlouze zadíval na mě. Napjala jsem se. Ten jeho pronikavý pohled se mi vůbec nelíbil. Nakonec se obrátil ke svému bratrovi.

„Koho jsi to přivedl, Viktore?“ Pořád působil nervózně, ale teď se navíc tvářil i podezíravě. Zachvátil ho strach a paranoia. „Kdo jsou ty děti? Dva uživatelé éteru a…“ Znovu na mě upřel zrak. Studoval moji auru. „Jedna ze stínem políbených?“

Na okamžik mě udivilo, že použil tenhle termín. Pak jsem si ale vzpomněla, co mi řekl Oksanin manžel Mark. Robert měl kdysi pouto s dhampýrem, a když ten dhampýr zemřel, drasticky to urychlilo zkázu Robertovy psychiky.

„To jsou přátelé,“ pravil uhlazeně Viktor. „Přátelé, kteří by si s tebou rádi promluvili a položili ti pár otázek.“

Robert se zamračil. „Lžeš. Poznám to. Oni tě za přítele nepovažují. Jsou napjatí a udržují si od tebe odstup.“

Viktor to nepopřel. „To je jedno, ale potřebují tvou pomoc a já jim to slíbil. Je to cena za to, že tě můžu vidět.“

„Neměl bys nic slibovat za mě.“ Robertův ubrousek byl už rozcupován na kousky. Měla jsem sto chutí dát mu ten svůj.

„Copak tys mě nechtěl vidět?“ dotázal se Viktor. Mluvil přátelským tónem a jeho úsměv byl skoro upřímný.

Robert se zatvářil ustaraně. Zmateně. Opět mi připomněl dítě a já začala mít vážné pochyby, že tenhle chlap někdy přeměnil zpátky Strigoje.

Neodpověděl. Dorazil číšník s naším pitím a vypadal rozladěně, že nikdo z nás ještě ani neotevřel jídelní lístek. Odešel a já jsem se zahleděla do menu, aniž bych do něj opravdu koukala.

Pak nás Viktor představil Robertovi tak formálně, jako by vykonával nějakou diplomatickou funkci. Ani pobyt ve vězení neotupil jeho smysl pro královskou etiketu. Představil nás jen křestními jmény. Robert se otočil ke mně a se zamračeným výrazem sledoval střídavě mě a Lissu. Adrian tvrdil, že když jsme spolu, naše aury prozrazují, že jsme propojené.

„Pouto… Málem jsem zapomněl, jaké to je, ale Alden… Na Aldena nikdy nezapomenu.“ V očích se mu objevil zasněný, skoro až prázdný výraz. Vychutnával si tu vzpomínku.

„Promiň,“ řekla jsem. Zaskočilo mě, že s ním tolik soucítím. Tohle byl stěží ten drsný výslech, jaký jsem si představovala. „Můžu si jen představovat, jaký to muselo být… Ztratit ho…“

Zasněný pohled se zostřil a ztvrdl. „Ne. To si neumíš představit. Neumíš. V jednu chvíli… V jednu chvíli máš celý svět. Smysly, které předčí smysly ostatních. Chápeš toho druhého, jako nikdo jiný. A když ho ztratíš…, když ho od tebe odervou…, pak si přeješ už jenom umřít.“

Páni! Robert je vynikající ve vražedné konverzaci. Všichni jsme tam jen seděli a doufali, že se objeví číšník. Když přišel, přepadle jsme si objednali jídlo – až na Roberta. Restaurace byla asijská a já si objednala hned první věc z jídelního lístku, což byla vaječná rolka.

Poté, co jsme si objednali, Viktor se pevně ujal konverzace se svým bratrem, jelikož já jsem to zřejmě nezvládala.

„Pomůžeš jim? Odpovíš jim na otázky?“

Měla jsem dojem, že Viktor na něj nenaléhá proto, že by se nám chtěl odvděčit za to, že jsme ho vytáhli z vězení, ale protože umírá touhou poznat tajemství nás všech a naše skryté motivace.

Robert si povzdechl. Kdykoli na Viktora pohlédl, v očích se mu zračila oddanost, jako by hleděl na zbožňovaný idol. Patrně nedokázal svému bratrovi nic odmítnout. Dokonale zapadal do Viktorových plánů a mně došlo, že bych nejspíš měla být vděčná za to, že je psychicky tak labilní. Kdyby plně ovládal své schopnosti, Viktor by se tehdy neobtěžoval s Lissou a se mnou. Měl by vlastního uživatele éteru, kterého by mohl využít, jak by se mu zachtělo.

„Co chcete vědět?“ zeptal se Robert zastřeně. Ten dotaz adresoval mně, zjevně odhadl, že jsem tu vůdcem.

Podívala jsem se po svých kamarádech, aby mě psychicky podpořili, ale to se nestalo. Lissa ani Adrian moji misi neschvalovali a Eddie pořád ještě nevěděl, oč tu kráčí. Polkla jsem, v duchu se obrnila a zadívala se na Roberta.

„Doslechli jsme se, že jsi jednou osvobodil Strigoje. Že jsi ho – nebo ji – dokázal přeměnit zpátky do původní podoby.“

Viktorovou tváří se mihl výraz údivu. Tohle rozhodně nečekal.

„Kdes to slyšela?“ chtěl vědět Robert.

„Řekl mi to jeden pár z Ruska. Mark a Oksana.“

„Mark a Oksana…“ Robert se opět zahleděl kamsi do prázdna. Měla jsem dojem, že se mu to stává často a že moc času v realitě asi netráví. „Nevěděl jsem, že jsou pořád spolu.“

„Jsou. Vede se jim skvěle.“ Teď jsem ho ale potřebovala vrátit zpět do přítomnosti. „Je to pravda? Udělal jsi to, co říkali? Je to možný?“

Pokaždé, než Robert odpověděl, nastala dlouhá pauza. „Ji.“

„Co?“

„Byla to žena. Osvobodil jsem ji.“

Vykulila jsem oči a radši jsem se ani neodvažovala připustit si jeho slova.

„Lžeš.“ Tím hrubým tónem promluvil Adrian.

Robert ho obdařil pobaveným a pohrdavým pohledem. „A ty jsi kdo, že to můžeš říct? Jak bys to mohl vědět? Ničíš a zneužíváš svoje schopnosti natolik, až je s podivem, že se ještě vůbec můžeš dotknout magie. A všechny ty věci, co si způsobuješ…, moc nepomáhají, viď? Trest éteru tě pořád ovlivňuje… Zanedlouho nebudeš schopen rozlišit realitu od snu…“

Ta slova Adriana na okamžik ohromila, ale nedal se odradit. „Nepotřebuju žádný psychický schopnosti, abych poznal, že lžeš. Vím to zkrátka proto, že to, co tvrdíš, není možný. Neexistuje způsob, jak zachránit Strigoje. Jakmile se stanou Strigoji, jsou pryč. Jsou mrtví. Nemrtví. Napořád.“

„To, co je mrtvé, nezůstane mrtvé pokaždé…“ Tahle Robertova slova nesměřovala na Adriana, nýbrž na mě. Zamrazilo mě.

„Jak? Jak jsi to udělal?“

„Kůlem. Byla probodnuta kůlem a tím přivedena zpátky k životu.“

„Tohle je lež,“ řekla jsem. „Zabila jsem kvanta Strigojů tak, že jsem jim probodla srdce kůlem, a věř mi, že zůstali mrtví.“

„Nemyslím jakýmkoli kůlem.“ Robert poklepával prsty o okraj své skleničky. „Musí to být speciální kůl.“

„Kůl nabitý éterem,“ ozvala se náhle Lissa.

Zvedl k ní zrak a usmál se. Byl to dost ujetý úsměv. „Ano. Jsi chytré, moc chytré děvče. Jsi chytrá a jemná. Jemná a hodná. Vidím to v tvojí auře.“

Zadívala jsem se na stůl a v hlavě mi to šrotovalo. Kůl nabitý éterem. Stříbrné kůly bývají nabity čtyřmi hlavními elementy Morojů: zemí, vzduchem, vodou a ohněm. Tenhle extrakt života zničí nemrtvé síly ve Strigojích. I když jsme nedávno objevili, že předměty lze nabíjet i éterem, nikdy nás nenapadlo nabít jím kůl. Éter uzdravuje. Éter mě přivedl zpět ze světa mrtvých. Bylo by skutečně možné, aby ve spojení s dalšími živly v kůlu vymazal zvrácené zlo Strigoje a tak změnil dotyčného do jeho původní podoby?

Byla jsem ráda, že dorazilo jídlo, protože mozek už mi nepracoval tak rychle. Vaječné rolky mi daly skvělou příležitost k přemýšlení.

„Fakt je to tak jednoduchý?“ zeptala jsem se ještě.

Robert se ušklíbl. „Vůbec to není jednoduché.“

„Ale tys řekl, že… že potřebujeme jenom kůl nabitý éterem. A pak s ním zabiju Strigoje.“ Nebo spíš nezabiju. Technické detaily jsou teď nepodstatné.

Opět se usmál. „Ty ne. Ty to nemůžeš udělat.“

„Tak kdo…?“ Zarazila jsem se a už jsem to nedopověděla. „Ne. Ne.“

„Stínem políbení nemají dar života. Mají ho jen ti požehnaní éterem,“ objasnil. „Otázka tedy zní, kdo je toho schopen? Jemná dívka, nebo tenhle ožrala?“ Těkal pohledem z Lissy na Adriana. „Já bych vsadil na jemnou dívku.“

Tohle mě probralo z ohromení. Otřáslo to celým mým snem o záchraně Dimitrije.

„Ne,“ zopakovala jsem. „I kdyby to bylo možný – a já si pořád nejsem jistá, jestli ti věřím –, ona to nemůže udělat. Nedovolila bych jí to.“

S nečekaným Robertovým odhalením náhle dostaly události nový spád. Lissa se ke mně otočila a poutem z ní sršel vztek. „Odkdy mi můžeš říkat, co smím a co nesmím?“

„Nevybavuju si, že bys prošla strážcovským výcvikem a učila se probodávat Strigoje,“ opáčila jsem klidným hlasem. „Jenom jsi praštila Reeda a i to pro tebe byla dost makačka.“ Když se Avery Lazarová pokoušela ovládnout Lissinu mysl, poslala svého stínem políbeného bratra, aby za ni odvedl špinavou práci. S mou pomocí ho Lissa praštila a ubránila se. Provedla to krásně, ale nesnášela to.

„Udělala jsem to. Nebo snad ne?“ zaječela.

„Liss, vrazit někomu pěstí do nosu není totéž jako probodnout srdce Strigojovi. A to se ani nezmiňuju o tom, že by ses k němu napřed musela přiblížit. Myslíš, že bys dostala šanci, než by se do tebe zakousl nebo ti zlomil vaz? Ne.“

„Budu se učit.“ Odhodlání v jejím hlase i mysli bylo obdivuhodné, jenže strážcům trvá spoustu let, než se tohle všechno naučí – a přesto jich mnoho přijde o život.

Adrian a Eddie se tvářili z téhle naší slovní přestřelky rozpačitě, ale Viktora i Roberta to pobavilo a zaujalo. To se mi nelíbilo. Nejsme tu pro jejich zábavu.

Pokusila jsem se utéct od nebezpečného tématu a raději jsem se obrátila zase na Roberta. „Když uživatel éteru přivede zpátky Strigoje, ten se pak stane stínem políbeným.“ Na tenhle tragický závěr jsem zatím radši Lissu neupozorňovala. Avery se kromě normálního používání éteru zbláznila částečně taky proto, že měla pouto s více než jednou osobou. Tím vytvořila tak nestabilní situaci, že to rychle vedlo k šílenství všech zúčastněných.

Robert se zasněně zahleděl kamsi za mě. „Pouta vznikají, když někdo zemře a jeho duše se přemístí do světa mrtvých. Když se pak ta osoba přivede zpátky k životu, je stínem políbená. Vznáší se nad ní znamení smrti.“ Náhle mě probodl pohledem. „Tak jako nad tebou.“

Neuhnula jsem mu pohledem, přestože mi z jeho slov přeběhl po zádech mráz. „Strigojové jsou mrtví. Když nějakýho zachráním, znamená to, že se jeho duše taky vrátí ze světa mrtvých.“

„Ne,“ opravil mě. „Jejich duše nejdou dál. Jejich duše prodlévají v meziprostoru. Nenacházejí se v tomto světě ani v tom dalším. Je to zlé a nepřirozené. Proto jsou takoví, jací jsou. Když zabiješ nebo zachráníš Strigoje, vrátíš jeho duši do normálního stavu. Nevzniká žádné pouto.“

„Pak nehrozí žádné nebezpečí,“ oznámila mi Lissa.

„Kromě toho, že tě Strigoj zabije,“ poukázala jsem.

„Rose…“

„V tomhle rozhovoru budeme pokračovat pak.“ Příkře jsem na ni pohlédla. Chvíli jsme se dívaly jedna druhé do očí a ona se pak otočila k Robertovi. Poutem jsem ale pořád vnímala její tvrdohlavost.

„Jak nabíjíš kůl?“ zeptala se. „Pořád se ještě učím.“

Nadechla jsem se, že ji okřiknu, ale pak jsem si to rozmyslela. Možná se Robert plete. Možná k přeměně Strigoje stačí jen kůl nabitý éterem. Jenom si myslí, že ho musí probodnout uživatel éteru, protože on to tak udělal. Údajně. Navíc bych byla radši, kdyby se Lissa zabývala magií než nácvikem boje. Kdyby ta magická část zněla moc složitě, možná by to celé vzdala.

Robert pohlédl na mě a pak na Eddieho. „Jeden z vás má jistě s sebou kůl. Ukážu ti to.“

„Nemůžete vytahovat kůly na veřejnosti,“ vykřikl Adrian. To od něj bylo pozoruhodně moudré. „Lidi by asi nepoznali, co to je, ale stejně je na první pohled jasný, že je to zbraň.“

„Má pravdu,“ souhlasil Eddie.

„Po večeři můžeme zajít na pokoj,“ navrhl Viktor.

Pořád se tvářil potěšeně a uhlazeně. Pozorovala jsem ho s nedůvěrou. Cítila jsem, že ani Lissa mu nevěří, ačkoli se rozhořela zápalem. Nijak se jí nechtělo řídit se Viktorovými návrhy. Už dřív jsme poznaly, k čemu všemu je Viktor ochoten zajít, aby naplnil své záměry. Svou vlastní dceru přesvědčil, aby se stala Strigojkou a pomohla mu tak uniknout z vězení. Díky tomu, co jsem se teď dozvěděla, se mi rozbřesklo v hlavě.

„To je ono,“ vydechla jsem a vykulila oči.

„Co?“ podivil se.

„Proto jsi přiměl Natálii, aby se proměnila. Myslel jsi… Tys o tom věděl. Věděl jsi, co Robert udělal. Chtěl jsi jen využít její strigojí síly a pak ji zase proměnit zpátky.“

Viktorův bledý obličej pobledl ještě víc, až to vypadalo, že nám stárne přímo před očima. Jeho samolibý pohled se vytratil a on sklopil zrak. „Natálie je už dávno mrtvá,“ vypravil ze sebe přiškrceně. „Nemá smysl se o ní bavit.“

Někteří z nás se poté ještě pokusili jíst, ale moje vaječné rolky už mi připadaly nepoživatelné. Já i Lissa jsme myslely na totéž. Ze všech Viktorových strašných činů mi vždycky připadalo nejpříšernější, že přiměl vlastní dceru, aby se proměnila ve Strigojku. Kvůli tomu jsem ho považovala za stvůru. Teď jsem ale byla nucena tuhle záležitost přehodnotit – a zároveň s tím přehodnotit i svůj pohled na něj. Pokud věděl, že ji může přivést zpátky, to, co udělal, bylo strašné…, ale zas ne tak strašné. Pořád jsem ho považovala za zlotřilce, to bezesporu. Ale jestli věřil, že může Natálii vrátit, pak to znamená, že věřil v Robertovy schopnosti. Pořád jsem si sice stála za tím, že Lissu ani náhodou nenechám přiblížit se ke Strigojovi, ale tenhle neuvěřitelný příběh se stával trochu uvěřitelnějším. Tohle jsem nemohla nechat bez dalšího prošetření.

„Můžeme pak zajít na pokoj,“ řekla jsem nakonec. „Ale jen na chvíli.“ Svoje slova jsem adresovala Viktorovi s Robertem. Robert vypadal, že je opět ztracen ve svém vlastním světě, ale Viktor přikývl.

Střelila jsem pohledem po Eddiem a ten kývl. Chápal, jak je riskantní brát oba bratry do soukromí. Dal mi svým přikývnutím najevo, že bude extrémně obezřetný – a ne že by až dosud nebyl.

Po večeři jsme byli s Eddiem celí napjatí a nervózní. On šel vedle Roberta a já se držela u Viktora. Lissu s Adrianem jsme vmáčkli mezi oba bratry. I když jsme zůstávali těsně u sebe, bylo dost těžké prorazit si cestu narvaným kasinem. Lidí se nám pletli do cesty, obcházeli nás, razili si cestu mezi námi…, byl to chaos. Dvakrát naši skupinku rozdělili bezohlední turisté. Nebyli jsme daleko od výtahů, ale začínala mě znepokojovat představa, že by se Viktor nebo Robert mohli rozběhnout davem pryč.

„Musíme se dostat z toho chumlu,“ zakřičela jsem na Eddieho.

Znovu rychle kývl na znamení souhlasu a ostře zahnul doleva, což mě zaskočilo. Strhla jsem Viktora tím směrem a Lissa s Adrianem uhnuli s námi. Nechápala jsem, dokud jsem v chodbě před námi neuviděla nápis NOUZOVÝ VÝCHOD. Mimo rušné kasino už nebyl takový kravál.

„Nejspíš tu někde budou schody,“ objasnil důvod své odbočky Eddie.

„Mazanej strážce,“ usmála jsem se na něj.

Další zatáčka nás zavedla do míst, kde byla napravo kancelář a přímo před námi dveře se symbolem schodů. Vypadalo to, že za nimi vedou schody jak nahoru, tak dolů.

„Brilantní,“ poznamenala jsem.

„Počkej, co budeš říkat v desátým patře,“ upozornil Adrian. Bylo to poprvé po dlouhé době, co vůbec promluvil.

„To je jen malá rozcvička… Sakra!“ Znehybněla jsem. Na dveřích stála cedulka s upozorněním, že když se otevřou, spustí se alarm.

„Promiň,“ omlouval se Eddie, jako by za to byl osobně zodpovědný.

„Ty za to nemůžeš,“ odmávla jsem marný pokus a otočila se. „Jdeme zpátky.“ Musíme risknout cestu davem. Snad tahle procházka budovou Viktora a Roberta unaví natolik, že se jim nebude chtít utíkat. Už nejsou nejmladší a Viktor je pořád v dost špatném stavu.

Lissa byla příliš napjatá, než aby o téhle obchůzce moc přemýšlela, ale Adrian na mě vrhl pohled, který jasně prozrazoval, že to je jen mrhání jeho časem. Samozřejmě si myslel, že mrhání časem je i celá tahle záležitost s Robertem. Byla jsem upřímně překvapená, že s námi absolvuje celou cestu na pokoj. Čekala jsem, že radši zůstane v kasinu s cigaretami a drinkem.

Eddie, který naši skupinku vedl, udělal pár kroků směrem ke kasinu. A pak mě to zasáhlo.

„Stát!“ zakřičela jsem.

Zareagoval okamžitě, zastavil se v úzké chodbě. Následoval trochu zmatek. Viktor překvapeně vrazil do Eddieho a Lissa zase jo Viktora. Eddie instinktivně vytáhl svůj kůl, ale já už ho měla venku. Popadla jsem ho, sotva se mě zmocnila nevolnost.

Mezi námi a kasinem byli Strigojové.

DESET

A jeden z nich… Jeden z nich…

„Ne,“ vydechla jsem a postavila se proti tomu, který byl ke mně nejblíž. Byla to žena. Vypadalo to, že nás obklíčili tři Strigojové.

Eddie se taky nehýbal, oba jsme se snažili především schovat Moroje mezi sebou. Nepotřebovali moc povzbuzovat. Při pohledu na Strigoje začali couvat a shlukli se tak, že dost zúžili cestu. Panikařili. Eddie reagoval rychle a reflexivně, takže jsem si byla jistá, že si nikdo z nich nevšiml toho, co jsem postřehla já.

Byl mezi nimi i Dimitrij.

Ne, ne, ne, zaúpěla jsem v duchu. Varoval mě. Ve svých dopisech mi pořád dokola opakoval, že jakmile se ocitnu za ochrannými stěnami, přijde si pro mě. Věřila jsem mu, ale stejně… Ve skutečnosti to bylo něco úplně jiného. Od té doby uplynuly už tři měsíce, ale rázem se mi s nebývalou jasností v mysli vynořily milióny vzpomínek. Moje zajetí u Dimitrije. Jak mě líbal horkými rty, přestože kůži měl studenou. Jak se mi jeho tesáky tiskly k hrdlu a jak sladké požehnání pak následovalo…

Vypadal pořád stejně, měl pleť bílou jako křída a rudé oči, které tak kontrastovaly s jeho jemnými hnědými vlasy po bradu a krásnými rysy jeho tváře. Dokonce měl na sobě kožený kabát. Tenhle ale musel být nový, protože ten starý si roztrhal během našeho posledního boje na mostě. Kde je pořád shání?

„Vypadněte!“ křikla jsem na Moroje, načež jsem zabodla Strigojce kůl do hrudi. Zmatek, který až dosud v chodbě panoval, jsem využila ve svůj prospěch. Měla jsem k ní dobrý přístup a bylo mi jasné, že nečekala, že budu tak rychlá. Spoustu Strigojů jsem zabila proto, že mě podcenili.

Eddie neměl takové štěstí jako já. Když do něj Viktor strčil, jeho Strigoj toho využil a praštil ho tak, až Eddie narazil do zdi.

Na takové situace jsme ale byli vycvičení, a tak Eddie zareagoval nádherně. Okamžitě se z úderu vzpamatoval, a když už se mu do cesty nepletli Morojové, vyřítil se znovu na něj.

A já? Já se soustředila jen na Dimitrije.

Překročila jsem mrtvou Strigojku, aniž bych se na ni podívala. Dimitrij se zdržoval vzadu a do přední linie poslal své poskoky. Možná proto, že jsem Dimitrije tak dobře znala, jsem předpokládala, že ho nepřekvapilo, že jsem Strigojku sejmula tak rychle. Eddie dával svému Strigojovi taky pořádně zabrat. Pochybovala jsem, že Dimitrijovi záleží na jejich životech. Sloužili mu jen jako odvedení pozornosti, aby se sám dostal ke mně.

„Říkal jsem ti to,“ prohlásil s pobaveným pohledem. Sledoval každý můj pohyb. Oba jsme podvědomě zaujali stejnou pozici a vyčkávali na příležitost k útoku. „Říkal jsem ti, že si tě najdu.“

„Jo,“ řekla jsem a snažila se ignorovat zvuky, které vydávali Eddie a Strigoj, s nímž zápasil. Eddie ho zvládne. Věděla jsem to. „Mám to i písemně.“

Dimitrij se děsivě usmál a odhalil tesáky, které ve mně vyvolávaly jak touhu, tak odpor. Okamžitě jsem ty pocity potlačila. Předtím jsem s Dimitrijem zaváhala a málem mě to stálo život. Nemínila jsem dopustit, aby se to stalo i tentokrát. Adrenalin, který mi proudil tělem, mi připomínal, že tohle je situace, kdy musím buď jednat, nebo umřít.

Udělal výpad jako první, ale já uhnula – jako bych vycítila, že to přijde. To byl náš problém. Oba jsme se příliš dobře znali a dobře jsme znali i postupy toho druhého. To ale samozřejmě neznamenalo, že naše síly jsou vyrovnány. I zaživa byl mnohem zkušenější než já a teď, když měl schopnosti Strigoje, byl ještě lepší.

„A tady jsi,“ řekl a stále se usmíval. „Hloupě jsi vyšla ven, když jsi měla zůstat v bezpečí královského dvora. Nemohl jsem tomu uvěřit, když mi to moji špehové prozradili.“

Neřekla jsem nic, jen jsem se rozmáchla kůlem. Taky to čekal a uhnul. Nepřekvapovalo mě, že má svoje špehy – i za denního světla. Měl pod sebou celé společenství Strigojů i lidí a já jsem dobře věděla, že má k dispozici oči i uši, které sledují královský dvůr. Otázkou ale bylo, jak se dostal do tohohle hotelu uprostřed dne. I kdyby měl lidské špehy, kteří hlídali letiště, nebo by se dokázal dostat k operacím s kreditkou jako Adrian, Dimitrij a jeho Strigojové by přece museli počkat, až nastane noc.

Ne nezbytně, došlo mi vzápětí. Strigojové se občas pohybují i za dne. Auta s tmavými skly. Podzemní tunely. Morojové z Čarodějné hodiny mají přehled o tunelech spojujících určité budovy. Dimitrij se o nich mohl taky dozvědět. Jestli čekal, až se ocitnu za ochrannými stěnami, mohl udělat cokoli, jen aby se ke mně dostal. Vím líp než kdokoli jiný, jak je vynalézavý.

A taky jsem věděla, že se mě snaží rozptýlit konverzací.

„A co je ze všeho nejpodivnější,“ pokračoval. „Tys nepřišla sama. Vzala sis s sebou Moroje. Svůj život jsi riskovala vždycky, ale nečekal bych, že budeš tak lehkomyslně riskovat i jejich životy.“

Vtom mě něco napadlo. Kromě vzdáleného ruchu vycházejícího z kasina na konci chodby a zvuků zápasu tu bylo naprosté ticho. Chyběl tu důležitý zvuk. Třeba alarm od požárních dveří.

„Lisso!“ vykřikla jsem. „Vypadněte odtud! Všechny je odtud odveď!“

Mělo by jí to dojít. Mělo by to dojít všem. Ty dveře vedly na schodiště, ale i ven. Slunce pořád svítí. Nezáleží na tom, jestli alarm přivolá hotelovou ochranku, i když Strigoje by to mohlo vyděsit. Teď záleželo jen na tom, aby se Morojové dostali do bezpečí.

Rychle jsem natáhla smysly poutem a narazila jsem na problém. Lissa byla jako opařená. Stála tam jako solný sloup. Uviděla, s kým bojuju, a ten šok na ni byl trochu moc. Vědět, že Dimitrij je Strigoj, je jedna věc. Ale vidět ho – vidět ho na vlastní oči –, to bylo něco úplně jiného. Sama jsem to taky zažila. I když jsem na to byla připravená, jeho zevnějšek mě znervózňoval. Byla úplně ohromená, nedokázala myslet ani se pohnout.

Trvalo mi jen chviličku, než jsem prozkoumala její stav, ale při boji se Strigojem i jediná vteřina může znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Dimitrijovo řečnění zabralo. Přestože jsem ho nespouštěla z očí a domnívala se, že jsem ve střehu, vyřítil se na mě a přirazil mě ke zdi. Ruce mi sevřel tak bolestivě, že jsem pustila kůl.

Sklonil se ke mně tak blízko, že jsme se dotkli čely. „Rozo…,“ zašeptal. Jeho horký dech mě lechtal na kůži. Myslela jsem, že z něj ucítím zápach smrti nebo rozkladu, ale ne. „Proč? Proč je to s tebou tak těžké? Mohli jsme spolu žít věčně…“

Srdce mi bušilo v hrudi. Bála jsem se, děsila jsem se smrti, od které mě dělily už jenom vteřiny. A zároveň mě ničilo, že ho ztratím. Když jsem viděla jeho obličej a slyšela ten jeho hlas s ruským přízvukem, který mi i teď připadal jako sametové pohlazení… Znovu mi to trhalo srdce na kusy. Proč? Proč se nám to stalo? Proč je osud tak krutý?

Pokusila jsem se znovu si vtlouct do hlavy, že tohle není Dimitrij. Jsme jenom šelma a kořist – a mně hrozí, že budu sežrána.

„Promiň,“ procedila jsem skrz zuby a vší silou se pokusila vytrhnout z jeho drtivého sevření. Nepodařilo se. „Moje představa věčnosti nezahrnuje to, že budu součástí nemrtvý mafie.“

„Já vím,“ přisvědčil. Přísahala bych, že jsem v jeho tváři postřehla smutný výraz, ale nakonec jsem se přesvědčila, že jsem si to jen představovala. „Věčnost bude bez tebe osamělá.“

Náhle jsem uslyšela ohlušující kvílení. Oba jsme sebou trhli. Zvuky, které lekaly lidi, byly pro naše vyvinuté smysly peklem. Ale ulevilo se mi. Požární dveře. Ti idioti – ne, vůbec si nevyčítám, že svoje kamarády nazývám idioty, když se chovají takhle – konečně otevřeli dveře a dali se na úprk z budovy. Skrz pouto jsem ucítila sluneční svit a byla jsem ráda, ačkoli se Dimitrijovy zuby blížily k tepně na mém krku. Stačilo by jen málo, abych vykrvácela.

Doufala jsem, že ho alarm vykolejí, ale na to byl až moc dobrý. Znovu jsem se mu pokusila vyklouznout s nadějí, že ho tím překvapím, ale k ničemu to nebylo. Opravdu ho překvapil až Eddie, když mu vrazil kůl ze strany do břicha.

Dimitrij zavrčel bolestí, pustil mě a otočil se k Eddiemu. Eddie se tvářil neústupně, ani nemrkl. Pokud ho pohled na Dimitrije ohromil, nedával to na sobě znát. Nebo v něm možná Dimitrije vůbec nepoznal a viděl v něm jen Strigoje. Takhle nás vycvičili. Vidět stvůry, ne osoby.

Dimitrij mě chvilku přestal hlídat. Chtěl mě zabít. Eddie pro něj představoval jen obtíž, které se musí co nejrychleji zbavit, aby mohl pokračovat ve hře se mnou.

Eddie s Dimitrijem kolem sebe začali kroužit podobně jako prve Dimitrij a já. Jenže Eddie neznal Dimitrijovy pohyby tak dobře. Takže se mu nepodařilo včas uhnout. Dimitrij ho chytil za rameno a mrštil jím proti zdi. Měl nepochybně v úmyslu roztříštit mu lebku, ale Eddie se naštěstí stočil tak, že narazil do zdí jen tělem. Muselo to parádně bolet, ale byl naživu.

Tohle všechno se odehrálo ve zlomcích sekundy. A během té chviličky jsem se na věc podívala z jiného úhlu pohledu. Když se nade mnou Dimitrij tyčil a chystal se do mě zakousnout, dokázala jsem si to v hlavě přeštelovat a nemyslet na něj jako na Dimitrije, kterého jsem kdysi znala a milovala. Když jsem byla v pozici oběti, jejíž život může každou chvíli skončit, neustále jsem si opakovala, že bych měla bojovat.

Teď, když jsem pozorovala, jak s Dimitrijem bojuje někdo jiný… Když jsem viděla, jak ho Eddie ohrožuje kůlem… Náhle jsem ztratila svou chladnou objektivitu. Vzpomněla jsem si, proč jsem sem vlastně přijela. Vzpomněla jsem si, co jsem se dozvěděla od Roberta.

Křehké. Všechno to bylo tak křehké. Přísahala jsem si, že pokud se dostanu do situace, kdy mě bude chtít Dimitrij zabít a já nebudu vědět víc o možnostech jeho záchrany, udělám to. Zabiju ho. A tohle byla moje šance. S Eddiem bychom ho dokázali sejmout. Vysvobodili bychom ho z jeho zlého stavu, jak si to kdysi dávno přál.

Jenže… ani ne před půlhodinou se objevila nepatrná naděje, že Strigoj se dá zachránit. Ta část o tom, že by to musel udělat uživatel éteru, zněla sice dost absurdně, ale Viktor tomu věřil. A když tomu věří někdo jako on…

Nemůžu to udělat. Dimitrij nesmí zemřít. Ještě ne.

Vyřítila jsem se na něj a kůlem ho zasáhla zezadu do hlavy. Rozzuřeně zařval, otočil se a odstrčil mě, zatímco se dál bránil Eddiemu. Byl zatraceně dobrý. Jenže Eddieho kůl se blížil k Dimitrijovu srdci a pohled mého kamaráda prozrazoval jasný úmysl zabít.

Dimitrij se musel soustředit na nás oba a v jedné kratičké pauze – trvající asi tak půl vydechnutí – jsem viděla, že Eddie se užuž chystá probodnout Dimitrijovi srdce. Vypadalo to, že tahle rána by mohla být úspěšná.

Proto jsem jediným plynulým pohybem mávla kůlem, škrtla hrotem Dimitrijovi o tvář a přitom odstrčila Eddiemu ruku. Dimitrij byl tak krásný! Mrzelo mě, že jsem mu poranila obličej, ale věděla jsem, že se mu zase zahojí. Při tom útoku jsem proletěla kolem Dimitrije a strčila do Eddieho tak, že jsme se ocitli u dveří, u kterých pořád ječel alarm. Eddieho kamenným výrazem se na okamžik mihl údiv. Dostali jsme se do slepé uličky. Já jsem ho postrkovala ke dveřím a on mě zpátky k Dimitrijovi. Zaváhal. Naše pozice už nebyly tak ideální a vlastně mě tlačil blíž ke Strigojovi, což nám náš výcvik přísně zapovídal.

Dimitrij už se ale chopil příležitosti. Natáhl se, popadl mě za rameno a snažil se mě přitáhnout k sobě. Eddie mě však nepouštěl a začal mě tahat svým směrem. Vykřikla jsem leknutím a bolestí. Bylo to, jako by se mě ti dva chystali rozervat vejpůl. Dimitrij měl bezpochyby větší sílu. Uvědomila jsem si ale, že i moje váha hraje roli, a tak jsem táhla směrem k Eddiemu, což nám pomohlo aspoň získat pevnou půdu pod nohama. Stejně to šlo hrozně pomalu. Jako bychom se prodírali medem. Kdykoli se mi podařilo udělat krok, Dimitrij si mě přitáhl zase zpátky.

Ale Eddie a já jsme se přesto zmohli na pomalý – a velmi, velmi bolestivý – postup ke dveřím. Po chvilce jsem uslyšela kroky a hlasy. „Ochranka,“ vypravil ze sebe Eddie a znovu mnou škubl.

„Do prdele,“ ulevila jsem si.

„Nemůžete vyhrát,“ sykl Dimitrij. Teď už mě držel za ramena oběma rukama a vypadalo to, že má větší sílu než my dva dohromady.

„Vážně? Za chvilku tady bude ochranka celýho Luxoru.“

„Za chvilku tady bude hromada lidských mrtvol,“ pravil přezíravě.

Ochranka dorazila. Netuším, co si o tom pomysleli. Že nějaký chlap napadl teenagery? Křikli na nás, abychom toho nechali, ale my se dál přetahovali a nebrali jsme je na vědomí. Pak se asi někdo musel na Dimitrije obořit, protože jeho stisk na mém rameni trochu povolil. Stačilo jedno Eddieho zatáhnutí a já se osvobodila. Eddie ani já jsme se po mužích z ochranky ani neohlédli, přestože už křičeli i na nás.

A nebyli jediní, kdo křičel. Než jsem stihla otevřít dveře, uslyšela jsem Dimitrije. Z jeho hlasu zazníval smích. „Neskončilo to, Rozo. Vážně si myslíš, že na tomhle světě existuje místo, kde by ses před mnou mohla schovat?“ Stejné varování, pořád stejné varování.

Dělala jsem, co jsem mohla, abych ovládla svůj strach z jeho slov. S Eddiem jsme vypadli do prašného vzduchu pouště. Slunce ještě svítilo, i když už byl skoro večer. Ocitli jsme se na parkovišti, kde nebylo tolik lidí, abychom mohli splynout s davem. Bez dohadování jsme zamířili na rušný Strip. Věděli jsme, že díky své lepší fyzičce unikneme případným pronásledovatelům a ztratíme se jim mezi lidmi.

Zabralo to. Nevěděla jsem, kolik se jich za námi vydalo. Ale odhadovala jsem, že ochranka se spíš zaměřila na dlouhána, co zabíjí lidi u nich v hotelu. Hlasy, které na nás pokřikovaly, pozvolna utichaly. S Eddiem jsme se nakonec zastavili až před hotelem New York. Opět jsme spolu nemuseli prohodit ani slovo a oba jsme zamířili dovnitř. Bylo to tam členité a taky se tam potloukalo víc lidí než v Luxoru, takže jsme tam snadno splynuli s davem. Propletli jsme se až ke zdi na opačném konci hotelového kasina.

Ten běh byl dost náročný i na nás, takže nám chvilku trvalo, než jsme se vydýchali. Když se pak Eddie ke mně otočil s rozzlobeným výrazem, došlo mi, že jde do tuhého. Eddie byl vždycky klidný a ovládal se, dokonce i když nás loni věznili Strigojové. Zocelilo ho to a pak byl mnohem odhodlanější čelit všem výzvám. Teď na mě ale byl naštvaný.

„Co to sakra bylo?“ vyštěkl Eddie. „Tys ho nechala jít!“

Nasadila jsem svůj nejtvrdší výraz, ale zdálo se, že tvrdostí výrazu mě dnes Eddie překonává. „Co jako? Uniklo ti, že jsem ho škrábla kůlem?“

„Měl jsem šanci probodnout mu srdce! Už jsem se rozmachoval, ale tys mě odstrčila!“

„Blížila se ochranka. Neměli jsme čas. Museli jsme odtamtud co nejrychleji vypadnout, a ne se nechat přistihnout, jak vraždíme jeho.“

„Nemyslím, že zbyl naživu někdo, kdo by podal hlášení,“ odvětil Eddie stroze. Zdálo se, že už se trochu zklidnil. „Dimitrij tam za sebou nechá hromadu mrtvol. Dobře to víš. Ty lidi umřou, protože jsi mi nedovolila, abych ho probodl.“

Trhla jsem sebou, protože mi došlo, že Eddie má pravdu. Měli jsme to ukončit. Pořádně jsem nezaregistrovala, kolik členů ochranky vlastně přiběhlo. Kolik jich umřelo? To není důležité. Důležité je jen to, že zemřeli nevinní. I jeden by byl až příliš. A můžu za to já.

Mlčela jsem, a tak Eddie využil příležitosti. „Jak jsi zrovna ty mohla zapomenout, co jsme se učili? Vím, že býval tvůj instruktor – býval. Ale už to není on. Vždyť to do nás lili horem dolem. Neváhej. Nepovažuj ho za skutečnou osobu.“

„Miluju ho,“ vyhrkla jsem proti své vůli. Eddie to dosud nevěděl. Jen několik málo lidí vědělo o mém vztahu s Dimitrijem a o tom, co jsem s ním prožila na Sibiři.

„Cože?“ vyjekl Eddie a zalapal po dechu. Jeho nasupený výbuch se změnil v šok.

„Dimitrij… je pro mě víc než jen instruktor…“

Eddie na mě několik tíživých vteřin zíral s vyvalenýma očima. „Byl,“ řekl nakonec.

„Co?“

„Byl víc než tvůj instruktor. Milovala jsi ho.“ Jeho úžas rázem zmizel. Zase byl strážcem bez soucitu. „Je mi líto, ale ať už mezi vámi bylo cokoli, je to minulost. To přece musíš vědět. Ten, koho jsi milovala, už je pryč. A ten chlap, co jsme ho teď viděli? To není on.“

Pomalu jsem potřásla hlavou. „Já… Já vím. Vím, že to není on. Vím, že je stvůra, ale my ho můžeme zachránit –, pokud dokážeme to, o čem mluvil Robert…“

Eddie vykulil oči a chvíli se nezmohl na slovo. „Tak kvůli tomuhle jsi to udělala? Rose, to je směšný! Tomu přece nemůžeš věřit. Strigojové jsou mrtví. Pro nás jsou ztracení. Robert s Viktorem tě jenom krmí haldou žvástů.“

Teď jsem byla překvapená zase já. „Tak proč jsi vůbec tady? Proč jsi s námi zůstal?“

Zoufale rozhodil rukama. „Protože jsi moje kamarádka. Zůstal jsem s tebou a absolvoval to všechno…, pomohl jsem ti dostat Viktora z kriminálu, poslouchal jeho šílenýho bratra…, protože jsem věděl, že mě potřebuješ. Vy všichni mě potřebujete, abyste byli ve větším bezpečí. Myslel jsem, že máš dobrý důvod dostat Viktora z vězení – a že ho tam pak zase vrátíš. Zní to šíleně? Jo, ale u tebe je to normální. Pro to, co děláš, jsi vždycky měla dobrý důvody.“ Povzdechl. „Jenže tohle… Tohle jsi přepískla. Pustit Strigoje jenom kvůli tomu, že se honíš za nějakou ideou, která pravděpodobně nebude fungovat…, to je desetkrát horší než to, co jsme udělali s Viktorem. Stokrát horší. Každej den, co Dimitrij chodí po světě, je dalším dnem, kdy umírají lidi.“

Opřela jsem se o zeď a zavřela oči. Žaludek se mi sevřel. Eddie měl pravdu. Zvorala jsem to. Slíbila jsem si, že Dimitrije zabiju, pokud se s ním střetnu dřív, než budeme mít Robertovo řešení. Všechno mělo skončit už dneska…, jenže jsem to zvorala. Už zase.

Otevřela jsem oči, narovnala se a pokusila se vymyslet, co dělat, abych se nerozbrečela uprostřed kasina. „Musíme najít ostatní. Jsou venku a nechránění.“

To byla nejspíš jediná věc, která mohla zarazit proud Eddieho výčitek. I jeho instinkty se ozvaly. Chránit Moroje.

„Dokážeš zjistit, kde je Lissa?“

Poutem jsem ji vnímala během celého našeho úprku, ale nedovolila jsem si hlubší průzkum než ujistit se, že je živá a v pořádku. Teď jsem se do její mysli podívala pozorněji. „Přes ulici. V MGM.“ Už když jsme běželi do tohohle hotelu, všimla jsem si té ohromné budovy na druhé straně ulice, ale nevěděla jsem, že Lissa je tam. Teď jsem vnímala, že se tam schovává mezi lidmi, stejně jako my je vyděšená, ale žádné zranění neutrpěla. Byla bych radši, kdyby s ostatními zůstala na denním světle, ale instinkty jí napovídaly, aby se schovala do bezpečí mezi čtyři stěny.

S Eddiem už jsme o Dimitrijovi nemluvili. Opustili jsme hotel a přešli rušnou ulici. Nebe se začínalo barvit do oranžova, ale venku jsem si pořád ještě připadala v bezpečí. V mnohem větším bezpečí než v chodbě v Luxoru. Díky poutu jsem Lissu dokázala najít pokaždé, a tak jsem bez sebemenšího zaváhání vedla Eddieho všemi zákruty a zákoutími v MGM. Opravdu to tam bylo dost nepřehledné. Konečně jsme spatřili Lissu s Adrianem, jak postávají u řady hracích automatů. Adrian kouřil. Lissa mě uviděla a rozběhla se ke mně s náručí dokořán.

„Panebože. Tak strašně jsem se bála. Nevěděla jsem, co se s vámi stalo. Tohle jednosměrný pouto nesnáším.“

Přinutila jsem se usmát se na ni. „Jsme v pohodě.“

„V docela pomlácený pohodě,“ zahučel Adrian a došel k nám. O tom jsem nepochybovala. Při boji vám proudí v krvi tolik adrenalinu, že nějaké zranění a bolest ani nezaregistrujete. Až později si začnete uvědomovat následky na těle.

Byla jsem tak šťastná, že vidím Lissu živou a zdravou, že mi uniklo to, čeho už si všiml Eddie. „Kde je Viktor a Robert?“

Lissin radostný výraz posmutněl a Adrian se taky zatvářil pochmurně. „Sakra,“ zavrčela jsem. Nepotřebovala jsem další vysvětlení.

Lissa kývla a zatvářila se znepokojeně. „Ztratili jsme je.“

JEDENÁCT

Tak to je dokonalé.

Chvíli nám trvalo, než jsme se rozhodli, jak postupovat dál. Padaly nejrůznější chabé návrhy, jak Roberta s Viktorem vystopovat, ale nakonec jsme je všechny smetli ze stolu. Měli jsme sice číslo na Robertův mobil, ale přes ten by ho dokázala vysledovat leda CIA, my rozhodně ne. I kdyby byla Robertova adresa v telefonním seznamu, k němu by Viktor jistě nešel, to jsem věděla. A i když Adrian a Lissa dokážou zaznamenat uživatele éteru, jen těžko se můžeme bezcílně potloukat městem a čekat, že ty dva objevíme.

Zkrátka máme smůlu. Teď už se nedá dělat nic, než se vrátit ke dvoru a čelit trestu, který nás tam bezpochyby čeká. Zpackali jsme to – nebo spíš já.

Vzhledem k tomu, že se blížil západ slunce a už jsme neměli na krku proslulého zločince, který by nám působil problémy, rozhodli jsme se, že zamíříme do Čarodějné hodiny a tam se rozhodneme, co dál. Lisse a mně sice hrozilo, že nás tam někdo pozná, ale holky na útěku nespadají do stejné kategorie jako uprchlí trestanci. Rozhodli jsme se tedy radši se zdržovat v blízkosti strážců, abychom neriskovali další útok Strigojů, než se dostaneme z Vegas.

Čarodějná hodina se nijak nelišila od jakéhokoli jiného kasina, které jsme navštívili – pokud jste nevěděli, čeho si všímat. Lidé, co tu byli, byli příliš zabráni do hraní, než aby zaregistrovali, že je tu nějak moc výjimečně vysokých, štíhlých a bledých jedinců. A dhampýři? Lidé nepoznají, že nejsme jako oni. To jen zvláštní smysl, který spolu s Moroji máme, nám umožňuje navzájem se rozpoznat.

Mezi rozveseleným štěbetajícím a občas i povykujícím davem chodili strážci. Ale jelikož je obecně strážců málo, moc jich tady nastálo nepracovalo. Jejich řady naštěstí posílili strážci zámožných a mocných Morojů, kteří si sem přišli zahrát. Morojové se hlučně bavili u automatů nebo u rulety, zatímco strážci tiše zpovzdáli sledovali okolí. Sem by žádný Strigoj nevkročil.

„Co teď?“ zeptala se Lissa, která musela skoro až křičet, aby ji v tom rámusu bylo vůbec slyšet. To bylo poprvé od našeho příchodu, co někdo z nás promluvil. Zastavili jsme se u karetních stolů uprostřed všeho toho shonu.

Povzdechla jsem. Měla jsem tak mizernou náladu, že mi ji nemohly zhoršit snad ani vedlejší účinky éteru. Ztratila jsem Viktora, ztratila jsem Viktora, vyčítala jsem si v duchu pořád dokola.

„Zajdeme tady na recepci a zarezervujeme si letenky,“ oznámila jsem. „Uvidíme, za jak dlouho chytneme volný let, a když tak si tady vezmeme pokoj.“

Adrian se rozhlédl a pohledem dlouze spočinul na jednom ze zdejších barů. „Taky by nás nezabilo, kdybychom se tu chvíli zdrželi.“

„Vážně?“ vyjela jsem po něm. „Po tom všem, co se stalo, dokážeš myslet jenom na tohle?“

Zadíval se na mě a zamračil se. „Jsou tady kamery. Lidi tě můžou poznat. Nebylo by k zahození, kdybys měla důkaz, žes byla tady v kasinu, a ne na Aljašce.“

„To je fakt,“ uznala jsem. Usoudila jsem, že Adrian svým nenuceným chováním jen maskuje nervozitu. Nejenže se dozvěděl skutečný důvod, proč jsem přijela do Las Vegas, ale taky narazil na bandu Strigojů s Dimitrijem v čele. To není pro Moroje nikdy zážitek, přes který se snadno přenese. „Ale nemáme alibi na dobu, kdy jsme na Aljašce opravdu byli.“

„Pokud tady Viktora nečapnou, nikdo si to spojovat nebude.“ Z Adrianova hlasu zaznívala hořkost. „Což jenom dokazuje, jak jsou hloupí.“

„Viktorovi jsme pomohli,“ vložila se do toho Lissa. „Ale nikdo si nebude myslet, že jsme takoví cvoci, že bychom ho pustili.“

Eddie mlčel a významně na mě hleděl.

„Tak dohodnuto,“ shrnul to Adrian. „Běžte někdo vyřídit ty letenky. Já si dám něco k pití a zkusím štěstí v nějaký hře. Osud mi trochu štěstí dluží.“

„Já ty letenky zarezervuju,“ nabídla se Lissa a začala studovat ceduli, která ukazovala, kudy se jde k bazénu, na toaletu a na recepci.

„Půjdu s tebou,“ přidal se Eddie. Předtím se pořád tvářil vyčítavě, ale teď už se na mě radši ani nepodíval.

„Fajn,“ shrnula jsem to a založila si ruce. „Dejte mi vědět, až to vyřídíte, a já si vás pak najdu.“ Moje slova byla určena Lisse, aby mi dala vědět skrz pouto.

Adrian nabyl dojmu, že teď už si může dělat, co chce, a tak okamžitě zamířil k baru. Vydala jsem se za ním.

„Toma Collinse,“ řekl barmanovi. Vypadalo to, že má v hlavě dlouhý seznam všech možných koktejlů a projíždí ho hezky postupně. Skoro nikdy jsem ho neviděla pít jeden drink dvakrát za sebou.

„Chcete to přiostřit?“ dotázal se barman. Měl na sobě nažehlenou bílou košili a černou kravatu. Vypadal jen o maličko starší než já.

Adrian se zašklebil. „Ne.“

Barman pokrčil rameny a pustil se do přípravy koktejlu. „Přiostřit“ je morojský výraz pro to, když se do drinku přidá ještě panák krve. Za barem se nacházely dvoje dveře, z nichž jedny nejspíš vedly k dárcům. Rozhlédla jsem se po Morojích u baru. Všichni se smáli a jejich drinky byly načervenalé. Někdo má rád krev s alkoholem. Ale většina – jako Adrian – by se krve nedotkla, kdyby nebyla přímo ze zdroje. Zřejmě to chutná jinak.

Zatímco jsme čekali, zadíval se na mě starší Moroj, který stál vedle Adriana, a souhlasně pokýval hlavou. „Opatřil jste si dobrou,“ pochválil Adriana. „Je mladá a takové jsou nejlepší.“ Pil buď červené víno, nebo čistou krev. Pohodil hlavou směrem k ostatním u baru. „Většina tamtěch už je použitá a opotřebovaná.“

Sledovala jsem, kam se dívá, ale nebylo to ani třeba. Mezi lidmi a Moroji bylo několik dhampýrek oděných v luxusních hedvábných nebo sametových šatech, které ponechávaly jen malý prostor fantazii. Většina jich byla starších než já. Přestože flirtovaly a hlasitě se smály, v očích měly znavený pohled. Krvavé děvky. Rozzuřila jsem se na toho Moroje.

„Neopovažujte se o nich takhle mluvit, nebo vám vychrstnu obsah tý sklenice do ksichtu.“

Moroj vykulil oči a podíval se na Adriana. „Je divoká.“

„Ani netušíte jak,“ povzdechl si Adrian. Barman mu přinesl jeho Toma Collinse. „Dneska má špatnej den.“

Ten debilní chlápek už se na mě ani nepodíval. Zjevně mou výhrůžku nebral tak vážně, jak by měl. „Dneska mají všichni špatný den. Slyšel jste tu novinu?“

Adrian upíjel svůj drink a vypadal uvolněně a pobaveně, ale když jsem stála tak blízko u něj, cítila jsem jeho napětí. „Jakou novinu?“

„Viktor Daškov. Víte, ten, co unesl tu holku Dragomirových a kul pikle proti královně. Utekl.“

Adrian povytáhl obočí. „Utekl? To je šílený. Slyšel jsem, že je ve věznici s nejvyšší ostrahou.“

„To byl. Nikdo pořádně neví, co se stalo. Patrně v tom byli zapletení lidé… a pak už to začíná být podivné.“

„Jak podivný?“ zeptala jsem se.

Adrian mě jednou rukou objal, čímž mu dal najevo, že může klidně pokračovat. Ale těžko říct, jestli to udělal proto, že si myslel, že takhle se to s krvavou děvkou „správně“ dělá, anebo jestli se bál, že tomu chlapovi jednu vrazím.

„Byl v tom namočený i jeden strážce, ačkoli tvrdí, že ho někdo ovládal. Taky pořád tvrdí, že si toho moc nepamatuje, že byl obluzený. Slyšel jsem to od královských, co pomáhají s vyšetřováním.“

Adrian se zasmál a dlouze se napil. „To není nic zvláštního. Přijde mi to jako vnitřní záležitost. Viktor musel mít spoustu peněz. To je pak snadný strážce podplatit. Řekl bych, že to bylo takhle nějak.“

Adrian mluvil uhlazeně, a když se ve tváři druhého muže objevil tupý úsměv, došlo mi, že na něj Adrian použil trochu nátlaku. „Vsadím se, že máte pravdu,“ řekl ten muž.

„Měl byste to říct svým královským známým,“ dodal Adrian. „Vnitřní záležitost.“

Moroj dychtivě pokýval hlavou. „Taky že řeknu.“

Adrian se mu ještě chvilku díval do očí a pak sklopil zrak ke svému drinku. Ten chlap už se přestal tvářit tak omámeně, ale přesto jsem věděla, že si Adrianův příkaz o „vnitřní záležitosti“ vzal k srdci a rozšíří ho. Adrian dopil svůj koktejl a odložil na bar prázdnou sklenici. Chystal se něco říct, když vtom jeho pozornost upoutalo něco na druhém konci místnosti. Moroj si toho taky všiml. Sledovala jsem, kam se tak ohromeně dívají.

Zaúpěla jsem. Samozřejmě, že na ženské. Nejdřív jsem myslela, že jsou to dhampýrky, protože příslušnice mého druhu tady byly především lahůdkou pro oči. Když jsem se ale podívala pozorněji, zjistila jsem, že jsou to Morojky. Abych byla přesná, morojské tanečnice. Bylo jich tam hned několik a všechny byly narvané do podobných minišatů. Každé šaty se ale třpytily v jiném odstínu: měděné, modré… Vlasy jim zdobilo peří a lesklé kamínky. S úsměvem procházely davem, který jim uvolňoval cestičku, byly krásné a sexy, úplně jiným způsobem než příslušnice mojí rasy.

To nebylo žádné překvapení. Mám dojem, že Morojové pokukují spíš po dhampýrkách, ale asi jenom proto, že sama jsem dhampýrka. Moroje však přirozeně přitahují ženy vlastního druhu a do těch se i zamilovávají. Tak zůstává jejich rasa zachována. A přestože Morojové často blázní po dhampýrkách, stejně nakonec většinou skončí s Morojkou.

Tanečnice byly vysoké a pohybovaly se ladně. Jejich vyparáděný zevnějšek mi napověděl, že se zřejmě chystají předvést show. Dovedla jsem si představit, jak úchvatný tanec asi vystřihnou. Uměla bych to ocenit, i když Adrian by to jistě ocenil mnohem víc. Zíral na ně s očima dokořán. Šťouchla jsem do něj loktem.

„Hej!“

Poslední tanečnice zmizely v davu kasina a mířily ke dveřím s nápisem DIVADLO, jak jsem očekávala. Adrian se na mě podíval a uličnicky se usmál.

„Na koukání není nic špatnýho.“ Poklepal mi na rameno.

Moroj, který stál vedle něho, souhlasně pokýval hlavou. „Možná dneska zajdu na představení.“ Zakroužil svým drinkem. „Celá ta záležitost s Daškovem a zmatky s Dragomiry… Jsem z toho smutný kvůli chudákovi Erikovi. Byl to fajn chlap.“

Pochybovačně jsem se na něj zahleděla. „Vy jste znal Lissina ot-, ehm, totiž Erika Dragomira?“

„Jistě.“ Moroj mávl na barmana, aby mu dolil. „Léta jsem tu pracoval jako vedoucí. Chodil sem pořád. On tyhle holčiny uměl ocenit.“

„Lžete,“ řekla jsem chladně. „Zbožňoval svou ženu.“ Viděla jsem Lissiny rodiče pohromadě. I když jsem byla relativně malá, viděla jsem, jak se milují.

„Netvrdím, že něco dělal,“ ohradil se Moroj. „Jak řekl váš přítel, na koukání není nic špatného. Ale spousta lidí věděla, že princ Dragomir má rád pořádnou zábavu – obzvlášť když šlo o dámskou společnost.“ Moroj si povzdechl a pozvedl svou sklenku. „Taková škoda, co se mu stalo. Jen doufám, že toho bastarda Daškova brzy chytnou a Erikova holčička bude mít klid.“

Nelíbilo se mi tohle nařčení Lissina táty a byla jsem ráda, že u toho Lissa není. Nebylo mi z toho příjemně, částečně taky proto, že jsme nedávno s Lissou zjistily, že její brácha Andre byl podobný. Taky vymetal všechny večírky a lámal dívčí srdce. Copak se to v jejich rodině dědí? Co dělal Andre, rozhodně nebylo správné, ale je velký rozdíl, když páchá výstřelky puberťák a když se jich dopouští dospělý ženatý muž. Nerada si to přiznávám, ale i ti nejzamilovanější muži pořád koukají po jiných ženách a nemusejí se nutně dopouštět nevěry. Adrian byl toho důkazem. Přesto mi bylo jasné, že by se Lisse nezamlouvalo, kdyby se dozvěděla, že její táta flirtoval s kdejakou ženou. Už tak pro ni bylo dost těžké, když odhalila pravdu o Andrem, a já jsem rozhodně nechtěla otřást jejími vzpomínkami na dokonalé rodiče.

Střelila jsem po Adrianovi pohledem, který jasně vyjadřoval, že jestli budeme ještě chvíli poslouchat toho chlapa, skončí to rvačkou. Nechtěla jsem, aby nás Lissa našla tady, kdyby se nás vydala hledat. Adrian zareagoval jako vždy vnímavěji, než působil.

„Tak co, puso? Nezajdem si zahrát? Něco mi říká, že budeš mít štěstí – jako vždycky.“

Podívala jsem se na něj. „Jasně.“

Adrian na mě mrkl a vstal. „Rád jsem si s váma popovídal,“ oznámil tomu Morojovi.

„Já s vámi taky,“ odvětil. Síla nátlaku pozvolna mizela. „Měl byste ji líp oblíkat, víte.“

„Nemám zájem ji oblíkat,“ křikl ještě Adrian a táhl mě pryč.

„Dávej si bacha,“ upozornila jsem ho. „Nebo někdo vychrstne pití do ksichtu tobě.“

„Jen hraju svou roli, malá dhampýrko. A ta role zahrnuje, abych tě udržel co nejdál od problémů.“ Zastavili jsme se u pokerové místnosti v kasinu a Adrian mě celou přejel pohledem. „Ten chlap ale měl s tím oblíkáním pravdu.“

Zaťala jsem zuby. „Nemůžu uvěřit, že vykládal takový věci o Lissiným tátovi.“

„Pomluvy se šíří pořád – zrovna ty bys to měla vědět nejlíp. A je jedno, jestli už je dotyčný po smrti. Navíc celý ten rozhovor nám – nebo spíš tobě – hodně pomohl. O tom, že ten útěk byla vnitřní záležitost, určitě spekulujou i další. Jestli to ten chlap rozšíří dál, nikoho ani nenapadne, že s tím může mít něco společnýho nejnebezpečnější strážkyně na světě.“

„To doufám.“ Snažila jsem se zklidnit. Uvědomovala jsem si, že za posledních čtyřiadvacet hodin jsem od Lissy absorbovala spoustu temnoty, což moji náladu jen zhoršovalo. Radši jsem se rozhodla změnit téma a přejít na bezpečnější půdu. „Vzhledem k tomu, jak jsi ještě nedávno zuřil, se teď chováš moc hezky.“

„Nejsem šťastnej, ale trochu jsem uvažoval,“ prohlásil Adrian.

„Fakt? A prozradíš mi, k čemu jsi dospěl?“

„Tady ne. Promluvíme si pak. Teď máme plno jiných starostí.“

„Jako třeba zamaskovat zločin a vypadnout z tohohle města, aniž by nás napadli Strigojové?“

„Ne. Jako třeba, abych vyhrál nějaký prachy.“

„Zbláznil ses?“ Položit Adrianovi tuhle otázku nikdy nebyl nejlepší nápad. „Právě jsme unikli bandě krvežíznivejch monster a ty myslíš jen na to, jak si zahraješ?“

„To, že jsme naživu, znamená, že bychom měli žít,“ namítl. „Hlavně když máme dost času.“

„Ty přece žádný prachy nepotřebuješ.“

„Ale budu potřebovat, pokud mi fotr zavře kohoutek. Navíc mě hrozně baví užívat si hru.“

Brzy jsem zjistila, že to jeho „užívat si hru“ znamená podvádět. Pokud tedy považujete zapojení éteru za podvádění. K éteru se váže hodně psychických schopností, což znamená, že uživatelé éteru umějí každého snadno prokouknout. Viktor měl pravdu. Adrian byl samý vtípek a objednával si drinky, ale já věděla, že si bedlivě všímá všech hráčů. Dával si pozor, aby nic výslovně neříkal, jeho výraz mluvil za něj. Jednu chvíli se tvářil spokojeně, pak nejistě a pak zase roztrpčeně. I beze slov dokázal vyvíjet nátlak a blufovat.

„Hned se vrátím,“ řekla jsem mu, když jsem ucítila, že mě volá Lissa.

S nezájmem mávl rukou, ať jdu. O jeho bezpečí jsem se nebála, protože v místnosti bylo pár strážců. Bála jsem se jen toho, že by některý ze zaměstnanců mohl postřehnout, že Adrian používá při hře nátlak, a všechny nás vyhodit. Nátlak do určité míry ovládá každý vampýr, ale uživatelé éteru jsou v něm mnohem lepší. Na nátlak se pohlíží jako na něco nemorálního, takže je mezi Moroji zakázán. A v kasinu rozhodně mají dobrý důvod to hlídat.

Ukázalo se, že recepce je poblíž pokerové místnosti, takže jsem Lissu s Eddiem našla rychle. „Tak jak?“ zeptala jsem se, když jsme se vraceli.

„Sehnali jsme letenky na zítra ráno,“ oznámila mi Lissa. Zaváhala. „Mohli jsme letět už v noci, ale…“

Nemusela to dopovědět. Po tom, co jsme dneska prožili, nikdo nechtěl podstupovat sebemenší riziko, že bychom narazili na Strigoje. Na letiště se dostaneme taxíkem, ale i tak se nikomu z nás nechtělo chodit ven za tmy.

Potřásla jsem hlavou a vedla je do pokerové místnosti. „Udělali jste dobře. Takže máme spoustu času… Chceš si vzít pokoj a vyspat se?“

„Ne.“ Zachvěla se a já z ní ucítila strach. „Nechci z toho davu. A taky se bojím, co by se mi mohlo zdát…“

Adrian sice dělal, že ho ta záležitost se Strigoji nijak nerozrušila, ale Lissu jejich obličeje pořád pronásledovaly – obzvlášť ten Dimitrijův. „Fajn,“ řekla jsem a doufala, že ji uklidním. „Když zůstaneme vzhůru, aspoň pak líp najedeme na noční rytmus u dvora. Taky můžeš sledovat, jak Adriana vyhodí ochranka.“

Jak jsem doufala, Lissu skutečně rozptýlilo, když sledovala Adrianovo podvádění. Dokonce ji to zaujalo natolik, že to chtěla zkusit taky. No výborně! Přemlouvala jsem ji, ať zkusí nějakou bezpečnější hru, a taky jsem jí stručně zrekapitulovala, jak Adrian nasadil tomu Morojovi do hlavy, že Viktorův útěk byl vnitřní záležitost. Tu část o Lissině otci jsem vynechala. Noc jako zázrakem uplynula bez jakéhokoli incidentu – nevyřítili se na nás Strigojové ani ochranka z kasina. Pár lidí Lissu poznalo, ale to jenom napomůže našemu alibi. Eddie se mnou celou noc nepromluvil.

Ráno jsme opustili Čarodějnou hodinu. Nikdo z nás nebyl šťastný, že nám Viktor utekl, ani z toho útoku Strigojů, ale pobyt v kasinu nás trochu uklidnil – přinejmenším dokud jsme nedorazili na letiště. V kasinu jsme vyslechli spoustu zpráv z morojského světa izolovaného od lidí. Ale když jsme čekali na náš let, nedalo se dělat nic jiného než koukat na televizi. Obrazovky byly snad všude.

Hlavní zprávou dne byla masová vražda v Luxoru. Říkali, že policie nemá nejmenší stopu. Většina členů ochranky, co se do toho zapletli, skončila se zlomeným vazem. Žádná další těla se nenašla. Tipovala jsem, že Dimitrij odtáhl těla svých poskoků ven, kde je slunce změnilo na popel. A sám unikl, aniž by za sebou nechal nějakého svědka. Dokonce ani kamery nic nenahrály, což mě nepřekvapilo. Když jsem já dokázala zničit kamerové záznamy ve věznici, Dimitrij to v lidském hotelu jistě zvládl taky.

Nálada, která se nám v kasinu trochu zlepšila, opět poklesla. Nikdo z nás moc nemluvil. Držela jsem se dál od Lissiny mysli, protože její depresi jsem ještě k té svojí rozhodně nepotřebovala.

Měli jsme přímý let do Philadelphie, odkud pak budeme muset chytit letadlo někam co nejblíž ke dvoru. A co se rozpoutá tam…, to je nejspíš to poslední, co nás teď zajímá.

Nebála jsem se, že by za dne mohli nastoupit do letadla Strigojové. A jelikož jsme s sebou neměli žádného vězně, kterého bych musela hlídat, dovolila jsem si usnout. Už jsem si ani nepamatovala, kdy jsem během téhle cesty naposledy spala. Spala jsem tvrdě, ale i ve snech mě děsil fakt, že jsem nechala uniknout jednoho z nejnebezpečnějších morojských zločinců a ještě jsem dovolila Strigojovi odkráčet a pozabíjet fůru lidí. Nikdo z mých kamarádů za to zodpovědný nebyl. Celou tuhle katastrofu mám na svědomí jen já sama.

DVANÁCT

Moje obavy se potvrdily, sotva jsme se vrátili na královský dvůr.

Samozřejmě jsem nebyla jediná, kdo měl průšvih. Lissu si zavolala královna, aby jí osobně vynadala, ale věděla jsem, že žádný vážný trest jí nehrozí. Se mnou a s Eddiem to bylo jiné. Sice jsme už byli venku ze školy, ale podléhali jsme stejným pravidlům jako oficiální strážci, což znamenalo, že jsme měli problémy jakožto neposlušní zaměstnanci. Jen Adrian vyvázl bez následků. Ten si může dělat, co chce.

Ve skutečnosti můj trest nebyl tak tvrdý, jak mohl být. Co jsem taky mohla ztratit? Šance na to, že se stanu Lissinou strážkyní, byly mizivé a nikdo jiný kromě Taši mě za strážkyni stejně nechtěl. Bláznivý víkend ve Vegas – což byla naše krycí historka – ji jen těžko mohl odradit, aby o mě ztratila zájem. Nicméně na Eddieho náš výlet vrhl špatné světlo a vypadalo to, že pár Morojů už o něj jakožto o strážce přestalo stát. Ale dost jiných to neodradilo, takže mu nehrozilo, že by přišel o své postavení. Přesto jsem si to strašlivě vyčítala. Ani slovem se nezmínil o tom, co jsme dělali, ale kdykoli se na mě podíval, viděla jsem, že mě odsuzuje.

A v následujících dnech jsem se s ním vídala často. Zjistili jsme, že strážci mají na ty neposlušné svoje metody.

„To, co jste udělali, je tak nezodpovědné, že bych to čekal leda od někoho, kdo ještě chodí do školy. Dokonce do základní školy.“

Byli jsme v kanceláři v budově velitelství a řval na nás Hans Croft, velitel všech strážců u dvora, který měl velké slovo v přidělování strážců. Byl to dhampýr něco málo před padesát a měl rozježené šedobílé vousy. Taky to byl debil. Pořád se kolem něj vznášel pach cigaretového kouře. Eddie a já jsme seděli a on před námi popocházel sem a tam s rukama za zády.

„Ohrozili jste život poslední členky rodu Dragomirů – o chlapci Ivaškovových se ani nezmiňuju. Jak si myslíte, že by královna reagovala, kdyby její prasynovec zemřel? Taky jste si to dobře načasovali! Utekli jste si užívat, zrovna když chlap, který unesl princeznu, unikl z vězení. Ale o tom jste se asi nedozvěděli, protože jste byli příliš zaneprázdnění hraním na automatech a ukazováním falešných dokladů.“

Při zmínce o Viktorovi jsem sebou trhla, přestože jsem neměla důvod domnívat se, že by nás někdo podezíral z jeho útěku. Hans si moje gesto vyložil jako přiznání viny.

„Odmaturovali jste,“ prohlásil. „Ale to neznamená, že se můžete utrhnout ze řetězu.“

Tohle předvolání na kobereček mi připomnělo, jak jsme se s Lissou vrátily na Akademii svatého Vladimíra, kde nám vynadali kvůli tomu samému – nezodpovědnému útěku a ohrožení princezny. Až na to, že teď tady nebyl Dimitrij, který by se mě zastal. Při té vzpomínce se mi udělal knedlík v krku. Vybavila jsem si jeho vážný výraz, jeho krásný obličej, ty hnědé oči, ve kterých se zračil zápal a vášeň, když se za mě přimlouval a přesvědčoval ostatní, že si zasloužím další šanci.

Teď už ne. Žádný Dimitrij tu není. Jen já a Eddie čelíme následkům ve skutečném světě.

„Vy.“ Hans ukázal prstem na Eddieho. „Vy možná budete mít to štěstí, že z toho vyklouznete bez velkého postihu. Samozřejmě ale už napořád budete mít černý puntík v záznamech. A definitivně jste přišel o šanci získat významného chráněnce z řad královských, kde by vás podporovali i další strážci. Přesto nějaké přidělení dostanete. Pravděpodobně budete pracovat sám a budete chránit někoho ze šlechty.“

Vysoce postavení královští mívají víc než jednoho strážce, tím pádem je pak ochrana jednodušší. Hans Eddiemu naznačoval, že bude přidělen k někomu nižšího postavení – což obnáší víc práce a větší nebezpečí. Nenápadně jsem se na Eddieho podívala a spatřila jsem opět jeho tvrdý a odhodlaný výraz. Jako by dával najevo, že je mu to jedno, i kdyby měl sám chránit celou rodinu. Nebo dokonce deset rodin. Působil tak, že by mu nevadilo, ani kdyby ho samotného hodili do hnízda Strigojů. On by je všechny pobil.

„Zato vy.“ Hans promluvil tak ostře, že jsem se na něj podívala. „Vy budete mít štěstí, když dostanete vůbec nějakou práci.“

Jako vždy jsem zareagovala bez rozmýšlení. Měla jsem zůstat zticha jako Eddie. „Samozřejmě, že budu mít práci. Chce mě Taša Ozerová. A vy máte moc málo strážců na to, abyste si mohl dovolit nechat mě nečinně sedět.“

Hansovi se oči zaleskly hořkým pobavením. „Ano, strážců máme málo, ale je spousta různých prací, které musí někdo vykonávat – nejen někoho chránit. Někdo musí sedět v kanceláři. Někdo musí sedět u brány a hlídat.“

Strnula jsem. Kancelářská práce. Hans mi vyhrožuje kancelářskou prací. Nejhorší, co jsem si až dosud představovala, bylo, že budu chránit nějakého obyčejného Moroje, kterého nebudu znát a nejspíš mi bude hrozně protivný. Ale i ve svých nejstrašnějších představách jsem byla venku ve světě. V pohybu. Bojovala bych a chránila.

Ale tohle? Hans měl pravdu. Strážci jsou potřeba i k administrativním pracím u dvora. Tyhle profese jich vykonává jen málo – strážci jsou skutečně příliš cenní –, ale někdo to zkrátka dělat musí. A že se stanu jednou z nich, mi připadalo naprosto otřesné. Celý den hodiny a hodiny sedět na zadku… jako strážci v Tarasovu. Profese strážce obnáší hodně úkolů, které nejsou kdovíjak úchvatné, nicméně jsou nutné.

V tom okamžiku jsem si plně uvědomila, že jsem ve skutečném světě. Zachvátil mě strach. Po maturitě jsem přijala titul strážkyně, ale opravdu jsem pochopila, co všechno to obnáší? Jenom jsem se snažila tomu uvěřit a vychutnávala si tu slávu, a nemyslela na následky? Už jsem venku ze školy. Za tohle nedostanu žádný kázeňský trest. Tohle je opravdové. Tohle je otázka života a smrti.

Můj výraz zřejmě prozradil moje pocity. Hans mě obdařil krutým úsměvem. „Správně. Existuje mnoho způsobů, jak zkrotit ty, co dělají problémy. Máte štěstí, že o vašem konečném osudu se ještě rozhoduje. A do té doby je tady spousta práce, kterou je třeba udělat. Takže vy dva nám s ní pomůžete.“

Během následujících několika dní se ukázalo, že ta práce je podřadná, fyzická a těžká. Moc se to nelišilo od trestů na škole. Byla jsem přesvědčená, že ji někdo vymyslel jen proto, aby jí mohl potrestat takové jako my. Pracovali jsme dvanáct hodin denně, většinou venku. Vozili jsme kamení a hlínu na stavbu nové zahrady u řady královských městských domů. Někdy nám ale poručili drhnout podlahy. Věděla jsem, že na úklid mají morojské zaměstnance, kterým teď nejspíš dali volno.

Přesto mi to ale připadalo lepší než to, čím nás Hans zavalil potom: tříděním kopců a kopců papírů. Ocenila jsem přitom, že teď už je většina informací v digitální podobě…, a znovu jsem se začala bát o svou budoucnost. Neustále jsem myslela na ten první rozhovor s Hansem, na jeho vyhrožování, že takový by mohl být můj život. Že nikdy nebudu opravdovou strážkyní Lissy ani žádného jiného Moroje. Během našeho výcviku jsme měli takovou mantru: Oni mají přednost. Jestli jsem si budoucnost podělala už definitivně, budu mít novou: Přednost má písmeno A. Pak B, C, D…

Během těchhle pracovních dnů jsem Lissu neviděla. I úřednická práce nás držela od sebe, protože ona se pohybovala na úplně jiných místech. Bylo to frustrující. Díky poutu jsem dokázala vysledovat její myšlenky, jenže já jsem s ní chtěla taky mluvit. Chtěla jsem mluvit s kýmkoli. Adrian se mi vyhýbal a ani se neobtěžoval přijít za mnou aspoň ve snu. Uvažovala jsem, jak mu asi je. Po našem rozhovoru v Las Vegas už jsme spolu nemluvili. S Eddiem jsme často pracovali vedle sebe, ale ani on na mě nepromluvil. Hodiny a hodiny mě pohlcovaly jen moje myšlenky a výčitky svědomí.

A věřte mi, že jsem si toho vyčítala hodně. U dvora si obyčejných pracovníků nikdo moc nevšímal. Takže ať už jsem pracovala uvnitř nebo venku, všichni kolem si povídali, jako bych tam vůbec nebyla. Nejžhavějším tématem rozhovorů byl Viktor Daškov. Nebezpečný Viktor Daškov na útěku. Jak se to mohlo stát? Měl snad schopnosti, o nichž nikdo nevěděl? Lidé se báli, někteří byli dokonce přesvědčeni, že se dostane na královský dvůr, kde všechny pozabíjí ve spánku. Většinou zastávali teorii „vnitřní záležitosti“, takže nás nikdo nepodezíral. Bohužel to ale znamenalo, že se mnozí začali obávat, že se v našich řadách vyskytují zrádci. Kdoví, kdo všechno mohl pracovat pro Viktora Daškova? Špióni a rebelové se mohou skrývat i u dvora, kde plánují nejrůznější zvěrstva. Věděla jsem, že všechny tyhle názory jsou dost přehnané, ale na tom nezáleželo. Všechny vycházely z reálného základu: Viktor Daškov si chodí volně po světě. A jenom já a moji komplicové víme, že je to moje zásluha.

Vzhledem k tomu, že nás viděli ve Vegas, měli jsme na útěk z vězení alibi a naše jednání působilo tím nezodpovědněji. Všichni byli zděšeni, že jsme umožnili dragomirské princezně uniknout z královského dvora, když je na útěku muž, který ji předtím unesl. Všichni naštěstí říkali, že královna zasáhla v pravý čas a dostala nás zpátky dřív, než by nás našel Viktor. Náš výlet do Las Vegas taky vyvolal spoustu nových spekulací – konkrétně o mé osobě.

„U Vasilisy mě to nepřekvapuje,“ vyslechla jsem jednu ženu, když jsem pracovala venku. Spolu s přáteli kráčela do budovy dárců a mě snad ani neviděli. „Utekla už dřív, že? Ti Dragomirové jsou občas pěkně divocí. Jakmile dopadnou Viktora Daškova, nejspíš zase začne vymetat jeden večírek za druhým.“

„To se pleteš,“ opáčila její kamarádka. „Proto neutekla. Ona je totiž dost rozumná. To ta dhampýrka, co je pořád s ní – ta Hathawayová. Slyšela jsem, že chtěla utéct do Vegas s Adrianem Ivaškovem, aby se tam mohli vzít. Královnini lidé se tam objevili právě včas, aby jim v tom zabránili. Taťána zuří, obzvlášť když ta Hathawayová neustále prohlašuje, že ji s Adrianem nic nerozdělí.“

Teda! Tak to je šok. Sice je asi lepší, když si všichni myslí, že jsem utekla s Adrianem, než aby mě obvinili z napomáhání při útěku zločince, ale stejně… Udivilo mě, jak rychle se tu rozšířily takové názory. Jenom jsem doufala, že se Taťána nedoslechla o našem údajném úmyslu uzavřít sňatek. Byla jsem si jistá, že v tom případě by veškerý pokrok v našem vztahu vzal rázem za své.

Můj první společenský kontakt přišel z nečekané strany. Zrovna jsem lopatou házela hlínu do ohromného květináče a potila se u toho jak blázen. Pro Moroje už nadcházel čas spánku, což znamenalo, že slunce zářilo v celé své letní kráse. U téhle práce jsme aspoň měli pěkný výhled na ohromný kostel.

Na Akademii jsem do kostela chodila často, ale do tohohle moc ne, protože stál dost daleko od hlavních budov. Byl ruský a pravoslavný – to je hlavní víra Morojů – a hodně mi připomínal katedrály, které jsem viděla v Rusku, i když nebyl tak velký. Byl postaven z krásných červených kamenů a jeho střechy zdobily zelené cibulovité střechy se zlatými kříži na vrcholu.

Kostel obklopovaly dvě zahrady, na jedné z nich jsem pracovala. Poblíž se nacházela jedna z nejpozoruhodnějších památek královského dvora – obrovská socha nějaké dávné morojské královny, která byla dobře desetkrát větší než já. Na opačné straně pozemků stála podobná socha, pro změnu krále. Na jejich jména jsem si nikdy nemohla vzpomenout, ale byla jsem si jistá, že jsme se o nich učili na hodinách dějepisu. Byli to pokrokoví vládci a změnili svět Morojů své doby.

Koutkem oka jsem postřehla nějakou blížící se postavu a už jsem se děsila, že je to Hans, a že nás přišel zavalit další příšernou otročinou. Vzhlédla jsem a překvapilo mě, když jsem uviděla Christiana.

„Je ti jasný,“ houkla jsem na něj, „že když tě někdo uvidí, jak se se mnou bavíš, budeš z toho mít průšvih?“

Christian pokrčil rameny a usedl na kraj částečně dokončené kamenné zídky. „Pochybuju. To ty jsi neustále v nějakým průšvihu a myslím, že hůř už na tom bejt ani nemůžeš.“

„To je pravda,“ zavrčela jsem.

Chvíli tam tiše seděl a pozoroval mě, jak házím lopatu za lopatou. Nakonec se zeptal: „Jak a proč jsi to udělala?“

„Co jsem udělala?“

„Víš přesně, o čem mluvím. To vaše malý dobrodružství.“

„Sedli jsme na letadlo a odfrčeli do Vegas. Proč? Hmm. O tom musím popřemýšlet.“ Zastavila jsem se a otřela si pot z čela. „Protože kde jinde jsou hotely jako pirátský lodi a barmani, co po tobě nechtějí doklady, aby ti nalili?“

Christian se zašklebil. „Rose, mně nenakecáš nesmysly. Nejeli jste do Las Vegas.“

„Máme ještě letenky a účtenky z hotelu, můžeme to dokázat. O fůře lidí, co tam viděli dragomirskou princeznu hrát na automatech, ani nemluvím.“

Zaměřila jsem se na práci, ale přesto jsem měla dojem, že Christian nevěřícně vrtí hlavou. „Jakmile jsem se doslechl, že Viktora Daškova osvobodili z vězení tři lidi, věděl jsem, že to musíte být vy. A vy tři jste náhodou zrovna zmizeli.“

Eddie opodál strnul a začal se nervózně rozhlížet kolem. Já jsem udělala totéž. Zoufale jsem toužila s někým si promluvit, ale rozhodně bych neriskovala, že nebezpečné části vyprávění vyslechne někdo nepovolaný. Kdyby to prasklo, náš současný trest by nám připadal jako hotová rekreace. Byli jsme tu sami, ale stejně jsem ztišila hlas a nasadila jsem co nejupřímnější výraz.

„Slyšela jsem, že to byli lidi, kterým Viktor zaplatil.“ To byla další teorie, která se úspěšně šířila, stejně jako ta další: „Vlastně si myslím, že se z něj stal Strigoj.“

„Jasně,“ řekl Christian kousavým tónem. Znal mě až příliš dobře na to, aby mi uvěřil. „A já jsem zas slyšel, že jeden ze strážců si nepamatuje, proč napadl svoje kolegy. Přísahá, že ho někdo ovládal. Kdo ovládá takovej nátlak, ten by nejspíš dokázal přesvědčit ostatní, aby viděli lidi, klauny, klokany…“

Radši jsem se na něj ani nepodívala a tvrdě jsem zarazila lopatu do země. Skousla jsem si ret, aby ze mě nevypadla nějaká nevhodná poznámka.

„Udělala to proto, že si myslí, že Strigoj se dá proměnit zpátky do původní podoby,“ ozval se Eddie.

Trhla jsem sebou a nevěřícně se na něj zahleděla. Ohromilo mě, že promluvil. „Co blbneš?“

„Říkám pravdu,“ odvětil Eddie, aniž by přestal pracovat. „Je to náš kámoš. Myslíš, že to na nás práskne?“

Ne, rebel Christian nás nenapráská. To ale neznamená, že mu chci všechno povědět. Jedno platí: čím víc lidí zná tajemství, tím větší je pravděpodobnost, že se prozradí.

Nepřekvapilo mě, že Christianova reakce se moc nelišila od reakcí ostatních. „Cože? To není možný. To přece ví každej.“

„Podle bratra Viktora Daškova to možný je,“ řekl Eddie.

„Necháš toho?“ zařvala jsem na něj.

„Řekni mu to ty, nebo to udělám sám.“

Povzdechla jsem si. Christian na nás kulil světle modré oči a tvářil se zděšeně. Jako většina mých kamarádů byl i on zvyklý na moje šílenosti, ale tohle už bylo moc.

„Myslel jsem, že Viktor Daškov je jedináček,“ prohlásil.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Jeho táta měl bokovku, takže Viktor má nevlastního bratra. Roberta. A ten ovládá éter.“

„Jedině ty,“ vydechl Christian. „Jedině ty jsi s to vypátrat něco takovýho.“

Ignorovala jsem návrat k jeho obvyklému cynismu. „Robert tvrdí, že zachránil Strigojku – zabil její nemrtvou součást a pak ji přivedl zpátky k životu.“

„Éter má taky svoje meze, Rose. Tebe může přivést zpátky, ale Strigojové jsou mrtví.“

„Nevíme, co všechno se dá s éterem dělat,“ poukázala jsem. „Polovina jeho možností je pořád záhadou.“

„Víme o svatým Vladimírovi. Kdyby ten dokázal proměnit Strigoje zpátky, nemyslíš, že by to dělal? Pokud by tohle nebyl zázrak, tak co už? Něco z toho by přežilo v legendách,“ namítl Christian.

„Možná jo, možná ne.“ Utáhla jsem si culík a v duchu si snad už posté přehrála rozhovor s Robertem. „Možná svatej Vladimír nevěděl, jak na to. Není to zas tak snadný.“

„Jo,“ souhlasil Eddie. „To je na tom to nejlepší.“

„Hele,“ osopila jsem se na něj. „Vím, že jsi na mě naštvanej, ale když je tu Christian, už není třeba nikdo další, kdo by pronášel uštěpačný poznámky.“

„Nevím,“ řekl Christian. „Ale na něco takovýho bys asi potřebovala dva lidi. Teď mi vysvětli, jak ten zázrak údajně probíhá.“

Znovu jsem si povzdechla. „Kůl se spolu se čtyřmi živly nabije i éterem.“

Pro Christiana bylo nabíjení předmětů éterem taky něco nového. „To mě nikdy nenapadlo. Myslel jsem, že éter by vším akorát zamíchal… Ale nedovedu si představit, že by stačilo, abys Strigojovi probodla srdce takovým kůlem.“

„No… o to právě jde. Podle Roberta to nemůžu udělat já. Musí to udělat uživatel éteru.“

Nastalo ticho. Opět jsem připravila Christiana o řeč.

Nakonec promluvil. „Tolik uživatelů éteru zase neznáme. Natožpak aby někdo z nich uměl bojovat nebo probodnout Strigoje.“

„Známe dva.“ Zamračila jsem se, když jsem si vzpomněla na Oksanu na Sibiři a na Avery zavřenou… kde vlastně? V nemocnici? Na místě, jako je Tarasov? „Ne, čtyři. Pět, když počítám i Roberta. Ale máš pravdu, nezvládl by to ani jeden z nich.“

„To je stejně fuk, protože to prostě nejde,“ prohlásil Eddie.

„To nevíme!“ Zoufalství v mém hlase mě samotnou překvapilo. „Robert tomu věří. Dokonce i Viktor tomu věří.“ Zaváhala jsem. „A Lissa taky.“

„A chce to udělat,“ tipl si Christian. „Protože pro tebe by udělala cokoli.“

„Nemůže to udělat.“

„Protože toho není schopná, nebo proto, že jí to nedovolíš?“

„Obojí,“ vykřikla jsem. „Nedovolím jí přiblížit se ke Strigojovi. Už teď…“ Zaúpěla jsem, protože se mi nechtělo odhalovat, co jsem díky našemu poutu zjistila, když jsme teď byly od sebe. „Už teď si opatřila kůl a snaží se ho nabít. Díkybohu jí to zatím moc nejde.“

„Kdyby tohle bylo možný,“ začal pomalu Christian, „mohlo by to změnit náš svět. Kdyby se naučila…“

„Co? Ne!“ Tolik jsem chtěla, aby mi Christian uvěřil, a teď jsem si přála pravý opak. Nikdo z mých kamarádů nevěřil, že je přeměna vůbec možná, a nikdo taky neuvažoval, že by se Lissa mohla naučit bojovat. „Lissa není žádná bojovnice. A žádnej uživatel éteru, kterýho známe, taky ne. Takže pokud nějakýho takovýho nenajdeme, radši…“ Trhla jsem sebou. „Radši bych byla, kdyby Dimitrij umřel.“

To konečně přimělo Eddieho zastavit se v práci. „Vážně? To bych do tebe nikdy neřekl.“ Sarkasmus, který se vyrovnal mému.

Otočila jsem se a namířila si to k němu s rukama zaťatýma v pěst. „Hele, to, co se stalo, už zpátky nevezmu! Je mi líto. Nevím, co jinýho říct. Vím, že jsem to podělala. Nechala jsem Dimitrije uprchnout. Nechala jsem uprchnout Viktora.“

„Tys nechala Viktora uprchnout?“ podivil se Christian.

Nebrala jsem ho na vědomí a dál jsem křičela na Eddieho. „Byla to chyba. S Dimitrijem… jsem měla slabou chvilku. Selhala jsem. Vím o tom. Oba to víme. Ale ty víš, že jsem neměla v úmyslu dopustit ty ztráty na životech. Jestli jsi opravdu můj kamarád, musíš to vědět. Kdybych to mohla vzít zpátky…“ Polkla jsem a překvapilo mě pálení v očích. „Udělala bych to. Přísahám, že bych to udělala, Eddie.“

Tvářil se dokonale nehybně. „Věřím ti. Jsem tvůj kamarád a vím… Vím, žes nechtěla, aby to dopadlo tak, jak to dopadlo.“

Vydechla jsem úlevou. Až teď mi došlo, jak moc jsem se bála, že jsem ztratila jeho úctu a přátelství. S údivem jsem pohlédla na svoje pěsti. Uvolnila jsem je a vůbec mi nešlo do hlavy, jak jsem se mohla nechat tolik vytočit. „Děkuju. Moc ti děkuju.“

„Co tady na sebe řvete?“

Oba jsme se otočili a uviděli, že si to k nám hasí Hans. A vypadal naštvaně. Taky jsem si všimla, že Christian se prakticky vypařil. To bylo dobře.

„Teď není pauza na společenskou konverzaci!“ zavrčel Hans. „Vy dva máte dneska ještě hodinu pracovat. A jestli se nějak vzájemně rozptylujete, tak vás rozdělím.“ Prstem naznačil Eddiemu, aby šel k němu. „Vy pojďte sem. Musíte mi ještě roztřídit nějaké papíry.“

Střelila jsem po Eddiem soucitným pohledem, ale to už ho Hans odváděl pryč. Byla jsem ráda, že papíry nemusím vyřizovat já.

Pokračovala jsem v práci a hlavou mi vrtaly otázky, které jsem si pokládala už týden. To, co jsem řekla Eddiemu, jsem myslela doopravdy. Zoufale jsem chtěla, aby se uskutečnil můj sen o záchraně Dimitrije. Toužila jsem po tom víc než po čemkoli jiném – tedy pokud by u toho Lissa nemusela riskovat život. Neměla jsem ale váhat. Měla jsem Dimitrije prostě zabít. Viktor mi neměl uniknout. Lissa neměla uvažovat o tom, co řekl Robert.

Jak jsem tak přemýšlela o Lisse, náhle jsem se ocitla v její hlavě. Byla ve svém pokoji a balila si posledních pár věcí, než si půjde lehnout. Zítra ji čeká návštěva Lehighu. Ve světle nedávných událostí bohužel přestalo platit, že bych mohla jet s ní, což mě ani nepřekvapovalo. Blížily se její narozeniny, na které jsme v tomhle zmatku trochu pozapomněly. Bude to už tenhle víkend a mně nepřipadalo správné nechat ji zrovna o narozeninách samotnou. Měly bychom slavit spolu. Trápilo ji to. Její pochmurné myšlenky ji pohltily natolik, že když se náhle ozvalo zaklepání na dveře, nadskočila leknutím.

Podivila se, kdo ji přišel navštívit v tak pozdní hodinu. Když za dveřmi uviděla Christiana, zalapala po dechu. Mně to taky připadalo neskutečné. Pořád jsem si nemohla zvyknout na to, že už nejsme ve škole a neplatí tu pravidla, která – teoreticky – zakazují návštěvy na pokojích opačného pohlaví. Už ale nejsme studenti a technicky vzato jsme dospělí. Došlo mi, že odtud se musel vydat rovnou za ní.

Bylo ohromující, jak rychle mezi nimi vzniklo napětí. Lisse se sevřelo srdce směsicí nejrůznějších pocitů: vzteku, lítosti a nepochopení.

„Co tady děláš?“ zeptala se.

Stejné emoce se zračily v jeho obličeji. „Chtěl jsem s tebou mluvit.“

„Už je pozdě,“ vypravila ze sebe strnule. „Navíc mám dojem, žes říkal, že si nepovídáš rád.“

„Chci mluvit o tom, co se stalo s Viktorem a Robertem.“

To ji překvapilo natolik, že se veškerá její zlost vytratila. Úzkostlivě pohlédla do chodby, načež pozvala Christiana dál. „Jak ses o tom dověděl?“ zasyčela a zavřela dveře.

„Právě jsem mluvil s Rose.“

„Jak ses k ní dostal? Já za ní nesmím.“ Lissu rozčilovalo stejně jako mě, že nás drží od sebe.

Christian pokrčil rameny a pečlivě si od Lissy v jejím malém pokoji udržoval co největší odstup. Oba měli paže překřížené přes hruď v ochranném gestu a nejspíš si ani neuvědomovali, že oba zaujali stejný postoj. „Vplížil jsem se do jejího pracovního lágru. Hodiny musí házet hlínu lopatou.“

Lissa se zašklebila. Když nás tak rozdělili, neměla tušení, co vlastně dělám. „Chudinka Rose.“

„Ona to zvládne. Jako všechno.“ Christian zabloudil pohledem na pohovku, kde ležel Lissin otevřený kufr a v něm na hedvábné blůze stříbrný kůl. Pochybovala jsem, že ta blůza přežije cestu bez pomačkání. „Zajímavá věc na návštěvu univerzity.“

Lissa urychleně kufr zavřela. „Do toho ti nic není.“

„Vážně tomu věříš?“ dotázal se a její poznámku vůbec nebral na vědomí. Udělal krok vpřed. Patrně ho ta záležitost nadchla natolik, že se od Lissy zapomněl držet co nejdál. I když teď byla myšlenkami jinde, jejich vzájemnou blízkost si uvědomila okamžitě. Ucítila jeho vůni, uviděla, jak se mu lesknou černé vlasy… „Myslíš, že můžeš přivést Strigoje zpátky?“

Zaměřila se zase na rozhovor a zavrtěla hlavou. „Nevím. Vážně nevím. Ale mám dojem… Mám dojem, že bych to měla zkusit. Když už nic jinýho, chci vědět, co udělá éter v kůlu. To nikomu neublíží.“

„Podle Rose jo.“

Lissa se na něj smutně usmála. Uvědomila si, co dělá, a rychle toho nechala. „Rose nechce, abych se do toho zapletla – i když touží, aby to skutečně fungovalo.“

„Pověz mi pravdu.“ Vpaloval se jí pohledem do očí. „Myslíš, že máš vůbec nějakou šanci probodnout srdce Strigojovi?“

„Ne,“ přiznala. „Sotva se zmůžu na to dát někomu pěstí. Ale… jak jsem řekla, mám dojem, že bych to měla zkusit. Měla bych zkusit se to naučit. Myslím někoho probodnout.“

Christian o tom chvíli uvažoval a pak ukázal na kufr. „Do Lehighu jedeš ráno?“

Lissa přikývla.

„A Rose z toho výletu vyškrtli?“

„Samozřejmě.“

„Nenabídla ti královna, že můžeš s sebou vzít jinýho kamaráda?“

„Nabídla,“ přiznala Lissa. „Konkrétně mi navrhovala Adriana. Jenže ten teď má poslední dobou mizernou náladu… a mně se moc nechce jet zrovna s ním.“

Christian se zatvářil potěšeně. „Tak s sebou vezmi mě.“

Chudáci moji kamarádi. Netušila jsem, kolik šoků ještě dneska zvládnou snést.

„Proč bych sakra měla brát zrovna tebe?“ vyjekla. Její vztek se ihned vrátil. Jak je rozčilená, prozrazovalo i to, že zaklela.

„Protože,“ odpověděl jí s klidem, „tě můžu naučit, jak probodnout srdce Strigojovi.“

TŘINÁCT

„To si piš, že můžeš,“ oznámila jsem nahlas do prázdna.

„Ne, nemůžeš,“ řekla Lissa s nedůvěřivým výrazem. „Vím, že ses učil bojovat ohněm, ale nikoho jsi nikdy neprobodl.“

Christian se tvářil neústupně. „Probodl – tak trochu. A můžu se toho naučit víc. Mia tady kamarádí se strážci, co ji učí bojovat, a já jsem z toho taky něco pochytil.“

Zmínka o jeho spolupráci s Miou Lissino mínění nijak nevylepšila. „Vždyť jsi tu sotva týden! A přitom mluvíš, jako bys léta trénoval s nějakým mistrem.“

„Lepší než nic,“ prohlásil. „A od koho jinýho se chceš učit? Od Rose?“

Lissa se trošku zklidnila. „Ne,“ pípla. „To nikdy. Rose by mě odtáhla pryč, kdyby mě přistihla, jak se učím bojovat.“

To teda rozhodně ano. Vlastně bych nejradši porušila zákazy a napochodovala k ní hned.

„V tom případě máš teď šanci,“ řekl s ironickým výrazem. „Hele, vím, že to mezi námi… není dobrý. Ale na tom teď nesejde, když se chceš učit. Řekni Taťáně, že chceš, abych s tebou jel do Lehighu já. Nebude se jí to líbit, ale určitě ti to dovolí. A ve volným čase ti ukážu, co umím. Až se vrátíme, vezmu tě za Miou a jejími kamarády.“

Lissa se zamračila. „Kdyby se to dozvěděla Rose…“

„Proto s tím začneme, až nebudeme u dvora. Bude od tebe moc daleko na to, aby mohla zakročit.“

Pro lásku Boží! Tak ráda bych jim dala lekci z bojování a začala bych tím, že bych Christianovi dala do nosu.

„A až se vrátíme?“ zeptala se Lissa. „Zjistí to. Tomu se s poutem nevyhneme.“

Pokrčil rameny. „Když bude pořád ještě makat venku, někam se zdekujeme. Dozví se to, ale nebude s tím moct nic dělat. Aspoň ne moc.“

„Jenže to asi stačit nebude,“ povzdechla Lissa. „Rose měla pravdu. Nemůžu čekat, že se za pár týdnů naučím to, co se ona učila roky.“

Týdny? Takhle si to naplánovala?

„Musíš to zkusit,“ přesvědčoval ji skoro až něžně. Skoro.

„Proč se o to tak zajímáš?“ dotázala se podezíravě Lissa. „Proč ti tak záleží na tom, abychom přivedli Dimitrije zpátky? Teda vím, žes ho měl rád, ale nemáš takovou motivaci jako Rose.“

„Byl to dobrej chlap,“ prohlásil Christian. „A pokud existuje způsob, jak ho změnit zpátky na dhampýra? Jo, to by bylo skvělý. Ale je v tom víc než jen tohle… Jde o víc než o něj. Kdyby existoval způsob, jak zachránit Strigoje, změnilo by to náš svět. Ne že by bylo špatný je zapalovat, když vyrazí na svou vražednou jízdu, ale co kdybychom mohli jejich útoky zastavit? To je klíč k naší záchraně. K záchraně nás všech.“

Lissa na chvíli ztratila řeč. Christian mluvil hodně zapáleně a vyzařovala z něj naděje, kterou rozhodně nečekala. Bylo to… podněcující.

Využil jejího mlčení. „Taky těžko říct, jak by sis počínala, kdybys neměla žádný vedení. Takže bych rád snížil pravděpodobnost, že se necháš zabít. I když to Rose popírá, já vím, že si stejně nikdy nedáš pokoj.“

Lissa dál mlčela a zvažovala situaci. Naslouchala jsem jejím myšlenkám a směr, jakým se ubíraly, se mi vůbec nelíbil.

„Odjíždíme v šest,“ řekla nakonec. „Můžeme se sejít dole v půl šestý?“ Taťána nebude z Lissiny volby doprovodu nadšená, ale Lissa si byla jistá, že se jí ráno podaří královnu přemluvit.

Přikývl. „Budu tam.“

Vrátila jsem se do svého pokoje a cítila se totálně znechucená. Lissa se bude – za mými zády – učit, jak probodnout Strigoje. A bere s sebou Christiana, aby jí s tím pomáhal. Ti dva na sebe od svého rozchodu jenom štěkají. Mělo by mě těšit, že díky tomu, jak se mě snaží obejít, se možná zase dají dohromady, ale netěšilo mě to. Byla jsem vytočená.

Zvážila jsem svoje možnosti. V budově, kde Lissa bydlí, sice není žádná ochranka jako na koleji ve škole, ale zdejší zaměstnanci mají instrukce, aby zavolali do kanceláře strážců, kdybych si začala počínat až příliš společensky. Hans mi taky až do odvolání zakázal se s Lissou stýkat. Chvilku jsem o tom všem přemýšlela a dospěla jsem k závěru, že by to za to stálo, i kdyby mě měl Hans odtáhnout z Lissina pokoje. Pak mě ale napadl jiný plán. Bylo už pozdě, ale zase ne hodně pozdě. Vyplížila jsem se z pokoje k vedlejším dveřím. Zaklepala jsem a doufala, že moje sousedka ještě nespí.

Byla to dhampýrka mého věku, která taky čerstvě odmaturovala, ale na jiné škole. Já mobil nevlastním, ale ji jsem dneska viděla telefonovat. Po chvilce mi otevřela a naštěstí ani nevypadala, že jsem ji vytáhla z postele.

„Ahoj,“ pozdravila mě překvapeně.

„Ahoj. Mohla bych si od tebe poslat esemesku?“

Nechtěla jsem ji obtěžovat s telefonováním a navíc by stejně bylo pravděpodobné, že mi Lissa s telefonem sekne. Moje sousedka jen pokrčila rameny, zmizela v místnosti a vrátila se s telefonem. Lissino číslo si pamatuju. Napsala jsem jí tohle:

Vím, co chceš udělat, a je to BLBEJ nápad. Až vás potkám, oběma vám nakopu prdel.

Vrátila jsem telefon majitelce. „Díky. Dáš mi prosím vědět, kdyby někdo odpověděl?“

Slíbila mi, že ano, ale stejně jsem žádnou odpověď nečekala. Dostala jsem ji jinak. Vrátila jsem se na pokoj a Lisse do hlavy právě ve chvíli, kdy jí pípla přijatá zpráva. Christian už byl pryč a ona si přečetla můj vzkaz se smutným úsměvem. Odpověděla mi poutem. Věděla, že se dívám.

Promiň, Rose. Je to riziko, které musím podstoupit. Udělám to.

Tu noc jsem se neklidně převalovala a házela sebou. Pořád mě vytáčelo, co se Lissa s Christianem chystají udělat. Nemyslela jsem, že jsem usnula, ale když se mi ve snu objevil Adrian, bylo mi jasné, že mě vyčerpání přemohlo.

„Las Vegas?“ podivila jsem se.

Adrianovy sny se odehrávaly pokaždé na jiném místě, podle toho, jak chtěl. Dneska jsme stáli na Stripu, poblíž místa, kde jsme se já s Eddiem sešli s Lissou a s ním v budově MGM. Do tmy zářila jasná světla a neony z hotelů a restaurací a ve srovnání s realitou bylo celé to místo mnohem tišší. Adrian nevzal do snového Las Vegas auta ani lidi. Vypadalo to tam jako ve městě duchů.

S úsměvem se opřel o sloup polepený reklamami na koncerty a eskort servis. „No, když jsme tu byli, neměli jsme moc možností si to užít.“

„To je fakt.“ Stála jsem kus od něj se založenýma rukama. Na sobě jsem měla džíny, tričko a na krku nazar. Adrian se dneska evidentně neobtěžoval s tím, aby mě hezky oblékl, za což jsem byla vděčná. Taky jsem mohla dopadnout jako jedna z těch morojských tanečnic v kostýmu s peřím a třpytkami. „Myslela jsem, že se mi vyhýbáš.“ Pořád jsem tak docela nevěděla, kde se náš vztah zarazil, i když se Adrian v Čarodějné hodině choval, jako by se nic nedělo.

Odfrkl si. „Ne proto, že bych chtěl, malá dhampýrko. Strážci dělají, co můžou, aby tě udrželi o samotě.“

„Christian se ke mně dneska proplížil a mluvili jsme spolu,“ řekla jsem a doufala, že se tak vyhnu tématu, které Adriana trápí nejvíc – že jsem riskovala životy, abych zachránila svého bývalého přítele. „Bude Lissu učit probodávat Strigoje.“

Čekala jsem, že to Adriana taky nadzvedne, ale tvářil se netečně a cynicky jako obvykle. „Nepřekvapuje mě, že se to Lissa chce učit. Ale divím se, že Christiana zaujala ta šílená teorie natolik, že vám chce pomoct.“

„No je to dost šílený na to, aby ho to zaujalo… a navíc díky tomu s Lissou nějak pozapomněli na vzájemnou nevraživost.“

Adrian naklonil hlavu ke straně, až mu spadly vlasy do očí. Obličej mu ozařovalo modré světlo z neónových palem. Obdařil mě vědoucím pohledem. „No tak, oba přece víme, proč to Christian dělá.“

„Protože si myslí, že po pár trénincích s Jill a s Miou je dostatečně kvalifikovanej, aby to mohl někoho naučit?“

„Protože mu to dává možnost být s ní – aniž by to vypadalo, že to vzdal jako první. Takhle může pořád působit jako chlap.“

Trošku jsem poodstoupila, aby mě neoslňovala reklama na hrací automaty. „To je směšný.“ Zejména ta část o tom, že Christian působí jako chlap.

„Chlapi dělají kvůli lásce směšný věci.“ Adrian sáhl do kapsy a vylovil krabičku cigaret. „Víš, jak zoufale bych si dal cígo? Ale vydržím to, Rose. Jenom kvůli tobě.“

„Nechoď na mě s romantikou,“ varovala jsem ho a snažila se skrýt úsměv. „Na to nemáme čas. Ne, když se moje nejlepší kámoška rozhodla stát lovkyní monster.“

„Jo, ale jak by ho vlastně měla najít? To bude trochu problém.“ Adrian nijak nerozváděl, koho míní tím „ho“.

„To je pravda,“ uznala jsem.

„A zatím ještě stejně neumí nabít kůl, takže dokud to nezvládne, bude jí k ničemu, i kdyby se mezitím stala přebornicí v kung-fu.“

„Strážci nedělají kung-fu. A jak víš o tom kůlu?“

„Párkrát mě požádala o pomoc,“ objasnil.

„Aha, to jsem nevěděla.“

„Mělas moc práce. Nemělas ani čas pomyslet na svýho ubohýho přítele.“

Když jsem měla tolik práce, moc času jsem v Lissině hlavě netrávila – jen jsem ji občas zkontrolovala. „Myslela jsem na tebe pořád, každej den.“ Hrozně jsem se bála, že na mě Adrian po tom, co se stalo ve Vegas, bude naštvaný. On se ale choval jakoby nic. „A jak ses do toho vložil s Lissou a nabíjením? Už se blíží k nějakýmu výsledku?“

Adrian si nepřítomně pohrával s krabičkou cigaret a já měla sto chutí říct mu, ať toho nechá a radši si jednu zapálí. Koneckonců je to jeho sen. „Nevím. Já to dělám jinak než ona. Je divný, když tam máš i další živly… To je pak těžký manipulovat s éterem.“

„A pomáháš jí vůbec?“ zeptala jsem se podezíravě.

Pobaveně potřásl hlavou. „Co myslíš?“

Zaváhala jsem. „Nevím… Pomáháš jí se spoustou věcí, které se týkají éteru, ale pomáhat jí s tímhle by znamenalo…“

„… pomáhat Dimitrijovi?“

Přikývla jsem. Nevěřila jsem si natolik, abych to nějak rozváděla.

„Ne,“ odpověděl po chvíli Adrian. „Nepomáhám jí, protože prostě nevím jak.“

Vydechla jsem úlevou. „Omlouvám se,“ řekla jsem mu. „Za všechno… Že jsem ti lhala, kde jsem, za to, co jsem udělala. Nebylo to správný. A nechápu… Nechápu, proč jsi na mě byl tak hodnej.“

„Měl jsem bejt zlej?“ Mrkl na mě. „To by se ti líbilo?“

„Ne! Jasně, že ne. Ale byl jsi tak naštvanej, když jsi přijel do Vegas a zjistil, co se děje. Myslela jsem… Já nevím. Myslela jsem, že mě začneš nenávidět.“

Už se netvářil pobaveně. Došel ke mně a položil mi ruce na ramena. Jeho tmavozelené oči měly vážný výraz. „Rose, nic na tomhle světě by mě nepřimělo nenávidět tě.“

„Dokonce ani to, že se snažím přivést svýho bývalýho přítele zpátky k životu?“

Adrian se mi dál díval do očí a dokonce i ve snu jsem cítila jeho kolínskou. „Jo, budu upřímnej. Kdyby tady chodil Belikov a byl jako dřív? To by byl problém. Nechci myslet na to, co by se s námi stalo, kdyby… No, to nemá cenu. Není tady.“

„Stejně… Stejně chci, aby nám to fungovalo,“ řekla jsem chabě. „I kdyby se vrátil, pořád bych se snažila. Jenom mám problém nechat odejít někoho, na kom mi záleželo.“

„Já vím. To, cos udělala, jsi udělala z lásky. Kvůli tomu se na tebe nemůžu zlobit. Bylo to hloupý, ale taková už láska je. Máš vůbec tušení, co všechno bych já udělal pro tebe? Abych tě udržel v bezpečí?“

„Adriane…“

Nedokázala jsem se mu dál dívat do očí. Připadalo mi, že za to nestojím. Jeho je snadné podcenit. Opřela jsem si mu hlavu o hruď a nechala se obejmout. To bylo jediné, na co jsem se zmohla.

„Promiň.“

„Omlouvej se za to, žes lhala,“ řekl a políbil mě na čelo. „Ale neomlouvej se za to, žes ho milovala. Je to tvoje součást, který se teď musíš zbavit. Ale pořád je to něco, co tě zformovalo, a proto jsi teď taková, jaká jsi.“

Součást, které se musím zbavit…

Adrian měl pravdu, i když mi připadalo děsivé si to přiznat. Měla jsem šanci. Rozehrála jsem hru na záchranu Dimitrije, ale nevyšlo to. Lissa s kůlem nikam nepokročí, což znamená, že musím k Dimitrijovi přistupovat stejně jako všichni ostatní: je mrtvý. Musím se s tím smířit.

„Sakra,“ zamumlala jsem.

„Co je?“ podivil se Adrian.

„Nesnáším, když se chováš rozumně. To mám dělat já.“

„Rose,“ řekl a hodně se snažil, aby si udržel vážný výraz. „Napadá mě spousta výrazů, kterými bych tě popsal. Nahoře na seznamu by bylo sexy a přitažlivá, ale víš, co na tom seznamu není? Rozumná.“

Rozesmála jsem se. „Dobře, tak mám v popisu práce bejt míň šílená než ty.“

Zamyslel se nad tím. „To beru.“

Zvedla jsem hlavu, abych ho mohla políbit. Ačkoli je v našem vztahu mnoho nejistoty, v našem polibku žádná nebyla. Líbat se ve snu je jako to dělat doopravdy. Přeskočila mezi námi jiskra a já ucítila vzrušení, které mi zaplavilo celé tělo. Ovinul mi ruce kolem pasu a přitáhl si mě blíž. Uvědomila jsem si, že nastal čas, abych uvěřila tomu, co říkám. Život jde dál. Dimitrij je sice mrtvý, ale můžu mít vztah s Adrianem – aspoň do té doby, než mě povinnosti odvelí jinam. To samozřejmě pouze v případě, že nějakou práci dostanu. Sakra, kdyby mě tady Hans chtěl na úředničinu a Adrian by se tu jen tak poflakoval, mohli bychom spolu být věčně.

Dlouho jsme se s Adrianem líbali a tiskli se k sobě čím dál víc. Nakonec jsem se od něj odtrhla. Když máte sex ve snu, znamená to, že jste to opravdu dělali? Nevěděla jsem a rozhodně se mi nechtělo to zjišťovat. Zatím jsem na to nebyla připravená.

Odstoupila jsem a Adrian se obrátil k odchodu. „Zajdi za mnou, až budeš mít trochu víc volnosti.“

„Doufám, že už brzo,“ ujistila jsem ho. „Strážci mě přece nemůžou trestat věčně.“

Adrian se zatvářil skepticky, ale nechal sen zmizet bez další poznámky. Vrátila jsem se do postele a ke svým vlastním snům.

* * *

Jediným důvodem, proč jsem druhý den ráno nezastavila Lissu s Christianem, bylo, že mě Hans zavolal do práce dřív než obvykle. Udělil mi práci s papíry – ve sklepě, jak ironické –, takže jsem Lissu s Christianem pozorovala jen poutem. Považovala jsem to za důkaz svých schopností soustředit se na několik úkolů najednou, když jsem dokázala rovnat papíry podle abecedy a k tomu ještě špehovat.

Z pozorování mě ale vyrušil nějaký hlas. „Nečekal jsem, že tě tu najdu znovu.“

Zamrkala jsem, vypadla z Lissiny hlavy a vzhlédla od papírů. Přede mnou stál Michail. Ve světle všech těch komplikací kolem Viktora jsem málem zapomněla, že nám k útěku pomohl právě on. Odložila jsem dokumenty a usmála se na něj.

„Jo, zvláštní, jak funguje osud, co? Teď mě tady chtějí.“

„To ano. Slyšel jsem, že jsou s tebou jen potíže.“

Můj úsměv se změnil spíš v úšklebek. „O tom mi povídej.“ Rozhlédla jsem se kolem, i když jsem věděla, že jsme tu sami. „Ale tys žádný problémy neměl, ne?“

Zavrtěl hlavou. „Nikdo neví, co jsem udělal.“

„To je dobře.“ Aspoň jedna osoba z toho vyvázla bez potíží. Asi už bych nesnesla, kdybych si měla vyčítat ještě i jeho trest.

Michail se předklonil, takže se naše oči ocitly v jedné úrovni. Opřel se o stůl, za kterým jsem seděla. „Vyšlo to? Stálo to za to?“

„To je těžká otázka.“

Pozdvihl obočí.

„Některý věci… nevyšly. Ale zjistili jsme, co jsme se chtěli dovědět – nebo si to aspoň myslíme.“

Zadržel dech. „Jak zachránit Strigoje?“

„Asi jo. Pokud nám náš zdroj řekl pravdu, tak jo. Až na to, že… No, zkrátka to není tak jednoduchý. Vlastně je to skoro nemožný.“

„A o co teda jde?“

Zaváhala jsem. Michail nám sice pomohl, ale nepatřil k těm, kterým bych se svěřovala. I teď jsem viděla strašidelný pohled jeho očí, který jsem zaznamenala už dřív. Pořád ho trápilo, že ztratil svou milovanou. A nejspíš ho to bude trápit pořád. Nenapáchala bych víc škody než užitku, kdybych mu pověděla, co jsme se dověděli? Neublížila by mu tahle prchavá naděje ještě víc?

Nakonec jsem se rozhodla, že mu to řeknu. I kdyby to pověděl někomu dalšímu – o čemž pochybuju –, stejně by se mu všichni vysmáli. K žádné újmě by nedošlo. Opravdový průšvih by ovšem nastal, kdyby se někomu zmínil o Viktorovi a Robertovi – ale o těch mu vlastně vůbec vykládat nemusím. Na rozdíl od Christiana Michaila zjevně nenapadlo, že v útěku z vězení má prsty banda teenagerů, kterým pomohl vyplížit se z královského dvora. Michail nejspíš nevěnoval jedinou myšlenku ničemu, co se netýkalo záchrany jeho Sonji.

„Je na to potřeba uživatel éteru,“ objasnila jsem. „Musí mít kůl nabitý éterem a pak… tím kůlem musí probodnout Strigoje.“

„Éter…“ Ten element byl pořád ještě pro většinu Morojů i dhampýrů cizí – ale pro něj ne. „Jako Sonja. Vím, že éter by je měl dělat ještě přitažlivějšími…, ale ona to nikdy nepotřebovala. Byla krásná sama o sobě.“ Michal měl smutný výraz jako pokaždé, když o profesorce Karpové mluvil. Vlastně jsem ho nikdy neviděla šťastného. Ale byl hezký a vypadal by ještě líp, kdyby se usmíval. Náhle se zastyděl za svou romantickou odbočku a rychle se vrátil zpět k tématu. „Který uživatel éteru dokáže probodnout srdce?“

„Žádnej,“ povzdechla jsem sklíčeně. „Jedinými uživateli éteru, který znám – teda kromě Avery Lazarový –, jsou Lissa Dragomirová a Adrian Ivaškov.“ Oksanu a Roberta jsem se z toho radši rozhodla vynechat. „Ani jeden z nich k tomu nemá dost zkušeností – to víš stejně dobře jako já. A Adrian navíc ani nemá zájem.“

Michail se okamžitě chytil toho, co jsem nahlas neřekla. „Ale Lissa jo?“

„Ano,“ přiznala jsem. „Jenže by jí trvalo léta, než by se to naučila. Jestli ne dýl. Navíc je poslední ze svýho rodu. Ona nemůže takhle riskovat.“

Pravdivost mých slov ho hluboce zasáhla. Sdílela jsem jeho bolest i zklamání. Stejně jako já, i on vložil spoustu víry do myšlenky, že by mohl znovu být se svou ztracenou láskou. A já mu nedávno potvrdila, že to možné je…, jenže teď to vypadalo dost neuskutečnitelně. Myslím, že pro nás oba by bylo lepší, kdyby se ukázalo, že to celé byla jen nějaká fáma.

Povzdechl a zvedl se. „No… Jsem rád, že jsi za tím šla. A mrzí mě, že tě teď trestají za nic.“

Pokrčila jsem rameny. „To je v pohodě. Stálo to za to.“

„Doufám…“ Na okamžik zaváhal. „Doufám, že to brzo skončí a nebude to mít dopad na nic dalšího.“

„Na co by to mělo mít dopad?“ zeptala jsem se ostře. Podtón jeho hlasu se mi vůbec nelíbil.

„Jenom, že… strážci, co neposlouchají rozkazy, někdy mají tresty dost dlouhé.“

„Aha, tohle.“ Mluvil o mém neustálém děsu z toho, že budu muset dělat úředničinu. Snažila jsem se tvářit, že o nic nejde, a nedat na sobě znát, jak moc se toho bojím. „Hans určitě jenom tak plaší. Přece by mě nenechal trčet u toho věčně jen proto, že jsem utekla a…“

Zmlkla jsem a zůstala s otevřenou pusou, když jsem zaregistrovala Michailův významný pohled. Už dávno jsem slyšela, že se pokoušel vystopovat profesorku Karpovou, ale jak to zařídil, jsem nevěděla. Na jeho pátrání nikdo nebral ohledy. Musel odejít sám, porušit protokol, a když to pak nakonec vzdal, zase se vrátil. Nejspíš z toho měl stejně problémů jako já.

„Tak proto…“ Polkla jsem. „Proto teď pracuješ tady ve sklepě?“

Michail mi neodpověděl. Jenom se usmál a ukázal na štos papírů přede mnou. „F je před L,“ oznámil mi, než se otočil a odešel.

„Sakra,“ zamumlala jsem, když jsem to uviděla. Měl pravdu. Zjevně mi rovnání podle abecedy nešlo moc dobře, když jsem přitom pozorovala Lissu. Ale jakmile jsem znovu osaměla, opět jsem se vrátila do její mysli. Chtěla jsem vědět, co dělá…, a nechtěla jsem uvažovat o tom, že to, co jsem udělala, budou strážci nejspíš posuzovat hůř než Michailovy činy. A že mě za to čeká podobný, ne-li ještě horší – trest.

Lissa s Christianem se nacházeli v hotelu poblíž kampusu v Lehighu. Na lidské univerzitě bylo vampýrské poledne rušné. Lissina prohlídka má začít až následující den ráno, což znamená, že teď bude trávit čas v hotelu a snažit se přizpůsobit lidskému režimu.

S Lissou byli její „noví“ strážci, Serena a Grant. Královna s ní poslala ještě tři další. Dovolila Christianovi, aby jel taky, a neprotestovala tolik, jak se Lissa obávala. To mě znovu přimělo k úvahám, jestli je královna skutečně tak příšerná, jak jsem si o ní vždycky myslela. Lissu na prohlídce školy doprovázela i Priscilla Vodová, blízká královnina rádkyně, kterou máme s Lissou celkem rády. Dva další strážci hlídali Priscillu, jeden Christiana. Všichni společně povečeřeli a pak se odebrali do svých pokojů. Serena zůstala s Lissou na jejím pokoji, zatímco Grant hlídal za dveřmi. Když jsem to sledovala, bodlo mě u srdce. Trénovali mě na hlídání v páru. Celý život jsem čekala, že tohle jednou budu dělat pro Lissu já.

Když si Lissa vybalovala oblečení, byla Serena dokonalým příkladem strážcovské nezúčastněnosti. Pak ale někdo zaklepal na dveře a Serena ihned stála v pozoru. S kůlem v ruce došla ke dveřím a nakoukla do kukátka. Nemohla jsem si pomoct a musela jsem obdivovat její rychlou reakci, ačkoli jsem byla v hloubi duše přesvědčená, že Lissu nikdo nedokáže ochránit líp než já. „Zpátky,“ řekla Serena Lisse.

Po chviličce Serenino napětí opadlo a otevřela dveře. Stáli tam Grant s Christianem.

„Přišel tě navštívit,“ oznámil Grant, jako by to nebylo jasné.

Lissa přikývla. „Jasně, pojď dál.“

Christian vešel a Grant vycouval. Christian obdařil Lissu významným pohledem a nepatrně kývl hlavou směrem k Sereně.

„Ehm, nevadilo by ti, kdybys nám poskytla trochu soukromí?“ Jakmile to Lissa vyslovila, celá zrůžověla. „Jenom… Jenom si potřebujeme o něčem promluvit, to je všechno.“

Serena si udržela téměř neutrální výraz, ale bylo jasné, že si myslí, že ti dva hodlají dělat něco víc než si jen povídat. Ve světě Morojů nikoho příliš nevzrušuje, když spolu chodí dva teenageři, ale díky své proslulosti k sobě Lissa přitahovala mnohem víc pozornosti. Serena nejspíš věděla, že Lissa dřív s Christianem chodila a pak se rozešli. A teď pravděpodobně měla za to, že se dali zase dohromady. Nasvědčovalo tomu i to, že ho Lissa na tenhle výlet pozvala.

Serena se obezřetně rozhlédla. Vyrovnat ochranu a soukromí je mezi Morojem a jeho strážcem vždycky dost složité, obzvlášť pak v takovém hotelovém pokoji. Kdyby tu panoval vampýrský režim a za dne všichni spali, nepochybovala bych, že Serena prostě odejde za Grantem na chodbu. Ale venku už byla tma a okno v pátém patře by pro Strigoje žádný velký problém nebyl. Sereně se příliš nezamlouvalo, že by měla svou novou svěřenkyni nechat o samotě.

Lissin hotelový pokoj se skládal ze dvou místností – z obýváku s pracovním koutem a přilehlé ložnice, do níž se vcházelo francouzskými dveřmi se skleněnou výplní, která vypadala jako námraza. Serena kývla hlavou směrem k těm dveřím. „Co kdybych zalezla jen tam?“ Chytrý nápad. Poskytne jí soukromí, ale přitom zůstane nablízku. Pak si Serena uvědomila okolnosti a zčervenala. „Teda… pokud tam nechcete jít vy a já že bych zůstala…“

„Ne,“ vykřikla Lissa. Celá ta situace jí byla čím dál trapnější. „Takhle je to v pohodě. Zůstaneme tady. Chceme si jenom povídat.“

Netušila jsem, jestli tak vyvádí kvůli Sereně, nebo kvůli Christianovi. Serena přikývla a s knihou se odebrala do ložnice. Připomnělo mi to Dimitrije. Zavřela za sebou dveře. Lissa netušila, nakolik je tady slyšet přes zeď, a tak radši pustila televizi.

„Bože, to byla hrůza,“ zaúpěla.

Christian působil uvolněně. Opřel se o zeď. Rozhodně nebyl formální typ, ale na večeři si vzal oblek a pořád se ještě nepřevlékl. V obleku vypadal dobře, i když si na něj neustále stěžoval. „Proč?“

„Protože si myslí, že jsme… No, vždyť víš.“

„No a? Co na tom záleží?“

Lissa obrátila oči v sloup. „Ty jsi kluk. Samozřejmě, že tobě na tom nesejde.“

„Jako bychom to spolu nikdy nedělali. Navíc je lepší, když si bude myslet tohle, než kdyby se dověděla pravdu.“

Zmínka o jejich společném sexuálním životě v Lisse vyvolala vlnu emocí – zahanbení, vztek i touhu –, ale nechtěla to dát najevo. „Fajn. Tak už toho nechme. Dneska máme velkej den. Tak kde začneme? Chceš, abych vyndala kůl?“

„To zatím není třeba. Měli bychom nejdřív nacvičit základní obranný postupy.“ Narovnal se a přešel doprostřed místnosti. Odtáhl stůl na stranu, aby nepřekážel.

Za jiných okolností by mi připadalo k smíchu sledovat tyhle dva při tréninku.

„Dobře,“ řekl. „Takže praštit už umíš.“

„Cože? Neumím!“

Zamračil se. „Reeda Lazara jsi vyřadila pěkně. Rose o tom vykládala už nejmíň stokrát. Snad nikdy nebyla na nikoho takhle hrdá.“

„Jednou v životě jsem praštila jednoho kluka,“ prohlásila. „A Rose mi radila, co mám dělat. Nevím, jestli bych to dokázala znovu.“

Christian kývl a zatvářil se zklamaně – ne kvůli jejím dovednostem, ale proto, že je netrpělivý a nejradši by se hned vrhl do nácviku boje. Přesto se předvedl jako trpělivý učitel, když jí odhaloval umění rozdávání ran. Spoustu svých chvatů pochytil ode mě.

Byl dobrý student. Byl na úrovni strážců? Ne. To rozhodně ne. A Lissa? Je chytrá a schopná, ale pro boj nemá nadání, i když by tolik chtěla. Reeda Lazara sice praštila nádherně, ale rozhodně by se to nikdy nestalo její druhou přirozeností. Christian naštěstí začal úhybnými manévry a sledováním protivníka. Lissa byla začátečník, nicméně si počínala dost slibně. Christian si mohl přičíst k dobru své zkušenosti instruktora, jenže jsem měla dojem, že uživatelé éteru vždycky jakýmsi způsobem vědí předem, jak ten druhý zareaguje. Pochybuju ovšem, že by to tak fungovalo se skutečným Strigojem.

Po chvíli nácviku obrany Christian přešel k útoku a pak se to začalo komplikovat.

Lissa měla něžnou povahu a všem chtěla pomáhat, takže nedokázala udeřit plnou silou, protože se bála, aby Christianovi neublížila. Když mu došlo, v čem je problém, dopálilo ho to.

„No tak. Nedrž se zpátky.“

„Nedržím se zpátky,“ zaprotestovala a bouchla ho do hrudníku. Ani to s ním nepohnulo.

Rozčileně si prohrábl vlasy. „To si děláš srandu! Viděl jsem tě klepat na dveře větší silou, než mě mlátíš.“

„To je trapný srovnání.“

„A taky mi nemíříš na obličej,“ dodal.

„Nechci ti udělat monokla!“

„Vzhledem k tomu, jak si počínáš, nic takovýho nehrozí,“ zabrblal. „Stejně bys mi to pak mohla vyléčit.“

To jejich popichování mě pobavilo, ale nelíbilo se mi, jak ji povzbuzuje do práce s éterem, jako by o nic nešlo. Pořád jsem si vyčítala, jaký dlouhodobý dopad na ni může mít, že ve věznici pracovala s éterem tak moc.

Christian se natáhl, popadl ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Sbalil jí ruku do pěsti a pak jí pomalu ukazoval, jak se rozmáchnout a dát někomu zespoda ránu pěstí do obličeje. Předváděl jí tu techniku a pohyb tak, že se o něj její pěst jen otřela.

„Vidíš? Obloukem nahoru. Miř přímo sem. Neboj, že mi ublížíš.“

„To není tak jednoduchý…“

Přestala protestovat a najednou to vypadalo, jako by si až teď uvědomili, v jaké situaci se nacházejí. Stáli těsně u sebe a on jí pořád svíral ruku sevřenou v pěst. Lissa cítila, jak ji jeho ruka hřeje, a chvění jí probíhalo celým tělem. Ovzduší mezi nimi zhoustlo a bylo to, jako by se měli každou chvíli obejmout. Vzhledem k tomu, jak měl Christian oči otevřené dokořán a náhle ostře vdechl, mi bylo jasné, že na její blízkost reaguje stejně.

Vzpamatoval se, rychle jí pustil ruku a odstoupil. „No,“ prohlásil drsným hlasem, i když ho zjevně pořád znervózňovala její blízkost, „asi jsi to nemyslela vážně, když jsi říkala, že chceš pomoct Rose.“

A bylo to. Sexuální napětí vystřídal vztek. Lissa zaťala ruku v pěst a pěkně Christiana překvapila, když mu jednu vrazila přímo do obličeje. Neudělala to s takovou grácií, jako když praštila Reeda, ale zasáhla ho tvrdě. Bohužel přitom ale ztratila rovnováhu a spadla na něj. Oba se zřítili k zemi a porazili přitom lampičku, která stála na stole. Samozřejmě se rozbila.

Lissa dopadla na Christiana. Instinktivně ji objal, aby ji ochránil. Pokud mezi nimi před chvílí byl jen malý prostor, teď už nezbyl vůbec žádný. Dívali se jeden druhému do očí a Lisse divoce bušilo srdce. Znovu jako by kolem nich sršely elektrické výboje a svět se smrskl jenom na jeho rty. Uvažovala jsem, jestli se políbí, jenže ať už to chtěli udělat nebo ne, překazila jim to Serena, která vyběhla z ložnice.

Byla napnutá a vypadala, že se s kůlem v ruce chystá zlikvidovat bandu Strigojů. Zarazila se, když uviděla, co se děje. Vypadalo to, jako by je vyrušila v nejlepším. Opravdu tomu tak bylo, i když celá ta scéna s rozbitou lampou a Christianovým otékajícím okem vypadala dost podivně. Všem z toho bylo trapně. Serenin útočný výpad se změnil v rozpaky.

„Ach,“ vypravila ze sebe nejistě. „Promiňte.“

Lissa celá zrudla a připadala si hrozně, že ji Christian tak vykolejil. Koneckonců na něj byla naštvaná. Rychle se zvedla a pokusila se objasnit, že opravdu k ničemu nedošlo.

„Není… Není to tak, jak si myslíš,“ vykoktala a dívala se všude možně, jen ne na Christiana, který se zrovna škrábal na nohy a tvářil se stejně zahanbeně jako ona. „Bojovali jsme. Teda trénovali jsme to. Chci se naučit bránit se Strigojům. A taky je umět napadnout. A probodnout. Christian mi s tím tak trochu pomáhá, to je všechno.“ Na tom jejím překotném výlevu bylo cosi roztomilého, co mi připomnělo Jill.

Serena se viditelně uvolnila. Ačkoli si dokázala udržet ten prázdný výraz, který perfektně ovládají všichni strážci, bylo na ní znát, že ji to pobavilo. „Hmm,“ broukla. „Nevypadá to, že by ti to šlo bůhvíjak dobře.“

Christian se rozhořčil. Jednou rukou si přejížděl po poraněné tváři. „Hej! To jsem ji naučil já.“

Sereně to pořád připadalo jako veliká zábava, ale v jejích očích se objevil vážný výraz. „Spíš jsi měla štěstí, že se ti to povedlo.“ Zaváhala, jako by se chystala učinit důležité rozhodnutí. Nakonec řekla: „Hele, jestli to vy dva myslíte vážně, tak byste se měli naučit, jak se to dělá správně. Já vám ukážu, jak na to.“

Ani náhodou.

Vážně jsem uvažovala o tom, že uteču z královského dvora, chytím stopa do Lehighu a sama jim ukážu, jak někoho pořádně praštit. A ukážu jim to na Sereně. Jenže mě něco vtáhlo zpátky do reality. Hans.

Už už jsem měla na rtech sarkastický pozdrav, ale nedal mi šanci promluvit. „Nechte toho a pojďte se mnou. Jste povolána.“

„Co?“ To jsem opravdu nečekala. „Povolána kam?“

Tvářil se pochmurně. „Ke královně.“

ČTRNÁCT

Když na mě královna Taťána naposled chtěla řvát, vybrala si k tomu účelu jeden ze svých soukromých pokojů. Panovala tam zvláštní atmosféra, jako bychom se sešly na šálek čaje – až na to, že u čaje na sebe lidi obvykle neřvou. Neměla jsem důvod se domnívat, že tentokrát to bude jiné…, jenže brzy jsem zjistila, že mě vedou do hlavní budovy královského dvora, kde se konaly veškeré vládní akce. Sakra. Tak tohle bude závažnější, než jsem myslela.

A opravdu: když mě konečně strčili do místnosti, kde čekala Taťána, zkoprněla jsem a nedokázala tam pomalu ani vkročit. Jeden ze strážců, kteří mě sem přivedli, se lehce dotkl mého ramene a postrčil mě kupředu. Místnost byla nacpaná k prasknutí.

Nevěděla jsem jistě, v jakém sále se vlastně nacházím. Morojové mají pro krále nebo královnu trůnní sál, ale nezdálo se, že tohle je on. Bylo to tu hrozně přezdobené a navozovalo to dojem Starého světa. Stěny zdobily vlysy s motivy květin a zlaté svícny, v nichž hořely svíce. Jejich světlo se odráželo od kovových dekorací v místnosti. Všechno se tu třpytilo a já měla dojem, že jsem právě vkročila na jeviště.

To jsem ostatně docela dobře mohla. Po chvilce rozhlížení jsem si uvědomila, kde jsem. Lidé v místnosti byli rozděleni. Dvanáct jich sedělo u dlouhé tabule na vyvýšeném stupínku, který byl centrem místnosti. Taťána seděla u stolu uprostřed, po jedné straně měla šest Morojů a po druhé pět. V druhé části místnosti byly rozestavěny do řad zdobené židle se saténovým polstrováním, na nich také seděli Morojové. Publikum.

Ti, kteří seděli u Taťány, byli starší královští Morojové. Jeden Moroj za každý z jedenácti královských rodů. Lisse ještě nebylo osmnáct – i když to se brzy změní –, tudíž tady pro ni zatím nebylo místo. Dívala jsem se na královskou radu, princezny a prince morojského světa. Nejstarší člen rodiny vždy obdrží královský titul a místo v královnině radě. Někdy se stalo, že nejstarší člen rodiny přenechal své místo někomu schopnějšímu, ale většinou se věk členů rady pohyboval kolem pětačtyřiceti. Rada také volí krále nebo královnu, kteří pak vládnou buď do smrti, nebo dokud nejdou na odpočinek. Za zvláštních okolností, k nimž dochází jen zřídka, můžou královské rodiny monarchu z funkce odvolat.

Každému princi nebo princezně pak zase radí rodinná rada. Když jsem pohlédla do druhé části místnosti, uviděla jsem tam členy královských rodin: Ivaškovovy, Lazarovy, Badicovy… Nejzadnější řady sloužily zřejmě pro přísedící. Seděla tam Taša s Adrianem, o nichž jsem s jistotou věděla, že nejsou členy rady královské ani rodinné. Ale když jsem je tam uviděla, trochu jsem se uklidnila.

Zůstala jsem stát hned u vchodu a nervózně přešlapovala na místě. Uvažovala jsem, co se bude dít. Nejenže jsem si vysloužila veřejné ponížení, ale patrně rovnou před těmi nejdůležitějšími Moroji na světě. Skvělé.

Vysoký Moroj s bílými vlasy obešel dlouhý stůl a odkašlal si. Veškerá tlumená konverzace okamžitě utichla. Zavládlo ticho.

„Schůze morojské královské rady je zahájena,“ prohlásil. „Předsedá Její královské Veličenstvo Taťána Marina Ivaškovová.“ Nepatrně se uklonil jejím směrem a pak diskrétně vycouval. Zůstal stát u strážců, kteří postávali u zdí, jako by patřili mezi dekorace.

Taťánu jsem vždycky vídala oblečenou normálně, ale na tuhle formální událost se vyparádila jako opravdová královna. Měla tmavomodré hedvábné šaty s dlouhými rukávy a na vlasech pečlivě spletených do copánků jí seděla koruna s modrými a bílými kameny. Na divadle bych vůbec nepochybovala, že jsou to jen lesklá sklíčka. U ní jsem ale ani na okamžik nepochybovala, že jsou to skutečné safíry a diamanty.

„Děkuji,“ řekla. Její majestátní hlas se působivě rozlehl celým sálem. „Budeme pokračovat v našem včerejším rozhovoru.“

Počkat…, co? Včera tu taky probírali mě? Uvědomila jsem si, že jsem se objala pažemi v jakémsi obranném gestu, a tak jsem hned nechala ruce klesnout. Nechtěla jsem vypadat jako slaboška, ať už si pro mě nachystali cokoli.

„Dnes si vyslechneme výpověď nové strážkyně.“ Taťána na mě upřela pronikavý pohled. A hned po ní všichni v sále. „Rosemarie Hathawayová, můžete prosím předstoupit?“

Předstoupila jsem s hlavou vztyčenou a sebejistým krokem. Nevěděla jsem, kam si přesně mám stoupnout, a tak jsem se zastavila uprostřed místnosti, přímo před Taťánou. Litovala jsem, že když se tady musím takhle producírovat, nedostala jsem na to strážcovský černobílý oblek. Ale bylo to vlastně jedno. Působila jsem neohroženě i v tričku a džínách. Trochu jsem se královně poklonila, zadívala se jí přímo do očí a čekala, co bude následovat.

„Můžete prosím říct, jak se jmenujete?“ zeptala se.

Už mě přece představila, ale přesto jsem řekla: „Rosemarie Hathawayová.“

„Kolik vám je?“

„Osmnáct.“

„A jak dlouho je vám osmnáct?“

„Pár měsíců.“

Chvilku počkala, až to všichni vstřebají, jako by se jednalo o nějakou důležitou informaci. „Slečno Hathawayová, někdy tou dobou jste odešla z Akademie svatého Vladimíra. Je tomu tak?“

Tak kvůli tomuhle si mě předvolali? Ne kvůli výletu s Lissou do Vegas?

„Ano.“ Nic dalšího už jsem neřekla. Bože! Jenom jsem doufala, že nezačne o Dimitrijovi. O mém vztahu s ním by vědět neměla, ale netušila jsem, jaké zvěsti se tu rozšířily.

„Vydala jste se do Ruska pronásledovat Strigoje.“

„Ano.“

„Byla to jakási osobní pomsta za útok na Akademii?“

„Ehm… ano.“

Nikdo nic neříkal, ale moje odpověď vyvolala rozruch. Všichni se nervózně vrtěli a pokukovali po sobě. Strigojové vždycky vyvolávali strach a představa, že je někdo záměrně vyhledává, pro ně byla dost neobvyklá. Taťána se ale kupodivu tvářila potěšeně. Bude snad tohle použito jako zbraň proti mně?

„V tom případě předpokládáme,“ pokračovala, „že patříte k těm, kdo jsou přesvědčeni, že by se mělo na Strigoje přímo útočit.“

„Ano.“

„Ten hrozivý útok na Akademii svatého Vladimíra vyvolal mezi mnohými nejrůznější reakce,“ řekla. „Nejste jediná dhampýrka, která se chtěla Strigojům pomstít, nicméně určitě jste byla nejmladší.“

Nevěděla jsem, že se na lov Strigojů vydali i další – kromě těch dhampýrů z Ruska. Pokud chce Taťána věřit, že tohle byl důvod mojí cesty, vypadá to pro mě celkem dobře.

„Obdrželi jsme hlášení od strážců i alchymistů z Ruska o tom, že jste byla úspěšná.“ To bylo poprvé, co se někdo veřejně zmínil o alchymistech, ale v radě se o nich samozřejmě někdy diskutovat muselo. „Můžete mi sdělit, kolik jste jich zabila?“

„Já…“ Překvapeně jsem vykulila oči. „Nevím to jistě, Vaše Veličenstvo. Nejmíň…“ V duchu jsem to rekapitulovala. „Sedm.“ Mohlo jich být víc. Ona si to asi taky myslela.

„To se dost podceňujete. Naše zdroje tvrdí něco jiného,“ poznamenala. „Přesto je to působivé číslo. Zabila jste je všechny sama?“

„Někdy ano. Jindy mi někdo pomáhal. Jeden čas jsem pracovala s dalšími dhampýry.“ Technicky vzato mi v některých případech pomohl i Strigoj, ale o tom jsem se rozhodně nechtěla zmiňovat.

„Byli vám věkově blízcí?“

„Ano.“

Taťána už nic dalšího neřekla. Žena vedle ní povstala a promluvila. Myslím, že to byla princezna z rodiny Contů.

„Kdy jste zabila svého prvního Strigoje?“

Zamračila jsem se. „Loni v prosinci.“

„To vám bylo sedmnáct?“

„Ano.“

„A to jste provedla sama?“

„No…, převážně. Pár kamarádů mi pomohlo odlákat jeho pozornost.“ Doufala jsem, že ze mě nebudou páčit podrobnosti. Poprvé jsem zabila Strigoje, když u toho přišel o život Mason. Kromě té záležitosti s Dimitrijem mě tohle mučilo nejvíc.

Princezna Contová ale o žádné podrobnosti nestála. Spolu s ostatními, kteří mě taky začali vyslýchat, se chtěla dozvědět co nejvíc o tom, jak jsem zabíjela. Trochu je zaujalo, že mi pomáhali dhampýři, ale kdyby mi pomáhali Morojové, bylo by to horší. Taky komentovali moje disciplinární záznamy, což mě celkem mátlo. Zmínili se i o hodnocení ze školy – o mých výjimečných známkách z bojových lekcí. Jak jsem byla na Akademii nejlepší mezi nejlepšími, než jsme tehdy s Lissou utekly. Jak jsem po návratu všechno učivo rychle dohnala a stala se nejlepší ze třídy (aspoň co se týkalo bojování). Taky mluvili o tom, jak jsem chránila Lissu, když jsme žily na útěku. A nakonec se zmínili i o tom, jak nádherně jsem zvládla závěrečné zkoušky.

„Děkuji, strážkyně Hathawayová. Můžete jít.“

Taťánin přezíravý hlas nenechával místo pro pochyby. Chtěla, abych už vypadla. Taky jsem se toho nemohla dočkat, a tak jsem se poklonila a vyběhla ke dveřím. Cestou jsem střelila pohledem po Taše a Adrianovi. Když jsem došla ke dveřím, ozval se královnin hlas. „Tímto je naše dnešní schůze ukončena. Sejdeme se zase zítra.“

Když mě o pár minut později dostihl Adrian, ani mě to nepřekvapilo. Hans mi nepřikázal, že se pak mám vrátit k práci, tak jsem se to rozhodla považovat za volno.

„Fajn,“ řekla jsem Adrianovi a vzala ho za ruku. „Potěš mě svou politickou moudrostí. Co to bylo?“

„Nemám tušení. Já jsem ten poslední, koho by ses měla vyptávat na politiku,“ prohlásil. „Normálně na tyhle schůze nechodím, ale na poslední chvíli za mnou přiběhla Taša a řekla mi, abych šel s ní. Asi se doslechla, že tam budeš –, ale taky nevěděla, která bije.“

Ani jeden z nás nic neřekl. Uvědomila jsem si, že mířím ke komerčním budovám, kde se nacházely restaurace, obchody a podobně. Najednou jsem dostala hrozný hlad.

„Mám dojem, že to navazovalo na něco, co už probírali – zmiňovala se o jejich poslední schůzi.“

„Ta byla uzavřená. Zítřejší bude taky. Nikdo neví, co tam probírají –“

„Tak proč tahle schůze byla veřejná?“ Nezdálo se mi fér, že královna a rada rozhodují o tom, co se bude probírat veřejně a co ne. Všechno by mělo být veřejné.

Zamračil se. „Nejspíš proto, že brzo budou hlasovat a to bude veřejný. Jestli tvoje výpověď bude hrát nějakou roli, pak rada možná chce mít jistotu, že i ostatní Morojové toho byli svědky – aby všichni rozuměli rozhodnutí, který vynesou.“ Odmlčel se. „Ale co já vím? Nejsem politik.“

„Mně to zní, jako by se už rozhodli,“ zavrčela jsem. „Proč vůbec hlasujou? A proč bych já měla mít něco společnýho s vládou?“

Otevřel dveře do malé kavárny, kde nabízeli menší občerstvení – hamburgery a sendviče. Adrian byl zvyklý na luxusní restaurace a gurmánské jídlo. Asi to upřednostňoval, ale taky věděl, že já se tak ráda na veřejnosti nepředvádím a ani nejsem ráda, když se mi připomíná, že jsem s královským z elitní rodiny. Ocenila jsem, že mu došlo, že dneska toužím po něčem obyčejném.

Stejně jsme si vysloužili několik zvědavých pohledů a šeptaných poznámek, že jsme tak nesourodý pár. Ve škole se o našem vztahu jen spekulovalo, ale tady u dvora? Byli jsme hlavní atrakcí. U dvora je důležité zachovat si pověst, takže Morojové, kteří chodí s dhampýry, svoje vztahy tají. My s Adrianem nic netajíme, což jim připadá skandální – obzvlášť když je Adrian spřízněný s královnou –, a lidé často nejsou moc diskrétní a dávají svoje názory hlasitě najevo. Od té doby, co jsem u dvora, už jsem si vyslechla spoustu věcí. Jedna ženská mě dokonce označila za nestydu. Jiná zas hlasitě zvažovala, proč si to se mnou Taťána prostě „nevyřídí“.

Dneska se naštěstí naše publikum spokojilo jen se zíráním, což se dalo snadno ignorovat. Adrian usedl ke stolu a na čele se mu objevila malá vráska, jak se tvářil zamyšleně. „Možná se budou rozhodovat, jestli tě nakonec přece jen nejmenují Lissinou strážkyní.“

To mě ohromilo natolik, že jsem se chvíli nezmohla na slovo. Pak se objevila servírka. Vykoktala jsem objednávku a vykulila na Adriana oči.

„Vážně?“ Ta schůze nakonec možná byla jakousi zkouškou mých dovedností. Dávalo to smysl. Až na to, že… „Ne. Rada by se přece nescházela jen kvůli přidělení jedný strážkyně.“ Moje naděje pohasly.

Adrian pokrčil rameny. „To je fakt. Tohle ale není normální přidělení. Lissa je poslední ze svýho rodu. Všichni – včetně mojí tety – o ni mají zvláštní zájem. A kdyby jí přidělili někoho…“ Nebezpečně jsem se na něj zadívala. Pečlivě volil slova. „… kontroverzního, mohlo by to určitý lidi vytočit.“

„A proto chtěli, abych jim osobně popsala, co všechno jsem udělala. Abych všechny přesvědčila, že jsem kompetentní.“ I když jsem ta slova pronesla, neodvažovala jsem se tomu moc věřit. Bylo to až příliš hezké, než aby to mohla být pravda. „Ale nevím – když jsem měla tolik průšvihů se strážci.“

„To já taky nevím,“ prohlásil. „Jenom si to myslím. Kdoví? Možná si myslí, že ten výlet do Vegas byla jen neškodná lumpárna.“ Mluvil hořkým tónem. „A říkal jsem ti, že teta Taťána proti tobě nic nemá. Možná teď chce, abys byla Lissinou strážkyní, ale potřebuje přesvědčit i ostatní, aby svoje rozhodnutí ospravedlnila.“

To byla překvapivá myšlenka. „Ale jestli budu nakonec s Lissou, co budeš dělat ty? Začneš se chovat úctyhodně a půjdeš taky na vejšku?“

„Nevím,“ povzdechl zamyšleně a napil se. „Možná jo.“

To bylo taky nečekané. Okamžitě jsem si vzpomněla na rozhovor s jeho matkou. Kdybych byla Lissinou strážkyní, byly bychom čtyři roky na univerzitě a on s námi? Byla jsem si jistá, že Daniella předpokládá, že se teď v létě naše cesty rozejdou. Já si to myslela taky… Překvapilo mě, jak se mi teď ulevilo při pomyšlení, že bychom zůstali spolu. Dimitrij naplnil moje srdce bolestí a touhou, ale přesto jsem chtěla ve svém životě Adriana.

Usmála jsem se na něj a položila ruku na jeho. „Nevím, co bych s tebou dělala, kdybys byl váženej.“

Zvedl mou ruku ke rtům a políbil ji. „Mám pár nápadů,“ pověděl mi. Nevím, jestli to způsobil jeho hlas nebo dotek jeho rtů, ale zachvěla jsem se. Už jsem se chtěla zeptat, jaké že to má nápady, ale vyrušil nás Hans.

„Hathawayová,“ vyštěkl a povytáhl jedno obočí. Tyčil se nad námi. „Vy a já máme rozdílné představy o definici slova trest.“

Měl pravdu. Moje představa trestu zahrnovala jednoduché věci jako hladovění a výprask. Ne třídění dokumentů.

Namísto toho jsem ale odpověděla: „Neříkal jste, že se mám po schůzce s královnou vrátit.“

Obdařil mě zoufalým pohledem. „Taky jsem vám neříkal, abyste pak šla na rande. Tak jdeme. Zpátky do sklepa.“

„Ale mám objednaný jídlo!“

„Za pár hodin budete mít pauzu na oběd jako my všichni.“

Pokusila jsem se potlačit svou zlost. Během trestu mě sice nekrmili suchým chlebem a vodou, ale o moc líp to nechutnalo. Vtom přišla servírka s naším jídlem. Než stačila postavit talíře na stůl, sebrala jsem jí sendvič a zabalila si ho do ubrousku. „Můžu si ho vzít na cestu?“

„Jestli ho stihnete sníst, než se vrátíme.“ Mluvil dost skepticky, jelikož sklepy se nacházejí nedaleko. Zjevně podcenil mou schopnost rychle jíst.

Přestože se Hans tvářil hrozně, dala jsem Adrianovi pusu na rozloučenou a pohledem jsem mu naznačila, že možná budeme v našem rozhovoru pokračovat jindy. Obdařil mě šťastným a chápavým úsměvem, který jsem ovšem zahlédla jen na vteřinu, protože Hans už mě hnal pryč. Podle svých očekávání jsem sendvič zdolala, než jsme se vrátili do budovy strážců. Snědla jsem ho ale tak rychle, že následující půlhodinu mi nebylo moc dobře od žaludku.

Když jsem měla pauzu na oběd, pro Lissu zrovna v lidském světě nastala doba večeře. Vrátila jsem se ke své příšerné práci a radost jsem měla jen z toho, že jsem jí mohla poutem nakouknout do hlavy. Celý den strávila prohlídkou kampusu v Lehighu. Přesně to tam splňovalo její představy. Moc se jí to všechno líbilo. Líbily se jí krásné budovy, pozemky, koleje… a hlavně vyučovací předměty. V katalogu objevila takové, které nenabízela ani Akademie svatého Vladimíra. Chtěla vidět a dělat všechno, co jí tahle škola mohla nabídnout.

A přestože litovala, že tam nejsem s ní, měla radost, že má narozeniny. Priscilla jí darovala nějaké překrásné umělecké šperky a slíbila, že s ní zajde na fantastickou večeři. Zrovna takhle si Lissa svou oslavu nepředstavovala, ale už to, že má osmnácté narozeniny, jí připadalo dostatečně omamující – částečně k tomu asi přispěla prohlídka úžasné školy, kde bude zanedlouho studovat.

Přiznávám, že jsem jí záviděla. Obě jsme s Lissou věděly, že nemám moc šancí jít taky na vysokou, i když Adrian měl jinou teorii. Nechápala jsem, jak může být Lissa tak nadšená, když tam nebudu moct být s ní. Vím, že je to ode mě trochu dětinské.

Moc dlouho jsem se tím ale netrápila. Když Lissina prohlídka školy skončila, vrátila se do hotelu. Priscilla všem oznámila, že na večeři půjdou tak za hodinu. Pro Lissu to znamenalo, že má čas na trénink. Moji zadumanou náladu okamžitě vystřídal vztek.

A ještě se to zhoršilo, když jsem zjistila, že Serena pověděla Grantovi o tom, že se Lissa s Christianem chtějí naučit sebeobraně. Zjevně to taky považoval za skvělý nápad. Lissa má zkrátka dva pokrokové strážce. Proč jí nepřidělili nějakého zkostnatělého ze staré školy, který by se zděsil už při pomyšlení, že by Moroje vůbec mohlo napadnout bojovat se Strigoji?

Jen jsem bezradně seděla a připadalo mi, že se všichni chovají nerozumně. Lissa s Christianem teď mají instruktory dva. Nejenže to znamená víc příležitostí k tomu, aby se Lissa něco naučila, ale navíc měla Serena kompetentního parťáka, s nímž jí mohla předvádět různé chvaty. Lissa s Christianem je pozorovali s vykulenýma očima.

Naštěstí (tedy ne pro Lissu) jsme si brzy něčeho všimly. Strážci neznali pravý důvod, proč se Lissa tak zajímá o bojování. Neměli tušení – jak by taky mohli? –, že chce probodnout srdce Strigojovi, protože doufá, že by ho mohla přivést zpátky k životu. Mysleli si, že se chce naučit jen základní obranu, což jim znělo rozumně. A tak ji učili právě tohle.

Grant se Serenou taky Lissu povzbuzovali, aby cvičila s Christianem. Předpokládala jsem, že to je hned z několika důvodů.

Jednak Lissa ani Christian nemají tolik dovedností, aby si vzájemně mohli nějak vážně ublížit. A druhým důvodem bylo, že to strážce vždy pobavilo.

Mě ovšem Lissa s Christianem nepobavili. Panovalo mezi nimi příliš velké napětí – jak sexuální, tak napětí z nevraživosti – a jen neradi se ocitali v tak těsném kontaktu. Grant se Serenou jim zabránili v dalších úderech do obličeje, ale i při nácviku úhybných manévrů se o sebe občas letmo otřeli. Občas někdo hrál Strigoje a Lissa nebo Christian měli zaútočit. Oba Morojové to uvítali, koneckonců se chtěli naučit právě přímým útokům.

Ale když se Christian v roli Strigoje vrhl na Lissu a přitlačil ji ke zdi, najednou jí nepřipadalo jako dobrý nápad se tohle učit. Přitiskl se těsně k ní a chytil ji za ruce. Cítila jeho vůni a bylo to natolik omamné, že si představovala, jak ji tam takhle drží a líbá.

„Myslím, že byste se měli vrátit k základní obraně,“ prohlásil Grant, což utnulo Lissiny zrádné pocity. Vypadalo to, že Grant se spíš obává, aby si vzájemně neublížili.

Lisse a Christianovi chvíli trvalo, než vůbec jeho slova zaregistrovali, natož aby se od sebe odlepili. Když to konečně udělali, ani se na sebe nepodívali a usedli na pohovku. Strážci začali na příkladech ukazovat, jak se vyhnout útočníkovi. Lissa s Christianem už to ale viděli tolikrát, že tuhle lekci dobře znali. Z jejich předchozí přitažlivosti se rázem vyvinula frustrace.

Lissa byla příliš zdvořilá, než aby něco nahlas řekla. Asi po patnácti minutách, kdy Serena s Grantem předváděli, jak odrazit úder pažemi a uhnout, Christian konečně promluvil. „Jak probodnete Strigoje?“

Serena strnula. „Řekl jsi probodnout?“

Grant vůbec nevypadal zaskočeně, jen se rozesmál. „Nemyslím, že zrovna s tímhle byste si měli lámat hlavu. Musíte se soustředit na to, jak se od Strigoje vzdálit, a ne jak se k němu přiblížit.“

Lissa si Christianem si vyměnili nervózní pohledy.

„Já už jsem pomáhal zabíjet Strigoje,“ oznámil Christian. „Při útoku na školu jsem na ně použil oheň. Vy tvrdíte, že to není v pořádku? Že jsem to neměl dělat?“

Teď si zas pohledy vyměnili Serena s Grantem. Ha, pomyslela jsem si. Takže tihle dva nakonec asi nebudou tak pokrokoví, jak jsem si myslela. Zastávali názor, že na obraně není nic špatného, ale s útokem už to asi vnímali jinak.

„Samozřejmě, žes to měl udělat,“ řekl nakonec Grant. „To, cos udělal, bylo úžasné. A v podobné situaci? Jistě. Nechceš být bezmocný. Ale o to právě jde – ty máš svůj oheň. Když se střetneš se Strigojem, pomůže ti magie. Už víš, jak ji použít, a udrží tě z jejich dosahu.“

„A co já?“ dotázala se Lissa. „Já žádnou takovou magii neovládám.“

„Ty se nikdy neocitneš tak blízko Strigoje, aby to byl problém,“ pravila Serena zapáleně. „My tě nedáme.“

„Navíc,“ dodal ještě pobaveně Grant, „to není tak, že s sebou všude taháme kůly.“ Dala bych cokoli za to, aby v tu chvíli uviděli obsah jejího kufru.

Lissa si skousla ret a vyhnula se Christianovi pohledem, protože se bála, aby neprozradili své záměry. Tohle nevycházelo podle jejich šíleného plánu. Christian se opět ujal vedení.

„Můžeš nám to aspoň předvést?“ zeptal se a snažil se, aby to vyznělo, že mu to prostě jen připadá senzační a vzrušující. Podařilo se mu to. „Je to těžký? Vypadá to, že jediný, co musíš udělat, je zamířit a zasáhnout.“

Grant odfrkl. „To těžko. Chce to trochu víc.“

Lissa se naklonila dopředu, propletla si prsty a rozhodla se přihrát Christianovi. „Vždyť nás to nemusíš učit. Jen nám to ukaž.“

„Jo, chci to vidět.“ Christian se vedle ní neklidně zavrtěl. Přitom se o sebe lehce otřeli pažemi a oba si okamžitě odsedli.

„To není žádná hra,“ řekl Grant. Přesto se ale vydal ke svému kabátu a z kapsy vytáhl kůl. Serena na něj nevěřícně zírala.

„Co chceš dělat?“ zeptala se. „Probodnout mě?“

Tiše se zasmál a ostřížím zrakem pátral po místnosti. „Samozřejmě, že ne. Aha, tohle.“ Došel k malému křeslu s ozdobným polštářkem. Zvedl ho a vyzkoušel, jak je tlustý. Byl tlustý a nacpaný nějakou měkkou hmotou. Vrátil se k Lisse a naznačil jí, aby vstala. K údivu všech jí podal svůj kůl.

Zaujal stabilní pozici, oběma rukama sevřel polštář a strčil ho kus před sebe. „Do toho,“ povzbudil ji. „Zamiř a zasáhni.“

„Zbláznil ses?“ dotázala se Serena.

„Neboj,“ řekl. „Princezna Vodová si může dovolit menší nehodu. Jenom chci dokázat, že mám pravdu. Zasáhni polštář.“

Lissa váhala jen chviličku. Zachvátilo ji neobvykle silné vzrušení. Věděla jsem, že se to strašně moc chce naučit, ale teď se mi zdálo, že její odhodlání ještě vzrostlo. Zaťala zuby, vykročila vpřed a neohrabaně se pokusila probodnout polštář kůlem. Počínala si opatrně, protože se bála, aby Grantovi neublížila, ale ničeho se obávat nemusela. Grant ani nezakolísal a polštář utrpěl jen malý škrábanec na povlaku. Zkusila to ještě párkrát, ale o moc víc nedosáhla.

„To je všechno, na co se zmůžeš?“ ozval se Christian. On už byl takový.

Nasupeně mu podala kůl. „Tobě to jistě půjde líp.“

Christian se postavil a jeho samolibý úsměv se vytrácel, když si kritickým okem měřil polštář a pečlivě se rozmachoval. Lissa se rozhlédla a uviděla, že se strážci dobře baví. I Serena byla uvolněnější. Dokázali svoje – že není vůbec snadné naučit se probodnout srdce. Byla jsem ráda a moje mínění o nich rázem vzrostlo.

Christian konečně bodl. Porušil látku, ale do vycpávky polštáře nepronikl. A Grant sebou opět ani nepohnul. Po několika dalších pokusech si Christian zase sedl a odložil kůl. Bylo docela zábavné pozorovat, jak Christianovi klesá sebevědomí. I Lissa se bavila, přestože ji rozčilovalo, že to sama taky nezvládla.

„Ta výplň je nějaká tuhá,“ postěžoval si Christian.

Grant podal svůj kůl Sereně. „A ty myslíš, že tělem Strigoje by kůl prošel líp? Když máš v cestě svaly a žebra?“

Grant opět zaujal svou pozici a Serena se s kůlem v ruce bez váhání vyřítila proti polštáři. Pronikla kůlem skrz polštář a hrot se zastavil až kousek před Grantovým hrudníkem. Z polštáře se začaly sypat kousky výplně. Vytáhla kůl a podala ho zase Grantovi, jako by právě provedla tu nejjednodušší věc na světě.

Christian i Lissa na ni hleděli s úžasem. „Chci to zkusit znovu,“ řekl Christian.

Než je Priscilla zavolala na večeři, v hotelovém pokoji nezbyl jediný nepoškozený polštář. Ta se bude asi divit, až dostane účet. Lissa s Christianem to zkoušeli dál a strážci na ně jen dohlíželi. Tvářili se spokojeně, že oba Morojové pochopili. Probodnout Strigoje vůbec není snadné.

Lisse to konečně začalo docházet. Uvědomila si, že probodnout polštář – nebo Strigoje – není jen o pochopení principu. Samozřejmě mě slyšela mluvit o tom, jak je třeba zasáhnout srdce a minout žebra, ale k tomu bylo třeba něco víc než to jen vědět. Vyžaduje to hodně síly – fyzické síly, kterou Lissa zatím moc nemá. Serena sice působila drobně, ale léta strávila budováním svalů, takže by teď kůlem dokázala probodnout prakticky cokoli. Po jedné hodinové lekci Lissa takovou sílu nezíská. Když se pak všichni vydali na večeři, Lissa si začala špitat s Christianem.

„Tak už to balíš?“ zeptal se jí tiše na zadním sedadle teréňáku. Jel s nimi i Grant, Serena a ten třetí strážce, ale ti byli hluboce zabráni do hovoru.

„Ne!“ sykla Lissa. „Ale budu muset hodně trénovat, než to zvládnu.“

„Třeba zvedat činky?“

„Nevím.“ Ostatní si pořád povídali, ale Lissino téma bylo dost nebezpečné, takže radši neriskovala, že by je někdo mohl zaslechnout a naklonila se k Christianovi. Opět s ní zamávala jeho dobře známá blízkost. Polkla a snažila se tvářit normálně a držet se tématu. „Ale nejsem dost silná. Je to pro mě fyzicky nemožný.“

„To zní, jako že to vzdáváš.“

„Hele! Tys taky žádný polštář neprobodl skrz.“

Trochu zčervenal. „Ten zelenej jsem skoro dostal.“

„Vždyť v něm skoro nic nebylo!“

„Potřebuju jen víc trénovat.“

„Ty nepotřebuješ dělat nic,“ štěkla po něm a snažila se mluvit tiše, přestože byla rozčilená. „Tohle není tvůj boj. Je můj.“

„Hej,“ obořil se na ni a oči mu zářily jako modré diamanty. „Jsi cvok, jestli si myslíš, že tě nechám jít a budu riskovat…“

Náhle zmlkl a skousl si ret, jako by potřeboval veškerou svou vůli, aby byl zticha. Lissa se na něj zadívala a obě jsme uvažovaly, jak mělo asi to jeho konstatování skončit. Co by měl riskovat? Že se Lissa ocitne v nebezpečí? Tak jsem to odhadovala.

I když nemluvil nahlas, jeho výraz vypovídal za vše. Lissinýma očima jsem viděla, jak pohledem hltá její obličej a snaží se skrýt své emoce. Nakonec trhl hlavou a přerušil tu intimní chvilku. Odsedl si od ní co nejdál.

„Fajn. Dělej si, co chceš. Mně je to fuk.“

Po tom už ani jeden z nich nepromluvil. Jelikož jsem měla zrovna pauzu na oběd, vrátila jsem se do reality a těšila se na chvilku oddechu. Jenže přišel Hans a oznámil mi, že musím pracovat dál.

„No tak! Není snad čas na oběd? Musíte mi dovolit najíst se,“ vykřikla jsem. „Tohle je dost krutý. Aspoň mi teda hoďte nějaký drobky.“

„Najedla jste se, když jste zhltla ten sendvič. Chtěla jste pauzu na oběd, tak jste ji měla. Teď pokračujte v práci.“

Bouchla jsem pěstmi do nekonečného štosu papírů před sebou. „Nemůžu aspoň dělat něco jinýho? Třeba někde vymalovat? Vozit kamení?“

„Obávám se, že ne.“ Zvlnil koutky rtů v úsměvu. „Je tady spousta dokumentů, co se musí roztřídit.“

„Jak dlouho? Jak dlouho mě budete trestat?“

Hans pokrčil rameny. „Dokud mi někdo neřekne, že mám přestat.“

Nechal mě znovu o samotě. Opřela jsem se o opěradlo židle a musela se hodně ovládat, abych nepřevrhla stůl před sebou. Asi by se mi tím ulevilo, jenže bych všechno, co už jsem roztřídila, musela dělat znovu. S povzdechem jsem se zase dala do práce.

Když jsem se pak vrátila k Lisse, byla už na večeři. Technicky vzato to byla večeře na počest jejích osmnáctin, ale ve skutečnosti šlo o královskou konverzaci s Priscillou. Takhle by asi nikdo nechtěl prožít narozeniny. Až si vysloužím svobodu, budu jí to muset vynahradit. Uspořádáme opravdový večírek a já jí konečně dám dárek k narozeninám: nádherné kožené boty, které mi Adrian pomohl sehnat ještě na Akademii.

Možná by bylo zajímavější ocitnout se v Christianově hlavě, ale to nešlo. Tak jsem se vrátila do své a v duchu si přehrávala svůj rozhovor s Adrianem. Že by tohle trestání už konečně skončilo? Dostanu oficiální královské přidělení k Lisse a navzdory běžné taktice budeme spolu?

Jak jsem se snažila přijít tomu na kloub, připadala jsem si jako křeček běhající v kolečku. Spousta práce. Žádný pokrok. Ale aspoň mě to přeneslo přes nudnou konverzaci u večeře. Lissina skupinka už se zvedla a mířila k východu z restaurace. Venku už byla tma a Lisse připadalo zvláštní řídit se lidským režimem. Na Akademii nebo u dvora by tohle představovalo poledne. Jenže oni se vraceli do hotelu, kde se chystali ulehnout. No, možná že ne úplně hned. Nepochybovala jsem, že až Lissa s Christianem překonají svůj hněv, vrátí se zase k probodávání polštářů. I když jsem si hrozně přála, aby se ti dva dali zase dohromady, nemohla jsem si pomoct, ale když byli každý zvlášť, připadalo mi to mnohem bezpečnější.

Nebo možná ne.

Celá skupinka se zdržela v restauraci déle, než bylo obvyklé, takže parkoviště, kterým teď kráčeli, bylo skoro prázdné. Strážci nenechali auto přímo u zadního vchodu, ale ani hned u hlavního. Zaparkovali u jedné z pouličních lamp osvětlujících parkoviště.

Až na to, že lampa teď nesvítila. Byla rozbitá.

Grant a Priscillin strážce si toho všimli okamžitě. Byl to přesně takový detail, jakých nás učili si všímat: cokoli neobvyklého, cokoli, co se změní. V okamžiku vytáhli kůly a svými těly chránili Moroje. Sereně a strážci, který chránil Christiana, trvalo jen o vteřinu déle, než zareagovali. To byla další věc, na kterou jsme byli vytrénovaní. Být ve střehu. Reagovat. Následovat kolegy.

Byli rychlí. Všichni byli rychlí. Ale stejně to nepomohlo.

Protože Strigojové byli náhle všude.

Netuším, odkud se vynořili. Možná se schovávali za auty na kraji parkoviště. Kdybych to všechno viděla z ptačí perspektivy nebo u toho dokonce byla se svým alarmem v podobě nevolnosti, možná bych měla větší přehled. Ale sledovala jsem to jen Lissinýma očima a strážci ji odstrčili do zákrytu, aby ji ochránili před Strigoji, kteří jako by se zhmotňovali ze vzduchu. Většinu akcí vnímala jen rozmazaně. Strážci se ji snažili udržet stranou, zatímco se všude kolem objevovaly obličeje s rudýma očima. Všechno, co vnímala, navíc zastíral strach.

Obě už jsme ale viděly umírat lidi. Serena zareagovala stejně rychle a se stejnou silou jako v hotelovém pokoji, když jednomu Strigojovi probodla srdce. Nějaká Strigojka se ale za to zjevně chtěla pomstít, a tak skočila na Priscillina strážce a zlomila mu vaz. Lissa si vzdáleně uvědomovala, že ji Christian jednou rukou objímá v ochranitelském gestu, tiskne ji k autu a z druhé strany ji kryje vlastním tělem. Zbývající strážci dál stáli v ochranném kruhu, jak nejlépe svedli, ale dělo se toho moc. Jejich kruh se rozpadal, jak jich postupně ubývalo.

Strigojové je zabíjeli jednoho po druhém. Ne že by strážci byli nezkušení – prostě jich bylo málo proti přesile. Jedna Strigojka zuby rozsápala Grantovi hrdlo. Serenu kdosi odhodil tak, že přistála obličejem na asfaltu a už se nepohnula. A co bylo nejhorší, nezdálo se, že by Strigojové chtěli ušetřit Moroje. Lissa se tiskla k autu tak silně, jako by s ním chtěla splynout. S vytřeštěnýma očima zírala, jak jeden Strigoj rychle a účinně rozerval Priscille hrdlo a zastavil se jen na chvíli, aby se napil její krve. Morojka neměla ani chvilku na to, aby vůbec mohla pocítit překvapení, ale aspoň netrpěla. Endorfiny se rozpily v bolesti a krev odtékala z jejího těla spolu se životem.

Lissiny emoce se posunuly dál za strach, nepodobaly se už ničemu známému. Byla v šoku. Ochromená. Chladně a s jistotou se smířila s tím, že její život zanedlouho skončí. Pevně stiskla Christianovi ruku a podívala se na něj. Útěchu nalézala v tom, že to poslední, co v životě uvidí, budou jeho krásné, křišťálově modré oči. Vzhledem k tomu, jak se tvářil, bylo jasné, že i jeho myšlenky se ubírají podobným směrem. V jeho pohledu se zračila vřelost a láska a…

Naprosté ohromení.

S vykulenýma očima se zadíval na něco za Lissou. V tutéž chvíli Lissu někdo popadl za rameno a otočil ji dokola. Tak je to tu, zašeptal hlásek v jejím nitru. Teď umřu.

V tu chvíli ale pochopila Christianovo ohromení. Proti ní stál Dimitrij.

Stejně jako já z něj měla ten neskutečný pocit, že je to Dimitrij, a přitom to není on. Byl si tak podobný…, a přitom byl úplně jiný. Pokusila se něco říct, cokoli. Jenže i když svými rty zformovala slova, nedokázala je pronést nahlas.

Náhle za ní vzplálo silné horké světlo a Dimitrijův bledý obličej osvítila záře. Ani Lissa, ani já jsme nepotřebovaly vidět, jak Christian za pomoci své magie zformoval ohnivou kouli. Christiana ponoukl k akci buď šok z pohledu na Dimitrije, nebo strach o Lissu. Dimitrij zamžoural do světla, ale pak se krutě usmál a ruce, jimiž jí svíral ramena, přesunul na její krk.

„Dej to pryč,“ varoval Christiana. „Dej to pryč, nebo umře.“

Lissa se konečně vzchopila natolik, aby dokázala promluvit, ačkoli ji škrtil. „Neposlouchej ho,“ vypravila ze sebe. „Stejně nás zabije.“

Ale horko za ní náhle vychladlo. Dimitrijův obličej se znovu ocitl ve stínu. Christian nemínil riskovat Lissin život, i když byl přesvědčen, že má pravdu. Teď už těžko mohlo na něčem záležet.

„Vlastně bych rád,“ prohlásil Dimitrij potěšeným tónem uprostřed té příšerné scenerie, „abyste vy dva zůstali naživu. Aspoň ještě chvíli.“

Lissa se zamračila. Nepřekvapilo by mě, kdyby se mračil i Christian, vzhledem k tomu, jak nechápavým tónem promluvil. Ani se nezmohl na nějakou uštěpačnou poznámku. Zeptal se jen na to, co bylo zjevné. „Proč?“

Dimitrijovi se zaleskly oči. „Protože vás potřebuju jako návnadu pro Rose.“

PATNÁCT

Zpanikařila jsem tak příšerně, že mi připadalo jako skvělý plán okamžitě vyskočit a rozběhnout se do Lehighu, ačkoli je to kilometry a kilometry daleko. Po chviličce mi ale došlo, že na tohle nemám. Na tohle zdaleka nemám.

Vystřelila jsem od stolu, vyběhla z místnosti a náhle jsem zatoužila, aby tu se mnou byla Alberta. Viděla jsem ji vrhnout se do akce na Akademii svatého Vladimíra a věděla jsem, že dokáže velet v každé situaci. Navíc spolu máme dobrý vztah, takže by jistě zareagovala, kdybych jí pověděla o té hrozbě. Strážci u dvora pro mě byli pořád cizinci. Za kým bych mohla jít? Za Hansem? Za chlapem, který mě nesnáší? Nevěřil by mi, ale Alberta nebo moje máma ano. Běžela jsem ztichlou chodbou a na podobné věci radši nemyslela. Nezáleží na tom. Musím ho přimět, aby mi uvěřil. Musím najít někoho, kdo mi uvěří. Kohokoli, kdo by z toho Lissu s Christianem dostal.

To můžeš jedině ty, ozvalo se mi v hlavě. Ty jsi jediná, koho Dimitrij chce.

Tuhle myšlenku jsem taky ignorovala, hlavně proto, že jsem v té rychlosti taktak vybrala zatáčku, ve které se zrovna někdo objevil.

Přidušeně jsem ze sebe vypravila něco jako „uf“ a obličejem jsem komusi vrazila do hrudníku. Vzhlédla jsem. Michail. Mělo by se mi ulevit, jenže jsem byla hrozně nabuzená adrenalinem a hlavu jsem měla plnou starostí. Chytila jsem ho za rukáv a začala ho táhnout ke schodům.

„Pojď! Musíme sehnat pomoc!“

Michail zůstal stát na místě a ani se nepohnul. S klidným výrazem se zamračil. „O čem to mluvíš?“

„Lissa! Lissa a Christian. Unesl je Strigoj – teda Dimitrij. Můžeme je najít. Já je dokážu najít. Ale musíme sebou hodit.“

Michail se zatvářil zmateně. „Rose…, jak dlouho jsi byla dole?“

Na tohle jsem neměla čas. Nechala jsem ho tam a vyběhla po schodech do hlavního podlaží budovy. Po chvilce jsem za sebou zaslechla jeho kroky. Když jsem doběhla do hlavní kanceláře, čekala jsem, že mi někdo vynadá, že jsem přestala pracovat, jenže… nikdo si mě nevšímal.

V kanceláři vládl chaos. Strážci pobíhali kolem, telefonovali na všechny strany a všude se ozývaly rozrušené hlasy. Uvědomila jsem si, že o tom vědí. Už to vědí.

„Hansi!“ vykřikla jsem a razila si k němu cestu davem. Stál na druhé straně místnosti a právě s někým dotelefonoval. „Hansi, vím, kde jsou. Vím, kam Strigojové odtáhli Lissu s Christianem.“

„Hathawayová, nemám čas na vaše…“ Najednou se přestal šklebit. „Vy máte to pouto.“

S údivem jsem na něj vykulila oči. Čekala jsem, že mě odežene jako obtížný hmyz. Byla jsem připravená na dlouhou hádku, abych ho přesvědčila, že mám pravdu. Rychle jsem kývla.

„Viděla jsem to. Viděla jsem všechno, co se stalo.“ Zamračila jsem se. „Jak to, že už o tom víte?“

„Serena,“ odpověděl pochmurně.

„Serena je mrtvá…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, zatím ještě ne. Ale podle toho, jak zněla v telefonu, k tomu nemá daleko. Ať už se stalo cokoli, muselo ji stát hodně úsilí, aby vůbec dokázala zavolat. Už pro ni jedou alchymisté. A taky, aby tam… uklidili.“

V duchu jsem si přehrála ty události, jak Serenu odhodili obličejem na asfalt. Byla to tvrdá rána, a když se pak nepohnula, předpokládala jsem, že došlo k nejhoršímu. Ale i když přežila – což zjevně musela –, sotva jsem si dokázala představit, jak zakrvácenýma rukama vytahuje z kapsy mobil…

Prosím, prosím, ať to přežije, pomyslela jsem si, ačkoli jsem si nebyla jistá, ke komu se vlastně modlím.

„Pojďte,“ řekl mi Hans. „Potřebujeme vás. Už se dávají dohromady týmy.“

To bylo další překvapení. Nečekala jsem, že mě přibere tak rychle. Hned jsem začala na Hanse pohlížet s větším respektem. Sice se občas chová jako debil, ale je správný velitel. Jakmile vidí možný přínos, hned ho využije. Okamžitě vyběhl ze dveří a několik strážců jej následovalo. Měla jsem co dělat, abych jim stačila. Všimla jsem si, že se připojil i Michail.

„Organizujete záchrannou misi,“ pověděla jsem Hansovi. „To se… jen tak nevidí.“ Váhala jsem, jestli to mám vůbec říct. Rozhodně jsem ho od toho nechtěla odradit. Ale zachraňovat Moroje není moc běžné. Když je Strigojové unesou, automaticky jsou považováni za mrtvé. Záchranná mise, kterou jsme zorganizovali po útoku na Akademii, byla něčím neobvyklým a vyžadovalo to hodně přesvědčování.

Hans mě obdařil křivým pohledem. „Vždyť jde o dragomirskou princeznu.“

Lissa pro mě byla vzácná, vzácnější než cokoli jiného na tomhle světě. A teď mi došlo, že je vzácná i pro Moroje. Většina Morojů by byla po únosu Strigoji považována za mrtvé, ona ale nepatřila k většině. Byla poslední svého rodu, poslední členka jedné z dvanácti královských rodin. Její ztráta by neznamenala jen zásah do morojské kultury. Bylo by to znamení, že nás Strigojové opravdu porážejí. Kvůli ní strážci riskují i záchrannou misi.

Ukázalo se, že by riskovali i víc. Jakmile jsme doběhli do garáže, kde parkovala spoustu vozů z celého dvora, viděla jsem, že sem přijíždějí davy dalších strážců, spolu s Moroji. Pár jsem jich znala. Byla mezi nimi i Taša Ozerová. Stejně jako ona, i ostatní přítomní Morojové ovládali oheň. Pokud jsme se v něčem poučili, tak v tom, že jsme pochopili, jak užiteční jsou v boji. Zdálo se, že teď všichni ignorují kontroverzní otázku, zda by se měli účastnit bojů. Potěšilo mě, jak rychle se sem všichni sjeli. Taša se mi zadívala do očí. Tvářila se vážně a vyčerpaně. Nic mi neřekla, ale ani nemusela.

Hans štěkal rozkazy, rozděloval lidi do skupin a do jednotlivých vozidel. S využitím veškerého svého sebeovládání jsem trpělivě čekala u něj. Se svou neklidnou povahou bych nejradši vyskočila a chtěla vědět, co můžu udělat. Zapojí mě do toho, ujišťovala jsem se. Má pro mě úkol, jenom si musím počkat.

Moje sebeovládání otestovala i Lissa. Opustila jsem její mysl poté, co ji a Christiana Dimitrij odvlekl. Nemohla jsem se k ní vrátit, ještě ne. Nezvládla bych se na ně dívat, nedokázala bych se dívat na Dimitrije. Uvědomovala jsem si, že budu muset, až začnu směrovat strážce, ale prozatím jsem se radši držela zpátky. Věděla jsem, že Lissa je naživu. A to bylo jediné, na čem v tuto chvíli záleželo.

Přesto jsem ale byla tak napjatá a rozrušená, že když se někdo dotkl mojí paže, málem jsem na něj vytáhla kůl.

„Adriane…,“ vydechla jsem. „Co tady děláš?“

Stál tam, díval se na mě a něžně mě hladil po tváři. Takhle vážný a tragický výraz jsem u něj viděla jen párkrát. Jako obvykle se mi to ani tentokrát nelíbilo. Adrian byl jedním z těch, kteří by se měli pořád usmívat.

„Jakmile se mi to doneslo, věděl jsem, kde tě najdu.“

Potřásla jsem hlavou. „Stalo se to tak… před deseti minutami?“ Čas jsem vnímala jen mlhavě. „Jak se to mohli všichni tak brzo dovědět?“

„Jakmile to zjistili, ohlásili to rozhlasem po celém dvoře. Mají okamžitý výstražný systém. Královnu teď hlídají v uzavřeném objektu.“

„Cože? Proč?“ Rozčílilo mě to. Taťána není v ohrožení. „Proč plýtvají nějakými strážci na ni?“ Poblíž stojící strážce po mně vrhl kritický pohled.

Adrian pokrčil rameny. „K útoku Strigojů došlo relativně blízko. Považujou to za vážnou hrozbu pro všechny.“

Relativně bylo klíčové slovo. Cesta do Lehighu trvá asi hodinu a půl. Strážci byli ve střehu, ale s každou uplynulou vteřinou jsem si přála, aby byli rychlejší. Kdyby se neobjevil Adrian, teď už bych jistě ztratila trpělivost a křičela na Hanse, aby si pospíšil.

„Je to Dimitrij,“ řekla jsem tiše. Nebyla jsem si jistá, že tuhle informaci můžu poskytnout ještě někomu jinému. „To on je unesl. Používá je jako návnadu, aby mě tam přilákal.“

Adrian se zachmuřil ještě víc. „Rose, nemůžeš…“ Hlas ho zradil, ale stejně jsem věděla, co chtěl říct.

„Copak mám na vybranou?“ vykřikla jsem. „Musím tam jít. Lissa je moje nejlepší kamarádka a já jsem jediná, kdo je k ní může zavést.“

„Je to past.“

„Já vím. A on ví, že já to vím.“

„Co uděláš?“ Opět jsem přesně věděla, co tím Adrian míní.

Podívala jsem se na kůl, který jsem nevědomky před chvílí vytáhla z kapsy. „Co budu muset. Budu ho muset… zabít.“

„Dobře,“ řekl Adrian a viditelně se mu ulevilo. „To jsem rád.“

Z jakéhosi důvodu mě to rozčílilo. „Bože!“ vyštěkla jsem. „Už se nemůžeš dočkat, až se zbavíš konkurence?“

Adrian si zachoval vážný výraz. „Ne. Vím jenom, že dokud žije – nebo spíš tak nějak žije –, ty jsi v nebezpečí. A to nemůžu vydržet. Nevydržím žít s vědomím, že tvůj život je v ohrožení. Je to tak, Rose. Nikdy nebudeš v bezpečí, dokud bude žít. A já chci, abys v bezpečí byla. Potřebuju to. Nedopustím… Nedopustím, aby se ti něco stalo.“

Můj vzteklý výbuch vyhasl stejně rychle, jako se objevil. „Adriane, moc mě to mrzí…“

Nechala jsem ho, aby mě objal. Opřela jsem si mu hlavu o hrudník, cítila jsem jeho měkkou košili a slyšela tlukot jeho srdce. Dovolila jsem si chvilku útěchy. Nejraději bych se v něm rozplynula. Nechtěla jsem se nechat pohltit strachem – strachem o Lissu a strachem z Dimitrije. Jakmile jsem si to uvědomila, strnula jsem. Ať už se stane cokoli, jednoho z nich dnes v noci ztratím. Pokud Lissu zachráníme, Dimitrij zemře. Pokud Dimitrij přežije, zemře ona. Tenhle příběh nebude mít šťastný konec a mému srdci nic nezabrání, aby se nerozpadlo na kousíčky.

Adrian mi přejel rty po čele a pak se sklonil k mým ústům. „Buď opatrná, Rose. Ať už se bude dít cokoli, prosím, prosím, buď opatrná. Nesmím tě ztratit.“

Nevěděla jsem, co na to říct, jak reagovat na jeho emoce. Sama jsem toho prožívala tolik, že jsem sotva dokázala vyprodukovat souvislou myšlenku. Radši jsem ho políbila. Uprostřed toho všeho dnešního umírání – toho, ke kterému už došlo, i toho, k němuž teprve dojde – mi ten polibek připadal mnohem silnější než jakýkoli jiný, který jsme si kdy vyměnili. Byl v něm život. Já byla naživu a chtěla jsem, aby to tak i zůstalo. Chtěla jsem přivést Lissu zpátky a vrátit se do Adrianovy náruče a k celému svému životu…

„Hathawayová! Ježíšmarjá, musím vám dát studenou sprchu?“

Okamžitě jsem se od Adriana odtrhla a zadívala se na rozzuřeného Hanse. Většina teréňáků už byla obsazena. Teď byla řada na mně, abych začala něco dělat. Pohledem jsem se rozloučila s Adrianem a on se přinutil k úsměvu, který měl nejspíš vyznít statečně.

„Buď opatrná,“ zopakoval. „Přiveď je zpátky – a sebe taky.“

Rychle jsem přikývla a vydala se za netrpělivým Hansem do jednoho SUV. Když jsem dosedla na zadní sedadlo, měla jsem snad to nejbizarnější déjà vu v životě. Tolik se to podobalo tomu, když tehdy Viktor unesl Lissu, že mě to úplně ohromilo. Tenkrát jsem taky jela v podobném černém autě a navigovala strážce za ní. Jenže tenkrát vedle mě seděl Dimitrij – ten nádherný a statečný Dimitrij, kterého jsem znala před dlouhou dobou. Ty vzpomínky jsem měla zaryté tak hluboko v mysli i srdci, že jsem si vybavovala každičký detail: jak si zastrkoval vlasy za uši i odhodlaný pohled jeho hnědých očí, když šlápl na plyn, abychom se za Lissou dostali dřív. Byl tak odhodlaný, připraven udělat, co je správné.

Tenhle současný Dimitrij – Strigoj Dimitrij – byl taky odhodlaný. Ale úplně jinak.

„Budete schopná to udělat?“ houkl na mě z předního sedadla Hans. Něčí ruka mi něžně stiskla paži a překvapilo mě, že vedle mě sedí Taša. Vůbec jsem nezaregistrovala, že jede s námi. „Spoléháme na vás.“

Přikývla jsem. Chtěla jsem si zasloužit jeho úctu. Jako správná strážkyně jsem se snažila nedat na sobě znát svoje pocity, pokoušela jsem se nevnímat rozpor mezi těmi dvěma Dimitriji. Snažila jsem se nevzpomínat na tu noc, kdy jsme se vydali zachránit Lissu. Byla to tatáž noc, kdy jsme s Dimitrijem padli za oběť Viktorovu kouzlu chtíče…

„Jeďte směrem na Lehigh,“ oznámila jsem chladným hlasem. Teď jsem byla strážkyní. „Až se budeme blížit, nasměruju vás.“

Byli jsme na cestě jen asi dvacet minut, když jsem ucítila, že Lissina skupinka se zastavila. Dimitrij zjevně vybral nějakou skrýš nedaleko univerzity. Takhle pro nás bude snazší je objevit, než kdyby byli v pohybu. Samozřejmě jsem si ale musela připomenout, že Dimitrij chce, abych ho našla. Jelikož jsem věděla, že strážci nebudou potřebovat, abych jim říkala, kudy jet, dokud se nepřiblížíme k Lehighu, připravila jsem se na nejhorší a skočila Lisse do hlavy, abych zjistila, co se děje.

Lissa s Christianem nebyli zranění, a krom toho, že je Dimitrij násilím odtáhl až sem, jim nijak neublížil. Seděli někde, kde to vypadalo jako ve skladu, který už hodně dlouho není používán. Všechno bylo pokryté tlustou vrstvou prachu. Některé předměty na rozviklaných policích jsem kvůli tomu prachu skoro nedokázala rozeznat. Možná nějaké pracovní nástroje. Tu a tam papíry a občas pár beden. Jediným světlem byla holá žárovka, která dodávala prostředí drsný a omšelý dojem.

Lissa a Christian seděli na židlích s rovnými opěradly a ruce měli provazem svázané za zády. Opět jsem zažila déjà vu. Vzpomněla jsem si na minulou zimu, kdy jsme s kamarády byli taky takhle přivázaní k židlím, když nás drželi Strigojové. Pili z Eddieho a Mason umřel…

Ne. Takhle neuvažuj, Rose. Lissa i Christian jsou naživu. Zatím se jim nic nestalo. Nic se jim nestane.

Lissa dlela myšlenkami tady a teď, ale po menším průzkumu její mysli jsem získala obrázek budovy, kam je Dimitrij odvlekl. Vypadalo to jako skladiště – staré a opuštěné –, což bylo ideální místo pro Strigoje a jejich zajatce.

V místnosti se nacházeli čtyři Strigojové, ale Lisse záleželo jen na jednom. Na Dimitrijovi. Její reakce byla pochopitelná. Vidět ho jako Strigoje bylo i pro mě těžké. Dokonce neskutečné. Nějak jsem si na to ale zvykla, nejspíš proto, že jsem s ním strávila už hodně času. Přesto mě ale občas zaskočilo, když jsem ho takhle viděla. Lissa na to nebyla připravená ani v nejmenším, takže byla dost v šoku.

Dimitrij dnes měl tmavohnědé vlasy rozpuštěné, jak se mi to u něj vždycky líbilo, a rychle přecházel sem a tam, až za ním vlál jeho kabát. Většinou byl ale k Lisse a Christianovi otočený zády, což pro ně bylo ještě horší. Když mu Lissa neviděla do obličeje, musel jí připadat jako ten Dimitrij, kterého znala. Při tom pochodování po malé místnosti se hádal s ostatními třemi Strigoji a byl strašně rozrušený.

„Pokud sem vážně jedou strážci,“ zavrčela jedna Strigojka, „tak bychom měli hlídat venku.“ Byla to vysoká štíhlá rusovláska, která před svou proměnou nejspíš byla Morojkou. Promluvila ale tónem, který naznačoval, že ona si rozhodně nemyslí, že by byli strážci na cestě.

„Přijedou,“ prohlásil Dimitrij tiše. Ten jeho roztomilý přízvuk mi sevřel srdce. „Vím to.“

„Tak mi dovol jít ven a být k užitku!“ obořila se na něj. „Na hlídání těchhle dvou nás přece nepotřebuješ.“ Její tón byl přezíravý. Dokonce pohrdavý. Ale bylo to pochopitelné. Všichni ve světě vampýrů vědí, že Morojové nebojují. Navíc Lissa i Christian byli pevně svázáni.

„Ty je neznáš,“ prohlásil Dimitrij. „Jsou nebezpeční. Dokonce si ani nejsem jistý, jestli tahle ochrana stačí.“

„To je směšné!“

Dimitrij se jediným plynulým pohybem otočil a praštil ji. Odletěla dozadu a vytřeštila oči údivem a hněvem. Pokračoval dál v přecházení, jako by se nic nestalo.

„Zůstaneš tady a budeš je hlídat, dokud ti neřeknu, že máš dělat něco jiného. Rozumíš?“ Probodla ho pohledem a lehce se dotkla své tváře, ale nic neřekla. Dimitrij se rozhlédl po ostatních. „A vy tady taky zůstanete. Jestli se strážci dostanou dovnitř, bude vás třeba i k něčemu jinému než k hlídání.“

„Jak to víš?“ chtěl vědět jiný Strigoj. Měl černé vlasy a vypadal, že dřív býval člověkem. To je mezi Strigoji rarita. „Jak víš, že přijedou?“

Strigojové mají výborný sluch, ale když po sobě tak štěkali, Lissa měla příležitost nepozorovaně něco sdělit Christianovi. „Můžeš mi přepálit ty provazy?“ zašeptala skoro neslyšitelně. „Jako jsi to udělal Rose?“

Christian se zamračil. Když jsme spolu byli v zajetí, takhle mě osvobodil. Bolelo to jako čert a na rukou a zápěstích mi zůstaly ošklivé puchýře. „Toho si všimnou,“ vydechl. Konverzace Strigojů rázem utichla, protože Dimitrij se zastavil a otočil se k Lisse.

Zalapala po dechu nad jeho nečekaným pohybem. Rychle se k ní přiblížil, poklekl před ní a zadíval se jí do očí. Přestože se snažila ovládat, roztřásla se. Takhle blízko Strigoje se ještě nikdy neocitla, a jelikož se jednalo o Dimitrije, bylo to pro ni ještě horší. Rudé kroužky kolem jeho zornic jako by se jí vpalovaly do očí. Jeho tesáky vypadaly, že jsou připravené k útoku.

Sevřel jí rukama krk a zaklonil jí hlavu, aby mu neuhnula pohledem. Zaryl jí prsty do kůže. Ne tolik, že by se nemohla nadechnout, ale jistě z toho později bude mít modřiny. Pokud nějaké později bude.

„Vím, že strážci přijedou, protože Rose nás sleduje,“ oznámil Dimitrij. „Nebo tu snad nejsi, Rose?“ Trochu uvolnil svoje sevření a konečky prstů přejel Lisse po hrdle tak něžně…, ale přitom nebylo pochyb, že by jí dokázal bez váhání zlomit vaz.

V tu chvíli mi připadalo, že se dívá do mých očí. Do mojí duše. Dokonce jsem to cítila, jako by hladil po krku mě. Uvědomovala jsem si, že to není možné. Pouto existuje jen mezi Lissou a mnou. Nikdo jiný ho nevidí. V tu chvíli mi ale připadalo, že neexistuje nikdo jiný než já a on. Jako by mezi námi nebyla žádná Lissa.

„Jsi tam, Rose.“ Na rtech mu hrál nelítostný polovičatý úsměv. „Ani jednoho z nich bys neopustila. A taky nejsi tak bláznivá, abys sem vtrhla sama, nebo ano? Jednou jsi přišla sama, ale podruhé už to neuděláš.“

Vyskočila jsem z Lissiny hlavy, protože už jsem se nedokázala dívat do těch jeho očí, které na mě zíraly. Nevím, jestli to způsobil můj, nebo Lissin strach, ale zjistila jsem, že se celá třesu. Přinutila jsem se přestat a trochu uklidnit svoje splašené srdce. Polkla jsem a rozhlédla se kolem, jestli si toho někdo nevšiml. Všichni ale byli zabráni do hovoru, protože probírali strategii. Jen Taša se toho neúčastnila.

Prohlížela si mě ledově modrýma očima a tvářila se zaujatě. „Cos viděla?“

Zavrtěla jsem hlavou. Ani na ni jsem se nedokázala podívat. „Noční můru,“ vypravila jsem ze sebe. „Moje nejhorší noční můra se stala skutečností.“

ŠESTNÁCT

Nespočítala jsem přesně, kolik Strigojů je v Dimitrijově skupině. To, co jsem viděla Lissinýma očima, bylo zastřeno šokem a strachem. Strážci už věděli, že jsme očekáváni, takže museli nějak odhadnout, kolik z nás na ně půjde. Hans doufal, že když nás vyšle hodně, vynahradí se tím chybějící moment překvapení. Svolal proto tolik strážců, kolik jich jen ze dvora mohl vzít. Královský dvůr byl pochopitelně chráněn ochrannými stěnami, ale přesto nemohl zůstat úplně bez ochrany strážců.

Taky dost pomohlo, že dvůr byl tou dobou plný čerstvých maturantů. Většina z nich ale zůstala u dvora a s námi vyrazili na cestu ti nejzkušenější strážci. Bylo nás asi kolem čtyřiceti. Ovšem tak veliká skupina Strigojů, které musíme čelit, byla také něčím neobvyklým. Strážci jsou většinou vysíláni v párech, nejvíc však ve trojicích, s morojskými rodinami. Takhle početná jednotka má potenciál rozpoutat bitvu, která může svými rozměry soupeřit s bitvou, která se odehrála na Akademii.

Hans věděl, že kdybychom se nepozorovaně připlížili tmou, k ničemu by to nebylo, a tak zastavil náš konvoj kousek stranou od skladiště, kde se Strigojové ukrývali. Budova stála u služební cesty a byla odříznutá od dálnice. Byla v průmyslové zóně, o níž by se těžko dalo říct, že je to opuštěné místo v lesích, ale zdejší továrny byly takhle v noci zavřené. Vystoupila jsem z auta a nadechla se teplého nočního vzduchu. Byl tak vlhký, že se v něm těžko dýchalo. Srdce se mi svíralo strachy.

Když jsem stála u cesty, žádnou nevolnost jsem nepociťovala. Dimitrij nepostavil hlídky Strigojů takhle daleko, což znamenalo, že náš příjezd bude stejně – aspoň trochu – překvapením. Přišel ke mně Hans a já mu předložila svůj nejlepší odhad situace, který byl ovšem založen na mých omezených informacích.

„Ale Vasilisu dokážete najít?“ ujistil se.

Přikývla jsem. „Jakmile vejdu do budovy, pouto mě k ní zavede.“

Otočil se a zadíval se na noční dálnici, po níž svištěla auta. „Jestli čekají venku, ucítí nás a uslyší dávno předtím, než je uvidíme.“ Světla projíždějících aut vždy na okamžik ozářila jeho zadumaný obličej. „Tvrdíte, že jsou tu tři skupiny Strigojů?“

„Aspoň pokud vím. Pár jich je s Lissou a Christianem a další jsou venku.“ Odmlčela jsem se a snažila se přijít na to, co by v takové situaci dělal Dimitrij. Znala jsem ho dost dobře i jako Strigoje, abych uměla odhadnout jeho strategii. „A ještě další jsou uvnitř budovy – před samotným skladem.“ Tohle jsem nevěděla s jistotou, ale to jsem Hansovi neříkala. Napověděly mi to moje instinkty a taky jsem to odvodila z předpokladů, co bych dělala já a co by dělal Dimitrij. Připadalo mi nejlepší, aby se Hans raději připravil na tři obranné linie Strigojů.

A přesně to udělal. „Takže půjdeme dovnitř se třemi skupinkami. Vy povedete skupinu, která půjde osvobodit zajatce. Další tým doprovodí ten váš a nakonec se rozdělí. Budou bojovat s každým, koho tam najdou, aby vaše skupinka mohla rovnou za zajatci.“

Znělo to tak… militaristicky. Osvobození zajatců. A já… jakožto velitelka týmu. Díky mému poutu to dávalo smysl, ale z dřívějška jsem byla zvyklá, že vždycky jen využili mých vědomostí a pak mě odsunuli do pozadí. Jsi strážkyně, Rose. Ve škole jsme prováděli různá cvičení a trénovali si spoustu scénářů střetu se Strigoji – nejspíš tolik, kolik jen naši instruktoři dokázali vymyslet. Ale když jsem se teď dívala na skladiště, všechny tyhle nácviky mi připadaly jako dětská hra, která se rozhodně nemůže měřit s tím, co nás tam opravdu čeká. Asi na půl vteřiny jsem se úplně zděsila zodpovědnosti, jaká mi byla svěřena, ale rychle jsem se vzpamatovala. K tomuhle jsem přece byla vycvičena, k tomuhle jsem se narodila. Na mých obavách vůbec nezáleží. Oni mají přednost. Je čas to dokázat.

„Co budeme dělat, když se k nim nemůžeme připlížit?“ zeptala jsem se. Hans měl pravdu, když říkal, že Strigojové naši přítomnost zaznamenají předem.

Ve tváři se mu objevil skoro až rozpustilý úsměv. Začal všem vysvětlovat plán a rozdělovat nás do skupin. Jeho taktika, jak se k nepřátelům přiblížit, byla statečná a hazardní. Sama bych to tak nějak naplánovala taky.

A pak jsme vyrazili. Kdyby nás viděl někdo cizí, pomyslel by si, že se vydáváme na sebevražednou misi. Možná že ano. Ale na tom teď vůbec nezáleželo. Strážci by nikdy neopustili poslední z rodu Dragomirů. A já bych Lissu neopustila, ani kdyby po světě běhaly Dragomirů milióny.

Jelikož kradmé přiblížení nepřipadalo v úvahu, Hans se rozhodl pro přímý útok plnou silou. Všichni jsme zase nasedli do osmi teréňáků a vyrazili nepovolenou rychlostí kupředu. Zabrali jsme celou šířku silnice a spoléhali jen na to, že tu nebude absolutně žádný provoz. Jako první jela dvě auta vedle sebe a za každým z nich tři další. Na konci silnice před skladištěm jsme zabrzdili, až zaskřípěly pneumatiky, a vyskákali jsme ven. Když nepřipadalo v úvahu pomalé nenápadné plížení, snad se nám podaří překvapit je rychlým hrozivým útokem.

Některé ze Strigojů jsme opravdu překvapili. Samozřejmě nás viděli přijíždět, ale všechno se seběhlo tak rychle, že měli jen málo času, aby nějak zareagovali. Pokud jste ale tak rychlí a smrtící jako Strigojové, chvilička vám úplně stačí. Před námi se náhle vynořila skupina Strigojů a Hansův „venkovní tým“ vyslal strážce, kteří měli bojovat mezi mou skupinou a tou další, která šla dovnitř. Morojové ovládající oheň byli přiděleni k venkovní skupině, protože se všichni báli, že kdyby šli dovnitř, mohl by v budově vzniknout požár.

Můj tým procházel kolem zuřící bitvy a bohužel jsme narazili na několik Strigojů, kteří po zásahu prvního týmu nepadli. S odhodláním, které jsem si už vypěstovala, jsem ignorovala nevolnost z jejich blízkosti. Hans mi dal rozkaz nezastavovat se, pokud mi nějaký Strigoj nepřijde přímo do cesty. On a další strážce šli se mnou a z obou stran kryli veškeré útoky, které na mě mohly dopadnout. Nechtěl, aby mě něco zdržovalo na cestě za Lissou a Christianem.

Probojovávali jsme se skladištěm a pak jsme se ocitli v polorozpadlé chodbě, kterou střežili Strigojové. Dobře jsem odhadla, že Dimitrij postaví víc hlídek. V tom stísněném prostoru jsme byli úplně nacpaní a nastal chaos. Lissa byla tak blízko! Bylo to, jako by mě volala, a já hořela nedočkavostí, abychom už uvolnili chodbu. Můj tým byl vzadu, takže většinu bojů sváděla skupinka vepředu. Viděla jsem umírat Strigoje i strážce, ale snažila jsem se tím nerozptylovat. Bojuj teď, truchli pak. Lissa a Christian. Musím se na ně soustředit.

„Tam,“ houkl Hans a zatahal mě za ruku. Před námi vznikla mezera. Okolo pořád ještě byla fůra Strigojů, ale měli plné ruce práce s bojováním, a tak se nám podařilo mezi nimi proklouznout. Rozběhli jsme se chodbou dál. Po chvíli se otevírala do velikého prázdného prostoru, který tvořil srdce skladiště. Ze zboží, které se tu kdysi skladovalo, tu zbylo jen pár odpadků a rozlámaných beden.

Doběhli jsme ke dveřím do další místnosti a teď už bych nepotřebovala ani pouto, abych věděla, kde Lissa je. Přede dveřmi hlídali tři Strigojové. Tak jo. Čtyři linie zabezpečení. Dimitrij o jednu překonal můj odhad. Stejně na tom nezáleželo. V mojí skupině bylo deset lidí. Strigojové na nás vrčeli a připravovali se na bitku. Na nevyslovený signál se na ně polovina naší skupiny vrhla a my ostatní jsme proběhli dveřmi.

Přestože jsem se neustále soustředila, abych našla Lissu a Christiana, kdesi vzadu v mé mysli se mi pořád objevovala jedna myšlenka. Dimitrij. Nezahlédla jsem ho mezi žádnou skupinou Strigojů, kolem níž jsme procházeli. Musela jsem se soustředit na útočníky, takže jsem si nemohla dovolit vklouznout Lisse do hlavy, abych si ověřila situaci. Spokojila jsem se s vědomím, že je pořád v té místnosti. Nejspíš tam s Lissou zůstává, protože ví, že přijdu. Čeká na mě.

Jeden z nich dnes v noci zemře. Lissa, nebo Dimitrij.

Když už jsme dospěli k cíli, žádnou extra ochranu jsem nepotřebovala. Hans vytáhl kůl na prvního Strigoje, kterého uviděl, proběhl kolem mě a vrhl se do boje. Ostatní z mojí skupiny se zachovali podobně. Vpadli jsme do místnosti, a pokud jsem si předtím myslela, že vládne chaos, to, co se seběhlo tady, se s tím nedalo vůbec srovnat. My všichni – strážci i Strigojové – jsme se do místnosti sotva vešli, a tak jsme bojovali doslova namačkaní na sebe. Na mě se vrhla Strigojka, kterou předtím Dimitrij uhodil. Přepnula jsem na autopilota a skoro si ani neuvědomila, že můj kůl prošel jejím srdcem. V téhle místnosti plné smrti a řevu byly jen tři osoby, na kterých mi záleželo: Lissa, Christian a Dimitrij.

Konečně jsem ho uviděla. Spolu s mými kamarády byl u vzdálené zdi. Nikdo s ním nebojoval. Stál tam se založenýma rukama a tvářil se jako král sledující své vojáky, jak pobíjejí nepřátele. Podíval se na mě a ve tváři se mu objevil pobavený výraz plný očekávání. Tak tady to skončí. Víme to oba. Prodírala jsem se davem a vyhýbala se Strigojům. Moji kolegové mi dělali cestu a odstrkovali každého, kdo se mi pletl pod nohy. Nechala jsem je bojovat a postupovala jsem vpřed. Všechno, co se stalo, směřovalo jen k téhle chvíli – k rozhodujícímu boji mezi Dimitrijem a mnou.

„V bitvě jsi tak krásná,“ řekl Dimitrij. I v tom bojovém ryku jsem jeho chladný hlas slyšela jasně. „Jako anděl pomsty, co přináší spravedlnost z nebe.“

„Zvláštní,“ prohlásila jsem a sevřela kůl v ruce pevněji. „Právě proto jsem tady.“

„I anděl může padnout, Rose.“

Dostala jsem se skoro až k němu. Poutem jsem ucítila náhlou Lissinu bolest. Pálení. Nikdo jí neubližoval, ale když jsem koutkem oka zaregistrovala, že pohnula rukama, bylo mi jasné, co se stalo. Christian udělal, oč ho požádala. Přepálil jí provazy. Ještě jsem zahlédla, jak Lissa rozvazuje provazy jemu, a pak jsem se zaměřila zase na Dimitrije. Pokud se Lissa s Christianem osvobodí, bude to lepší. Tak se jim aspoň bude snáz utíkat, až to tady vyčistíme od Strigojů. Pokud to tady vyčistíme.

„Způsobil jsi hodně problémů, abys mě sem dostal,“ oznámila jsem Dimitrijovi. „Spousta lidí umře – tvých i mých.“

Pokrčil rameny, že na tom nesejde. Už jsem byla skoro u něj. Přede mnou nějaký strážce bojoval s plešatým Strigojem. Nedostatek vlasů v kombinaci s křídově bílou pletí vůbec nevypadal hezky. Obešla jsem ty dva.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil Dimitrij. Jak jsem se k němu blížila, napjal se. „Na nikom z nich nezáleží. Jestli umřou, pak zjevně za nic nestáli.“

„Kořist a šelma,“ zamumlala jsem, když jsem si vybavila, co mi říkal, když mě věznil.

Konečně jsem se ocitla před ním. Teď už mezi námi nikdo nestál. Tohle bylo úplně jiné než naše předchozí boje. Tady jsme neměli dost místa a nemohli moc plánovat útok. Stáli jsme v narvané místnosti, a jak jsme se snažili udržet se stranou od ostatních, přibližovali jsme k sobě čím dál víc. To byla pro mě nevýhoda. Strigojové mají větší fyzickou sílu než strážci, ale když máme víc místa, můžeme to vykompenzovat pohyblivostí.

Teď jsem ale nepotřebovala manévrovat. Dimitrij mě nechával, ať udělám první krok. Nicméně stál v takové pozici, abych mu nemohla probodnout srdce. Mohla bych ho sice poranit, kdybych kůlem zasáhla jiné místo, ale pak by se na mě určitě vrhl a jen by mu hrálo do karet, že je tak blízko. A tak jsem taky vyčkávala.

„Víš, že všichni umírají kvůli tobě,“ řekl. „Kdybys mi dovolila, abych tě probudil…, kdybychom byli spolu…, nic z toho by se nikdy nestalo. Zůstali bychom v Rusku jeden druhému v objetí a všichni tví kamarádi by byli v bezpečí. Nikdo z nich by neumřel. Je to tvoje vina.“

„A co lidi, který bych musela zabít v Rusku?“ chtěla jsem vědět. Přešlápl z jedné nohy na druhou. Že by se mi naskytla příležitost? „Nebyli by v bezpečí, kdybych byla…“

Lekla jsem se rány, která se ozvala zleva. Osvobozený Christian právě praštil svou židlí Strigoje, který zápasil se strážcem. Strigoj Christiana setřásl jako mouchu. Ten odletěl až ke zdi a s ohromeným výrazem přistál na podlaze. Přestože jsem se nechtěla rozptylovat, koukla jsem se na něj a uviděla, že už k němu spěchá Lissa. A ještě ke všemu v ruce držela kůl. Netušila jsem, jak se k němu dokázala dostat. Možná ho sebrala nějakému strážci, který padl. Nebo možná žádného Strigoje nenapadlo ji prohledat, když ji sem zavlekli. Koneckonců proč by s sebou nějaký Moroj tahal kůly?

„Nechte toho! Nepleťte se do toho!“ zařvala jsem na ně a hned jsem se zase otočila k Dimitrijovi. Ti dva mě rozptýlili. Dimitrij se právě chystal zaútočit. Instinktivně jsem uhnula dřív, než jsem si uvědomila, co se chystá udělat. Sápal se mi po krku, a kdybych včas neucukla, mohlo to dopadnout špatně. Namísto toho mě tedy popadl za ramena a odhodil tak daleko, jako před chvílí letěl Christian. Na rozdíl od kamaráda jsem ale měla trénink, díky němuž jsem se z něčeho podobného dokázala vždycky rychle otřepat. Zdokonalovala jsem se v udržení rovnováhy a rychlém vzpamatování. Jen jsem trochu zavrávorala, ale hned jsem zase stála pevně na nohou.

Mohla jsem se jen modlit, aby mě Christian s Lissou poslechli a neudělali nějakou hloupost. Musela jsem se soustředit jen na Dimitrije, jinak bych se rovnou mohla nechat zabít. A bylo mi jasné, že kdybych umřela, Lissa s Christianem by umřeli taky. Když jsme se probojovávali dovnitř, odhadovala jsem, že strážců je víc než Strigojů, jenže to někdy nemusí nic znamenat. Přesto jsem ale doufala, že moji kolegové to s nepřáteli skoncují a nechají mě udělat, co musím.

Dimitrij se mému úhybnému manévru zasmál. „To by na mě udělalo dojem, kdyby to ovšem nezvládlo kdejaké desetileté děcko. A tvoji kamarádi…, hmm, taky bojují na úrovni desetiletých. Ale na Moroje je to dost dobré.“

„Uvidíme, s jakým hodnocením přijdeš, až tě zabiju,“ odsekla jsem mu. Udělala jsem klamný výpad, jen abych si otestovala, jak je ve střehu. Uhnul jako ladný tanečník.

„To nedokážeš, Rose. Copak už ti to nedošlo? Copak to nevidíš? Mě nemůžeš porazit. Nemůžeš mě zabít. I kdybys to dokázala, nepřiměla by ses k tomu. Zaváhala bys. Zase.“

Ne, nezaváhala. To mu ale nedocházelo. Udělal chybu, když sem vzal Lissu. S ní se rovnováha zhoupla v jeho neprospěch. Je tady. Je skutečná. Její život je v ohrožení, a proto… proto bych nezaváhala.

Dimitrije muselo to čekání na mou akci omrzet. Vyskočil a opět mi šel po krku. A já jsem znovu uhnula, takže mi rána dopadla na rameno. Tentokrát mě za něj chytil. Přitáhl si mě k sobě a jeho rudé oči zazářily triumfem. V takové situaci pravděpodobně nepotřeboval nic víc, aby mě zabil. Měl, co chtěl.

Zjevně ale nebyl jediný, kdo mě chtěl. Vrazil do nás další Strigoj, který si zřejmě usmyslel, že Dimitrijovi pomůže, a už se po mně natahoval. Dimitrij odhalil tesáky a podíval se na toho druhého rozhněvaným, nenávistným pohledem.

„Je moje,“ zasyčel a praštil ho. To rozhodně nečekal.

A to byla moje příležitost. Dimitrije ten střet na okamžik rozptýlil a už mě nesvíral tak pevně. Naše vzájemná blízkost, díky níž byl tak smrtící, mi nyní umožnila, abych byla taky nebezpečná. Byla jsem těsně u jeho hrudi, těsně u jeho srdce, a v ruce jsem držela kůl.

Netuším, jak dlouho mohlo trvat to, co potom následovalo. Určitým způsobem mi připadalo, že uplynul pouhý okamžik. Zároveň jsem ale měla dojem, jako bychom ustrnuli v čase. Jako by se celý svět zastavil.

Rychle jsem se po něm rozmáchla kůlem a Dimitrij se na mě podíval tak, jako by konečně uvěřil, že ho zabiju. Vůbec jsem neváhala. Skutečně se to dělo. Můj kůl se k němu blížil…

A najednou už ne.

Zprava do mě někdo vrazil tak tvrdě, až jsem od Dimitrije odskočila a kůl jsem do něj nezabodla. Zavrávorala jsem a tak tak se vyhnula zápasícím. Při bitce jsem se vždycky snažila věnovat pozornost svému okolí, ale tenhle směr jsem si tentokrát nehlídala. Strigojové a strážci totiž bojovali vlevo. Napravo byla jen zeď a Lissa s Christianem.

To oni mě odstrčili.

Řekla bych, že Dimitrije to ohromilo stejně jako mě. A stejně tak ho ohromilo, když k němu napochodovala Lissa s kůlem v ruce. Bylo to jako blesk. Poutem jsem se dověděla, co přede mnou poslední dobou tak pečlivě tajila: dokázala nabít kůl éterem. Proto byla při posledním tréninku s Grantem a Serenou tak dychtivá. Když věděla, že má nástroj, který potřebuje, ještě víc ji to pohánělo, aby ho použila. To, že přede mnou dokázala tu informaci utajit, mi připadalo stejně neuvěřitelné jako to, že dokázala kůl nabít.

Ne že by na tom teď záleželo. Ať už má kouzelný kůl nebo ne, k Dimitrijovi se přiblížit nemůže. On to taky věděl a okamžitě se zatvářil pobaveně, skoro až shovívavě – jako když člověk pozoruje dítě, které dělá něco roztomilého. Lissin útok byl neohrabaný. Nebyla dost rychlá. Nebyla dost silná.

„Ne!“ vykřikla jsem a vrhla se mezi ně, i když jsem s jistotou věděla, že ani já nebudu dost rychlá.

Náhle se přede mnou vztyčila stěna z plamenů a já si na poslední chvíli uvědomila, že bych se měla zastavit. Oheň plál z podlahy a vytvářel kolem Dimitrije kruh, takže jsem k němu nemohla proniknout. Bylo to matoucí, ale jen na chviličku. Christianovu práci jsem znala.

„Nech toho!“ Nevěděla jsem, co dělat. Měla bych zaútočit na Christiana, nebo se vrhnout do ohně? „Všechny nás tady upálíš!“ Oheň byl kontrolovaný – Christian už měl hodně zkušeností –, ale v takhle malé místnosti je i kontrolovaný oheň smrtící. Dokonce i druhý Strigoj vycouval.

Plameny se kolem Dimitrije zužovaly. Slyšela jsem ho křičet, viděla jsem agónii v jeho očích i přes stěnu z plamenů. Začal mu hořet kabát a po chvíli ho obklopil hustý dým. Instinkt mi napovídal, že bych to měla zarazit…, ale copak na tom záleží? Přišla jsem ho zabít. Tak co na tom, jestli to místo mě udělá někdo jiný?

A vtom jsem si všimla, že Lissa se pořád snaží zaútočit. Dimitrij rozhodně nekoukal, co se kolem děje, když řval bolestí a olizovaly ho plameny. Já jsem taky řvala…, kvůli němu, kvůli ní…, těžko říct. Lissa rychle strčila ruku skrz plameny a já jsem poutem opět pocítila zášleh bolesti, která byla mnohem větší, než když jí Christian přepaloval provazy. Ale nenechala se odradit a bolest nebrala na vědomí. Stála dobře. Kůlem mu mířila na srdce.

Rozmáchla se a probodla ho.

Tak trochu.

Stejně jako při tréninku s polštáři, ani teď neměla dost síly na to, aby zarazila kůl tam, kam chtěla. Cítila jsem, jak se vnitřně obrnila a vydolovala ze sebe veškerou svou sílu. Oběma rukama znovu sevřela kůl, plnou váhou se vrhla na Dimitrije a zarazila kůl do něj. Pronikl hlouběji. Stejně to ale nestačilo. V normální situaci by ji takové selhání stálo život. Tohle ale rozhodně nebyla normální situace. Dimitrij se ji nijak nesnažil odrazit, protože ho pohlcovaly plameny. Zmohl se jen na to, že si kůl trochu povytáhl, čímž oslabil jeho účinek. Lissa se zašklebila, zkusila to znova a zarazila kůl do původní hloubky.

Opět to nestačilo.

Uvědomila jsem si, co se děje, a došlo mi, že tohle musím ukončit. Lissa se celá popálí, jestli se o to bude dál pokoušet. Nemá na to dost zkušeností. Takže ho buď probodnu já, anebo necháme oheň, aby to s ním skoncoval. Přistoupila jsem blíž. Lissa mě zaregistrovala koutkem oka a okamžitě na mě použila nátlak.

Ne! Nech mě to udělat!

Ten příkaz mě zasáhl tvrdě. Bylo to jako neviditelná zeď, skrz kterou jsem nemohla projít. Stála jsem tam jako opařená. Jednak z toho nátlaku a jednak taky ze zjištění, že nátlak klidně použila na mě. Chvilku mi trvalo, než jsem to ze sebe setřásla. Nedala do nátlaku celou svou sílu, když se přitom pokoušela probodnout Dimitrijovi srdce. Navíc jsem proti nátlaku dost imunní.

Ale to malé zdržení stačilo, abych se k ní nedostala. Lissa se chopila své poslední šance. Moc dobře věděla, že žádnou další už mít nebude.

Znovu pronikla rukou skrz plameny a veškerou sílu vložila do zaražení kůlu skrz celé Dimitrijovo srdce. Její úder byl pořád ještě nemotorný a rozhodně nevypadal, jako by ho provedl vycvičený strážce. Ale i když to bylo nešikovné, kůl si konečně prorazil cestu. Prošel srdcem skrznaskrz. A přitom jsem poutem ucítila zášleh magie, té dobře známé magie, kterou jsem vnímala už tolikrát, když Lissa uzdravovala.

Až na to, že tentokrát to bylo stokrát silnější než kdykoli dřív. Znehybnilo mě to stejně jako její předchozí nátlak. Vnímala jsem to jako zásah bleskem, jako by mi explodovaly všechny nervy v těle.

Najednou kolem Lissy vzplálo světlo, které bylo mnohem jasnější než oheň. Bylo to, jako by někdo doprostřed místnosti hodil slunce. Vykřikla jsem, instinktivně si rukama přikryla oči a couvla. Podle zvuků, které se ozývaly kolem, jsem usoudila, že všichni zareagovali podobně.

V tu chvíli mi připadalo, že naše pouto přestalo existovat. Z Lissy jsem necítila vůbec nic – žádnou bolest, žádnou magii. Pouto bylo bezbarvé a prázdné jako to bílé světlo ozařující místnost. Síla, kterou použila, pouto ochromila a otupila.

Pak světlo prostě zmizelo. Ne že by vyhasínalo…, prostě bylo náhle pryč jako mrknutím oka. Jako kdyby někdo vypnul vypínač. V místnosti zavládlo ticho, až na několikero nepříjemných mručení a zmatených výkřiků. To světlo muselo na citlivé oči Strigojů zapůsobit jako jed. Před očima mi tančily hvězdičky. Nedokázala jsem na nic zaostřit, protože mi na sítnici pořád zůstával jeho oslnivý odraz.

Po chvíli mžourání jsem zase začala nejasně vidět. Oheň byl pryč a jeho dřívější přítomnost naznačovaly jen černé šmouhy na stěnách a na stropě a taky trocha kouře. Čekala bych, že oheň napáchá větší škodu. Ale teď jsem neměla čas zabývat se tímhle zázrakem, protože přímo přede mnou se odehrával jiný.

Nejen zázrak. Pohádka.

Lissa i Dimitrij byli na zemi. Oblečení měli oba spálené a špinavé. Lissa měla po těle růžové a červené popáleniny. Její ruce a zápěstí dopadly nejhůř. Viděla jsem na nich krvavá místa, kde jí oheň úplně sežehl kůži. Popáleniny třetího stupně, pokud si ze školy pamatuju správně. Přesto ale nevypadala, že by trpěla bolestí. Popáleniny neovlivnily ani pohyblivost její ruky.

Hladila Dimitrije po vlasech.

Seděla jakž takž rovně a on ležel na zemi s hlavou v jejím klíně. Něžně mu přejížděla prsty po vlasech – jako by uklidňovala dítě nebo zvíře. Z jejího obličeje poznamenaného ohněm vyzařoval soucit. Dimitrij mě nazval andělem pomsty, ale ona byla andělem milosrdenství. Shlížela k němu a broukala nějaká uklidňující nesmyslná slova.

Vzhledem k tomu, v jakém stavu bylo jeho oblečení a co jsem viděla v tom ohni, jsem předpokládala, že bude spálený na uhel – jako zčernalá kostlivá noční můra. Ale když zvedl hlavu a já mu poprvé pořádně uviděla do obličeje, zaznamenala jsem, že je bez zranění. Na kůži neměl žádné popáleniny – na kůži, která byla stejně teplá a opálená, jako když jsem ho potkala poprvé. Jeho oči jsem zahlédla jen na okamžik, protože se obličejem přitiskl Lisse ke koleni. A uviděla jsem nekonečné hnědé hlubiny, v nichž jsem se už tolikrát utápěla. Žádné červené kroužky kolem zornic.

Dimitrij… už nebyl Strigoj.

A plakal.

SEDMNÁCT

Zdálo se, že všichni v místnosti zatajili dech.

I když se tu právě odehrál zázrak, strážci a Strigojové se nenechali rozptýlit. Boje, které na chvilku ustaly, se nyní rozzuřily nanovo. Strážci vítězili a ti, kteří už neměli s kým bojovat, se náhle vrhali k Lisse a snažili se ji odtrhnout od Dimitrije. K údivu všech ho ale pevně svírala a dokonce se oháněla po těch, kteří se kolem nich shromáždili. Chovala se odhodlaně a ochranitelsky, připomínala mi matku bránící své dítě.

Dimitrij se jí držel zrovna tak pevně, ale strážci je nakonec přemohli a rozdělili. Ozývaly se zmatené výkřiky, jak se strážci rozhodovali, jestli by neměli Dimitrije zabít. Nebylo by to těžké. Teď byl úplně bezmocný. Když ho vytáhli na nohy, sotva se na nich udržel.

To mě probralo. Celou tu dobu jsem tam jen ohromeně stála a zírala. Vzpamatovala jsem se a rozběhla se kupředu, ačkoli jsem nevěděla, jestli se chystám vrhnout kolem krku Lisse nebo Dimitrijovi.

„Ne! Nedělejte to!“ zaječela jsem, když se pár strážců vydalo k Dimitrijovi s kůly v rukou. „On není, co si myslíte! Není Strigoj! Podívejte se na něj!“

Lissa s Christianem křičeli něco podobného. Někdo mě popadl, strhl dozadu a řekl mi, ať nechám jiné, aby se s tím vypořádali. Bez rozmýšlení jsem se otočila a tomu, kdo mě zdržoval, jsem jednu vrazila. Příliš pozdě jsem uviděla, že to je Hans. Trochu zavrávoral dozadu, ale vypadal spíš překvapeně než uraženě. Když jsem ho napadla, všichni se na mě podívali a zanedlouho jsem měla na krku skupinu strážců, s nimiž bylo třeba bojovat. Moc mi to ale nešlo. Částečně proto, že jich na mě bylo víc, a pak taky proto, že jsem je nemohla sejmout stejným způsobem jako Strigoje.

Když mě začali tahat ven, všimla jsem si, že Lissa s Dimitrijem už v místnosti nejsou. Chtěla jsem vědět, kam je odvedli. Křičela jsem, že je musím vidět. Nikdo mě ale neposlouchal. Táhli mě pryč ze skladiště, které bylo plné mrtvých těl. Většina z nich byli Strigojové, ale poznala jsem i pár strážců z královského dvora. Obličej se mi stáhl lítostí, i když jsem je moc dobře neznala. Bitva skončila a my jsme zvítězili – ale stálo nás to hodně. Přeživší strážci by tady teď měli uklidit. Nepřekvapilo by mě, ani kdyby se tu objevili alchymisté, ale to mě v tuto chvíli nijak zvlášť nezajímalo.

„Kde je Lissa?“ vyptávala jsem se dál, když mě strčili do auta. Nasedli tam se mnou dva strážci, kteří se ke mně usadili každý z jedné strany. Taky jsem je neznala. „Kde je Dimitrij?“

„Princezna je v bezpečí,“ oznámil mi škrobeně jeden z nich. Oba se dívali přímo před sebe a na otázku ohledně Dimitrije neodpovídali. Jako by pro ně vůbec neexistoval.

„Kde je Dimitrij?“ zopakovala jsem o něco hlasitěji v naději, že tentokrát mi už odpoví. „Je s Lissou?“

To vyvolalo reakci. „Jistěže ne,“ odvětil strážce, který promluvil prve.

„Je… Je naživu?“ To byla jedna z nejtěžších otázek, které jsem kdy musela položit, ale potřebovala jsem to vědět. Jakkoli nerada jsem to přiznávala, kdybych byla na Hansově místě, žádné zázraky bych nehledala. Zneškodnila bych vše, co by mi připadalo jako hrozba.

„Ano,“ odpověděl nakonec řidič. „On… tento tvor… je naživu.“

A to bylo všechno, co se mi z nich podařilo dostat, ať jsem se sebevíc vyptávala, hádala a dožadovala se vypuštění z auta – a věřte mi, že jsem se snažila opravdu hodně. Jejich schopnost ignorovat mě byla skutečně ohromující. Ale vlastně jsem si nebyla jistá, že opravdu chápou, co se tam stalo. Všechno se seběhlo tak rychle. Tihle dva věděli možná jen to, že dostali rozkaz odvléct mě z budovy.

Nepřestávala jsem doufat, že do auta nastoupí někdo známý, ale bohužel. Jen samí další neznámí strážci. Ani Christian, ani Taša. Dokonce ani Hans – což samozřejmě bylo pochopitelné. Pravděpodobně se bál, že ho omylem znovu praštím.

Když jsme konečně vyjeli, vzdala jsem svoje snahy a uvelebila se. Spolu s naším teréňákem vyrazila na cestu i další auta, ale netušila jsem, jestli jsou v některém z nich moji kamarádi.

Pouto mezi mnou a Lissou bylo pořád hluché. Po tom původním šoku, kdy jsem z ní necítila absolutně nic, jsem jen pomalu začínala získávat jakési spojení, které mi říkalo, že je živá. Když prve vynaložila takovou sílu, skoro jako by tím naše pouto dočasně usmažila. Magie mezi námi byla křehká. Kdykoli jsem se pokusila využít pouta k tomu, abych ji zkontrolovala, bylo to, jako bych se znovu dívala do ohromné záře, která mě oslepuje. Doufala jsem, že se to brzy spraví, protože jsem potřebovala Lissino vědomí, abych zjistila, co se přesně stalo.

Ne, vědomí ne. Prostě jsem to jen potřebovala vědět a tečka. Pořád jsem byla tak trochu v šoku, ale díky dlouhé cestě zpátky ke dvoru jsem měla možnost utřídit si v hlavě těch pár faktů, ke kterým jsem měla přístup. Chtěla jsem běžet co nejrychleji za Dimitrijem, ale potřebovala jsem si od začátku zanalyzovat, k čemu vlastně došlo.

Za prvé: Lissa nabila kůl éterem a tu informaci přede mnou zatajila. Kdy to udělala? Než odjela na univerzitu? V Lehighu? Až v zajetí? Nezáleželo na tom.

Za druhé: přestože nedokázala probodnout ani polštář, nakonec přece jen zvládla probodnout Dimitrijovi srdce. Byl to sice boj, ale díky Christianovu ohni to dokázala. Trhla jsem sebou, když jsem si vzpomněla na ošklivé popáleniny, které v bitvě utrpěla. Než naše pouto umlklo, cítila jsem její bolest a taky jsem viděla, jak vypadá její kůže. Adrian sice není nejlepším léčitelem na světě, ale snad bude jeho magie stačit k Lissinu uzdravení.

Za třetí a za poslední: je to vůbec pravda? Lissa probodla Dimitrije a použila tutéž magii, jakou uzdravuje. A potom? To je velká otázka. Co se stalo pak kromě toho, co jsem poutem vnímala jako atomový výbuch magie? Opravdu jsem viděla to, co jsem viděla?

Dimitrij… se proměnil.

Už nebyl Strigojem. Cítila jsem to v srdci, i když jsem ho viděla jen na chviličku. To mi ale stačilo, abych rozeznala pravdu. Strigojí rysy byly pryč. Lissa udělala všechno, co podle Roberta bylo potřeba k záchraně Strigoje. A po takové magii… bylo snadné uvěřit, že je možné úplně všechno. Znovu se mi před očima objevil obrázek Dimitrije, jak se tiskne k Lisse a po tvářích mu stékají slzy. Nikdy jsem ho neviděla takhle zranitelného. Nemyslím, že by Strigojové brečeli.

Srdce se mi bolestně sevřelo a já začala rychle mrkat, abych rozehnala pláč. Rozhlédla jsem se kolem, abych přišla na jiné myšlenky. Venku už bledlo nebe. Blížil se úsvit. Strážci, kteří se mnou seděli v autě, měli v obličejích patrné známky únavy, ale jejich oči byly stále ve střehu. Ztratila jsem pojem o čase, ale moje vnitřní hodiny mi napovídaly, že už nějakou dobu jedeme. Musíme být už skoro u královského dvora.

Opatrně jsem zavadila o pouto a zjistila, že zase funguje, ale je velice křehké. Bylo to, jako by poblikávalo a pořád se snažilo nějak se opravit. To mi stačilo, abych se uklidnila a vydechla úlevou. Když se naše pouto před lety vytvořilo, připadalo mi to hrozně zvláštní…, nereálné. Teď už jsem ho ale považovala za součást svého života. Jeho dnešní absence mi připadala nepřirozená.

Podívala jsem se Lissinýma očima a zjistila, že taky jede v autě. Doufala jsem, že tam s ní uvidím i Dimitrije. Ten kratičký pohled ve skladišti mi nestačil. Musím ho vidět znovu, musím se přesvědčit, že se ten zázrak opravdu stal. Chtěla jsem se jen dívat na jeho obličej, který jsem tak strašně dlouho neviděla. Chtěla jsem spatřit toho Dimitrije, kterého miluju.

Jenže s Lissou nebyl. Seděl tam jen Christian a pozoroval ji. Cestou usnula, a i když teď už byla vzhůru, pořád byla rozespalá a unavená. To v kombinaci s vynaložením tolika síly ve skladu naše pouto trochu zamlžovalo. Věci mi připlouvaly do zorného pole a zase odplouvaly, ale celkově jsem byla schopná sledovat, co se děje.

„Jak ti je?“ zeptal se Christian. Z jeho hlasu i pohledu vyzařovalo tolik lásky, že se mi zdálo nemožné, aby si toho nevšimla. Ale teď toho na ni bylo moc.

„Jsem utahaná. Vyčerpaná… Nevím. Jako kdyby mě někdo hodil do hurikánu. Nebo jako by mě přejelo auto. Vyber si něco strašnýho a přesně tak se cítím.“

Pousmál se na ni a něžně se dotkl její tváře. Otevřela jsem se jejím smyslům trochu víc a ucítila jsem bolest z popálenin, i když si Christian dával pozor, aby se jich nedotkl.

„Je to hnusný?“ dotázala se. „Slezla mi všechna kůže? Vypadám jak mimozemšťan?“

„Ne,“ ujistil ji s tichým smíchem. „Není to tak hrozný. Jsi krásná jako vždycky. To se jen tak nezmění.“

Kvůli té tepavé bolesti si myslela, že utrpěla větší zranění, ale Christianův kompliment a způsob, jakým ho vyslovil, ji trochu uklidnil. Na okamžik se zaměřila jen na jeho obličej a na to, jak ho osvětluje vycházející slunce.

Pak na ni ale tíživě dopadl zbytek světa.

„Dimitrij! Musím vidět Dimitrije!“

V autě s nimi jeli i strážci, na které se při tom výkřiku podívala. Ale dopadlo to stejně jako se mnou, taky se nikdo neobtěžoval jí odpovědět.

„Proč ho nemůžu vidět? Proč jste ho odvezli pryč?“ Obracela se na všechny, kdo by byli ochotni jí odpovědět. Nakonec odpověděl Christian.

„Protože si myslí, že je nebezpečnej.“

„Není. Je jenom… Potřebuje mě. Psychicky je na tom špatně.“

Christian na ni náhle vykulil oči a zpanikařil. „Není… Nemáte spolu pouto, že ne?“

Vzhledem k výrazu jeho obličeje jsem předpokládala, že si vzpomněl na Avery a na to, jak zešílela kvůli tomu, že měla pouto s více lidmi. Christian nebyl u Robertova vysvětlování o duši ve světě mrtvých a o tom, že proměněný Strigoj pouto nezíská.

Lissa pomalu zavrtěla hlavou. „Ne… Jenom to prostě vím. Když jsem… když jsem ho uzdravila, byli jsme ve spojení a cítila jsem ho, byli jsme spoutáni magií. Ale pak jsem musela udělat něco… Nedokážu to vysvětlit.“ Prohrábla si rukou vlasy, evidentně rozčilená, že nedokáže vysvětlit své magické počínání. Taky už byla příšerně unavená. „Bylo to, jako bych mu musela odoperovat část duše,“ řekla nakonec.

„Myslí si o něm, že je nebezpečnej,“ zopakoval něžně Christian.

„Není!“ vykřikla Lissa na všechny pasažéry v autě, ale všichni dělali, že se dívají někam úplně jinam. „Už není Strigoj.“

„Princezno,“ začal nervózně jeden ze strážců, „nikdo neví s jistotou, co se vlastně stalo. Nemůžete si být jistá, že…“

„Jsem si jistá!“ řekla až příliš hlasitě na tak stísněný prostor. Z jejího hlasu zazněla panovačnost až královská. „Vím to. Zachránila jsem ho. Přivedla jsem ho zpátky. Naprosto jistě vím, že už není Strigoj!“

Strážci se zatvářili rozpačitě a opět žádný z nich nic neřekl. Asi byli zmatení, a jak by taky ne? Něco takového se nikdy dřív nestalo.

„Pšt,“ uklidňoval ji Christian a položil ruku na její. „Zatím nemůžeš nic dělat, dokud nedorazíme zpátky ke dvoru. Jsi zraněná a vyčerpaná – je to na tobě vidět.“

Lissa si uvědomovala, že má pravdu. Opravdu byla zraněná a vyčerpaná. Ta magie ji úplně rozervala na kusy. Na druhé straně ale to, co pro Dimitrije udělala, mezi nimi vytvořilo pouto – ne to magické, ale psychologické. Skutečně se chovala jako matka. Zoufale se o něj zajímala a chtěla ho ochránit.

„Musím ho vidět,“ řekla.

Ona? A co já?

„Uvidíš ho,“ prohlásil Christian a znělo to mnohem jistěji, než odpovídalo jeho přesvědčení. „Teď si ale zkus odpočinout.“

„Nemůžu,“ zaprotestovala a potlačila zívnutí.

Usmál se na ni, jednou rukou ji objal a přitáhl si ji k sobě tak blízko, jak to jen bezpečnostní pásy dovolily. „Zkus to,“ navrhl jí.

Opřela si mu hlavu o hrudník a jeho blízkost pro ni byla svým způsobem léčivá. Pořád se strachovala o Dimitrije, ale potřeby jejího těla v tuto chvíli zvítězily. Konečně usnula v Christianově objetí a sotva slyšela jeho zašeptání: „Všechno nejlepší k narozeninám.“

O dvacet minut později náš konvoj dorazil zpátky na královský dvůr. Předpokládala jsem, že to znamená mou okamžitou svobodu, ale strážci si dávali s vystupováním z auta na čas. Čekali na nějaký signál nebo rozkazy, o kterých se mi nikdo neobtěžoval nic sdělit. Po chvíli se ale ukázalo, že čekali na Hanse.

„Ne,“ pravil pevným hlasem a položil mi ruku na rameno, když jsem se chystala vylézt z auta a rozběhnout se…, aniž bych vlastně věděla kam. Kamkoli, kde je Dimitrij. „Počkat.“

„Musím ho vidět!“ vykřikla jsem a pokusila se kolem něj protlačit ven. Hans byl ovšem jako cihlová stěna. Vzhledem k tomu, že dnes v noci zabil mnohem víc Strigojů než já, předpokládala bych, že bude unavený. „Musíte mi říct, kde je.“

Kupodivu mi to řekl. „Je zavřený. Daleko z vašeho dosahu i z dosahu kohokoli jiného. Vím, že byl vaším učitelem, ale prozatím bude lepší, když zůstane zavřený.“

Mému mozku unavenému z nočních bojů a záplavy emocí chvíli trvalo, než to zpracoval. Vzpomněla jsem si na Christianova slova. „Není nebezpečnej,“ řekla jsem. „On už není Strigoj.“

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

Stejná otázka, jakou položili Lisse. Jak bychom na to mohly po pravdě odpovědět? Víme to, protože jsme podstoupily neskutečné obtíže, abychom se dověděly, jak proměnit Strigoje zpátky, a když jsme to všechno splnily, nastal atomový výbuch magie. Copak to není dostatečný důkaz pro každého? Copak jim nestačí, jak Dimitrij vypadá?

Místo toho jsem odpověděla stejně jako Lissa. „Prostě to vím.“

Hans zavrtěl hlavou a teď už na něm bylo znát vyčerpání. „Nikdo neví, co s Belikovem je. My, co jsme u toho byli… Vlastně si nejsem jistý, co jsem viděl. Jediné, co vím s jistotou, je, že ještě před chvílí velel Strigojům a teď je venku ve slunečním světle. Nedává to smysl. Nikdo neví, co je zač.“

„Je dhampýr.“

„A dokud to nezjistíme,“ pokračoval, aniž vzal na vědomí moji poznámku, „Belikov zůstane zavřený a my ho budeme zkoumat.“ Zkoumat? To mi neznělo moc dobře. Znělo to, jako by Dimitrij byl laboratorní potkan. To mě rozzuřilo a málem jsem na Hanse začala řvát. Po chvilce jsem se ale ovládla.

„V tom případě musím vidět Lissu.“

„Vzali ji do nemocnice na ošetření – což zoufale potřebuje. Nemůžete za ní,“ dodal, jelikož zřejmě očekával mou reakci. „Je tam polovina všech strážců. Panuje tam chaos a vy byste se tam jen pletla.“

„Tak co mám sakra dělat?“

„Běžte se vyspat.“ Obdařil mě zahořklým pohledem. „Pořád si myslím, že váš postoj je špatný, ale po tom, co jsem tam viděl…, musím uznat, že umíte bojovat. Potřebujeme vás – nejspíš na víc než na úřednickou práci. A teď si běžte odpočinout.“

A bylo to. Jasně mě propustil a strážci, kteří pobíhali kolem, se tvářili, jako bych neexistovala. Ať už jsem předtím byla v jakémkoli průšvihu, zdálo se, že je zapomenut. Žádné třídění dokumentů. Ale co bych měla dělat? Hans se asi zbláznil. Jak bych teď mohla spát? Musela jsem něco udělat. Musela jsem vidět Dimitrije, jenže jsem nevěděla, kam ho odvedli. Pravděpodobně do stejného vězení, kde dřív drželi Viktora. Tam se ale nedostanu. Taky jsem musela vidět Lissu, jenže ta byla kdesi v hloubi nemocnice. Neměla jsem žádný vliv. Takže se musím obrátit na někoho, kdo ho má.

Adrian!

Kdybych zašla za Adrianem, možná by mohl zatahat za ty správné nitky. Má dobré vztahy s královskými. Sakra, vždyť ho má ráda i královna, přestože je to flákač. Zabíjelo mě vyrovnat se s pomyšlením, že v tuto chvíli je nemožné dostat se k Dimitrijovi. Ale do nemocnice? Adrian by mě mohl dostat za Lissou, i když se tam motá plno lidí a vládne tam chaos. Pouto bylo pořád zamlžené, a kdybych si s ní promluvila přímo, rychleji bych se dozvěděla o Dimitrijovi. Navíc jsem se chtěla na vlastní oči přesvědčit, že je v pořádku.

Když jsem došla do domu, kde Adrian u dvora bydlel, vrátný mi oznámil, že před chvílí odešel – jaká ironie – do nemocnice. Zaúpěla jsem. Samozřejmě, že už je tam. Jelikož umí uzdravovat, nejspíš ho kvůli tomu vytáhli z postele. I když je dost slabý, rozhodně může pomoct.

„Byla jste tam?“ zeptal se mě vrátný, když jsem se obrátila k odchodu.

„Co?“ Na minutu jsem myslela, že mluví o nemocnici.

„V té bitvě se Strigoji! Na záchranné misi. Slyšeli jsme tu spoustu různých zvěstí.“

„Tak brzo? Co jste slyšel?“

Ten chlap měl oči vykulené a pohled vzrušený. „Říkali, že skoro všichni strážci padli. Ale že jste zajali jednoho Strigoje a přivezli ho s sebou.“

„Ne, ne…, je víc zraněných než mrtvých. A ta další věc…“ Na chviličku jsem se nemohla nadechnout. Co se stalo? Co se opravdu stalo s Dimitrijem? „Ten Strigoj byl proměněn v dhampýra.“

Vrátný vytřeštil oči. „Uhodili vás do hlavy?“

„Říkám pravdu! Vasilisa Dragomirová to udělala díky éteru. Tohle tady rozkřikněte.“

Nechala jsem ho tam stát s pusou dokořán. Už jsem neměla žádnou možnost od někoho získat informace. Vydala jsem se do svého pokoje s pocitem porážky, ale příliš rozrušená na to, abych dokázala usnout. Aspoň jsem si to myslela. Chvíli jsem popocházela sem a tam a nakonec jsem se usadila na posteli s tím, že musím vymyslet nějaký plán. Jenže netrvalo dlouho a z toho přemýšlení jsem usnula.

Probudila jsem se a překvapilo mě, že mě bolí části těla, o nichž jsem ani netušila, že jsem do nich při boji schytala rány. Podívala jsem se na hodiny a udivilo mě, jak dlouho jsem spala. Podle vampýrského času bylo dopoledne. Během pěti minut jsem se osprchovala a oblékla si něco, co nebylo od krve ani roztrhané. A pak jsem hned vyrazila ze dveří.

Lidé venku si šli po svém, ale snad každý pár nebo skupinka, kterou jsem míjela, se bavil o bitvě ve skladišti – a o Dimitrijovi.

„Víš přece, že umí uzdravovat,“ zaslechla jsem jednoho Moroje, jak se baví se svou ženou. „Tak proč by ne Strigoje? Proč by ne mrtvé?“

„Je to šílené,“ poznamenala ta žena. „Stejně jsem v tenhleten éter nikdy nevěřila. Je to jen lež. Zástěrka, aby se schovalo, že ta Dragomirovic holka nemá žádnou specializaci.“

Zbytek jejich rozhovoru už jsem neslyšela, ale i další lidé, které jsem míjela, vedli podobné hovory. Buď si mysleli, že celá ta záležitost je nějaký podvod, anebo pohlíželi na Lissu, jako by byla svatá. Často jsem taky vyslechla něco praštěného, jako třeba, že strážci zajali celou bandu Strigojů a teď na nich budou experimentovat. Ale v žádné té spekulaci nikdy nepadlo Dimitrijovo jméno a nikdo nevěděl, co se s ním skutečně stalo.

Držela jsem se jediného plánu, který jsem měla: šla jsem do budovy, kde se nacházelo královské vězení, přestože jsem netušila, co si počít, až tam budu. Neměla jsem jistotu, že tam Dimitrij je, ale připadalo mi to jako nejpravděpodobnější místo, kde by ho drželi. Když jsem potkala jednoho strážce, chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že ho znám. Zastavila jsem se a otočila.

„Michaile!“ Ohlédl se, a když mě uviděl, vrátil se ke mně. „Co se děje?“ zeptala jsem se ho a byla jsem ráda, že vidím přátelskou tvář. „Pustili už Dimitrije?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Pořád se snaží přijít na to, co se stalo. Nikdo to nechápe, i když princezna neustále přísahá, že už není Strigoj, a to i poté, co ho viděla.“

Z Michailova hlasu zazníval úžas a taky tesklivost. Doufal, že je to pravda a že i jeho milovaná má šanci na záchranu. Srdce mě bolelo za něj. Přála bych mu, aby i jeho příběh se Sonjou měl šťastný konec.

„Počkej! Cos to říkal?“ Až teď mi to došlo a romantické myšlenky jsem rázem pustila z hlavy. „Říkal jsi, že ho Lissa viděla? Myslíš po bitvě?“ Okamžitě jsem se natáhla po našem poutu. Postupně se projasňovalo, jenže Lissa zrovna spala, tak jsem se nic nedozvěděla.

„Chtěl ji vidět,“ objasnil Michail. „Tak ji k němu přivedli – samozřejmě se strážci.“

Jenom jsem zírala a čelist mi poklesla málem až na zem. Dimitrij přijímá návštěvy. A oni mu to dovolují. To zjištění mi hned zlepšilo mizernou náladu. Otočila jsem se. „Díky, Michaile.“

„Rose, počkej…“

Já jsem se ale nezastavila. Sprintovala jsem do budovy strážců a nevšímala si pohledů, které jsem si vysloužila. Byla jsem příliš nadšená a povzbuzená touhle novou zprávou. Můžu Dimitrije vidět. Můžu s ním skutečně být, s takovým, jaký býval dřív.

„Nemůžete ho vidět.“

Zarazila jsem se, když mě zastavil strážce na recepci.

„Co-cože? Musím ho navštívit.“

„Žádné návštěvy.“

„Ale Lissa – ehm – Vasilisa Dragomirová za ním byla.“

„Požádal o ni.“

Nevěřícně jsem se na něj zahleděla. „O mě musel taky požádat.“

Strážce jen pokrčil rameny. „Pokud ano, nikdo mi to neřekl.“

Vztek, který jsem celou noc držela na uzdě, teď vybuchl. „Tak běžte najít někoho, kdo o tom ví! Dimitrij mě chce vidět. Musíte mě pustit dovnitř. Kdo je váš nadřízený?“

Strážce se na mě zamračil. „Nikam nejdu, dokud mi neskončí šichta. A vy si dejte odchod, někdo vám dá včas vědět. Do té doby nikdo bez zvláštního povolení dolů nesmí.“

Poté, co jsem překonala zabezpečení na Tarasovu, jsem si připadala se sebou spokojená. Tohohle chlápka bych zvládla vyřídit raz dva. Taky mi bylo jasné, že dole ve vězení nejspíš narazím na další strážce. Na vteřinu mi připadalo rozumné je taky sejmout. Jde přece o Dimitrije. Pro něj bych udělala cokoli. Ucítila jsem malé zachvění pouta a to mě přivedlo zpátky k rozumu. Lissa se právě probudila.

„Fajn,“ řekla jsem. Zvedla jsem bradu a zpražila strážce povýšeným pohledem. „Díky za ochotu.“ Bez toho ňoumy se obejdu. Půjdu za Lissou.

Bydlela skoro na opačné straně královského dvora, ale lehkým poklusem jsem tam zanedlouho dorazila. Když mi otevřela, zjistila jsem, že se nachystala skoro stejně rychle jako já. Vlastně mi připadalo, že už je na odchodu. Zadívala jsem se na její obličej a ruce a ulevilo se mi, že téměř všechny její popáleniny už zmizely. Na prstech měla ještě pár červených fleků, ale to bylo všechno. Adrianova práce. Tohle by nedokázal žádný doktor. Ve světle modrém tílku a s blond vlasy sčesanými dozadu vůbec nevypadala na to, že si během posledních čtyřiadvaceti hodin prošla takovým peklem.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. I když se toho seběhlo tolik, nikdy si o mě nepřestávala dělat starosti.

„Jo, je mi fajn.“ Aspoň fyzicky. „A ty?“

Přikývla. „V pohodě.“

„Vypadáš dobře,“ řekla jsem. „Včera v noci… Byla jsem pěkně vyděšená. S tím ohněm…“ Nedokázala jsem to ani dopovědět.

„Jo,“ přitakala a podívala se jinam. Připadala mi dost nervózní. „Adrian uzdravuje výborně.“

„Tam máš teď namířeno?“ Poutem jsem z ní cítila neklid a nervozitu. Dávalo by to smysl, kdyby byla na cestě do nemocnice, aby tam pomáhala s léčením. Až na to, že… další prozkoumání jejích myšlenek mi odhalilo překvapivou pravdu. „Ty jdeš za Dimitrijem!“

„Rose…“

„To je super,“ vyhrkla jsem nedočkavě. „Půjdu s tebou. Teď jsem tam zrovna byla, ale nepustili mě k němu.“

„Rose…“ Lissa se tvářila hrozně ztrápeně.

„Nakecali mi nějaký kraviny, že požádal o tebe, a ne o mě, takže mě tam nemůžou pustit. Ale když tam jdeš, určitě mě s tebou pustí.“

„Rose,“ oslovila mě pevně a konečně se jí podařilo přerušit moje brebentění. „Nemůžeš za ním jít.“

„Cože?“ V duchu jsem si přehrála její slova, jestli jsem se snad nepřeslechla. „Samozřejmě, že můžu. Musím ho vidět. To přece víš. A on potřebuje vidět mě.“

Pomalu zavrtěla hlavou. Pořád vypadala nervózně, ale teď se do jejího výrazu vkrádal soucit. „Ten strážce měl pravdu,“ řekla. „Dimitrij o tebe nepožádal. Jen o mě.“

Veškerá moje plamenná nedočkavost jako by náhle zmrzla. Byla jsem ohromená a zmatená. „No…“ Vybavila jsem si, jak se k ní v noci se zoufalým výrazem tiskl. Nerada jsem si to přiznávala, ale dávalo smysl, proč chtěl nejdřív vidět ji. „Samozřejmě, že tě chtěl vidět. Všechno je pro něj teď tak nový a zvláštní. A tys ho zachránila. Až se trochu vzpamatuje, taky mě bude chtít vidět.“

„Rose, nemůžeš tam jít.“ Tentokrát z Lissina hlasu zazníval smutek, který jsem vnímala i poutem. „Není to tak, že by Dimitrij nepožádal o tvou návštěvu. Výslovně řekl, že tě vidět nechce.“

OSMNÁCT

Když jste s někým psychicky propojení, je na tom blbá jedna věc – vždycky víte, jestli ta druhá osoba lže, nebo ne. Tentokrát jsem věděla, že Lissa nelže. Přesto jsem okamžitě instinktivně odpověděla.

„To není pravda.“

„Ne?“ Tázavě na mě pohlédla. Taky věděla, že z jejích slov cítím pravdu.

„Ale to… to nemůže…“ Často se mi nestávalo, že jsem přišla o řeč – a rozhodně ne s Lissou. Bývala jsem to já, kdo jí vysvětloval, proč jsou věci tak, jak jsou. Aniž bych si to uvědomila, došlo k tomu, že Lissa ztratila svou křehkost.

„Je mi to líto,“ řekla mi přívětivým, ale pevným hlasem. Pouto mi prozrazovalo, jak ji ničí, když mi musí oznamovat nepříjemné věci. „Požádal mě… Řekl mi, abych ti nedovolila za ním jít. Že tě nechce vidět.“

Úpěnlivě jsem ji pozorovala a zněla jsem skoro jako dítě. „Ale proč? Proč by to říkal? Samozřejmě, že mě chce vidět. Musí být zmatený…“

„Já nevím, Rose. Vím jenom to, co mi řekl. Moc mě to mrzí.“ Pokusila se mě obejmout, ale uhnula jsem jí. V hlavě mi to vřelo.

„Stejně s tebou půjdu. Počkám nahoře se strážci. Když pak řekneš Dimitrijovi, že jsem tam, určitě si to rozmyslí.“

„Myslím, že bys neměla,“ opáčila. „Vypadal, že myslí vážně, abys za ním nechodila. Tvářil se při tom dost zpanikařeně. Myslím, že by ho rozrušilo, kdyby věděl, že jsi v budově.“

„Rozrušilo? Liss, jde přece o mě. On mě miluje. On mě potřebuje.“

Cukla sebou a já si až teď uvědomila, že na ni řvu. „Řídím se jen podle toho, co mi řekl. Je to všechno tak zmatený… Prosím tě, nenuť mě do týhle pozice. Jenom… počkej a uvidíš, jak se to bude vyvíjet. A jestli chceš vědět, co se děje, vždycky můžeš…“

Lissa to nedopověděla, ale mně přesto bylo jasné, co mi navrhuje. Nabízela mi, abych její setkání s Dimitrijem sledovala poutem. To bylo od ní velkorysé gesto – tedy ne že by mi v tom dokázala zabránit, kdybych to chtěla udělat. Ale obvykle se jí nelíbila představa, že ji „špehuju“. Tohle bylo to nejlepší, na co dokázala přijít, abych z toho měla lepší pocit.

Ne že bych ho ale skutečně měla. Všechno to bylo šílené. Byl mi odepřen přístup k Dimitrijovi. Dimitrij mě údajně nechce vidět! Co se sakra děje? Nejradši bych se na všechno vykašlala, šla tam s ní a dožadovala se vpuštění. Jenže poutem jsem vnímala, jak mě prosí, abych to nedělala. Nechtěla dělat problémy. Možná že taky nechápala Dimitrijovo přání, ale chtěla ho respektovat, dokud se situace nevyjasní.

„Prosím,“ řekla. To úpěnlivé slovo mě konečně přesvědčilo.

„Dobře.“ Zabíjelo mě jen to vyslovit. Bylo to jako přiznat porážku. Ber to jako taktický ústup.

„Děkuju.“ Tentokrát už mě opravdu objala. „Slibuju, že z něj vytáhnu víc informací a zjistím, o co jde, dobře?“

Přikývla jsem a se svěšenou hlavou jsem ji následovala ven. U budovy strážců jsem se s ní neochotně rozloučila a zamířila jsem na svůj pokoj. Jakmile mi zmizela z dohledu, vklouzla jsem jí do hlavy a jejíma očima sledovala, jak kráčí po pečlivě posekaném trávníku. Pouto bylo pořád trochu zamlžené, ale každou minutou se naše spojení zlepšovalo.

V Lisse se svářely nejrůznější pocity. Cítila se hrozně provinile, že mě musela odmítnout. Zároveň se ale nemohla dočkat, až Dimitrije uvidí. Taky ho potřebovala vidět – i když ne ze stejného důvodu jako já. Cítila vůči němu zodpovědnost a horoucí potřebu ho chránit.

Když vešla do budovy, strážce, který mě vyhodil, jí kývl hlavou na pozdrav a rychle někam zatelefonoval. Po chvíli se objevili tři strážci a naznačili Lisse, aby je následovala do hloubi budovy. Všichni se tvářili neobvykle pochmurně, dokonce i na strážce to bylo neobvyklé.

„Nemusíte tam chodit,“ pověděl jí jeden z nich. „Jen proto, že vás pořád chce vidět…“

„To je v pořádku,“ odvětila chladně a důstojně jako královna. „Mně to nevadí.“

„Bude tam mnoho strážců, stejně jako posledně. O svoje bezpečí se nemusíte obávat.“

Všechny je zpražila příkrým pohledem. „Nikdy jsem se o ně neobávala.“

Jak sestupovali dolů, bolestně jsem si vzpomněla na to, jak jsem tam šla s Dimitrijem navštívit Viktora. To byl ten Dimitrij, s nímž jsme tvořili dokonalý celek, ten Dimitrij, který mě naprosto chápal. A po té návštěvě se na Viktora rozzuřil, protože mi vyhrožoval. Dimitrij mě miloval natolik, že by udělal cokoli, jen aby mě ochránil.

Dveře, které se zamykaly kartou, se konečně otevřely. Za nimi se nacházela dlouhá chodba lemovaná celami. Nepůsobilo to tam tak depresivně jako na Tarasovu, ale celé tohle vězení ve strohém industriálním stylu s ocelovými konstrukcemi nenavozovalo moc hřejivou a útulnou atmosféru.

Lissa jen stěží prošla chodbou, kolik v ní stálo strážců. Tolik zabezpečení kvůli jedné osobě. Pro Strigoje by nebylo nemožné rozlámat ocelové mříže cely, jenže Dimitrij už není Strigoj. Jak to, že to nikdo nevidí? Jsou všichni slepí?

Lissa se svým doprovodem se prodrala davem a zastavila se před jeho celou. Vypadalo to tam stejně chladně a neosobně jako v celém vězení. Uvnitř bylo jen absolutně nezbytné zařízení. Dimitrij seděl na úzké posteli se skrčenýma nohama a zády obrácený ke vchodu. Tohle jsem nečekala. Proč nebije do mříží? Proč se nedožaduje propuštění a neřekne jim, že není žádný Strigoj? Proč to snáší tak tiše?

„Ahoj, Dimitriji.“

Lissin hlas byl jemný a něžný, naplněný vřelostí, která tak ostře kontrastovala s drsným chladem cely. Byl to hlas anděla.

Dimitrij se pomalu otočil a bylo na něm znát, že si myslí totéž. Jeho výraz se přímo před našima očima změnil z bezútěšného na výraz úžasu.

A nebyl jediný, koho zachvátil úžas. Mysl jsem sice měla svázanou s Lissinou, ale moje tělo na druhém konci královského dvora málem přestalo dýchat. Když jsem ho v noci letmo zahlédla, bylo to úchvatné. Ale tenhle pohled…, když se díval na Lissu, na mě…, byl ohromný. Byl to div. Dar. Zázrak.

Vážně. Jak by si mohl někdo myslet, že je Strigoj? A jak bych mohla věřit, že tohle je ten Dimitrij, se kterým jsem byla na Sibiři? Po bitvě se umyl a převlékl do džínů a obyčejného černého trička. Hnědé vlasy měl stažené do krátkého culíku a vypadal, že by se potřeboval oholit. Ale k břitvě ho nejspíš nikdo nepustí. Takhle zarostlý ale vypadal snad ještě víc sexy – skutečněji, víc jako dhampýr. Víc naživu. Jeho smrtelně bledá pleť zmizela. Dřív byly nejhorší ty jeho rudé oči. Teď ale byly dokonalé – přesně takové, jako bývaly. Hřejivé a hnědé, s dlouhými řasami. Dokázala bych se do nich dívat věčně.

„Vasiliso,“ vydechl. Když jsem uslyšela jeho hlas, sevřelo se mi srdce. Bože, tolik mi chyběl jeho hlas. „Vrátila ses.“

Jakmile zamířil k mřížím, strážci se začali kolem Lissy shlukovat, jako by mu chtěli zabránit prolomit mříže. „Zpátky!“ vyštěkla jako královna a všechny zpražila pohledem. „Dopřejte nám nějaký prostor.“ Nikdo hned nezareagoval, a tak promluvila důrazněji. „Myslím to vážně! Zpátky!“

Poutem jsem postřehla lehký záchvěv magie. Nebylo jí moc, Lissa jen podpořila svá slova menší dávkou nátlaku. Stěží mohla ovládnout tak početnou skupinu, ale do toho příkazu dala takovou sílu, že strážci trochu ustoupili a vytvořili mezi ní a Dimitrijem prostor. Znovu se na Dimitrije zadívala a hned se zatvářila mileji.

„Samozřejmě, že jsem se vrátila. Jak se máš? Zacházejí…“ Vrhla nebezpečný pohled na strážce v chodbě. „Zacházejí s tebou dobře?“

Pokrčil rameny. „Ujde to. Nikdo mi neubližuje.“ Jestli byl takový jako dřív, nikdy by nepřiznal, kdyby mu někdo opravdu ubližoval. „Jenom se mě pořád vyptávají na tolik věcí.“ Zněl dost unaveně, úplně jinak než Strigoj, který nikdy nepotřebuje odpočinek. „A moje oči. Pořád mi chtějí zkoumat oči.“

„Ale jak se cítíš?“ dotázala se. „Duševně. Citově.“ Za jiných okolností by mě ta situace pobavila. Až moc se to podobalo psychoterapii, se kterou jsme měly já i Lissa bohaté zkušenosti. Nesnášela jsem, když mi psycholožka pokládala tyhle otázky, ale teď jsem se opravdu chtěla dovědět, jak se Dimitrij cítí.

Až dosud sledoval Lissu soustředěným pohledem, ale teď se odvrátil a zatěkal očima. „To… to se dá těžko popsat. Je to, jako bych se probudil ze sna. Z noční můry. Jako bych pozoroval někoho jiného ve svém těle. Připadalo mi to jako film nebo nějaká hra. Ale nebyl to nikdo jiný. Byl jsem to já. To všechno jsem dělal já, a teď jsem tady a celý svět se změnil. Mám dojem, že se všechno učím znovu.“

„To přejde. Víc si na to zvykneš a vzpomeneš si, jaký jsi býval.“ Tohle jenom odhadovala, ale připadalo jí to správné.

Kývl hlavou směrem ke shromážděným strážcům. „Oni si to nemyslí.“

„Ale budou,“ ujistila ho přesvědčeně. „Potřebujeme jenom víc času.“ Zavládlo ticho. Než Lissa potom promluvila, dlouho váhala. „Rose… tě chce vidět.“

Dimitrijův zasněný a zasmušilý výraz se vmžiku změnil. Znovu se zadíval na Lissu a já u něj poprvé uviděla opravdový intenzivní pocit. „Ne. Kdokoli, jenom ne ona. Nemůžu ji vidět. Nedovol jí sem přijít. Prosím.“

Lissa těžce polkla a netušila, jak odpovědět. Bylo to tím těžší, že měla publikum. Mohla udělat jen to, že ztišila hlas, aby ji neslyšeli úplně všichni. „Ale… ona tě miluje. Má o tebe strach. To, co se stalo… Víš, proč jsme tě dokázali zachránit? Hlavně díky ní.“

„To tys mě zachránila.“

„Já udělala jen tu poslední věc. To ostatní… udělala Rose.“ Takovou maličkost jako vloupat se do vězení a vypustit zločince.

Dimitrij se od Lissy odvrátil a ten žár, který mu na okamžik zaplál v očích, rázem pohasl. Přešel ke stěně ve své cele a opřel se o ni. Na pár vteřin zavřel oči, zhluboka se nadechl a pak je zase otevřel.

„Kdokoli, jenom ne ona,“ zopakoval. „Ne po tom, co jsem jí udělal. Udělal jsem spoustu věcí…, příšerných věcí.“ Obrátil ruce dlaněmi vzhůru a zadíval se na ně, jako by na nich mohl uvidět krev. „A to, co jsem provedl jí, to bylo ze všeho nejhorší – hlavně proto, že to byla ona. Přijela za mnou, aby mě osvobodila z toho stavu, a já…“ Zavrtěl hlavou. „Dělal jsem jí hrozné věci. A ostatním taky. Po tomhle už se jí nemůžu podívat do očí. To, co jsem udělal, je neodpustitelné.“

„Není,“ prohlásila Lissa naléhavě. „Nebyls to ty. Ne doopravdy. Ona ti odpustí.“

„Ne. Pro mě už neexistuje žádné odpuštění – ne po tom, co jsem napáchal. Nezasloužím si ji, nezasloužím si ji mít ani nablízku. Jediné, co můžu udělat…“ Vrátil se zase k Lisse a k údivu nás obou před ní padl na kolena. „Jediné, co můžu udělat – jediná náprava, o kterou se můžu pokusit –, je, že se ti odvděčím za to, žes mě zachránila.“

„Dimitriji,“ ošila se. „Říkala jsem ti…“

„Cítil jsem tu moc. V tu chvíli jsem cítil, že jsi přivedla mou duši zpátky. Uzdravila jsi ji. Dlužím ti tolik, že ti to nikdy nedokážu splatit, ale přísahám, že se o to budu po zbytek života aspoň pokoušet.“ Vzhlížel k ní s okouzleným výrazem ve tváři.

„Já o to nestojím. Nemáš mi co splácet.“

„Všechno,“ namítl. „Dlužím ti svůj život – svou duši. Tohle je jediný způsob, jak se můžu vykoupit za všechny ty hrůzy, co jsem udělal. Stejně to nestačí…, ale je to všechno, co dokážu.“ Sepjal ruce. „Přísahám, že ať budeš chtít cokoli – a bude to v mých silách –, udělám to. Budu ti sloužit a chránit tě po zbytek života. Udělám cokoli, oč mě požádáš. Navždy máš mou loajalitu.“

Lissa už se nadechovala, aby mu znovu řekla, že o to nestojí, ale vtom ji něco napadlo. „Sejdeš se s Rose?“

Zamračil se. „Cokoli, ale tohle ne.“

„Dimitriji…“

„Prosím. Udělám pro tebe cokoli jiného, ale kdybych ji uviděl…, moc by to bolelo.“

To byl patrně jediný důvod, proč Lissa od toho tématu upustila. Tohle a zoufalý, sklíčený Dimitrijův výraz. Takový výraz u něj nikdy dřív neviděla a já taky ne. V mých očích byl vždycky neohrožený, ale ani teď, když projevil svou zranitelnost, mi nepřipadal o nic slabší. Prostě jen byl tím složitější. A já jsem ho za to milovala ještě víc – a chtěla jsem mu pomoct.

Lissa odpověděla nepatrným přikývnutím, ale to už k ní přistoupil jeden ze strážců, aby jí oznámil, že už musí odejít. Začali ji odvádět a Dimitrij pořád klečel. Díval se za ní s výrazem prozrazujícím, že ona se nejvíc blíží čemusi, co se jeví jako jediná naděje, která mu na tomhle světě ještě zbyla.

Srdce se mi svíralo bolestí i žárlivostí – a trochu i vztekem. To na mě by se měl takhle koukat. Jak se opovažuje? Jak se opovažuje chovat se, jako by Lissa byla tím nejúžasnějším na světě? Je pravda, že toho udělala hodně, aby ho zachránila, ale to já jsem kvůli němu objela celý svět. To já kvůli němu neustále riskuju život. A co je nejdůležitější, já ho miluju. Jak se k tomuhle může obrátit zády?

Když Lissa vyšla z budovy, obě jsme z toho byly zmatené a rozčilené. Znepokojoval nás Dimitrijův stav. Přestože mě štvalo, že mě nechce vidět, připadalo mi strašné koukat se na něj, když je na tom tak špatně. Ničilo mě to. Takhle se nikdy dřív nechoval. Po útoku na Akademii byl samozřejmě smutný a truchlil nad ztrátou tolika lidí. Tohle byl ale jiný druh zoufalství. Byla to hluboká deprese a výčitky svědomí, jimž nedokázal uniknout. Lissu i mě to šokovalo. Dimitrij byl vždycky muž činu, i po té největší tragédii byl vždy připraven vyskočit a vrhnout se do další bitvy.

Ale tohle? Tohle se mu ani v nejmenším nepodobalo. S Lissou nás napadaly nejrůznější věci, jak by se to dalo vyřešit. Lissa k tomu přistupovala jemněji a soucitněji. Chtěla s ním dál mluvit a přitom s klidem přesvědčovat dvorní úředníky, že Dimitrij už nepředstavuje žádnou hrozbu. Moje řešení tohohle problému bylo napochodovat za Dimitrijem, ať o to stojí nebo ne. Vždyť jsem dokázala proniknout do věznice a zase z ní uniknout. Dostat se do zdejších cel by měla být hračka. Byla jsem si jistá, že jakmile mě uvidí, rozmyslí si to. Jak by si mohl myslet, že mu neodpustím? Miluju ho. Chápu ho. A co se týče přesvědčování úředníků, že není nebezpečný…, moje metoda by asi byla jiná. Nevím ještě přesně, ale mám dojem, že by to chtělo hodně řvát a hlasitě bušit do dveří.

Lissa moc dobře věděla, že jsem byla svědkem jejího setkání s Dimitrijem, takže neměla potřebu jít hned za mnou. Věděla, že v nemocnici ji teď ještě budou potřebovat. Slyšela, že Adrian málem zkolaboval, když vynaložil tolik magické síly, aby pomohl ostatním. Připadalo mi to u něj dost netypické, tak nesobecké… Udělal toho hodně a taky ho to hodně stálo.

Adrian.

To je problém. Neměla jsem možnost s ním mluvit od doby, co jsem se vrátila z bitky ve skladišti. A kromě toho, že jsem tu a tam zaslechla, jak uzdravuje ostatní, nevěnovala jsem mu jedinou myšlenku. Řekla jsem mu, že pokud se nám skutečně podaří Dimitrije zachránit, nebude to znamenat konec mého vztahu s ním. A zatím Dimitrij není zpátky ještě ani čtyřiadvacet hodin a já už…

„Lisso?“

Přestože jsem se od ní odtrhla a věnovala se svým myšlenkám, tak napůl jsem ji pořád sledovala. Před nemocnicí postával Christian a opíral se o zeď. Jeho postoj naznačoval, že už tam asi na něco – nebo spíš na někoho – čeká hezky dlouho.

Zastavila se a najednou pustila myšlenky na Dimitrije z hlavy. No tak. Chci, aby to ti dva mezi sebou zase urovnali, ale teď na to není čas. Dimitrijův osud je mnohem důležitější než nějaké tahanice s Christianem.

Ale Christian nevypadal, že by měl náladu na kousavé poznámky. Sledoval ji se zaujatým a zvědavým výrazem. „Jak ti je?“ zeptal se. Od cesty zpátky ke dvoru spolu ti dva moc nemluvili, ostatně Lissa měla plno jiných věcí na práci.

„Fajn.“ Bezmyšlenkovitě se dotkla svého obličeje. „Adrian mě uzdravil.“

„Aspoň k něčemu je dobrej.“ No, možná že Christian dneska přece jen má kousavou náladu. Ale jen trochu.

„Adrian je dobrej ve spoustě věcí,“ namítla, přestože se neubránila úsměvu. „Pracoval tu celou noc.“

„A co ty? Znám tě. Určitě jsi mu tady pomáhala.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Hned jak mě uzdravil, šla jsem navštívit Dimitrije.“

Christian se přestal ušklíbat. „Mluvila jsi s ním?“

„Už dvakrát. Jo, mluvila.“

„A?“

„A co?“

„Jakej je?“

„Je jako Dimitrij.“ Najednou se zamračila a zamyslela se nad tím. „Vlastně… ne úplně jako Dimitrij.“

„Cože? Má v sobě pořád něco ze Strigoje?“ Christian se narovnal a modré oči se mu zableskly. „Jestli je pořád nebezpečnej, neměla bys k němu…“

„Ne!“ vykřikla. „Není nebezpečný. A i kdyby byl,“ Přiblížila se k němu a oplatila mu jeho výbuch. „Ty nemáš právo mi říkat, co mám a nemám dělat!“

Christian dramaticky povzdechl. „A já si myslel, že jenom Rose se vrhá do debilních situací bez ohledu na to, jestli ji to může stát život.“

Lissa se rychle rozčílila a nejspíš tomu napomohlo i to, že poslední dobou hodně pracovala s éterem. „To říkáš zrovna ty, který jsi neměl problém pomoct mi Dimitrije probodnout! Trénovals mě na to.“

„To bylo něco jinýho. Už tak jsme byli v dost zlý situaci, a kdyby se to nějak zvrtlo…, mohl jsem ho upálit.“ Christian si ji prohlížel od hlavy k patě a v jeho pohledu bylo něco… něco víc než objektivní hodnocení. „Naštěstí jsem nemusel. Byla jsi úžasná. Dokázalas ho zasáhnout. Nevěděl jsem, jestli to zvládneš, ale tys to zvládla… A ten oheň… Ani jsi neucukla, i když to muselo hrozně bolet…“

Mluvil horoucně a zaujatě, jako by si až teď naplno uvědomil, co se mohlo Lisse stát. Při tom jeho zájmu a obdivu trochu zčervenala. Naklonila hlavu na stranu – to je její starý trik –, takže jí do obličeje spadly prameny vlasů uvolněné z culíku a zakryly jí tvář. Ale nebylo to třeba. Christian upíral zrak do země.

„Musela jsem to udělat,“ řekla nakonec. „Musela jsem se přesvědčit, jestli je to možný.“

Vzhlédl. „A je to možný, viď? Vážně v něm není ani památky po Strigojovi?“

„Ne. Jsem si naprosto jistá. Ale nikdo tomu nevěří.“

„Můžeš jim to zazlívat? Já jsem ti s tím pomáhal a přál jsem si, aby to vyšlo…, ale nevím, jestli jsem byl opravdu přesvědčenej, že se někdo může přeměnit ze Strigoje zase zpátky.“ Znovu se podíval jinam a pohledem nakonec spočinul na keři šeříku. Lissa cítila tu vůni, ale znepokojený Christianův pohled jasně naznačoval, že jeho myšlenky se nezaobírají přírodou. Ani Dimitrijem. Myslel na svoje rodiče. Co kdyby byl nablízku nějaký uživatel éteru, když se z jeho rodičů stali Strigojové? Co když existoval způsob, jak je zachránit?

Lissa neodhadla, na co myslí, a tak poznamenala: „Ani já nevím, jestli jsem tomu věřila. Ale když se to stalo…, věděla jsem to. Vím to. Už v něm není nic strigojího. Musím mu pomoct. Musím přimět ostatní, aby si to taky uvědomili. Nemůžu je přece nechat, aby ho drželi věčně v cele. Nebo mu provedli něco ještě horšího.“ Dostat Dimitrije z toho skladiště, aniž by mu strážci probodli srdce, pro ni vůbec nebylo lehké. Zachvěla se, když si vzpomněla na ty první vteřiny po jeho proměně, kdy všichni řvali, že ho zabijou.

Christian se otočil zase k Lisse a zvědavě se jí zadíval do očí. „Cos tím myslela, když jsi řekla, že je jako Dimitrij, ale ne jako Dimitrij?“

Promluvila roztřeseným hlasem. „Je… smutnej.“

„Smutnej? Měl by bejt šťastnej, žes ho zachránila.“

„Ne…, ty to nechápeš. Připadá si hrozně kvůli tomu všemu, co napáchal jako Strigoj. Vyčítá si to a má z toho depky. Trestá se za to, protože nevěří, že mu může být odpuštěno.“

„No do hajzlu,“ vyhrkl Christian, kterého to překvapilo. Zrovna kolem nich procházelo pár Morojek a všechny se nad jeho nadáváním tvářily velmi pohoršeně. Rychle odkvačily a něco si šeptaly. Christian jim nevěnoval pozornost. „To si ale nepomůže.“

„Já vím, já vím. Už jsem to s ním probírala.“

„Může mu pomoct Rose?“

„Ne,“ odvětila na rovinu.

Christian čekal, jestli to nějak nerozvede. Rozčílilo ho, že to nijak neupřesnila. „Co tím myslíš, že nemůže? Ta by nám měla umět pomoct víc než kdokoli jiný!“

„Nechci to rozebírat.“ Moje situace s Dimitrijem ji hodně trápila. To jsme byly dvě. Lissa se otočila k nemocnici. Zvenku budova vypadala jako nějaký hrad, ale uvnitř to bylo stejně sterilní a moderní jako v každé nemocnici. „Už musím jít. A nekoukej na mě tak.“

„Jak?“ podivil se a o pár kroků se k ní přiblížil.

„Tak nesouhlasně a naštvaně jako vždycky, když nedosáhneš svýho.“

„Takhle se nekoukám!“

„Zrovna teď.“ Odstoupila od něj a chystala se vydat k hlavnímu vchodu. „Jestli chceš slyšet celý ten příběh, můžeme si promluvit pak. Teď ale nemám čas… a upřímně, moc se mi o tom nechce mluvit.“

Ten jeho naštvaný pohled – a měla pravdu, že se tak tvářil – trošku povolil. Skoro až nervózně řekl: „Dobře, tak jindy. A Lisso…“

„Hmm?“

„Jsem rád, že jsi v pořádku. To, cos udělala v noci…, bylo zkrátka úchvatný.“

Lissa na něj pár vteřin zírala, a když pozorovala, jak mu vánek cuchá černé vlasy, trochu se jí z toho zrychlil tep. „Bez tvojí pomoci bych to nezvládla,“ přiznala nakonec. S tím se otočila a vešla do budovy. Já jsem se vrátila do své hlavy.

A stejně jako předtím jsem byla v háji. Lissa bude mít co dělat po zbytek dne, a když budu stát v kanceláři strážců a ječet na ně, asi mi to nepomůže, abych se k Dimitrijovi dostala. Možná bych ale měla drobnou šanci, že jim polezu na nervy natolik, že mě taky hodí do cely. Pak bychom s Dimitrijem byli aspoň vedle sebe. Tenhle plán jsem ovšem urychleně zavrhla, protože jsem se obávala, že jediný trest, který by mě čekal, by byla další úředničina.

Co můžu dělat? Nic. Musím ho vidět, ale netuším jak. Nesnáším, když nemám žádný plán. Lissa u Dimitrije nebyla moc dlouho a navíc jsem ho chtěla vidět svýma očima, ne jejíma. A ten jeho smutek…, ten výraz naprosté beznaděje. Nedokázala jsem to snést. Chtěla bych ho držet v náručí a uklidňovat, že všechno bude zase v pořádku. Chtěla bych mu říct, že jsem mu odpustila a že všechno bude jako dřív. Mohli bychom být spolu, jak jsme si to plánovali…

Při tom pomyšlení mi vhrkly slzy do očí. Zůstala jsem sama se svou frustrací a nečinností. Vrátila jsem se na pokoj a skácela se do postele. Když jsem byla sama, aspoň jsem se konečně mohla vybrečet. To jsem potřebovala už od včerejší noci. Vlastně jsem ani přesně nevěděla, proč brečím. Kvůli tomu včerejšímu traumatu a krveprolití. Kvůli svému zlomenému srdci. Kvůli Dimitrijově trápení. Kvůli krutým okolnostem, které nám zničily život. Měla jsem hodně z čeho vybírat.

Většinu dne jsem zůstala ve svém pokoji a bylo mi hrozně. Pořád dokola jsem si v duchu přehrávala Lissin rozhovor s Dimitrijem, co řekl a jak vypadal. Ztratila jsem pojem o čase. Z tíživých pocitů mě vytrhlo až zaklepání na dveře.

Rychle jsem si rukou otřela oči, otevřela jsem dveře a uviděla za nimi stát Adriana. „Ahoj,“ pozdravila jsem, trochu překvapená, že přišel. Samozřejmě jsem se cítila provinile, že jsem tu řvala kvůli jinému klukovi. Zatím jsem ještě nebyla na setkání s Adrianem připravená, jenže jsem neměla na vybranou. „Chceš… Chceš jít dál?“

„Rád bych, malá dhampýrko.“ Vypadal, že je v poklusu, a ne, že se stavil na pokec. „Ale jen běžím kolem, abych ti předal pozvání.“

„Pozvání?“ podivila jsem se. V hlavě se mi ozývalo jen Dimitrij, Dimitrij, Dimitrij, Dimitrij.

„Pozvání na večírek.“

DEVATENÁCT

„Zbláznil ses,“ dotázala jsem se.

Podíval se na mě stejně jako kdykoli, když jsem mu položila tuhle otázku.

Povzdechla jsem a zkusila to znova. „Večírek? Nepřeháníš to? Právě umřela spousta lidí. Strážci. Priscilla Vodová.“ Netřeba se zmiňovat o těch, co se vrátili ze smrti. Tuhle část bude nejspíš nejlepší vynechat. „Teď zrovna není nejvhodnější doba vožírat se do němoty.“

Čekala jsem, že Adrian pronese něco, jako že na to je vhodná doba vždycky, ale zůstal vážný. „Ten večírek se bude konat na počest těch, co padli. Nikdo se tam vožírat nebude. Možná, že večírek není to nejvýstižnější slovo. Je to…“ Zamračil se a hledal slova. „Zvláštní událost. Pro elitu.“

„Všechny královský večírky jsou pro elitu,“ připomněla jsem mu.

„Jo, ale na tenhle není pozvanej každej královskej. Bude tam… elita elity.“

To mě fakt moc nepřesvědčilo. „Adriane…“

„Ne, poslouchej.“ Udělal to svoje gesto, které prozrazovalo frustraci. Prohrábl si vlasy. „Není to ani tak večírek, jako spíš obřad. Stará tradice z… já nevím. Asi z Rumunska. Říkají tomu Hlídka za mrtvý. Je to způsob, jak uctít mrtvý. Tajný obřad, který se v těch nejstarších rodech předává z generace na generaci.“

Ihned jsem si vzpomněla na destruktivní tajnou společnost na Akademii. „Není to něco jako ta Mână, ne?“

„Ne, přísahám. Rose, prosím! Já z toho taky nejsem dvakrát nadšenej, ale máma trvá na tom, že tam musím jít. A byl bych rád, kdybys šla se mnou.“

Elita a rody pro mě byly varovným upozorněním. „Budou tam i dhampýři?“

„Ne.“ Vzápětí ale rychle dodal: „Ale zařídil jsem, že tam bude i pár lidí, co tě tam rádi uvidí. Tak to bude pro nás oba příjemnější.“

„Lissa?“ tipla jsem si. Pokud existuje nějaká vzácná pokrevní linie, pak je to rozhodně ta její.

„Jo. Potkal jsem ji v nemocnici. Reagovala podobně jako ty.“

To mě přimělo k úsměvu a taky to vzbudilo můj zájem. Chtěla jsem s ní pořádně probrat tu její návštěvu Dimitrije a přitom jsem věděla, že právě kvůli tomu se mi vyhýbá. Pokud mě k ní dostane nějaký praštěný královský rituál, tak proč ne.

„Kdo dál?“

„Ty, co je máš ráda.“

„Fajn. Buď tajemnej. Tak já teda na ten tvůj kultovní obřad půjdu.“

Tím jsem si od něj vysloužila úsměv. „To není žádnej kult, malá dhampýrko. Je to vážně jen projev úcty těm, co padli v boji.“ Natáhl ruku a pohladil mě po tváři. „A jsem rád… Bože, jsem tak rád, že nejsi jednou z nich. Netušíš…“ Zadrhl se mu hlas a rty se mu zachvěly. „Netušíš, jak jsem se o tebe bál. Každou minutu, kdy jsi byla pryč, každou minutu, kdy jsem nevěděl, co s tebou je… Bylo to utrpení. A i když jsem se dozvěděl, že jsi v pořádku, stejně jsem se v nemocnici všech vyptával, co vědí. Jestli tě viděli bojovat, jestli jsi nebyla zraněná…“

V krku se mi udělal knedlík. Po návratu jsem za Adrianem nedokázala zajít, ale měla jsem mu aspoň poslat vzkaz. Stiskla jsem mu ruku a pokusila se zesměšnit něco, co směšné vůbec nebylo. „A co říkali? Že jsem byla machr?“

„Jo, vlastně jo. Pořád vykládali, jak jsi úžasně bojovala. Doneslo se to i k tetě Taťáně a dokonce i na ni to udělalo dojem.“

Teda! To je překvapení. Nadechla jsem se k dalšímu vyptávání, ale jeho promluva mě utnula.

„Taky jsem slyšel, žes na všechny ječela, kde prej je Belikov. A žes dneska ráno strážcům rozkopala dveře.“

Sklopila jsem zrak. „Hmm, jo. Hele…, omlouvám se, ale musela jsem…“

„Klídek.“ Jeho hlas byl vážný. „Neomlouvej se, já to chápu.“

Vzhlédla jsem k němu. „Vážně?“

„Tak trochu jsem to čekal, když se vrátil zpátky.“

Váhavě jsem studovala jeho vážný výraz. „Já vím. Pamatuju, cos mi řekl…“

Přikývl a smutně se na mě usmál. „Samozřejmě jsem ale nemyslel, že by to mohlo fungovat. Lissa se mi pokoušela vysvětlit, jak to udělala…, ale panebože! Něco takovýho bych já nikdy nedokázal.“

„Věříš tomu?“ zeptala jsem se. „Věříš, že už není Strigoj?“

„Jasně. Lissa tvrdí, že není, a jí věřím. A z dálky jsem ho zahlídl venku na denním světle. Ale nevím, jestli je dobrej nápad, aby ses pokoušela k němu dostat.“

„To z tebe mluví žárlivost.“ Neměla jsem absolutně žádné právo ho obviňovat, když jsem měla srdce plné jen Dimitrije.

„Samozřejmě, že je to žárlivost,“ přiznal Adrian nonšalantně. „Co čekáš? Vrátila se ti tvoje životní láska – dokonce vstal z mrtvých. To není zrovna něco, z čeho bych skákal radostí do stropu. Ale nevyčítám ti, že jsi zmatená.“

„Už jsem ti řekla, že…“

„Já vím, já vím.“ Adrian ani nezněl naštvaně. Vlastně mluvil takovým trpělivým tónem. „Vím, žes říkala, že když se vrátí, nic se mezi námi nezmění. Ale říkat to, než se to stane, a po tom, co se to stane, jsou dvě různý věci.“

„Na co narážíš?“ zeptala jsem se nechápavě.

„Chci tě, Rose.“ Stiskl mi ruku pevněji. „Vždycky jsem tě chtěl. Chci být s tebou. Rád bych byl jako ostatní chlapi a řekl ti, že se o tebe chci starat, jenže… No, když na to přijde, nejspíš se budeš starat ty o mě.“

Rozesmála jsem se. „Někdy si myslím, že největší nebezpečí pro sebe představuješ ty sám. Víš, že z tebe táhne cigaretovej kouř?“

„Hele, nikdy jsem netvrdil, že jsem dokonalej. A navíc se pleteš. Tou nejnebezpečnější věcí v mým životě jsi ty.“

„Adriane…“

„Počkej.“ Zvedl druhou ruku a přitiskl mi prst na rty. „Jenom poslouchej. Byl bych blbec, kdybych si myslel, že návrat tvýho bývalýho přítele tě ani trochu neovlivní. Takže, jestli se mi líbí, že ho chceš vidět? Jasně, že ne. To je instinkt. Ale je toho mnohem víc. Vážně věřím, že už je z něj zase dhampýr. Rozhodně. Ale…“

„Ale co?“ Adrianova promluva ve mně vyvolala zvědavost.

„Ale to, že už není Strigoj, neznamená, že to z něj úplně zmizelo. Vydrž,“ zarazil mě, když zaregistroval, že otvírám pusu k zuřivému výbuchu. „Netvrdím, že je zlej nebo chce bejt zlej. Ale to, čím si prošel… Je to ohromný. Impozantní. O tom procesu proměny toho moc nevíme. Jakej to bude mít vliv na jeho život? Co když se někdy najednou projeví jeho násilnický sklony? Z toho mám strach, Rose. Znám tě. Vím, že si nemůžeš pomoct. Uvidíš ho a promluvíš si s ním. Ale je to bezpečný? To nikdo neví. Nevíme o tom absolutně nic. Nevíme, jestli je nebezpečnej.“

Christian řekl Lisse v podstatě totéž. Upřeně jsem Adriana pozorovala. Znělo to jako příhodná výmluva, proč bych se neměla s Dimitrijem stýkat. Ale v jeho hlubokých zelených očích jsem viděla pravdu. Opravdu se o mě bál. Byl nervózní z toho, co by mi Dimitrij mohl udělat. Taky zcela upřímně přiznal, že žárlí, což jsem musela obdivovat. Nezakázal mi jít za Dimitrijem, ani se mi nesnažil diktovat, co mám dělat. To se mi taky líbilo. Natáhla jsem ruku a propletla si prsty s Adrianovými.

„Není nebezpečnej. Je… smutnej. Smutnej z toho, co provedl. Užírají ho výčitky svědomí.“

„To si dovedu představit. Nejspíš bych taky sám sobě neodpustil, kdybych najednou zjistil, že jsem poslední čtyři měsíce brutálně vraždil lidi.“ Adrian si mě k sobě přitáhl a políbil mě do vlasů. „Takže pro dobro všech – i jeho – jenom doufám, že je opravdu zase v pořádku. Ale radši buď opatrná, jo?“

„Budu,“ slíbila jsem a vlepila mu pusu na tvář. „Tak jako vždycky.“

Usmál se a pustil mě. „To je to nejlepší, v co můžu doufat. Teď už musím letět zase za rodičema. Stavím se pro tebe ve čtyři, jo?“

„Jasně. Co si mám na ten tajnej večírek vzít na sebe?“

„Nějaký hezký slavnostní šaty.“

Vtom mě něco napadlo. „Jestli je to tak elitní a prestižní akce, jak tam propašuješ podřadnou dhampýrku, jako jsem já?“

„Takhle.“ Adrian se sklonil k tašce, kterou hned při svém příchodu odhodil na zem. Podal mi ji.

Zvědavě jsem tašku otevřela a zalapala po dechu. Byla v ní maska, škraboška, která zakrývá jen horní část obličeje kolem očí. Byla zdobená zlatými a zelenými lístky a kytičkami vykládanými lesklými kameny.

„Maska?“ vykřikla jsem. „To tam budeme chodit v maskách? Copak je Halloween?“

Mrkl na mě. „Tak ve čtyři.“

Masky jsme si nasadili, až když jsme dorazili na Hlídku za mrtvé. Součástí utajení bylo i to, že mě Adrian upozornil, abychom k sobě cestou nepřitahovali pozornost. Tak jsme si vykračovali po královském dvoře hezky oblečení – já měla na sobě stejné šaty, jaké jsem si vzala na večeři u jeho rodičů –, ale nepoutali jsme víc pozornosti než obvykle. Navíc už bylo pozdě a většina lidí už se chystala ke spánku.

Překvapilo mě, kde se akce koná. Bylo to v jednom domě, kde žijí nekrálovští zaměstnanci dvora, nedaleko od Miina domu. Dům nějakého obyčejného zaměstnance byl tím posledním místem, kde bych čekala královský večírek. Jenže jsme nešli do žádného bytu. Jakmile jsme vstoupili do haly, Adrian naznačil, že bychom si měli vzít masky. Pak mě vedl ke dveřím, za nimiž jsem čekala místnost pro uklízeče.

Ale bylo to něco jiného. Dveře se otevřely do setmělého schodiště vedoucího dolů. Až na konec jsem neviděla, takže jsem byla ihned ve střehu. Instinktivně jsem se snažila vnímat veškeré detaily každé situace, v níž se ocitnu. Adrian klidně a spokojeně začal sestupovat dolů, tak jsem se na něj spolehla, že mě nevede k nějakému obětnímu oltáři. Nerada jsem si to přiznávala, ale na tuhle Hlídku za mrtvé jsem byla tak zvědavá, že jsem chvílemi ani nemyslela na Dimitrije.

S Adrianem jsme nakonec došli k dalším dveřím, před nimiž stáli dva muži na stráži. Oba byli Morojové a měli taky masky. Strnule tam stáli. Nic neřekli, jen na nás s očekáváním zírali. Adrian prohodil pár slov, která mi zněla jako rumunština, a po chvilce Morojové odemkli dveře a vyzvali nás, abychom vstoupili.

„Tajný heslo?“ zeptala jsem se šeptem Adriana, když jsme kolem nich prošli.

„Vlastně spíš hesla. Jedno pro tebe a druhý pro mě. Každý host má svoje.“

Vešli jsme do úzkého tunelu osvíceného jen pochodněmi rozvěšenými na stěnách. Jak jsme kolem nich procházeli, plameny se roztančily a na všechno vrhaly bizarní stíny. Daleko před námi jsem slyšela vzdálený hovor. Podle toho, co mi o téhle akci Adrian pověděl, bych očekávala spíš zpěvy a bubnování.

Zavrtěla jsem hlavou. „Já to věděla. V podzemí dvora je středověká hladomorna. Divím se, že tu nejsou ve zdech řetězy.“

„Bojíš se?“ škádlil mě Adrian a chytil mě za ruku.

„Tady? To těžko. Na stupnici strachu Rose Hathawayový je tohle sotva tak…“

Než jsem stačila dokončit větu, vynořili jsme se z chodby. Byli jsme v rozlehlé místnosti s vysokými klenutými stropy. Říkala jsem si, jak hluboko pod zemí se vlastně nacházíme. Ze stropu visely tepané lustry se svícemi, které dodávaly celému sálu stejně strašidelnou atmosféru jako světlo pochodní v chodbě. Stěny byly kamenné, ale z nějakého hezkého kamene: byl šedý s načervenalými skvrnami a pečlivě ohlazený. Někdo zřejmě chtěl zachovat tomuto místu dojem žaláře ze starého kontinentu, ale přesto to tu vypadalo stylově. To bylo typické královské uvažování.

Po místnosti se pohybovalo asi padesát lidí, většinou spolu postávali ve skupinkách. Stejně jako Adrian a já byli i oni svátečně oblečení a na obličejích měli škrabošky. Každá maska byla jiná. Zdobily je květiny jako tu mou, na jiných byly k vidění zvířecí motivy. A některé masky byly zdobeny jen spirálami a jinými geometrickými tvary. Přestože škrabošky všem zakrývaly jen část obličeje, díky zdejšímu světlu se zdálo nemožné tady někoho poznat. Všechny jsem si pečlivě prohlížela a doufala, že mi snad nějaká drobnost naznačí, kdo je kdo.

Adrian mě vedl z průchodu za roh. Jak jsme se zpoza něj vynořili, uviděla jsem toho mnohem víc. Uprostřed místnosti bylo v kamenné podlaze zapuštěno veliké ohniště. Žádný oheň v něm sice nehořel, ale přesto se od něj všichni drželi dál. Na okamžik jsem měla dojem, že něco podobného už jsem jednou zažila na Sibiři. Tam jsem se taky zúčastnila vzpomínkového obřadu – i když bez masek a hesel – a všichni tam posedávali u ohně venku. Byl to obřad na Dimitrijovu počest a všichni, kdo ho měli rádi, si o něm vyprávěli.

Snažila jsem se pořádně si to ohniště prohlídnout, ale Adrian nechtěl, abychom se pletli mezi největší dav. „Nepřitahuj na sebe pozornost,“ varoval mě.

„Jen jsem se dívala.“

„Jo, ale každej, kdo se na tebe podívá blíž, ihned zjistí, že jsi tu ze všech nejmenší. Každýmu docvakne, že jsi dhampýrka. Tohle je akce elity a starejch rodů, pamatuješ?“

Zamračila jsem se na něj natolik, jak jsem jen pod maskou zvládla. „Ale neříkal jsi náhodou, žes zařídil, abych sem mohla?“ Když neodpověděl, zasténala jsem. „Takže to tvoje ‚zařizování‘ znamená prostě mě sem propašovat? Jestli jo, tak ta ochranka stojí za prd.“

Adrian se zašklebil. „Hele, měli jsme správný hesla. To stačí. Ukradl – ehm, půjčil jsem si je z mámina seznamu.“

„Tvoje máma je jednou z těch, co to tady organizujou?“

„Jo. Větev rodiny Taurusových je v týhle skupině už po staletí. Nejspíš tady měli obřad i po útoku na Akademii.“

Uvažovala jsem o tom všem a nevěděla, co si o tom myslet. Nesnáším lidi posedlé svým postavením a zevnějškem, ale jen těžko bych jim mohla zazlívat, že chtějí uctít památku padlých – zvlášť když většina padlých byli dhampýři. Vzpomínky na útok na Akademii svatého Vladimíra mě budou pronásledovat snad věčně. Víc už jsem o tom ale nepřemýšlela, protože jsem ucítila něco dobře známého.

„Je tady Lissa,“ řekla jsem a začala se rozhlížet. Cítila jsem, že je blízko, ale v tom moři masek a stínů jsem ji hned nezahlédla. „Támhle.“

Stála stranou od ostatních, měla na sobě růžové šaty a zlatobílou masku s labutěmi. Poutem jsem poznala, že tady hledá někoho známého. Impulzivně jsem k ní zamířila, ale Adrian mě zadržel s tím, že ji radši přivede.

„Co to má všechno znamenat?“ podivila se, když ji přivedl.

„Myslela jsem, že tobě je to jasný,“ poznamenala jsem. „Nejtajnější královská záležitost.“

„Nejtajnější záležitost i pro mě,“ řekla. „Pozvala mě královna. Řekla mi, že je to součástí odkazu předků a že si to mám nechat pro sebe. A pak přišel Adrian a pověděl, že musím přijít už kvůli tobě.“

„Pozvala tě přímo Taťána?“ vykřikla jsem. Asi mě to nemělo překvapit. Lissa se sem rozhodně nemusela propašovat jako já. Bylo mi jasné, že ji sem někdo pozval, ale předpokládala jsem, že to byla Adrianova práce. Nervózně jsem se rozhlížela. „Taťána je tady?“

„Pravděpodobně,“ odvětil Adrian znepokojivě normálním tónem. Jako obvykle na něj přítomnost jeho tety neměla takový účinek jako na nás ostatní. „Hele, támhle je Christian. S ohnivou maskou.“

Netušila jsem, jak tam Adrian Christiana objevil, snad podle té výmluvné masky. Christian byl vysoký a tmavovlasý, a tak snadno splynul s davem Morojů. Teď si dokonce povídal s nějakou holkou, která nevypadala, že sem moc zapadá. „Ten teda určitě legální pozvánku nemá,“ zamumlala jsem. I kdyby byl na tuhle zvláštní událost pozván někdo z rodiny Ozerů, rozhodně by to nebyl Christian.

„To nemá,“ přitakal Adrian a mávl na Christiana, aby se přidal k nám. „Dal jsem mu jedno z hesel, co jsem ukradl mámě.“

Překvapeně jsem na něj vykulila oči. „Kolik jsi jich čórnul?“

„Dost na…“

„Prosím o pozornost.“

Celou místností se rozlehl hlas nějakého muže. Adrian zmlkl a Christian se zastavil. S úšklebkem se vrátil tam, kde stál původně, takže byl od nás odříznutý v jiné části místnosti. Vypadalo to, že nakonec ani nebudu mít možnost zeptat se Lissy na Dimitrije.

Aniž by kdokoli komukoli řekl, co dělat, všichni se začali přeskupovat tak, aby vytvořili kruh kolem ohniště. Místnost nebyla tak velká, abychom všichni mohli stát v kruhu v jedné řadě, takže jsem stála za Moroji a sledovala, co se bude dít. Lissa stála vedle mě a dívala se na Christiana. Byla zklamaná, že se nemohl připojit k nám.

„Dnes jsme se tu sešli, abychom uctili památku těch, kteří zemřeli v boji s velikým zlem, které nás už tak dlouho sužuje.“ Mluvil ten samý muž, který si před chvilkou vyžádal naši pozornost. Měl na obličeji černou masku, na které se třpytily stříbrné spirály. Nebyl to nikdo výjimečný a já jsem ho neznala. Předpokládala jsem, že pochází z nějaké důležité rodiny a prostě má zvučný hlas. Adrian mi to potvrdil.

„To je Anthony Badica. Ten vždycky dělá konferenciéra.“

Teď Anthony působil spíš jako nějaký náboženský vůdce než jako konferenciér, ale nechtěla jsem se Adriana vyptávat, aby si mě někdo náhodou nevšiml.

„Dnes večer je uctíme,“ pokračoval Anthony.

Trhla jsem sebou, když skoro všichni přítomní jeho slova zopakovali. S Lissou jsme si vyměnily udivené pohledy. Zjevně tu existoval nějaký scénář, o němž nám nikdo nic neřekl.

„Zemřeli předčasně,“ mluvil dál Anthony.

„Dnes večer je uctíme.“

Fajn, nakonec přece jen nebude tak těžké řídit se scénářem. Anthony povídal o tom, jak strašlivá to byla tragédie, a my jsme stále dokola opakovali tu jednu větu. Moc jsem celou tu ideu Hlídky za mrtvé nechápala, ale poutem jsem vnímala Lissin smutek, který mě za chvíli začal taky ovlivňovat. Priscilla se k ní vždycky chovala hezky – a ke mně se chovala zdvořile. Grant byl sice Lissiným strážcem jen chvíli, ale chránil ji a pomáhal jí. Vlastně kdyby s ní Grant nepracoval, Dimitrij by patrně byl dál Strigoj. Pomalu mi začínala docházet vážnost celé té situace. Ačkoli jsem byla toho názoru, že existují lepší způsoby oplakávání, ocenila jsem, že někdo myslí na padlé.

Po několika dalších provoláních Anthony někoho vyzval, aby předstoupil. Přišla k němu žena v třpytivé smaragdově zelené masce s pochodní v ruce. Adrian vedle mě přešlápl. „Moje drahá máti,“ zašeptal.

Jistě. Teď, když to řekl, poznala jsem Danielliny rysy. Hodila pochodeň do ohniště, kde okamžitě vzplál oheň jako o svátku Čtvrtého července. Někdo musel to dříví polít buď benzínem, nebo ruskou vodkou. Možná obojím. Už jsem se nedivila, že si všichni shromáždění udržují od ohniště odstup. Daniella se vrátila mezi ostatní a předstoupila jiná žena s podnosem, na němž stály zlaté poháry. Obcházela kruh a každému podávala jeden pohár. Když jí došly, objevila se další žena s podnosem.

Když byly všem rozdány poháry, Anthony to vysvětlil. „Teď si připijeme na mrtvé, aby jejich duše mohly odejít a nalézt pokoj.“

Nepříjemně jsem se ošila. Lidi mluví o duších, co nenacházejí klid, a o mrtvých, aniž by skutečně věděli, co to znamená. Jako stínem políbená mám schopnost vidět duchy a trvalo mi dlouho, než jsem se naučila je nevidět. Pořád byli u mě, musela jsem tvrdě pracovat na tom, abych je odblokovala. Uvažovala jsem, co bych asi viděla teď, kdybych stáhla svoje ochranné stěny. Vznášejí se tu duchové těch, kteří padli při Dimitrijově útoku?

Adrian pozvedl svůj pohár, sotva mu ho ta žena podala, a zamračil se. Na okamžik jsem zpanikařila, ale pak jsem si přičichla ke svému. „Víno. Díkybohu,“ zašeptala jsem mu. „Tvářil ses tak, že jsem se lekla, že je to krev.“ Věděla jsem, jak nesnáší pití krve z jiného zdroje než přímo od dárce.

„Ne,“ šeptl. „Jen blbá značka.“

Když měli všichni víno, Anthony oběma rukama pozvedl svůj pohár nad hlavu. Za ním plál oheň, takže vypadal hrozivě, jako z jiného světa. „Připíjíme na Priscillu Vodovou,“ prohlásil.

„Připíjíme na Priscillu Vodovou,“ zopakovali po něm všichni.

Přiložil si pohár ke rtům a napil se. Stejně tak učinili ostatní – až na Adriana. Ten vylemtal půlku poháru naráz, ať to byla špatná značka, nebo ne. Anthony znovu pozvedl pohár nad hlavu.

„Připíjíme na Jamese Wilketa.“

Když jsem to zopakovala, došlo mi, že James Wilket byl jedním z Priscilliných strážců. Tahle ztřeštěná sešlost královských skutečně prokazovala úctu dhampýrům. Padala jména dalších strážců, ale já jsem si za každého dala jen malý doušek, protože jsem si chtěla udržet čistou hlavu. Byla jsem si naprosto jistá, že dávno předtím, než se seznam padlých ocitl u konce, Adrian pití jen předstíral, protože víno už mu došlo.

Když Anthony přečetl jména všech mrtvých, znovu pozdvihl číši a přistoupil k plápolajícímu ohni, který celou místnost nepříjemně přetopil. Šaty se mi začaly lepit na záda.

„Na všechny, kteří padli vinou velkého zla. Ctíme vaše duše a chováme naději, že v dalším světě naleznou pokoj.“ Pak chrstl zbytek svého poháru do ohně.

Všechny ty řeči o duších zůstávajících na tomto světě rozhodně neodpovídaly obvyklým křesťanským představám, které v morojské víře dominují. To mě přimělo k úvahám, jak starý asi může být tenhle obřad. Znovu mě napadlo, abych stáhla svoje bariéry a přesvědčila se, jestli něco z toho opravdu přitáhlo duchy k nám, ale bála jsem se, co bych mohla uvidět. Navíc mě z úvah vytrhlo, že všichni začali lít do ohně zbytky vína. Přistupovali k němu jeden po druhém v kruhu, ve směru hodinových ručiček. Všechno se to odehrávalo v tichu, jen za praskání ohně. Všichni to sledovali s respektem.

Když přišla řada na mě, tvrdě jsem bojovala s tím, abych se netřásla. Nezapomněla jsem, že mě sem Adrian propašoval. Ani nízko postavení Morojové sem nesměli, natožpak dhampýři. Co by mi mohli udělat? Prohlásit, že jsem sem vnikla neoprávněně? Vrhnout se na mě? Hodit mě do ohně?

Moje obavy byly naštěstí neopodstatněné. Když jsem chrstla víno do ohně, nikdo neřekl ani neudělal nic neobvyklého. Pak přišel na řadu Adrian. Vmáčkla jsem se vedle Lissy. Když už vyprázdnili svoje poháry úplně všichni, byla ohlášena minuta ticha za mrtvé. Po Lissině únosu a záchraně jsem měla hodně mrtvých, nad kterými jsem mohla přemýšlet. Na to by nestačilo ani hodně dlouhé ticho.

Na další nevyřčený signál se všichni dali do pohybu. Kruh se rozptýlil a napětí opadlo. Lidé se začali bavit ve skupinkách jako na jakémkoli jiném večírku. Někteří ale měli tváře vlhké od slz.

„Priscillu muselo mít rádo hodně lidí,“ poznamenala jsem.

Adrian se otočil ke stolu, který kdosi během obřadu záhadně prostřel. Bylo na něm plno ovoce, sýrů a dalšího vína. Přirozeně si nalil.

„Ne všichni brečí kvůli ní,“ řekl.

„Těžko uvěřit, že by oplakávali dhampýry,“ namítla jsem. „Vždyť je tady nikdo ani neznal.“

„To není pravda,“ opravil mě Adrian.

Lissa se toho rychle chytila. „Většina těch, co se vydali na záchrannou misi, byli strážci přidělení k Morojům. Všichni nemohli být jen dvorní strážci.“

Došlo mi, že má pravdu. Ve skladišti nás bylo příliš mnoho. Spousta z těchhle Morojů určitě ztratila své strážce, s nimiž si byli blízcí. Přestože královští většinou přistupují ke strážcům s pohrdáním, hodně z nich se jistě se svými strážci spřátelilo.

„Tohle je ubohej večírek,“ ozvalo se náhle za námi. Otočili jsme se a zjistili, že se k nám konečně prodral Christian. „Nebylo mi jasný, jestli tady truchlíme jako na pohřbu, nebo vyvoláváme ďábla. Připomínalo mi to obojí.“

„Buď zticha,“ vyjela jsem na něj, až mě to samotnou překvapilo. „Ti lidi včera v noci umřeli kvůli tobě. Ať už tohle bylo cokoli, neprokazuješ jim patřičnou úctu.“

Christian se zatvářil vážně. „Máš pravdu.“

Ucítila jsem, jak Lissa vedle mě pookřála, když se k nám Christian přidal. Ty společně prožité hrůzy je sblížily. Vybavila jsem si něhu, s jakou se k sobě chovali cestou zpátky ke dvoru. Vřele na něj pohlédla, čímž si vysloužila jeho váhavý úsměv. Možná, že z toho všeho nakonec přece jen vzejde něco dobrého. Možná, že dokážou spravit svoje problémy.

Nebo možná ne.

Adrian se zazubil. „To jsem rád, že jsi tady.“

Na okamžik jsem myslela, že ta slova byla adresována Christianovi, ale pak jsem si všimla dívky v paví masce, která postávala u nás. V tom zmatku a skrumáži jsem ji dřív nezaregistrovala. Zadívala jsem se na ni a podle modrých očí a zlatých kudrlin jsem ji konečně poznala. Mia.

„Co tu děláš?“ podivila jsem se.

Usmála se. „Adrian mi dal heslo.“

„Adrian měl hesel nejspíš pro půlku zúčastněných.“

Vypadal, že je sám se sebou spokojen. „Vidíš?“ usmál se na mě. „Říkal jsem ti, že to bude stát za to. Je tady celá banda. Skoro.“

„Tohle je jedna z nejdivnějších věcí, co jsem kdy viděla,“ prohlásila Mia a rozhlížela se kolem. „Nechápu, proč to musí být tak utajený, když jde o to, že se mrtví oslavujou jako hrdinové. Proč nemůžou počkat na hromadnej pohřeb?“

Adrian pokrčil rameny. „Povídal jsem ti, že je to prastarej obřad. Tyhle obřady probíhaly už na starým kontinentu a všem to připadá důležitý. Ale vím, že dřív to bejvalo složitější. Tohle je zmodernizovaná verze.“

Došlo mi, že od chvíle, co jsme si všimli, že s Christianem přišla i Mia, Lissa neřekla ani slovo. Otevřela jsem se poutu a pocítila záplavu žárlivosti a zlosti. Pořád jsem přesvědčená, že Mia je poslední holka na světě, se kterou by si Christian něco začal. (Dobře, připadá mi těžké si představit, že by si něco začal s kýmkoli. Že se dal dohromady s Lissou, byla monumentální událost.) Jenže Lisse to nedocházelo. Viděla ho neustále s nějakou jinou holkou. Jak jsme se bavili dál, Lissa byla čím dál chladnější a její přátelské pohledy se taky kamsi vytratily.

„Tak je to pravda?“ zeptala se Mia, která nevnímala to tiché drama. „Je Dimitrij vážně… zpátky?“

Podívaly jsme se s Lissou na sebe. „Ano,“ odpověděla jsem pevně. „Je zase dhampýr, ale nikdo tomu zatím nevěří. Protože jsou to idioti.“

„Stalo se to vůbec poprvé, malá dhampýrko.“ Adrian mluvil jemným tónem, přestože mu to téma jistě nebylo příjemné. „Nemůžeš čekat, že to všichni přijmou jako fakt.“

„Ale jsou to idioti,“ vložila se do toho se zápalem Lissa. „Kdokoli si s ním promluví, pozná, že není Strigoj. Tlačím na ně, aby ho pustili z cely a všichni se mohli přesvědčit na vlastní oči.“

Přála bych si, aby tlačila trochu víc, abych ho i já mohla vidět, ale nebyla vhodná chvíle s tím zase začínat. Jak jsem se rozhlížela po místnosti, napadlo mě, jestli třeba někdo nebude mít problém Dimitrije přijmout, protože hrál významnou roli v tom masakru a vlastně zapříčinil smrt jejich milovaných. Nedokázal se ovládat, ale to mrtvým život nevrátí.

Lissa se chovala čím dál nervózněji, Christianova přítomnost jí nebyla příjemná. Taky už chtěla odejít a podívat se na Dimitrije. „Jak dlouho tady musíme zůstat? Bude se dít ještě…“

„Kdo ksakru jste?“

Náš hlouček se otočil jako jeden muž a spatřili jsme, že se nad námi tyčí Anthony. Vzhledem k tomu, že většina z nás se sem propašovala načerno, mohl mluvit na kohokoli. Ale ze směru, kam upíral zrak, bylo jasné, koho tím míní.

Mluvil na mě.

DVACET

„Vy nejste Morojka!“ pokračoval. Sice na mě přímo nekřičel, ale mluvil dostatečně hlasitě, aby to přitáhlo pozornost okolostojících. „Vy jste Rose Hathawayová, že? Jak se opovažujete se svou nečistou krví proniknout na náš posvátný…“

„To stačí,“ zahřímal vznešený hlas. „Já to vyřídím.“

I když Taťána měla na obličeji masku, podle hlasu jsem ji poznala. Zastavila se u toho chlapa. Měla masku se stříbrnými květy a šedé šaty s dlouhými rukávy. Nejspíš jsem ji zahlédla v davu už dřív, ale nepoznala jsem ji. Dokud nepromluvila, vypadala jako všichni ostatní.

Celá místnost ztichla. Daniella Ivaškovová přispěchala k nám, zastavila se za Taťánou, a když mě poznala, pod maskou vykulila oči. „Adriane…,“ začala.

Ale Taťána vzala situaci do svých rukou. „Pojďte se mnou.“

Nebylo pochyb o tom, že mluvila na mě a že bych měla poslechnout. Otočila se a rychlou chůzí se vydala k východu. Spěchala jsem za ní spolu s Adrianem a Daniellou.

Jakmile jsme vešli do chodby osvícené pochodněmi, Daniella se obrátila na Adriana. „Co sis myslel? Víš, že mi nevadí, když vezmeš Rose na určité akce, ale tohle bylo…“

„Nevhodné,“ pravila Taťána naškrobeně. „Ačkoli možná není na škodu, když nějaký dhampýr uvidí, kolik pro nás znamenají oběti z řad jeho druhu.“

To nás všechny šokovalo a nikdo ani nepromluvil. Daniella se vzpamatovala jako první. „Ano, ale podle tradice…“

Taťána ji znovu přerušila. „Moc dobře znám tradice. Je to hrubé porušení etikety, ale to, že tu Rosemarie byla, rozhodně nijak neničí naše záměry. Se ztrátou Priscilly…“ Taťáně přímo neselhal hlas, ale bylo znát, že je rozrušená. Nemyslela bych si, že někdo jako královna může mít nejlepší kamarádku, ale v Priscille ji zjevně měla. Jak bych se chovala, kdybych ztratila Lissu? Určitě bych se takhle dobře neovládala.

„Se ztrátou Priscilly se budu vyrovnávat ještě hodně dlouho,“ vypravila ze sebe nakonec Taťána. Upřela na mě svůj pronikavý pohled. „A doufám, že teď skutečně chápete, jak moc si ceníme vás a dalších strážců a jak moc vás potřebujeme. Vím, že se váš druh občas cítí nedoceňován. To ale nejste. Ti, kteří zemřeli, zanechali v našich řadách mezery, takže jsme o to méně chráněni. Jsem si jistá, že si to musíte uvědomovat.“

Přikývla jsem. Pořád ještě jsem nevycházela z údivu, že mě královna neseřvala a nevyhodila. „Je to velká ztráta,“ řekla jsem. „A situace je o to horší, že na počtu strážců hodně záleží – hlavně když se Strigojové spojí do velkých skupin. Ne vždycky se s nimi můžeme měřit.“

Taťána pokývala hlavou a vypadala překvapeně, že spolu v něčem souhlasíme. To jsme byly dvě. „Věděla jsem, že to pochopíte. Bez ohledu na to ovšem…“ Otočila se k Adrianovi. „Tohle jsi neměl dělat. Určité hranice toho, co je vhodné, by se neměly překračovat.“

Adrian překvapivě vyměkl. „Promiň, teto Taťáno. Jenom jsem myslel, že by to Rose měla vidět.“

„Necháš si to pro sebe, ano?“ ujistila se Daniella. „Mnoho hostů je velmi konzervativních. Nechtěli by, aby se to dostalo ven.“

Že si hrají na maškarní kolem ohně? Jasně, chápu, proč to chtějí tajit.

„Nikomu to nepovím,“ ujistila jsem je.

„Dobře,“ uzavřela to Taťána. „Přesto byste měla odejít, než… Není támhleto Christian Ozera?“ Dívala se zpátky o místnosti.

„Ano,“ řekli jsme s Adrianem zároveň.

„Nedostal pozvánku,“ vykřikla Daniella. „To je taky tvoje práce?“

„Moje geniální práce,“ přiznal Adrian.

„Pochybuji, že ho někdo odhalí, když se bude chovat slušně,“ povzdechla Taťána. „A jsem si jistá, že se chopí příležitosti a promluví si s Vasilisou.“

„Aha,“ vyhrkla jsem bez rozmýšlení. „Jenže teď se nebaví s Lissou.“ Lissa stála k Christianovi obrácená zády a bavila se s někým jiným, přičemž nervózně pokukovala po mně.

„Tak kdo je to?“ podivila se Taťána.

Krucinál. „To je, ehm, Mia Rinaldiová. Je to naše kamarádka z Akademie.“ Napadlo mě, že bych mohla zalhat a vymyslet si pro ni nějaké královské jméno. Některé rodiny jsou tak velké, že stejně nikdo nezná všechny členy.

„Rinaldiová,“ zamračila se Taťána. „Mám dojem, že znám sluhu toho jména.“ Udělalo na mě dojem, že zná lidi, kteří pro ni pracují. Moje mínění o ní opět vzrostlo.

„Sluha?“ zeptala se Daniella a probodla syna varovným pohledem. „Je tu ještě někdo, o kom bych měla vědět?“

„Ne. Kdybych měl víc času, nejspíš bych sem dostal ještě Eddieho. Sakra, možná dokonce i nezletilou.“

Daniella se zatvářila pohoršeně. „Řekl jsi nezletilou?“

„To byl jen vtip,“ odpověděl rychle, protože nechtěl situaci zhoršovat ještě víc. Bála jsem se, co by mohl odpovědět. „Takhle někdy říkáme Jill Mastranový.“

Taťána ani Daniella se netvářily, že by to byl nějaký vtip.

„Zdá se, že nikdo nezjistil, že sem nepatří,“ prohlásila Daniella a kývla hlavou směrem ke Christianovi s Miou. „Ale bezpochyby se rozkřikne, že se na tenhle obřad vloudila Rose.“

„Omlouvám se,“ řekla jsem a bylo mi hrozně z pomyšlení, že jí možná způsobím problémy.

„Teď už s tím nic nenaděláme,“ pravila Taťána znaveně. „Teď byste ale měla odejít, aby si všichni mysleli, že jsem vám dala co proto. Adriane, ty se vrátíš s námi a zajistíš, aby tví další ‚hosté‘ na sebe příliš neupozorňovali. A něco takového už víckrát nedělej.“

„Neudělám,“ slíbil téměř přesvědčivě.

Ti tři se obrátili k odchodu a nechali mě tam stát. Taťána se ale vzápětí otočila. „Ať už to bylo špatné nebo ne, nezapomeňte, co jste tu viděla. Opravdu potřebujeme strážce.“

Přikývla jsem a při jejích slovech jsem pocítila hrdost. Pak se spolu s ostatními vrátila zpátky do místnosti. Lítostivě jsem je sledovala a příčilo se mi pomyšlení, že se všichni budou domnívat, že mě odtud vykopla. Mohla jsem ale dopadnout i hůř. Sundala jsem si masku, protože už jsem nemusela nic skrývat. Vydala jsem se chodbou, po schodech nahoru a ven.

Nedošla jsem ale moc daleko, protože se před mnou náhle někdo vynořil. Byla jsem tak zamyšlená, že jsem málem nadskočila leknutím.

„Michaile,“ vykřikla jsem. „Vyděsils mě k smrti. Co tady děláš?“

„Vlastně jsem tě hledal.“ Působil dost úzkostlivě a nervózně. „Zašel jsem do domu, kde bydlíš, ale nikde jsi nebyla.“

„Jo, byla jsem na maškarádě prokletých.“

Nechápavě se na mě zahleděl.

„Zapomeň na to. Co se děje?“

„Myslím, že možná budeme mít šanci.“

„Šanci na co?“

„Slyšel jsem, že ses dneska pokusila navštívit Dimitrije.“

No jasně. Téma, o kterém chci ještě hodně přemýšlet. „Jo. ‚Pokusit se‘ zní dost optimisticky. On mě ale nechce vidět. A o armádě strážců, co mě k němu nepustí, se ani nezmiňuju.“

Michail nervózně přešlápl a rozhlížel se kolem jako vyděšené zvíře. „Proto jsem tě hledal.“

„Dobře, ale moc to nechápu.“ Taky mě začínala bolet hlava z vína.

Michail se zhluboka nadechl a pak zase vydechl. „Myslím, že bych tě k němu mohl propašovat.“

Chvilku jsem čekala, jestli v tom nebude nějaký háček, nebo jestli si to celé jenom nepředstavuju. Ne. Michail se tvářil smrtelně vážně. Ačkoli jsem ho moc dobře neznala, neměla jsem dojem, že by často žertoval.

„Jak?“ zeptala jsem se. „Zkusila jsem to a…“

Michail na mě kývl, abych ho následovala. „Pojď se mnou a vysvětlím ti to. Nemáme moc času.“

Nemínila jsem tuhle šanci promarnit, a tak jsem se rozběhla za ním. „Něco se stalo?“ dotázala jsem se, jakmile jsem s ním srovnala krok. „Řekl… Řekl, že mě chce vidět?“ To bylo víc, než v co jsem se odvažovala doufat. Ale to, že Michail použil slovo propašovat, tomu moc nenasvědčovalo.

„Odvolali dost strážců, co ho hlídají,“ objasnil Michail.

„Vážně? Kolik?“ Když tam byla Lissa, hlídalo jich Dimitrije asi dvanáct, včetně jejího doprovodu. Pokud přišli k rozumu a usnesli se, že k hlídání Dimitrije stačí jeden dva, pak to znamená, že už si nikdo nemyslí, že je Strigoj.

„Dole je jich asi pět.“

„Aha.“ Žádná sláva. Ale ani žádná hrůza. „Asi to znamená, že už si třeba začínají myslet, že není nebezpečnej, ne?“

Michail pokrčil rameny a díval se jen na cestu před námi. Během Hlídky za mrtvé pršelo, takže vzduch venku byl teď vlhký a o něco chladnější. „Někteří strážci si to myslí. Ale až rozhodnutí rady oficiálně potvrdí, co je vlastně zač.“

Málem jsem se zastavila. „Potvrdí, co je zač?“ vykřikla jsem. „On není žádná věc, je to osoba. Dhampýr jako my.“

„Já vím, ale my s tím nic nenaděláme.“

„Máš pravdu, promiň,“ zavrčela jsem. Nemá smysl trestat posla. „Doufám, že svůj postoj přehodnotí a brzo dospějou k rozhodnutí.“

Mlčení, které zavládlo, bylo všeříkající. Ostře jsem na Michaila pohlédla.

„Co se děje? Cos mi zatajil?“ chtěla jsem vědět.

Pokrčil rameny. „Povídá se, že rada teď musí projednat jinou důležitou věc, která je pro ně prioritní.“

To mě rozzuřilo. Co může být prioritnějšího než Dimitrij? Uklidni se, Rose. Zůstaň v klidu. Soustřeď se. Nedovol temnotě, aby všechno ještě zhoršila. Vždycky jsem se snažila, aby ta temnota moc nevyplouvala na povrch, jenže ve stresujících situacích jsem občas vybuchla. A tohle? Jo, to dost stresující. Vrátila jsem se k původnímu tématu.

Došli jsme k budově, kde bylo vězení. Schody dovnitř jsem brala po dvou. „Ale i když už Dimitrije nehlídá tolik strážců, stejně mě k němu nepustí. Určitě mají rozkaz mě tam nepouštět.“

„Teď tam má zrovna službu jeden můj kamarád. Nemáme moc času. On ale poví strážcům, že máš povolení.“

Michail už se chystal otevřít dveře, ale položila jsem mu ruku na předloktí, abych ho zastavila. „Proč to pro mě děláš? Morojská rada si sice nemyslí, že je situace s Dimitrijem nějak důležitá, ale strážci asi jo. Můžeš z toho mít pěknej průšvih.“

Podíval se na mě a hořce se usmál. „Musíš se ptát?“

Uvažovala jsem o tom. „Ne,“ řekla jsem tiše.

„Když jsem ztratil Sonju…“ Michail na okamžik zavřel oči, a když je zase otevřel, vypadal, že se dívá kamsi do minulosti. „Když jsem ji ztratil, nechtělo se mi vůbec žít. Ona byla skvělá osobnost – vážně. Stala se Strigojkou, protože byla zoufalá. Neviděla jinou možnost, jak se zachránit před éterem. Dal bych cokoli – cokoli – za šanci pomoct jí a všechno mezi námi zase spravit. Nevím, jestli takovou možnost někdy budeme mít, ale ty ji máš právě teď. Nemůžu dovolit, abys o ni přišla.“

Vešli jsme dovnitř a službu měl jiný strážce. Přesně jak Michail řekl, zavolal dolů, aby oznámil ostraze vězení, že Dimitrij má návštěvu. Michailův kamarád si počínal dost vynervovaně, což bylo jen pochopitelné. Přesto byl odhodlán nám pomoct. Pomyslela jsem si, jak je úžasné, co pro sebe vzájemně můžou kamarádi udělat. Posledních pár týdnů toho bylo živoucím důkazem.

Stejně jako při Lissině návštěvě přišli i pro mě dva strážci, aby mě doprovodili. Poznala jsem je, protože jsem je předtím viděla jejíma očima. Tvářili se překvapeně, že mě tady vidí. Pokud slyšeli, jak Dimitrij hlasitě prohlašuje, že mě nechce vidět, moje přítomnost pro ně musela být opravdu šokující. Ale měli za to, že mě sem dostal někdo mocnější, a tak se na nic nevyptávali.

Když jsme sestupovali dolů, Michail šel kus za námi. Dech i tep se mi zrychlovaly. Dimitrij. Uvidím Dimitrije. Co mu řeknu? Co udělám? Bylo toho na mě moc. Musela jsem se v duchu neustále okřikovat, abych se soustředila, jinak budu v šoku a ohromená.

Když jsme vešli do chodby, z níž se vcházelo do cel, uviděla jsem na vzdáleném konci před Dimitrijovou celou stát dva strážce a dva další hlídali vstup, kterým jsme právě prošli. Zastavila jsem se. Bude dost nepříjemné, že můj rozhovor s Dimitrijem vyslechne tolik lidí. Nestojím o publikum, jako měla Lissa. Jenže vzhledem k posílené ochraně zřejmě nemám na vybranou.

„Můžu mít trochu soukromí?“ zeptala jsem se.

Jeden strážce z mého doprovodu zavrtěl hlavou. „Příkazy seshora. Před celou musí neustále hlídat dva strážci.“

„Ona je ale strážkyně,“ upozornil je Michail přívětivě. „Stejně jako já. Pusťte nás tam. Ostatní můžou počkat u dveří.“

Obdařila jsem Michaila vděčným pohledem. Nevadí mi, když bude poblíž on. Ostatní se usnesli, že si s ohrožením nejspíš poradíme, a tak se diskrétně stáhli dozadu do chodby. Nebylo to žádné extra soukromí, ale aspoň neuslyší úplně všechno.

Když jsme s Michailem došli k Dimitrijově cele, srdce už mi bušilo tak, že hrozilo vybuchnout. Dimitrij seděl skoro stejně, jako když za ním přišla Lissa. Seděl na posteli zády k nám a byl schoulený.

Slova se mi zadrhla v krku. V hlavě jsem neměla jedinou souvislou myšlenku. Jako bych úplně zapomněla, proč jsem sem vlastně přišla.

„Dimitriji,“ oslovila jsem ho. Nebo jsem se o to aspoň pokusila. Spíš jsem to vykoktala. Zjevně to ale stačilo, protože Dimitrij se celý napjal. Ale neotočil se.

„Dimitriji,“ zopakovala jsem, tentokrát už zřetelněji. „To jsem… já.“

Nic víc jsem říkat nemusela. Po hlase mě poznal hned. Měla jsem dojem, že by můj hlas poznal v každé situaci. Pravděpodobně zná i zvuk tlukotu mého srdce a mého dechu. Čekala jsem na jeho odpověď a zapomínala jsem u toho dýchat. Když odpověděl, bylo to trochu zklamání.

„Ne.“

„Co ne?“ zeptala jsem se. „Jako že to nejsem já?“

Frustrovaně povzdechl a ten zvuk mi trochu – ale ne úplně – připomněl, jak vždycky povzdechl, když jsem při tréninku udělala něco směšného. „Ne, jako že tě nechci vidět.“ Jeho hlas byl plný emocí. „Neměli tě sem pouštět.“

„Jo, ale tak nějak jsem to obešla.“

„Samozřejmě, že jo.“

Pořád se ke mně ani neotočil a to mě trápilo. Podívala jsem se na Michaila. Ten jenom kývl hlavou, aby mě povzbudil. Asi bych měla být ráda, že se mnou Dimitrij vůbec mluví.

„Musela jsem tě vidět. Musela jsem se přesvědčit, že jsi v pořádku.“

„Lissa ti už určitě poreferovala.“

„Musela jsem tě vidět na vlastní oči.“

„No tak mě vidíš.“

„Jediný, co vidím, jsou tvoje záda.“

Bylo to rozčilující, ale přesto mi každé slovo, které jsem z něj dostala, připadalo jako dar. Připadalo mi to jako tisíc let od doby, kdy jsem naposled slyšela jeho hlas. Stejně jako dřív jsem nechápala, jak jsem si tohohle Dimitrije mohla splést s tím Dimitrijem na Sibiři. Hlas měl pořád stejný, se stejným přízvukem, ale když byl Strigojem, z jeho slov čišel chlad. Tohle byl vřelý hlas. Bylo to jako medové pohlazení sametu, i když mi říkal strašné věci.

„Nechci tě tady,“ prohlásil Dimitrij nevýrazně. „Nechci tě vidět.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si promyslela strategii. Dimitrij pořád působil tak ztrápeně a beznadějně. Lissa na něj šla s přívětivostí a soucitem. Dostala se skrz jeho obranu, i když to bylo hlavně díky tomu, že na ni pohlížel jako na svou spasitelku. Měla bych se pokusit o podobnou taktiku. Měla bych být jemná a soucitná a plná lásky – to je všechno pravda. Miluju ho. Tak zoufale mu chci pomoct. Ale nebyla jsem si jistá, že tahle metoda bude pro mě nejvhodnější. Rose Hathawayová není zrovna proslulá tím, že by byla měkká. Každopádně jsem se ale pokusila zahrát na jeho smysl pro závazek.

„Nemůžeš mě ignorovat,“ řekla jsem tak tiše, aby mě neslyšeli strážci. „Něco mi dlužíš. Zachránila jsem tě.“

Nastala chvíle ticha. „Lissa mě zachránila,“ řekl opatrně.

To mě dopálilo, stejně jako když to říkal Lisse. Jak jí může přisuzovat takové zásluhy, a mně ne?

„A jak myslíš, že k tomu dospěla?“ dotázala jsem se. „Jak myslíš, že se dozvěděla, jak tě zachránit? Máš vůbec tušení, co jsme – co jsem – musela udělat, abych získala tu informaci? Myslíš, že bylo šílený, že jsem se vydala na Sibiř? Věř mi, že ve srovnání s tímhle to nic nebylo. Znáš mě. Víš, čeho jsem schopná. A tentokrát jsem překonala i svoje rekordy. Něco mi dlužíš.“

Bylo to drsné, ale potřebovala jsem z něj vypáčit nějakou reakci. Nějakou emoci. A dočkala jsem se. Rychle se otočil a oči se mu zaleskly. Jeho pohyby byly jako vždy odhodlané a ladné. I jeho hlas prozrazoval spoustu emocí – vztek, frustraci a zaujetí.

„Pak to nejlepší, co můžu udělat, je…“

Strnul. Jeho hnědé oči, které mhouřil rozčilením, se náhle otevřely dokořán a vyjadřovaly… co? Úžas? Úctu? Nebo možná ten ohromený pocit, jaký jsem měla i já z toho, že ho zase vidím?

Najednou jsem měla dojem, že prožívá totéž, co já před chvílí. Na Sibiři mě viděl mnohokrát. Viděl mě i včera ve skladišti. Ale teď…, teď se na mě skutečně díval svýma očima. Teď, když už nebyl Strigoj, změnil se celý jeho svět. Změnil se jeho pohled na okolí i jeho pocity. I jeho duše byla jiná.

Byl to jeden z těch momentů, kdy lidem připadá, že jim před očima proletí celý jejich život. Protože když jsme tak na sebe zírali, v duchu jsem si přehrála každičkou chvilku našeho vztahu. Vzpomněla jsem si, jak byl silný a neohrožený, když jsme se seznámili. Tehdy přijel pro mě a pro Lissu, aby nás vrátil do morojské společnosti. Vzpomínala jsem, s jakou něhou mi ošetřoval zakrvácené rozbité ruce. Vzpomínala jsem, jak mě nesl v náručí, když mě napadla Viktorova dcera Natalie. Ale ze všeho nejvíc jsem vzpomínala na tu noc, kdy jsme spolu byli v chatce. To bylo jen chvíli předtím, než ho dostali Strigojové. Rok. Znali jsme se jenom rok, ale během toho roku jako bychom prožili celý život.

Díval se na mě tak, že mi bylo jasné, že i jemu to tak připadá. Upřeným pohledem mě pozoroval. Pokusila jsem si vzpomenout, jak vlastně dneska vypadám. Pořád jsem na sobě měla ty šaty z tajného shromáždění a věděla jsem, že mi sluší. Oči jsem měla nejspíš červené od předchozího pláče. Než jsem s Adrianem vyrazila ven, učesala jsem se jen tak v rychlosti.

Ale pochybovala jsem, že záleží na tom, jak vypadám. Dimitrijův pohled mi potvrzoval všechno, co jsem si myslela. To, co ke mně cítil před svou proměnou ve Strigoje a co jako Strigoj cítil pokřiveně – ty city v něm byly pořád. Musely tam být. Lissa byla možná jeho spasitelkou. Možná ji i zbytek královského dvora považuje za bohyni. V tu chvíli jsem ale věděla, že i kdybych vypadala hrozně a on se tvářil co nejbezvýrazněji, pořád bych pro něj byla bohyní já.

Polkl a snažil se ovládnout, stejně jako vždycky. Některé věci se nikdy nezmění. „Takže to nejlepší, co můžu udělat,“ pokračoval klidným tónem, „je držet se od tebe dál. To je nejlepší způsob, jak ti splatím svůj dluh.“

Bylo pro mě těžké ovládat se a udržet nějaký logický rozhovor. Byla jsem stejně ohromená jako on. A taky jsem zuřila. „Lisse se chceš odvděčit tak, že při ní budeš stát navždy!“

„Neudělal jsem…“ Na okamžik odvrátil zrak, ale po chvilce se mi zase podíval do očí. „Neudělal jsem jí takové věci jako tobě.“

„Nebyl jsi sám sebou! Je mi to jedno.“ Už zase jsem byla vytočená.

„Kolik jich bylo?“ vykřikl. „Kolik strážců včera v noci umřelo kvůli tomu, co jsem udělal?“

„A-asi šest nebo sedm.“ Drsná ztráta. Píchlo mě v hrudi, když jsem si vybavila jména, která se četla tam dole ve sklepní místnosti.

„Šest nebo sedm,“ zopakoval Dimitrij zmučeně. „Umřeli během jediné noci. Kvůli mně.“

„Nebyl jsi tam přece sám! A řekla jsem ti, žes nebyl sám sebou. Nemohl ses ovládat. Mně na tom nezáleží…“

„Ale mně na tom záleží!“ vykřikl a jeho hlas se rozléhal celou chodbou. Strážci na obou koncích chodby strnuli, ale žádný se k nám nevydal. Když Dimitrij promluvil znovu, už to bylo tišeji. Hlas se mu pořád třásl divokými emocemi. „Záleží mi na tom. A ty to nechápeš. Nedokážeš to pochopit. Nedokážeš pochopit, jaké to je, vědět, co jsem udělal. Celou tu dobu, co jsem byl Strigojem… Teď mi to připadá jako sen, ale všechno si pamatuju naprosto jasně. Pro mě neexistuje žádné odpuštění. A co se stalo s tebou? To si pamatuju ze všeho nejvíc. Všechno, co jsem ti udělal. Všechno, co jsem ti chtěl udělat.“

„Teď už to ale neuděláš,“ pokoušela jsem se ho přesvědčit. „Tak to pusť z hlavy. Před tím vším jsi říkal, že bychom mohli být spolu. Že bychom mohli dostat přidělení někde blízko u sebe a…“

„Rozo,“ skočil mi do řeči a to jeho oslovení mi probodávalo srdce. Ale myslím, že mu to jenom ujelo, že mě tak vlastně vůbec nechtěl oslovit. Usmíval se, ale v tom úsměvu nebyla ani trocha humoru. „Vážně si myslíš, že mě ještě někdy nechají dělat strážce? Bude zázrak, když mě vůbec nechají žít!“

„To není pravda. Jakmile zjistí, že ses změnil a že jsi zase jako dřív…, všechno bude zase tak jako tehdy.“

Smutně zavrtěl hlavou. „Ten tvůj optimismus… Jsi přesvědčená, že dokážeš všechno. Rose, to je na tobě jedna z nejúžasnějších věcí. A zároveň jedna z nejvíc rozčilujících.“

„Věřila jsem tomu, že se můžeš změnit ze Strigoje zase zpátky,“ připomněla jsem mu. „Možná, že nakonec není tak šílený, že věřím nemožnýmu.“

Tenhle rozhovor byl závažný a srdcervoucí, ale přesto mi připomínal některé naše dřívější rozhovory při tréninku. On se mě vždycky snažil seriózně přesvědčit a já na něj šla se svou logikou. Většinou jsem si tím vysloužila jeho pobavený a zoufalý výraz. Měla jsem dojem, že tahle situace je trochu jiná, ale on k ní přistupuje stejně. Jenže tohle nebyl trénink. Nesměje se a neobrací oči v sloup. Tohle je vážné. Otázka života a smrti.

„Jsem ti vděčný za to, cos udělala,“ prohlásil a bylo na něm znát, že bojuje se svými city. To byla další věc, kterou jsme měli společnou – oba máme co dělat, abychom se ovládali. Ale on v tom byl vždycky lepší než já. „Opravdu ti hodně dlužím. A svůj dluh ti splatit nemůžu. Jak jsem řekl, nejlepší bude, když zmizím z tvého života.“

„Jestli jsi součástí Lissina života, pak se mi nemůžeš vyhýbat.“

„Lidi můžou existovat vedle sebe, aniž by… aniž by v tom bylo něco víc,“ pravil rozhodně. To bylo pro něj typické. Logika bojující s emocemi.

A vtom to přišlo. Jak jsem řekla, on se vždycky uměl ovládat líp než já. Já moc ne.

Vrhla jsem se na mříže tak prudce, že sebou i Michail trhl. „Ale já tě miluju!“ vykřikla jsem. „A vím, že ty mě taky miluješ. Vážně si myslíš, že se můžeme po zbytek života vídat a ignorovat to?“

Problém byl ovšem v tom, že když jsme spolu byli na Akademii, Dimitrij byl dlouho přesvědčen, že právě tohle dokáže. A byl připraven po celý život nebrat na vědomí, co ke mně cítí.

„Miluješ mě,“ zopakovala jsem. „Vím, že jo.“ Protáhla jsem ruku skrz mříže. Nedosáhla jsem na něj, ale zoufale jsem natahovala prsty, jako by se mi mohly protáhnout a dotknout se ho. To bylo vše, co jsem potřebovala. Jeden jediný dotek, abych věděla, že mu na mně pořád záleží. Jeden dotek, abych ucítila teplo jeho těla a…

„Nechodíš náhodou s Adrianem Ivaškovem?“ zeptal se Dimitrij tiše.

Ruka mi klesla.

„Kde… Kdes to slyšel?“

„Tady se všechno roznese,“ řekl.

„To jistě,“ zamumlala jsem.

„Tak chodíš s ním?“ vyptával se neústupně.

Zaváhala jsem, než jsem odpověděla. Kdybych mu řekla pravdu, měl by jen další důvod k tomu, aby se se mnou nechtěl stýkat. Jenže mi připadalo nemožné mu lhát.

„Ano, ale –“

„Dobře.“ Vlastně nevím, jakou reakci jsem od něj čekala. Žárlivost? Šok? Namísto toho se jen opřel o zeď a tvářil se…, že se mu ulevilo. „Adrian je lepší osobnost, než vypadá. Bude na tebe hodný.“

„Ale…“

„To je tvoje budoucnost, Rose.“ Vrátila se mu ta jeho beznaděj a znavený pohled. „Nechápeš, jaké to je, projít si tím, čím jsem si prošel – proměnit se ze Strigoje zase zpátky. Všechno se tím změnilo. Nejde jen o to, že jsem dělal neodpustitelné věci. To, co jsem k tobě cítil…, se taky změnilo. Necítím už to tak jako dřív. Sice už jsem zase dhampýr, ale to, co jsem prožil… Vyděsilo mě to. Změnilo mi to duši. Teď už nedokážu milovat nikoho. Nedokážu tě… Nemiluju tě. Mezi námi už nic není.“

Krev mi vychladla. Odmítala jsem uvěřit jeho slovům, ne po tom, jak se na mě díval ještě před chvílí. „Ne! To není pravda! Já miluju tebe a ty…“

„Stráže!“ zařval Dimitrij tak hlasitě, že jsem se divila, že se neroztřásla celá budova. „Vyveďte ji odtud. Vyveďte ji odtud!“

Strážci měli vynikající reflexy, a tak se vmžiku objevili u nás. Dimitrij jakožto vězeň nebyl zrovna v pozici, kdy by mohl něco přikazovat, ale strážci se chtěli raději vyhnout situaci, která by vyvolala rozruch. Pokusili se mě i Michaila odvést pryč, ale já jsem vzdorovala.

„Ne, počkejte…“

„Nevzpouzej se,“ zašeptal mi Michail. „Čas nám vypršel a dneska jsi stejně ničeho jiného dosáhnout nemohla.“

Chtěla jsem protestovat, ale slova se mi zadrhla na rtech. Nechala jsem strážce, aby mě vyvedl, ale ještě jsem na Dimitrije naposled pohlédla. Tvářil se dokonale bezvýrazně jako typický strážce. Ale byla jsem si jistá, že se toho v něm odehrává hodně.

Nahoře byl pořád ještě ve službě Michailův kamarád, takže jsme se dostali ven bez dalších problémů. Jakmile jsme se ocitli venku, zastavila jsem se a vztekle kopla do schodu.

„Sakra!“ zaječela jsem. Překvapeně na mě pohlédlo několik Morojů, kteří se právě vraceli nádvořím zřejmě z nějakého pozdního večírku.

„Uklidni se,“ řekl Michail. „Vždyť to bylo poprvé, cos ho viděla od té proměny. Nemůžeš hned očekávat zázraky. On si to rozmyslí.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ zavrčela jsem. S povzdechem jsem se zadívala na nebe. Pluly po něm mráčky, ale já je nevnímala. „Ty ho neznáš tak jako já.“

Tak napůl jsem si myslela, že hodně z toho, co Dimitrij řekl, je reakce na šok z proměny, kterou prodělal. Přemýšlela jsem o tom. Dimitrije znám dobře. Znám jeho smysl pro čest, jeho neústupné názory na to, co je správné a co ne. Za svým přesvědčením si vždycky stál. Žil podle toho. A pokud je opravdu přesvědčen, že je správné, aby se mi vyhýbal a náš vztah nechal usnout, pak… pak je pravděpodobné, že se tím bude řídit bez ohledu na naši lásku. Už dřív na Akademii jsem se přesvědčila, že by to dokázal.

A to ostatní…, že už mě nemiluje a nikoho milovat nedokáže…, to by byl jiný problém, pokud by to byla pravda. Christian i Adrian se obávají, že by v Dimitrijovi mohl být ještě kousek Strigoje, jenže si myslí, že to budou nejspíš násilné sklony nebo touha po krvi. Tohle nikoho nenapadlo. Když žil jako Strigoj, jeho srdce ztvrdlo a on v sobě zabil schopnost někoho milovat.

Zabil v sobě schopnost milovat mě.

A já si byla jistá, že jestli je to opravdu tak, pak umře i součást mě samé.

DVACET JEDNA

Potom už jsme si toho s Michailem o moc víc říct nemohli. Nechtěla jsem, aby měl problém z toho, co udělal, a tak jsem se v tichosti nechala odvést z budovy strážců. Když jsme vyšli ven, všimla jsem si, že nebe na východě se barví do purpurova. Slunce už skoro vyšlo a oznamovalo polovinu naší noci. Rychle jsem skočila Lisse do hlavy a zjistila, že Hlídka za mrtvé konečně skončila a Lissa se vrací na svůj pokoj. Dělala si o mě starosti a pořád ji rozčilovalo, že se tam Christian objevil s Miou.

Zařídila jsem se podle jejího příkladu a uvažovala, jestli spánek zmírní to utrpení, které mi zůstalo v srdci po Dimitrijovi. Pravděpodobně ne. Přesto jsem poděkovala Michailovi za pomoc a za riziko, jaké na sebe vzal. Neznatelně přikývl, jako bych mu neměla za co děkovat. Kdyby byla situace opačná a za mřížemi byla profesorka Karpová, chtěl by, abych pro něj udělala totéž.

V posteli jsem hned tvrdě usnula a trápily mě moje sny. Pořád dokola jsem slyšela Dimitrije, jak mi opakuje, že už mě nedokáže milovat. Ničilo mě to a rozbíjelo mi to srdce na kousky. V jednu chvíli to rozbíjení nebylo jen ve snu. Slyšela jsem skutečné bušení. Někdo mi klepal na dveře. Pomalu jsem se probrala ze svých děsivých snů.

Se zamlženým zrakem jsem došla ke dveřím a za nimi objevila Adriana. Připadalo mi to jako včera, když mě přišel pozvat na Hlídku za mrtvé. Až na to, že tentokrát se tvářil o dost pochmurněji. Na vteřinu mě napadlo, že se dozvěděl o mé návštěvě Dimitrije. Nebo má možná průšvih z toho, že polovinu svých kamarádů propašoval na tajný pohřeb.

„Adriane…, není to na tebe moc brzo?“ Podívala jsem se na hodiny a zjistila, že jsem spala docela dlouho.

„Vůbec není brzo,“ opáčil s vážným výrazem. „Děje se spousta věcí. Přišel jsem ti prozradit ty novinky, než se je dozvíš od někoho jinýho.“

„Jaký novinky?“

„Verdikt rady. Konečně dospěli k významnýmu rozhodnutí o tom, co probírali. Jak si tě kvůli tomu zavolali.“

„Počkej. Už skončili?“ Vybavila jsem si, co mi říkal Michail o záhadném problému, kterým se teď rada zabývá. Až s tím skončí, můžou začít s další záležitostí – řekněme třeba s oficiálním prohlášením Dimitrije za dhampýra. „To je skvělá zpráva.“ A pokud to všechno opravdu souvisí s tím, proč Taťána chtěla, abych popsala svoje zkušenosti…, pak bych mohla mít šanci, že budu jmenována Lissinou strážkyní? Vážně by to královna udělala? Včera v noci se chovala celkem přátelsky.

Adrian se na mě díval s výrazem, jaký jsem u něj ještě neviděla – s lítostí. „Ty nemáš tušení, o co jde, viď?“

„O čem nemám tušení?“

„Rose…“ Něžně mi položil ruku na rameno. „Rada právě schválila zákon o snížení věku strážců na šestnáct. Dhampýři budou maturovat už ve druháku a pak dostanou přidělení a vyrazí do světa.“

„Cože?“ Jistě jsem se přeslechla.

„Víš přece, jak se Morojové děsí toho, že nemají dostatečnou ochranu a že je málo strážců.“ Povzdechl si. „Tohle je jejich řešení, jak posílit vaše řady.“

„Ale jsou moc mladí!“ vykřikla jsem. „Jak si může někdo myslet, že šestnáctiletí jsou připravení vypadnout ven a bojovat?“

„No,“ prohlásil Adrian, „protože jsi vypověděla, že jsou.“

Poklesla mi čelist a všechno kolem mě jako by se zastavilo. Tys vypověděla, že jsou… Ne. To přece není možné.

Adrian mi lehce zatřásl paží, aby mě probral z toho šoku. „No tak, pořád na tom dělají. Prohlášení učiní na otevřeným shromáždění a pár lidí to… rozladilo.“

„Jo, to bych řekla.“ Nemusel mi to říkat dvakrát. Okamžitě jsem se vydala za ním, ale vzápětí mi došlo, že jsem pořád ještě v pyžamu. Rychle jsem se převlékla a učesala se. Pořád jsem nemohla uvěřit, co mi právě řekl. Trvalo mi jen pět minut, než jsem se upravila, a pak jsme rychle vypadli. Adrian nebyl žádný sportovec, ale dokázal se mnou udržet krok, když jsme spěchali k síni, kde se shromažďovala rada.

„Jak se to stalo?“ zeptala jsem se. „Nemyslels to tak…, když jsi řekl, že jsem v tom taky sehrála roli?“ Mělo to vyznít jako otázka, ale nakonec to vyznělo spíš jako zaškemrání.

Aniž by zpomalil, zapálil si cigaretu. Neobtěžovala jsem se mu za to nadávat. „Zjevně je to už nějakou dobu žhavý téma. Byla to těsná volba. Ti, co se o to zasazovali, věděli, že musejí obstarat dostatek důkazů, aby zvítězili. A tys byla jejich hlavním trumfem: dhampýrka teenager, která pobíjí Strigoje napravo nalevo, dávno předtím, než odmaturovala.“

„Tak dávno zase ne,“ zamumlala jsem vztekle. V šestnácti letech? To myslí vážně? Vždyť je to k smíchu. Dělalo se mi špatně od žaludku z toho, že jsem nevědomky byla využita k tomu, abych tohle prohlášení podpořila. Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že prostě přešli moje porušení pravidel a předvolali si mě, aby mě pochválili. Využili mě. Taťána mě využila.

Když jsme dorazili do síně rady, panoval tam chaos, přesně jak Adrian naznačil. Pravdou je, že podobných schůzí se skutečně moc neúčastním, ale byla jsem si naprosto jistá, že není normální, aby tu všichni postávali v hloučcích a řvali na sebe. A hlasatel si nejspíš obvykle taky nevyřve plíce, když se pokouší sjednat v síni pořádek.

Jediný, kdo zůstal v klidu, byla Taťána. Trpělivě seděla ve svém křesle uprostřed stolu, jak velela etiketa. Vypadala, že je sama se sebou spokojená. Ostatní tam postávali jako publikum a hádali se mezi sebou a vůbec s každým, kdo byl ochoten se zapojit do plamenné debaty. S úžasem jsem to pozorovala a netušila, co v tom zmatku dělat.

„Kdo pro co hlasoval?“ vyptávala jsem se.

Adrian si prohlížel členy rady a odpočítával je na prstech. „Szelský, Ozerová, Badica, Daškov, Conta a Drozdov. Ti všichni byli proti.“

„Ozerová?“ podivila jsem se. Neznala jsem princeznu Evette Ozerovou moc dobře, ale vždycky mi připadala taková škrobená a nesympatická. Teď jsem k ní pocítila novou úctu.

Adrian kývl hlavou směrem, kde Taša mluvila k velké skupince. Oči jí plály a divoce rozhazovala rukama. „Evette přesvědčili členové její rodiny.“

To mě taky přimělo k úsměvu, ale jen na chvilku. Bylo dobře, že Tašu i Christiana jejich klan znovu přijal, ale zbytek našich problémů byl pořád aktuální a palčivý. Ostatní jména jsem dokázala vydedukovat.

„Takže… Princ Ivaškov hlasoval pro,“ prohlásila jsem. Adrian omluvně pokrčil rameny, jako by se chtěl omluvit za svou rodinu. „Lazar, Zeklos, Taurus a Voda.“ Vzhledem k tomu, že nedávno byla zabita jedna členka jejich rodiny, ani mě nepřekvapovalo, že zrovna rodina Vodových hlasuje za posílení ochrany. Priscillu ještě ani nepohřbili a nový princ rodiny, Alexander, vypadal dost nejistě. Zřejmě netušil, co dělat po svém jmenování.

Ostře jsem na Adriana pohlédla. „To je jen pět ku šesti. Aha.“ Vtom mi svitlo. „Sakra. Královna.“

Morojský systém hlasování se týká dvanácti členů každé rodiny a pak samozřejmě taky vládnoucího panovníka. Často to znamenalo dva hlasy v jedné skupině, protože monarcha jen málokdy hlasuje jinak než jeho vlastní rodina. Bylo jasné, jak to dopadne. Systém ale obsahoval třináct hlasů, aby se předcházelo vyrovnanému výsledku. Až na to, že se objevil problém. V radě už nebyl nikdo z rodiny Dragomirů, což znamenalo, že výsledek hlasování může dopadnout nerozhodně. V takovém případě morojský zákon jasně říkal, že hlas monarchy má extra váhu. Slyšela jsem, že je to pokaždé dost kontroverzní, jenže se s tím nedalo nic dělat. Nerozhodný výsledek nevedl k rozhodnutí a do panovnice všichni vkládali maximální důvěru, že bude jednat v nejlepším zájmu Morojů.

„Taťána byla šestá,“ řekla jsem. „A ta s tím zamíchala.“ Rozhlédla jsem se kolem a ve tvářích těch, co hlasovali proti, jsem viděla hněv. Zjevně ne všichni byli přesvědčeni, že Taťána jedná v nejlepším zájmu všech Morojů.

Poutem jsem ucítila Lissinu přítomnost, takže mě nepřekvapilo, když se tam po pár minutách objevila. Novinky se rozšířily rychle, ale podrobnosti se zatím Lissa nedozvěděla. Adrian i já jsme na ni mávli. Byla stejně ohromená jako my.

„Jak to mohli udělat?“ podivila se.

„Protože se příliš bojí, že by je někdo mohl nutit naučit se, jak by se mohli bránit sami. Tašina skupina se ozývá čím dál hlasitěji.“

Lissa zavrtěla hlavou. „Nejen to. Proč se kvůli tomu vůbec scházeli? Po tom, co se stalo, bychom měli truchlit – veřejně. A celý dvůr, ne jenom jeho utajená část. Vždyť dokonce zemřela jedna členka rady! Nemohli počkat aspoň do pohřbu?“ V její mysli jsem viděla výjevy z té strašlivé noci, kdy Priscilla zemřela přímo před Lissinýma očima.

„Ale je snadno nahraditelná,“ ozval se další hlas. Přidal se k nám Christian. Lissa od něj hned kousek odstoupila. Pořád ji štvalo, že tam byl s Miou. „Vlastně je to dokonalý načasování. Lidi, co to chtějí, se musejí chopit šance. Pokaždý, když dojde k velký bitce se Strigoji, všichni zpanikaří. Strach přiměje hodně lidí, aby se k tomuhle taky přidali. A pokud nějakej člen nebyl rozhodnutej před tím, tohle ho jistě přesvědčilo.“

Christian promluvil výjimečně moudře a na Lissu to zapůsobilo, přestože si nebyla jistá, co k němu vlastně cítí. Hlasatel rady konečně překřičel hlučné publikum. Napadlo mě, jestli by se všichni hned utišili, kdyby na ně začala ječet královna osobně. Ale ne. To by nejspíš bylo pod její úroveň. Pořád tam seděla tiše, jako by se nedělo nic neobvyklého.

Trvalo chvíli, než se všichni uklidnili a zase si posedali na svá místa. Já a kamarádi jsme se rychle usadili na první volné židle, které jsme uviděli. Znaveně vyhlížející hlasatel nakonec vyklidil pole královně.

Na všechny přítomné se usmála a pak promluvila svým nejmajestátnějším hlasem. „Rádi bychom všem poděkovali, že dnes přišli vyjádřit své… názory. Vím, že někteří si zatím nejsou tímto rozhodnutím jistí, ale zde platí zákon Morojů – zákon, který platí už po staletí. Brzy svoláme další schůzi, kde si spořádaně vyslechneme, co máte na srdci.“ Něco mi říkalo, že je to jen prázdné gesto. Ať si lidi říkají, co chtějí, ona na ně stejně nedá. „Toto rozhodnutí – tento verdikt – bude pro Moroje prospěšný. Naši strážci jsou už teď vynikající.“ Významně kývla na obřadní strážce postávající podél stěn. Tvářili se typicky neutrálně, ale měla jsem dojem, že stejně jako já by nejradši zmlátili polovinu členů rady. „Vlastně jsou natolik vynikající, že připravují studenty na to, aby nás dokázali bránit už v raném věku. Takhle budeme všichni v bezpečí a budeme schopni odvrátit tragédie, k jakým došlo nedávno.“

Na okamžik sklonila hlavu, čímž patrně chtěla dát najevo svůj zármutek. Vybavila jsem si, jak v noci truchlila pro Priscillu. Hrála to? Považovala Taťána smrt své nejlepší kamarádky jen za příležitost, jak prosadit svou? Jistě… jistě přece není tak chladná.

Královna zvedla hlavu a pokračovala. „A znovu opakuji, že si ráda vyslechnu vaše názory, přestože podle našich zákonů už bylo rozhodnuto. Další schůze musí počkat, až uplyne adekvátní doba pro truchlení za ty, kteří nás tak nešťastně opustili.“

Tón jejího hlasu i řeč těla prozrazovaly, že tohle je skutečně konec diskuse. Pak náhle ticho v sále prolomil drzý hlas.

Můj hlas.

„No, já bych ráda vyjádřila svůj názor hned.“

V hlavě jsem slyšela, jak na mě Lissa křičí. Sedni si, sedni si! Ale já už jsem byla na nohou a kráčela ke stolu rady. Zastavila jsem se v uctivé vzdálenosti tak, aby si mě všichni všimli, ale aby na mě nezavolali strážce. A opravdu si mě všimli. Hlasatel nad tím mým porušením pravidel celý zrudl.

„To jste přehnala a porušila jste protokol rady. Okamžitě si sedněte, jinak vás nechám vyvést.“ Rozhlédl se po strážcích, jako by čekal, že se na mě ihned vrhnou. Nikdo z nich se ani nepohnul. Buď mě nepovažovali za hrozbu, nebo uvažovali, co budu dělat dál. O tom jsem uvažovala taky.

Taťána neznatelným gestem hlasatele odvolala. „Odvažuji se tvrdit, že dnes už došlo k tolika porušením protokolu, že jedno navíc neznamená rozdíl.“ Obdařila mě vlídným úsměvem, kterým mi asi chtěla naznačit, že jsme kamarádky. „Navíc strážkyně Hathawayová patří k našim nejcennějším. Vždy mne zajímá, co nám chce říct.“

Opravdu? Je načase to zjistit. Svoje slova jsem adresovala radě.

„To, co jste právě schválili, je naprosto a totálně šílený.“ Považovala jsem za úspěch, že jsem nepoužila žádné sprosté slovo, ačkoli mi jich přicházela na mysl spousta. Kdo tvrdí, že nerozumím etiketě rady? „Jak tady můžete sedět a myslet si, že je v pořádku posílat do bitev šestnáctileté, aby riskovali svoje životy?“

„Je v tom rozdíl jen dvou let,“ ozval se princ Taurus. „Není to totéž, jako bychom tam posílali desetileté.“

„Dva roky znamenají hodně.“ Na okamžik jsem se zamyslela, jaká jsem byla v šestnácti. Co se stalo během těch dvou let? Utekla jsem s Lissou, viděla jsem umírat svoje kamarády, procestovala jsem svět, zamilovala se… „Během dvou let toho můžete prožít hodně. A pokud nás chcete nasazovat do předních linií – což většina z nás po maturitě dělá dobrovolně –, pak nám dlužíte aspoň ty dva roky.“

Tentokrát jsem se podívala do publika. Reakce byly smíšené. Někteří se mnou otevřeně souhlasili a přikyvovali. Jiní se tvářili, že je nic na světě nemůže přimět, aby si to rozmysleli. A další se mi ani nepodívali do očí… Ovlivnila jsem je? Byli nerozhodnutí? Styděli se za svou sobeckost? Ti můžou sehrát klíčovou roli.

„Věřte mi, že bych velice rád viděl, jak si vaši lidé užívají mládí,“ promluvil Nathan Ivaškov. „Ale teď to není možné. Strigojové se blíží. Každý den přicházíme o Moroje i strážce. Zabráníme tomu jedině, když pošleme do bitvy více bojovníků. A opravdu si nemůžeme dovolit pár let mrhat zkušenostmi těchto dhampýrů. Tento plán ochrání obě naše rasy.“

„Moji to vyhladí rychleji!“ řekla jsem. Uvědomovala jsem si, že se musím ovládat, jinak bych na něj začala řvát. Než jsem pokračovala, zhluboka jsem se nadechla. „Nebudou připravení. Nebudou vycvičení tolik, jak by bylo potřeba.“

A vtom se Taťána uchýlila k mistrovskému tahu. „Podle vaší výpovědi jste ale zcela jistě byla připravená už v tak mladém věku. Než vám bylo osmnáct, zabila jste víc Strigojů než leckterý strážce za celý život.“

Přimhouřila jsem oči a pozorovala ji. „Já,“ prohlásila jsem chladně, „jsem měla vynikajícího instruktora. Toho, kterého jste nedávno zavřeli. Jestli se chcete bavit o promarněných schopnostech, nejdřív se běžte podívat do vlastního vězení.“

V publiku to zahučelo a Taťánin výraz jsme kámošky trochu ochladl. „To není téma, o němž bychom se měli dnes bavit. Dnes se bavíme o posílení ochrany. A vzpomínám si, že jste sama řekla, že je strážců málo.“ Hodila po mně moje slova ze včerejšího večera. „Jejich řady je třeba doplnit. Vy – a mnoho vašich druhů – jste dokázali, že jste schopni nás bránit.“

„My jsme výjimky!“ Bylo to egoistické, ale byla to pravda. „Ne všichni novicové dosáhli takové úrovně.“

V očích se jí nebezpečně zablesklo a její hlas byl znovu hladký jako hedvábí. „V tom případě zřejmě potřebujeme další vynikající instruktory. Možná bychom vás měli poslat na Akademii svatého Vladimíra nebo na jinou školu, abyste zlepšila výuku svých mladších kolegů. Vyrozuměla jsem, že tady u dvora budete vykonávat administrativní práci. Pokud chcete napomoci tomu, aby byl tento nově schválený zákon úspěšný, můžeme vaše přidělení změnit a udělat z vás instruktorku. Mohlo by to uspíšit váš návrat k pozici bodyguarda.“

Nebezpečně jsem se na ni usmála. „Nepokoušejte se mi vyhrožovat, uplácet mě nebo mě vydírat,“ varovala jsem ji. „Nikdy. Následky se vám nebudou líbit.“

Asi jsem zašla příliš daleko. Lidé v publiku si vyměnili překvapené pohledy. Někteří se tvářili znechuceně, jako by ode mě ani nic jiného nečekali. Pár těch Morojů jsem poznala. Byli to ti, které jsem slyšela mluvit o mém vztahu s Adrianem a jak se to královně nelíbí. Taky jsem předpokládala, že je tu hodně královských ze včerejšího nočního obřadu. Viděli, jak mě odtamtud Taťána odvedla, a bezpochyby si mysleli, že tenhle můj neuctivý výbuch je jen jakousi odplatou.

Nejen Morojové zareagovali. Vpřed vykročilo i několik strážců, bez ohledu na to, zda sdíleli moje názory. Zůstala jsem stát na místě, což je spolu s tím, že Taťána nejevila strach, udrželo na uzdě.

„Tenhle rozhovor už nás unavuje,“ prohlásila Taťána, která se opět uchýlila ke královskému my. „Můžete toho říct víc – slušným způsobem –, až bude svolána další schůze otevřená připomínkám. Nyní, ať se vám to líbí nebo ne, toto rozhodnutí bylo schváleno. To je zákon.“

Propouští tě! Slyšela jsem vzadu v hlavě Lissin hlas. Jdi od toho, než uděláš něco, co tě dostane do opravdovýho maléru. Hádej se až pak.

To byla ironie, protože jsem se jen tak tak držela, abych nevybuchla. Lissina slova mi v tom zabránila, ale ne kvůli tomu, co řekla. Kvůli Lisse samotné. Když jsme to předtím probírali s Adrianem, narazila jsem na jednu nelogičnost.

„To hlasování nebylo fér,“ prohlásila jsem. „Nebylo legální.“

„Teď je z vás právnička, slečno Hathawayová?“ podivila se pobaveně královna. Ani mě neoslovila titulem strážkyně, což jenom dokazovalo její neúctu. „Pokud narážíte na to, že panovníkův hlas má větší váhu, pak vás můžeme ujistit, že v takových situacích se tímto morojským zákonem řídíme už po staletí.“ Pohlédla na členy rady a nikdo nevstal a nezačal protestovat. Ani ti, kdo hlasovali proti, v jejím proslovu nespatřovali jedinou chybu.

„Jo, ale nehlasovala celá rada,“ namítla jsem. „Posledních pár let bylo v radě jedno místo prázdný, ale už být nemusí.“ Otočila jsem se a ukázala směrem, kde seděli moji kamarádi. „Vasilise Dragomirový už je osmnáct a může zaujmout místo svojí rodiny.“ Ve všem tom chaosu jejím narozeninám nikdo nevěnoval pozornost, dokonce ani já.

Všechny oči v sále se upřely na Lissu – a to neměla ráda. Každopádně ale byla zvyklá být na očích veřejnosti. Věděla, co se od ní jakožto od královské čeká, jak by měla vypadat a nosit se. Takže místo aby se přikrčila, zůstala sedět rovně a chladným královským pohledem prozrazovala, že by mohla klidně hned přejít ke stolu a dožadovat se práv své rodiny. Ať už to způsobil tenhle její postoj nebo charisma vyvolané éterem, nebylo možné od ní odtrhnout oči. Byla oslnivě krásná a všichni ji sledovali s úžasem, jak jsem to u dvora viděla už tolikrát. Dimitrijova proměna zůstávala pořád záhadou, ale ti, kdo v ni věřili, na Lissu pohlíželi jako na svatou. V očích mnoha lidí byla čímsi výjimečným – jednak kvůli svému rodinnému jménu a tajemným schopnostem, a pak taky pro údajnou schopnost proměnit Strigoje.

Se samolibým úsměvem jsem se podívala zase na Taťánu. „Není osmnáct legální věk pro hlasování?“ Šachmat, ty čubko.

„Ano,“ odvětila pobaveně. „Kdyby Dragomirové měli kvorum.“

Neřekla bych, že se moje ohromující vítězství v tomto bodě otřáslo v základech, nicméně trochu ochablo. „Cože?“

„Kvorum. Podle zákona musí člen rady s právem hlasovat mít rodinu. Ona ji nemá. Je jediná.“

Nevěřícně jsem na ni zírala. „To jako tvrdíte, že musí mít dítě, aby mohla hlasovat?“

Taťána se ušklíbla. „Samozřejmě, že ne hned. Jednou ale jistě. Aby mohla rodina hlasovat, musí mít přinejmenším dva členy, z nichž jednomu musí být přes osmnáct. To je morojský zákon, který je zapsán v knihách už po staletí.“

Několik lidí si vyměnilo zmatené a překvapené pohledy. Tohle zjevně nebyl zákon, který by všichni důvěrně znali. Tahle situace – kdy se královská linie zredukuje jen na jednu osobu – je ale samozřejmě něčím, co se poslední dobou nestalo, pokud se to stalo kdy vůbec.

„Je to pravda,“ poznamenala Ariana Szelská. „Četla jsem to.“

Tak v tomhle momentě se moje vítězství otřáslo v základech. Rodině Szelských jsem vždycky věřila a navíc Ariana byla starší sestrou chlápka, kterého chránila moje máma. Ariana byla hodně sečtělá a vzhledem k tomu, že hlasovala proti snížení věku strážců, připadalo mi nepravděpodobné, že by teď obhajovala něco, co není pravda.

Když už jsem neměla nic v zásobě, vrátila jsem se ke svým starým způsobům.

„Tohle,“ oznámila jsem Taťáně, „je ten nejposranější zákon, o jakým jsem kdy slyšela.“

To zabralo. Publikum šokovaně vydechlo a Taťána vzdala veškeré pokusy o přátelskost. Překřikla dokonce i hlasatele, ať už se chystal sdělit cokoli.

„Vyveďte ji!“ vykřikla. I když v sále byl čím dál větší hluk, její hlas se nesl jasně. „Takové vulgární chování tady tolerovat nebudeme!“

Vmžiku u mě byli strážci. Ale upřímně – už jsem byla odněkud vyvedena tolikrát, že jsem na to skoro zvyklá. Nebránila jsem se, když mě strážci vedli ke dveřím, ale taky jsem se nenechala odvést bez rozloučení.

„Ty bys mohla změnit zákon kvora, kdybys chtěla, ty pokrytecká mrcho!“ ječela jsem. „Překrucuješ zákon, protože jsi sobecká a vyděšená! Děláš největší chybu svýho života. Budeš toho litovat! Počkej a uvidíš – budeš litovat, žes to udělala!“

Nevím, jestli někdo ten můj výlev slyšel, protože v síni zavládl stejný chaos, jako když jsme sem přišli. Tři strážci mě svírali, dokud mě nevyvedli ven. Když mě pustili, chvíli jsme tam všichni jen tak stáli.

„Co teď?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se nemluvit moc vztekle. Pořád jsem zuřila, ale tihle kluci za to nemohli. „Zavřete mě?“ To by mě aspoň dostalo k Dimitrijovi, takže bych to nakonec považovala za odměnu.

„Řekli jen, že tě máme vyvést,“ odpověděl jeden ze strážců. „Nikdo neřekl, co s tebou máme udělat pak.“

Další strážce, postarší a prošedivělý, ale pořád vypadající dobře, na mě úkosem pohlédl. „Být tebou, tak se seberu a zmizím, než budou mít šanci tě potrestat.“

„Ne že by tě nenašli, kdyby opravdu chtěli,“ dodal ten první.

S tím ti tři zamířili zpátky dovnitř a nechali mě tam stát zmatenou a rozčilenou. Byla jsem připravená na boj a pociťovala jsem frustraci jako pokaždé, když jsem se ocitla v situaci, kdy nemůžu vůbec nic dělat. Všechno to řvaní bylo k ničemu. Ničeho jsem nedosáhla.

„Rose?“

Rozehnala jsem chmury a podívala se k budově. Ten starší strážce nevešel dovnitř, ale zůstal stát u dveří. Tvářil se stoicky, ale připadalo mi, že na mě mrkl. „Stálo to za to,“ řekl mi. „Myslím, žes byla fantastická.“

Do smíchu mi sice nebylo, ale moje rty mě zradily. „Díky,“ řekla jsem.

No, možná jsem aspoň něco dokázala.

DVACET DVA

Nevzala jsem si k srdci radu těch strážců a nevypadla odtud, ačkoli jsem ani nezůstala sedět na prvním schodu. Loudala jsem se k třešňovým stromům opodál a věděla, že je jen otázkou času, kdy bude shromáždění rozpuštěno a lidé se začnou courat ven. Když uplynulo několik minut a stále se nic nedělo, vklouzla jsem Lisse do hlavy. Zjistila jsem, že schůze ještě rozhodně neskončila. Přestože Taťána sezení už dvakrát prohlásila za ukončené, lidé tam stále postávali v hloučcích a hádali se.

Taša stála ve skupince s Lissou a Adrianem a pronášela jeden ze svých plamenných proslovů, v nichž byla tak dobrá. Taša sice nebyla tak chladně vypočítavá jako Taťána, co se týkalo politických tahů, nicméně měla smysl pro to, aby vycítila rozčeřenou hladinu a chopila se příležitosti. Byla proti zákonu o snížení věku strážců. Byla pro to, aby se Morojové učili bojovat. V ničem z toho ale úspěch nezaznamenala, a tak se vrhla na další věc v pořadí: na Lissu.

„Proč se hádáme, jak nejlíp zabíjet Strigoje, když je můžeme zachránit?“ Taša jednou rukou objala Lissu, druhou Adriana a oba je postrčila dopředu. Lissa se pořád tvářila vážně a sebejistě, zatímco Adrian vypadal, že by se nejraději vypařil, kdyby to šlo. „Vasilisa – které bylo mimochodem kvůli zkostnatělému zákonu odepřeno právo hlasovat – nám ukázala, že Strigoj může být přiveden zpět.“

„To nikdo nedokázal,“ vykřikl nějaký muž v davu.

„Děláš si srandu?“ ozvala se žena vedle něj. „Moje sestra byla s tou skupinou, která ho přivezla sem. Říká, že je rozhodně dhampýr. Dokonce byl venku na sluníčku!“

Taša na tu ženu souhlasně kývla. „Já tam byla taky. A teď tady máme dva uživatele éteru, kteří tohle dokážou udělat i pro další Strigoje.“

Jakkoli jsem Tašu respektovala, v tomhle jsem s ní moc nesouhlasila. Síla, kterou Lissa použila s Dimitrijem, byla ohromující, a to se ani nezmiňuju o tom, jaké úsilí ji stálo probodnout mu srdce. Narušilo to naše pouto, i když jen dočasně. A neznamenalo to, že by to dokázala znovu. Ani to neznamenalo, že by se o to znovu chtěla pokusit. Byla jen naivní a soucitná, a tak se vrhla do přední linie, aby pomohla druhým. Jenže vím, že čím víc síly uživatel éteru používá, tím rychleji se rozjíždí po cestě k šílenství.

A Adrian…, o něj tu snad ani nejde. I kdyby chtěl probodnout srdce Strigojovi, neměl by dostatek uzdravovacích schopností potřebných k proměně Strigoje – aspoň teď ještě ne. Pro Moroje není nic neobvyklého, když každý používá svůj živel jiným způsobem. Někteří, co ovládají oheň, jako třeba Christian, se naučí ovládat samotné plameny. Jiní umějí třeba jen ohřát vzduch v místnosti. A stejně tak Lissa s Adrianem mají každý trochu jiné schopnosti v ovládání éteru. Jeho největším úspěchem v uzdravování byla náprava zlomeniny a Lissa naopak pořád neumí vcházet lidem do snů, i když to trénovala už hodněkrát.

Takže Taša má jen jednoho uživatele éteru schopného proměnit Strigoje, ale Lissa by stejně nikdy nezvládla proměnit celé legie těchhle monster. Taša to ale moc nebrala na vědomí.

„Rada by neměla marnit čas se zákony ohledně věku strážců,“ pokračovala. „Musíme spojit svoje síly a hledat další uživatele éteru, které bychom pak mohli využít k záchraně Strigojů.“ Upřela pohled na někoho v davu. „Martine, nebyl tvůj bratr proměněn proti své vůli? Když se budeme dost snažit a zapracujeme, mohli bychom ti ho vrátit. Živého. Takového, jakého jsi ho znal. Jinak ho strážci zabijí, až ho najdou. A on do té doby bude samozřejmě vraždit nevinné.“

Jo, Taša je fakt dobrá. Dokázala vylíčit obrázek v živých barvách a dohnat tohohle Martina až k pláči. O těch, kteří se stali Strigoji dobrovolně, se nezmínila. Lissa, která stála vedle ní, pořád nevěděla, co si o myslet o záchraně Strigojů, ale uvědomila si, že tohle je součástí dalších Tašiných plánů – včetně toho, že chce Lisse zajistit právo hlasovat.

Taša vyzdvihovala Lissiny schopnosti a charakter, posmívala se starým zákonům z dob, které nemohly předvídat tuhle situaci. Pak poukázala na to, že kdyby byla rada opět složená z dvanácti rodin, vyslalo by to Strigojům jasný vzkaz o jednotě všech Morojů.

Víc už jsem slyšet nechtěla. Nechala jsem Tašu rozvíjet politickou magii a hučet do Lissy. Pořád jsem byla rozrušená z toho, jak jsem v sále ječela na celou radu, že už jsem to místo nechtěla ani vidět. Opustila jsem její mysl a vrátila se do své. Nadskočila jsem leknutím, když jsem přímo před sebou spatřila obličej.

„Ambrosi?“

Jeden z nejhezčích dhampýrů planety – až po Dimitrijovi pochopitelně – mě obdařil zářivým úsměvem jako z filmu. „Bylas tak nehybná, až jsem myslel, že se chceš stát dryádou.“

Zamrkala jsem. „Čím?“

Mávl rukou směrem k třešním. „Přírodní duchové. Krásné ženy, které splynou se stromy.“

„Tak nevím, jestli to má bejt kompliment, nebo ne,“ řekla jsem. „Ale ráda tě zase vidím.“

Ambrose byl v naší kultuře skutečnou raritou – dhampýr, který nesložil strážcovské sliby ani neutekl, aby se ukryl mezi lidmi. Dhampýrky se často rozhodnou věnovat se rodině namísto kariéry strážkyně. Proto je nás tak málo. Ale muži? Ti nemají žádnou výmluvu. Než by Ambrose upadl do nemilosti, rozhodl se zůstat a pracovat pro Moroje jinak. V podstatě byl sluha – takový lepší, který roznáší pití na elitních večírcích a taky masíruje královské ženy. A pokud jsou pomluvy pravdivé, slouží v posteli i Taťáně. Ale tohle je tak nechutné, že jsem na to radši nemyslela.

„Já tebe taky,“ pověděl mi. „Ale jestli tu nekomunikuješ s přírodou, tak co tady děláš?“

„To je dlouhý příběh. Tak nějak mě vyrazili ze schůze rady.“

Vypadal, že to na něj udělalo dojem. „Doslova tě vyhodili?“

„Spíš odtáhli,“ zabručela jsem. „Divím se, že jsem tě tu ještě nepotkala. Ale ten poslední týden jsem toho měla spoustu.“

„To jsem slyšel,“ prohlásil a soucitně na mě pohlédl. „Já jsem byl stejně pryč. Vrátil jsem se v noci.“

„Včas na zábavu,“ zamumlala jsem.

Jeho naivní pohled mi prozradil, že se o tom novém zákonu ještě nedozvěděl. „Co teď děláš?“ zeptal se. „Tohle nevypadá jako trest. Už to máš za sebou?“

„Tak nějak. Teď tady na někoho čekám. Zrovna jsem se chtěla jít flákat na pokoj.“

„No, jestli jen zabíjíš čas, nechceš se mnou zajít za tetou Rhondou?“

„Za Rhondou?“ zašklebila jsem se. „Bez urážky, ale tvoje teta na mě posledně neudělala moc dojem.“

„Neberu si to osobně,“ ujistil mě radostně. „Ale o tobě přemýšlí. A o Vasilise taky. Takže jestli teď nemáš nic na práci…“

Zaváhala jsem. Měl pravdu, že teď stejně nemám co lepšího dělat. Jenom jsem pořád uvažovala o Dimitrijovi a o debilních rozhodnutích rady. Ale Rhonda – jeho morojská teta, která předpovídá budoucnost – nebyla zrovna někým, koho bych toužila vidět. Přestože jsem o ní mluvila nevybíravě, když jsem se na to dívala zpětně, musela jsem uznat, že některé z Rhondiných předpovědí se skutečně vyplnily. Jenom se mi nelíbily.

„Fajn,“ povzdechla jsem znuděně. „Tak ale rychle.“

Znovu se usmál, jako by prohlédl mou fintu, a vedl mě k budově, kde už jsem jednou byla. Sídlil v ní luxusní salón a lázně, které často navštěvovali Morojové. S Lissou jsme si tam kdysi nechaly udělat nehty. Když mě teď Ambrose vedl budovou do Rhondina doupěte, měla jsem podivný pocit. Manikúra a pedikúra…, zdá se to jako ty nejtriviálnější věci na světě. Tenkrát to ale bylo úžasné. S Lissou jsme se smály a byly jsme si ještě bližší než jindy. To bylo krátce před útokem na školu a pak se všechno rozpadlo…

Rhonda předpovídala budoucnost v zadní místnosti, daleko od frekventovaných lázní. Přestože to bylo dost zastrčené místo, provozovala tam celkem slušný byznys a dokonce měla vlastní recepční. Nebo spíš mívala. Tentokrát byla recepce prázdná a Ambrose mě zavedl přímo do Rhondina pokoje. Vypadal úplně stejně jako minule. Bylo to jako ocitnout se uvnitř srdce. Všechno tam bylo červené: tapety, výzdoba, polštářky na zemi.

Rhonda seděla na zemi a jedla jogurt, což mi připadalo strašně obyčejné na někoho, kdo údajně vládne takovými mystickými schopnostmi. Po ramenou jí splývaly kudrnaté černé vlasy a z uší jí visely velké zlaté náušnice.

„Rose Hathawayová,“ prohlásila radostně a odložila jogurt stranou. „Jak milé překvapení.“

„Copak jste nevěděla, že přijdu?“ zeptala jsem se suše.

Pobaveně se usmála. „To není v mých silách.“

„Promiň, že tě rušíme u večeře,“ poznamenal Ambrose a ladně poskládal své svalnaté tělo do sedu. „Ale Rose není snadné přesvědčit.“

„To si dovedu představit,“ řekla. „Jsem ráda, žes ji sem vůbec přivedl. Co pro vás můžu dneska udělat, Rose?“

Pokrčila jsem rameny a usedla vedle Ambrose. „Nevím. Jsem tady jen proto, že mě Ambrose přemluvil.“

„Myslí, že tvůj minulý výklad nebyl moc dobrý,“ objasnil.

„Hele!“ Zpražila jsem ho káravým pohledem. „Takhle přesně jsem to neřekla.“

Naposled tu se mnou byla Lissa a Dimitrij. Rhondiny karty prozradily, že Lissa bude korunována mocí a světlem – žádné překvápko. Rhonda taky řekla, že Dimitrij ztratí to, čeho si cení nejvíc, což byla jeho duše. A já? Rhonda jen vyhrkla, že budu zabíjet nemrtvé. Tomu jsem se jen posmívala, protože jsem věděla, že budu celý život zabíjet Strigoje. Teď mě ale napadlo, jestli tím „nemrtvým“ třeba nemyslela strigojí část Dimitrije. I když jsem ho kůlem neprobodla já, stejně jsem v tom hrála významnou roli.

„Možná by další výklad mohl dodat víc smyslu tomu předchozímu,“ nabídla.

Pokusila jsem se udělat nějaký vtípek a samotnou mě překvapilo, co mě napadlo. „To je právě ten problém. Dávalo mi to smysl. Bojím se… Bojím se, co můžou karty ukázat.“

„Karty budoucnost neurčují,“ řekla mi něžně. „Pokud se něco má stát, pak se to stane bez ohledu na to, jestli se to teď dozvíte, nebo ne. A i tak… budoucnost se neustále mění. Kdybychom neměli na vybranou, nemělo by smysl žít.“

„To vidím,“ vyhrkla jsem. „Přesně v takovou nicneříkající cikánskou odpověď jsem doufala.“

„Romskou,“ opravila mě. „Ne cikánskou.“ Přestože jsem se k ní chovala dost uštěpačně, dobrou náladu jsem jí nezkazila. Tyhle se vším srovnané povahy se musejí v rodině dědit. „Chcete teda vyložit karty, nebo ne?“

Chci? V jedné věci měla pravdu – budoucnost se bude vyvíjet, aniž bych musela vidět karty. A i kdyby ji karty ukázaly, nejspíš bych to pochopila až dodatečně.

„Dobře,“ řekla jsem. „Jen tak pro srandu. Posledně to nejspíš byla jenom šťastná trefa.“

Rhonda obrátila oči v sloup, ale nic neřekla. Jen se pustila do míchání tarotových karet. Dělala to s takovou pečlivostí, že mi až připadalo, jako by se karty hýbaly samy. Když konečně domíchala, podala mi balíček, abych ho rozdělila. Udělala jsem to a ona zas balíček spojila.

„Předtím jsme dělaly výklad jen na tři karty,“ prohlásila. „Teď máme čas na víc, jestli chcete. Třeba pět?“

„Čím víc jich bude, tím větší pravděpodobnost, že dostanu nějaký vysvětlení.“

„Jestli tomu nevěříte, pak by vám na tom nemělo záležet.“

„Dobře, tak teda pět.“

S vážným výrazem vytáhla karty a prohlížela si je. Dvě z nich vytáhla vzhůru nohama. To jsem nepovažovala za dobré znamení. Posledně to zavinilo, že se zdánlivě šťastné karty ukázaly jako… no, ne zrovna moc šťastné.

První z nich byla Dvojka pohárů, na níž byl muž a žena na travnaté louce porostlé květy a nad nimi zářilo slunce. Přirozeně byla ta karta vzhůru nohama.

„Poháry se vážou k citům,“ objasnila Rhonda. „Dvojka pohárů ukazuje na jednotu, dokonalou lásku a vzkvétání radostných emocí. Ale jelikož je karta převrácená…“

„Víte co?“ přerušila jsem ji. „Myslím, že tuhle kartu chápu. Můžete ji přeskočit. Dovedu si představit, co asi znamená.“ Klidně jsem na ní mohla být já s Dimitrijem a pohár prázdný, jen plný bolesti… Opravdu jsem nestála o to, aby Rhonda rozebírala to, co mi trhá srdce na kusy.

Tak přešla k další kartě – Královně mečů, která byla taky vzhůru nohama.

„Takové karty se vztahují ke specifickým lidem,“ pověděla mi Rhonda. Královna mečů na mě působila velice panovačně. Měla kaštanové vlasy a stříbrnou róbu. „Královna mečů je chytrá. Dosáhla poznání a umí přelstít své nepřátele. Taky je ambiciózní.“

Povzdechla jsem. „Ale vzhůru nohama…“

„Vzhůru nohama,“ řekla Rhonda, „jsou všechny tyhle vlastnosti převrácené. Pořád je chytrá a snaží se jít svou cestou, ale jde na to neupřímně. Je tam hodně nepřátelství a podvodů. Řekla bych, že máte nepřítele.“

„Jo,“ souhlasila jsem a upřela zrak na korunu. „Asi vím, o koho jde. Zrovna jsem ji nazvala pokryteckou mrchou.“

Rhonda to nechala bez komentáře a přešla k další kartě. Ta byla obrácená správně, ale já jsem si přála, aby nebyla. Byla na ní spousta mečů zaražených v zemi a k jednomu z nich byla přivázaná žena se zavázanýma očima. Osmička mečů.

„No tak,“ vykřikla jsem. „Co mají znamenat ty meče a já? Posledně jste mi taky vytáhla takovou depresivní kartu.“ Tam zase byla žena naříkající před stěnou z mečů.

„To byla Devítka mečů,“ přitakala. „Vždycky může být hůř.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

Sebrala balíček karet, znovu ho prošla a vytáhla další kartu. Desítka mečů. „Taky jste si mohla vytáhnout tohle.“ Na kartě byl mrtvý muž, v jehož těle bylo zabodáno deset mečů.

„To je pravda,“ ozval se vedle mě se smíchem Ambrose. „Co znamená, když je jich osm?“

„Osmička je past. Člověk se nedokáže dostat z určité situace. Taky to může znamenat pomluvy a obvinění. Sbírání odvahy k tomu, aby člověk něčemu unikl.“ Znovu jsem zabloudila pohledem ke královně a vybavila si, co se stalo na schůzi rady. To jistě vyvolá pomluvy a obvinění. A ta past? No, vždycky je tu možnost, že strávím celý život administrativní prací…

Povzdechla jsem si. „Fajn, co ta další?“ Ta mi připadala nejlepší. Šestka mečů. Bylo na ní hodně lidí na lodi, která plula po vodě zalité měsíčním světlem.

„Cesta,“ řekla.

„Právě jsem se z jedný vrátila.“ Podezíravě jsem ji probodla pohledem. „Teda pokud to není nějaká spirituální cesta. Nebo jo?“

Ambrose se znovu rozesmál. „Rose, kéž by sis tak nechala vykládat tarot denně.“

Rhonda ho nebrala na vědomí. „Kdyby to byly poháry, tak možná. Ale meče jsou hmotné. Akce. Opravdová cesta pryč.“

Kam bych se pro všechno na světě měla vydat? Znamená to snad, že pojedu zpátky na Akademii, jak navrhovala Taťána? Nebo je možné, že i po tom svém porušení všech pravidel a nadávání Jejímu Veličenstvu bych mohla nakonec přece jen dostat přidělení? Mimo královský dvůr?

„Třeba něco hledáte. Může to být skutečná cesta kombinovaná se spirituální,“ řekla a mně to znělo, jako by si tím jen chtěla krýt záda. „Ta poslední…“ Nad pátou kartou svraštila obočí. „Ta je mi skrytá.“

Zadívala jsem se na ni. „Rytíř pohárů. To vypadá úplně jasně. Je to rytíř s… ehm, poháry.“

„Obvykle to vidím jasně… Karty ke mně promlouvají a propojují se. Tohle jasně nevidím.“

„Jediný, co není jasný, je, že nepoznám, jestli je to holka, nebo kluk.“ Osoba na kartě vypadala mladě, ale podle vlasů ani obličeje jsem nějak nedokázala rozeznat, jakého je pohlaví. Modré šněrování a tunika mi taky nepomohly, ale sluncem zalité pole v pozadí vypadalo celkem slibně.

„Může být obojím,“ objasnila Rhonda. „Je nejnižší z osob reprezentujících jednu řadu: král, královna, princ, princezna a rytíř. Ať už je tím rytířem kdokoli, je důvěryhodný a vynalézavý. Optimista. Může to představovat někoho, kdo se na tu cestu vydá s vámi – nebo možná bude důvodem vaší cesty.“

S tímhle zmizel veškerý můj optimismus i důvěra v karty. Tohle mohlo znamenat stovky věcí a opravdu jsem to nepovažovala za nic daného. Rhonda můj skepticismus obvykle zaznamenávala, ale teď se mračila a soustředila se jen na tu kartu.

„Ale nedokážu říct… Je to nějak zastřené. Proč? Nedává to smysl.“

To její zmatení způsobilo, že mi přeběhl po zádech mráz. Vždycky jsem si říkala, že je to jen švindl, jenže kdyby si vymýšlela, nevymyslela by si něco i o tom Rytíři pohárů? Tu poslední kartu mi tedy moc jasně nevysvětlila. Pomyšlení na to, že ji opravdu může blokovat nějaká mystická síla, ochromovalo můj cynický postoj.

S povzdechem nakonec vzhlédla. „Promiňte, ale to je vše, co vám můžu říct. Pomohlo aspoň to ostatní?“

Podívala jsem se na karty. Zlomené srdce. Nepřítel. Obvinění. Past. Cesta. „Něco z toho už jsem věděla. A ten zbytek ve mně vyvolal další otázky.“

Vědoucně se usmála. „Tak to obvykle chodí.“

Poděkovala jsem jí za výklad a byla jsem ráda, že za něj nemusím platit. Ambrose mě odvedl ven a já se snažila ze sebe setřást podivný pocit z toho, co jsem si myslela. Mám v životě dost problémů i bez stupidních karet.

„Budeš v pohodě?“ ujistil se, když jsme se konečně ocitli venku. Slunce stoupalo na nebi výš. Královský dvůr se co nevidět uloží ke spánku a skončí jeden rušný den. „Nebral bych tě tam, kdybych věděl, jak moc tě to rozruší.“

„Ne, ne,“ namítla jsem. „Nejde o karty. Ne tak úplně. Děje se spousta dalších věcí… A o jedný z nich bys měl nejspíš vědět.“

Nevychrlila jsem na něj novinky o tom zákonu hned, jak jsme se potkali, ale měla jsem za to, že jakožto dhampýr má právo dovědět se, co se děje. Když jsem mluvila, měl kamenný výraz. Jak jsem ale pokračovala, jeho tmavě hnědé oči se rozšiřovaly údivem.

„To je nějaký omyl,“ řekl nakonec. „To by neudělali. Neudělali by to těm šestnáctiletým.“

„Jo, to jsem si myslela taky, jenže to zjevně myslí natolik vážně, že mě vyhodili ze síně, když jsem to začala zpochybňovat.“

„To tvoje ‚zpochybňování‘ si dovedu živě představit. Takhle ale dosáhnou jedině toho, že mnohem víc dhampýrů nebude chtít být strážci… Leda by rada počítala s tím, že takhle mladí budou náchylnější k vymývání mozků.“

„To je pro tebe trošku citlivý téma, ne?“ dotázala jsem se. Koneckonců on taky nebyl strážcem.

Zavrtěl hlavou. „Zůstávat v téhle společnosti pro mě bylo skoro nemožné. Jestli se některé z těch děcek rozhodne odmítnout kariéru strážce, nebude mít vlivné přátele, jako jsem měl já. Z takových budou vyvrhelové. To je jediné, čeho tím docílí. Buď ty mladé nechají zabít, nebo je odříznou od vlastních lidí.“

Uvažovala jsem, jaké vlivné přátele asi měl, ale teď nebyl čas, abych vyzvídala jeho životní příběh. „A ta královská čubka nevypadá, že by jí na tom záleželo.“

Jeho zamyšlený pohled byl náhle příkřejší. „Takhle jí neříkej,“ varoval mě. „Ona za to nemůže.“

A jéje. To je překvápko. Snad nikdy jsem charismatického sexy Ambrose neviděla chovat se jinak než přátelsky. „Jasně, že za to může! Je svrchovanou vládkyní všech Morojů, nezapomeň.“

Zamračil se ještě víc. „Rada hlasovala taky. Nejen královna sama.“

„Jo, ale ona hlasovala tak, že tenhle zákon podpořila. Její hlas převážil.“

„Musela k tomu mít důvod. Ty ji neznáš tak jako já. Něco takového by nechtěla.“

Nadechla jsem se k dotazu, jestli se náhodou nezbláznil, ale včas jsem si uvědomila, jaký druh vztahu má s královnou. Z těch romantických drbů se mi dělalo nanic, ale jestli je to pravda, pak ji asi skutečně má rád. Taky jsem se usnesla, že je lepší, že ji neznám tak jako on. Kousance na jeho krku naznačovaly, že jistě provozuje nějaké intimní aktivity.

„To je vaše věc, co spolu máte,“ oznámila jsem mu klidně. „Ale mám dojem, že tě zmanipulovala, aby sis myslel, že je jiná. Mně to udělala taky a já jí na to skočila. Všechno je to podvod.“

„Tomu nevěřím,“ namítl s kamenným výrazem. „Jakožto královna musí neustále řešit nejrůznější komplikované situace. V tomhle musí být něco víc. Ona ten zákon změní. Tím jsem si jistý.“

„Jakožto královna,“ řekla jsem a schválně jsem napodobila jeho tón, „by měla být schopná…“

Najednou jsem zmlkla, protože se mi v hlavě ozval Lissin hlas.

Rose, tohle budeš chtít vidět. Ale musíš mi slíbit, že nezpůsobíš žádný problémy. Lissa mi řekla, kde je, a já jsem vycítila, že je to naléhavé.

Ambrosův tvrdý pohled náhle vyzařoval zájem. „Jsi v pohodě?“

„Já… jo. Lissa mě potřebuje.“ Povzdechla jsem. „Hele, nechci se s tebou hádat, jasný? Zjevně máme rozdílný názory na tuhle situaci…, ale myslím, že v podstatě spolu souhlasíme.“

„Že by se děti neměly posílat na smrt? Jo, v tom se shodneme.“ Váhavě jsme se na sebe usmáli a napětí mezi námi se trochu zmírnilo. „Promluvím s ní, Rose. Zjistím, jak to opravdu je, a dám ti vědět, jo?“

„Dobře.“ Nechtělo se mi věřit, že by někdo mohl mít s Taťánou srdečný vztah, ale v tom jejich je asi opravdu něco víc. „Díky. Ráda jsem tě viděla.“

„Já tebe taky. Teď běž za Lissou.“

Nepotřebovala jsem další přesvědčování. Spolu s tím, že je to naléhavé, mi Lissa sdělila poutem ještě něco, co mě teď přimělo k běhu. Týká se to Dimitrije.

DVACET TŘI

Nepotřebovala jsem pouto, abych Lissu našla. K ní a Dimitrijovi mě zavedl dav.

Nejdřív jsem z toho měla dojem, jako by tu mělo dojít ke kamenování nebo nějakému středověkému trestu. Pak mi došlo, že všichni ti okolostojící jen něco sledují. Prodrala jsem se mezi lidmi a nevnímala jejich nepříjemné pohledy. Nakonec jsem se ocitla před první řadou čumilů. To, co jsem uviděla, mě zarazilo.

Lissa seděla vedle Dimitrije na lavičce a naproti nim seděli tři Morojové. Jeden z nich byl Hans. Kolem stáli rozmístění strážci, připravení okamžitě zakročit, kdyby se něco semlelo. Než jsem uslyšela jediné slovo, bylo mi jasné, o co tu jde. Byl to výslech, jehož účelem bylo zjistit, co je vlastně Dimitrij zač.

Za normálních okolností by to bylo pro takový formální výslech dost neobvyklé místo. Odehrávalo se to na nádvoří, kde jsem nedávno pracovala s Eddiem. Stála tam socha mladé královny a nedaleko kostel. Tenhle trávník se těžko dal považovat za svatou půdu, ale do kostela bylo blízko, a tak by se tam v případě nouze mohli lidé rozběhnout. Krucifixy Strigojům neublíží, ale do kostela, mešity nebo na jiné posvátné místo vstoupit nemůžou. Místo i čas k výslechu Dimitrije vybrali úředníci dokonale, zrovna totiž bylo ráno.

Jednoho z morojských vyslýchajících jsem poznala, byl to Reece Taurus. Z matčiny strany byl spřízněný s Adrianem, ale taky hlasoval pro ten zákon o snížení věku. Tím pádem jsem k němu ihned pocítila averzi. A taky kvůli tomu, jak povýšeně s Dimitrijem mluvil.

„Připadá ti slunce oslepující?“ dotazoval se Reece. Měl před sebou desky s papíry a zdálo se, že projíždí celý seznam.

„Ne,“ odpověděl Dimitrij. Soustředil se jen na vyslýchající. Neměl tušení, že jsem tam taky, za což jsem byla vděčná. Chtěla jsem se na něj jen chvíli dívat a obdivovat ho.

„A co když se podíváš do slunce?“

Dimitrij zaváhal a já si nebyla jistá, jestli ještě někdo kromě mě zaregistroval ten záblesk v jeho očích a jestli někdo pochopil, co znamená. Ta otázka byla hloupá a mně připadalo, že Dimitrij se možná chce zasmát. Ale měl zkušenost, a tak se ovládal.

„Každého oslepí, když dlouho zírá do slunce,“ odvětil. „Zvládnu jen to, co všichni ostatní tady.“

Reece nevypadal, že by se mu ta odpověď zamlouvala, ale mělo to logiku. Semkl rty a přistoupil k další otázce. „Pálí tě na kůži?“

„Teď ne.“

Lissa se rozhlédla po přihlížejících a všimla si mě. Poutem mě nemohla vnímat tak jako já ji, ale někdy dokázala vycítit, když jsem byla poblíž. Myslím, že cítí mou auru, když jsem dost blízko. Všichni uživatelé éteru tvrdí, že světelné pole kolem stínem políbených je velice zřetelné. Trochu se na mě usmála a zaměřila se zase na výslech.

Dimitrij, který byl vždy ve střehu, ten její nepatrný pohyb hlavy pochopitelně zaregistroval. Podíval se tím směrem, a když mě uviděl, s odpovědí na další otázku trochu zaváhal. „Všiml sis někdy, že by se ti občas zbarvily oči do ruda?“

„Já…“ Dimitrij na mě chvilku zíral, ale pak rychle otočil hlavu k Reeceovi. „Neměl jsem v cele moc zrcadel. Ale řekl bych, že strážci by si toho všimli. Nikdo z nich mi nic takového neřekl.“

Opodál jeden ze strážců zdušeně vyprskl. Sotva si dokázal zachovat vážnou tvář a vypadal, že by se těmhle trapným otázkám nejradši rozchechtal. Nevzpomínala jsem si na jeho jméno, ale když jsme kdysi byli u dvora, bavíval se a smál s Dimitrijem. Když si teď jeho starý kamarád začíná myslet, že je z Dimitrije zase dhampýr, musí to být dobré znamení.

Moroj, který stál vedle Reece, se rozhlížel kolem a snažil se zjistit, odkud se ozval ten zvuk, ale na nic nepřišel. Výslech pokračoval a tentokrát se dotazy začaly ubírat směrem, zda by Dimitrij vstoupil do kostela, kdyby ho o to požádali.

„Můžu tam jít klidně hned,“ oznámil jim. „Jestli chcete, zítra přijdu na bohoslužbu.“ Reece si udělal další poznámku a bezpochyby uvažoval, jestli by přesvědčil kněze, aby Dimitrije ponořil do svěcené vody.

„To je celý nanic,“ ozval se mi u ucha známý hlas. „Kouř a zrcadla. Přesně to říkala teta Taša.“ Christian se ocitl vedle mě.

„Musí se to udělat,“ zašeptala jsem mu. „Musejí se přesvědčit, že už není Strigoj.“

„Jo, ale právě podepsali ten zákon o snížení věku. Královna poručila začít s výslechem hned, jak skončila schůze, protože je to senzace a odvede to pozornost lidí k něčemu jinýmu. Jedině takhle se jim podařilo konečně vyklidit sál. ‚Všichni se běžte podívat támhle na tu doprovodnou show!‘“

Skoro jako bych to slovo od slova slyšela od Taši. Ale stejně to byla pravda. Svářelo se to ve mně. Chtěla jsem, aby byl Dimitrij volný. Chtěla jsem, aby byl takový jako dřív. Ale nelíbilo se mi, že Taťána tohle svolala kvůli svým politickým záměrům, a ne proto, že by si uvědomovala, že je to správné. Dimitrijova proměna je pravděpodobně nejmonumentálnější věc v celé naší historii. A podle toho by se s ní mělo zacházet. Dimitrijův osud by neměl být doprovodnou atrakcí, jejímž účelem je odlákání pozornosti od nespravedlivého zákona.

Reece se teď vyptával Lissy i Dimitrije, co přesně prožívali v tu noc. Měla jsem dojem, že s tímhle oba počítali. Přestože Dimitrij nijak nedával najevo, že by mohl představovat nějakou hrozbu, pořád jsem z něj cítila výčitky svědomí a mučivé myšlenky na to, co všechno napáchal jako Strigoj. Ale když se zadíval na Lissu a poslouchal její verzi příběhu, obličej se mu rozzářil úžasem. Úctou. Zbožňováním.

Bodla mě u srdce žárlivost. Jeho city nebyly milostné, ale to nebylo důležité. Důležité bylo, že mě odmítl, zatímco na ni pohlížel jako na nejúžasnější bytost věc na světě. Řekl mi, ať už na něj nikdy nemluvím, a přísahal, že pro ni udělá cokoli. Znovu se mě zmocnil pocit ukřivděnosti. Odmítám uvěřit, že mě nemůže znovu milovat. To přece není možné, ne po tom všem, co jsme spolu prožili. Ne po tom, co jsme k sobě cítili.

„A vychází jim to,“ poznamenal Christian znechuceně. Neměla jsem čas mu vykládat, že jeho obavy jsou bezdůvodné, protože jsem chtěla slyšet Dimitrijovu odpověď.

Příběh jeho proměny byl pro ostatní těžko pochopitelný, zejména proto, že nikdo pořádně nechápal samotný éter. Reece se pokusil zjistit co nejvíc a pak předal slovo Hansovi. Praktik Hans ovšem neměl potřebu složitě vyslýchat. Byl to muž akce, ne slova. Sevřel v ruce kůl a požádal Dimitrije, aby se ho dotkl. Okolostojící strážci se napjali, patrně pro případ, že by mu Dimitrij vytrhl kůl z ruky a začal vraždit.

Dimitrij ale klidně natáhl ruku a chvíli v ní podržel hrot kůlu. Nikdo snad ani nedýchal, všichni čekali, že začne řvát bolestí, protože Strigojové se nemůžou dotknout nabitého stříbra. Namísto toho se Dimitrij tvářil znuděně.

A pak je všechny ohromil. Pustil kůl a natáhl k Hansovi svalnaté předloktí. Jelikož bylo horko, měl na sobě tričko s krátkými rukávy.

„Řízni mě,“ řekl Hansovi.

Hans povytáhl obočí. „Říznutí tímhle tě bude bolet, ať jsi cokoli.“

„Kdybych byl Strigoj, bylo by to pro mě nesnesitelné,“ připomněl Dimitrij. Tvářil se tvrdě a odhodlaně. To byl ten Dimitrij, kterého jsem viděla v bitvách, ten Dimitrij, který se nikdy nevzdává. „Udělej to. Nešetři mě.“

Hans zprvu nezareagoval. Tohle byl zjevně nečekaný vývoj událostí. Po chvíli se ale zatvářil odhodlaně a přejel hrotem kůlu po Dimitrijově kůži. Jak Dimitrij chtěl, Hans ho nešetřil. Hrot se zaryl hluboko a z rány vytryskla krev. Několik Morojů, kteří nebyli na pohled na krev zvyklí (pokud ji zrovna nepili), zalapalo po dechu nad tím násilím. Jako jeden muž jsme se všichni naklonili dopředu.

Z Dimitrijova výrazu bylo jasné, že bolest rozhodně cítí, ale Strigojovi by to nezpůsobilo jen šrám – pálilo by ho to k nesnesení. Kůlem jsem pořezala hodně Strigojů a všichni řvali v agónii. Dimitrij se ale jen šklebil a kousal si ret, když mu po ruce stékala krev. V jeho očích se zračila hrdost, že je natolik silný, aby tohle s klidem zvládl.

Když začalo být jasné, že jinak už na bolest reagovat nebude, Lissa k němu natáhla ruku. Vycítila jsem, co má v úmyslu. Chtěla ho uzdravit.

„Počkat,“ zarazil ji Hans. „Strigojovi by se to zahojilo během pár minut.“

To jsem musela Hansovi přičíst k dobru. Do jedné zkoušky vložil hned dvě. Dimitrij na něj vděčně pohlédl a Hans na oplátku kývl hlavou, jako že rozumí. Uvědomila jsem si, že Hans tomu věří. Ať už je jakýkoli, skutečně je přesvědčen, že Dimitrij je zase dhampýr. Za to ho budu mít navždycky ráda, i když mě zavalí haldou papírů na roztřídění.

Tak jsme tam všichni stáli a pozorovali chudáka Dimitrije, jak krvácí. Bylo to trochu zvrácené, ale zkouška zafungovala. Všem bylo jasné, že s ním to říznutí nic nedělá. Nakonec Lisse dovolili, aby ho uzdravila, což mezi lidmi vyvolalo mnohem bouřlivější reakci. Kolem mě se ozývaly výdechy úžasu a všichni se tvářili, jako by před sebou měli bohyni.

Reece se rozhlédl po lidech. „Má ještě někdo otázky?“

Nikdo nepromluvil. Všichni byli příliš ohromeni tím, co se právě odehrálo před jejich zraky.

Někdo ale musel vykročit vpřed. Doslova.

„Já jo,“ prohlásila jsem a vyšla k nim.

Ne, Rose, zaúpěla mi v hlavě Lissa.

Dimitrij se zatvářil rozladěně a stejně tak všichni ostatní kolem. Když se na mě Reece podíval, měla jsem pocit, že si vybavil, jak jsem v síni nazvala Taťánu pokryteckou sviní. Dala jsem si ruce v bok a bylo mi úplně jedno, co si o mně kdo myslí. Tohle je moje šance, aby mě Dimitrij poznal.

„Když jsi byl Strigoj,“ začala jsem a dávala jasně najevo, že jsem přesvědčená, že to už je minulost, „měl jsi dost kontaktů. Věděl jsi o spoustě Strigojů v Rusku i ve Státech, mám pravdu?“

Dimitrij mě probodával pohledem a snažil se přijít na to, kam tím mířím. „Ano.“

„Víš o nich pořád?“

Lissa se zamračila. Bezděčně si pomyslela, že naznačuju, že je Dimitrij stále v kontaktu se Strigoji.

„Ano,“ odpověděl. „Pokud se některý z nich nepřesunul.“ Tentokrát odpověděl rychleji. Netušila jsem, jestli odhadl mou taktiku, nebo prostě jen věří, že moje logika někam povede.

„Podělil by ses o tu informaci se strážci?“ zeptala jsem se. „Prozradil bys nám, kde jsou úkryty Strigojů, abychom se tam mohli vydat a zaútočit na ně?“

To vyvolalo reakci. O tom, že by se měli aktivně vyhledávat Strigojové, se debatovalo stejně žhavě jako o dalších záležitostech. Zastánci obou názorů si tvrdě prosazovali své. Slyšela jsem ty názory i teď v davu. Někteří říkali, že navrhuju sebevraždu, zatímco jiní tvrdili, že je to cenná informace.

Dimitrijovi se rozsvítily oči. Nebyl to ten zbožný pohled, jakým se vždycky díval na Lissu, ale to mi teď bylo jedno. Podobalo se to pohledu, jakým se na mě díval dřív, ve chvílích, kdy jsme si dokonale rozuměli a ani jsme nemuseli nahlas říkat, co si myslíme. Spojení mezi námi tu bylo zas. Z Dimitrije jsem cítila souhlas a vděk.

„Ano,“ odvětil hlasitě. „Můžu vám říct všechno, co vím o plánech Strigojů a o místech, kde se vyskytují. Půjdu po nich s vámi, nebo se budu držet stranou – jak budete chtít.“

Hans se s nedočkavým výrazem naklonil na své židli kupředu. „To by bylo neocenitelné.“ Další body pro Hanse. Byl toho názoru, že je dobré jít po Strigojích dřív, než oni zaútočí na nás.

Reece zrudl – nebo to možná způsobilo sluníčko. Ve snaze přesvědčit se, jestli Dimitrij na denním světle nevzplane, se sami Morojové vystavovali nepohodlí ze slunečních paprsků. „Počkat, počkat!“ vykřikl přes vzrůstající hluk. „To přece nikdy nebyla naše taktika. Navíc pořád je tu možnost, že lže…“

Jeho protesty umlčel ženský křik. Najednou vyběhl z davu k nám malý morojský kluk, kterému nemohlo být více než šest. Jeho matka na něj křičela. Chytila jsem ho za ruku, abych ho zastavila. Nebála jsem se, že by mu Dimitrij mohl ublížit, jen že by jeho matka mohla dostat infarkt. S vděčným výrazem vykročila ke mně.

„Mám otázky,“ ozval se statečně ten malý kluk.

Jeho matka už ho dostihla, ale on se nepouštěl mojí ruky. „Vydrž chvilku,“ usmála jsem se na něj. „Na co se chceš zeptat? Do toho.“ Za ním jsem uviděla zděšený výraz jeho matky. Úzkostlivě pohlédla na Dimitrije. „Nedovolím, aby se mu něco stalo,“ zašeptala jsem směrem k ní, ačkoli nemohla tušit, jestli bych svému slovu dokázala dostát. Přesto zůstala, kde byla.

Reece obrátil oči v sloup. „Tohle je směš…“

„Když jste Strigoj,“ skočil mu chlapec hlasitě do řeči, „Tak proč nemáte rohy? Můj kamarád Jeffrey říká, že Strigojové mají rohy.“

Dimitrijův pohled nepadl na hocha, ale na mě. Znovu mezi námi proběhla ta jiskra. Pak se s vážným výrazem obrátil k chlapci, aby odpověděl. „Strigojové nemají rohy. A i kdyby měli, stejně by to bylo jedno, protože já nejsem Strigoj.“

„Strigojové mají rudý oči,“ vysvětlila jsem klukovi. „Vypadají snad jeho oči rudě?“

Chlapec se naklonil blíž. „Ne. Jsou hnědý.“

„Co ještě víš o Strigojích?“ zeptala jsem se.

„Mají tesáky jako my,“ odpověděl ten hoch.

„Máš tesáky?“ zeptala jsem se Dimitrije zpěvavým hlasem. Měla jsem dojem, že tohle už tu jistě museli probírat, ale otázky z dětského pohledu byly zajímavé.

Dimitrij se usmál – tak nádherným úsměvem, že mě úplně vykolejil. Takhle se usmíval jen málokdy. I když byl šťastný nebo ho něco pobavilo, usmíval se vždycky spíš jen nepatrně. Tohle byl upřímný úsměv, při němž ukázal všechny zuby, které byly stejně ploché jako lidské nebo dhampýří. Žádné tesáky.

Klučina se zatvářil ohromeně. „Fajn, Jonathane,“ vložila se do toho jeho matka úzkostlivě. „Už ses zeptal. Teď pojď.“

„Strigojové jsou hrozně silní,“ pokračoval Jonathan, z kterého zřejmě jednou bude právník. „Nic je nemůže zranit.“ Neobtěžovala jsem se uvádět věci na pravou míru, protože jsem se obávala, aby nechtěl vidět probodnutí Dimitrijova srdce. Vlastně mě překvapilo, že Reece už dávno nenapadlo tohle vyzkoušet. Jonathan se zaklínil do Dimitrije pohledem. „Jste super silný? Zraní vás něco?“

„Jistěže zraní,“ odpověděl Dimitrij. „Jsem silný, ale můžou mě zranit všechny možné věci.“

A pak, jelikož jsem Rose Hathawayová, jsem řekla chlapci něco, co jsem říkat neměla. „Měl bys ho praštit a zjistit to.“

Jonathanova matka znovu vykřikla, ale kluk byl příliš rychlý a unikl jí. Než ho někdo stihl zastavit, rozběhl se k Dimitrijovi. Nejspíš jsem ho měla zastavit já. Malou pěstičkou bouchl Dimitrije do kolena.

Ten se stejnými reflexy, s jakými uhýbal útokům nepřátel, okamžitě couvl, jako by ho Jonathan odhodil. Chytil se za koleno a úpěl, jako by prožíval nesnesitelnou bolest.

Pár lidí se rozesmálo a pak jeden ze strážců chlapce popadl a předal ho jeho hysterické matce. Jak ho táhla pryč, Jonathan se ještě ohlédl po Dimitrijovi. „Mně nepřijde moc silnej. Myslím, že není Strigoj.“

To vyvolalo další salvu smíchu a třetí Moroj, který měl vyslýchat a až dosud mlčel, odfrkl a vstal. „Viděl jsem dost. Nemyslím, že by se tu měl procházet bez ostrahy, ale není Strigoj. Dejte mu nějaké rozumné místo, kde by mohl pobývat, a držte ho pod dohledem, než padne další rozhodnutí.“

Reece vyskočil. „Ale…“

Druhý muž to odmávl. „Už nemarněme čas. Je horko a já bych si rád šel lehnout. Netvrdím, že rozumím tomu, co se stalo, ale tohle je teď náš nejmenší problém, když polovina rady chce utrhnout hlavu té druhé půlce kvůli tomu zákonu. To, co jsme dneska viděli, je ale každopádně dobré – možná dokonce zázrak. Může to zcela změnit způsob našeho života. Nahlásím to Jejímu Veličenstvu.“

A s tím se celá skupina začala rozcházet. Tváře některých byly plné úžasu. Taky si začali uvědomovat, že pokud to, co se stalo Dimitrijovi, je skutečná proměna, pak všechno, co víme o Strigojích, musíme přehodnotit. Strážci samozřejmě zůstali s Dimitrijem. On i Lissa se zvedli. Okamžitě jsem se vydala k nim, nadšená naším vítězstvím. Když Dimitrije „přemohl“ malý Jonathan, trochu se na mě usmál a mně srdce poskočilo radostí. Uvědomila jsem si, že mám pravdu. Pořád ke mně něco cítí. Teď ale veškeré jeho náznaky zmizely jako mrknutím oka. Když si všiml, že mířím k nim, nasadil chladný a ostražitý výraz.

Rose, pověděla mi Lissa skrz pouto. Běž teď pryč. Nech ho na pokoji.

„To si piš,“ odpověděla jsem jí nahlas. „Právě jsem popostrčila tvůj případ.“

„Poradili bychom si i bez tebe,“ prohlásil Dimitrij prkenně.

„Vážně?“ Nemohla jsem uvěřit svým uším. „Ještě před chvílí, když jsem přišla s nápadem, že bys nám mohl pomoct v boji proti Strigojům, jsi vypadal dost vděčně.“

Dimitrij se obrátil k Lisse. Promluvil tiše, ale přesto jsem to uslyšela. „Nechci ji vidět.“

„Musíš!“ vykřikla jsem. Několik odcházejících lidí se otočilo, aby uviděli, co se tu ještě děje. „Nemůžeš mě ignorovat.“

„Ať jde pryč,“ zavrčel Dimitrij.

„Nejsem…“

ROSE!

Lissa mi vykřikla v hlavě a to mě umlčelo. Upřeně na mě zírala svýma zelenýma očima. Chceš mu pomoct, nebo ne? Když tu budeš stát a ječet na něj, jen ho tím ještě víc rozčílíš. Tohle chceš? Chceš, aby to lidi viděli? Chceš, aby zuřil a taky na tebe řval, jen proto, aby sis nepřipadala neviditelná? Musejí ho vidět v klidu. Musejí ho vidět… normálního. Je pravda, žes pomohla. Ale jestli si teď hned nedáš odchod, všechno zkazíš.

Znechuceně jsem na oba zírala s bušícím srdcem. Lissa ke mně promluvila jen v mysli, ale bylo to stejné, jako by mi to řekla nahlas. Rozčílila jsem se ještě víc. Nejradši bych jim vynadala, ale pravdivost jejích slov naštěstí pronikla skrze můj vztek. Kdybych teď vyvolala scénu, nijak bych Dimitrijovi nepomohla. Je to fér, že mě posílají pryč? Je to fér, že se ti dva spolčili a neberou na vědomí, co jsem udělala? Ne. Ale nemínila jsem dovolit své poraněné hrdosti, aby pokazila všechno, čeho jsem už dosáhla. Lidi musejí Dimitrije přijmout.

Po obou jsem střelila pohledem, který jasně prozrazoval moje pocity, načež jsem nasupeně odkráčela. Poutem jsem ucítila, jak se Lissino pobouření přetavilo v soucit, ale odblokovala jsem ji. Nechtěla jsem nic slyšet.

Sotva jsem přešla pozemky kostela, narazila jsem na Daniellu Ivaškovovou. Byla tak zpocená, že měla rozmazané líčení kolem očí. To mě přivedlo na myšlenku, že už je venku nějakou dobu a že jistě taky sledovala představení s Dimitrijem. Byla tam s několika kamarádkami, ale když se zastavila u mě, zůstaly stát opodál a bavily se mezi sebou. Polkla jsem svůj hněv a připomněla si, že ona mě ničím nevytočila. Přinutila jsem se k úsměvu.

„Zdravím, lady Ivaškovová.“

„Jen Daniello,“ opravila mě přívětivě. „Žádné tituly.“

„Promiň, je to pro mě nezvyklý.“

Kývla směrem, kudy právě odcházeli Dimitrij s Lissou a strážci. „Viděla jsem tě tam. Myslím, žes tomu případu hodně pomohla. Chudák Reece je z toho pěkně frustrovaný.“

Vzpomněla jsem si, že Reece je její příbuzný. „Aha… Omlouvám se. Nechtěla jsem…“

„Neomlouvej se. Reece je můj strýc, ale v tomhle případě věřím tomu, co říká Vasilisa a pan Belikov.“

Přestože jsem byla na Dimitrije naštvaná, dotklo se mě, že upustila od titulu „strážce“. Ale vzhledem k jejímu přesvědčení jí to můžu odpustit.

„Ty… ty věříš, že ho Lissa uzdravila? Že se Strigoj může přeměnit zpátky?“ Došlo mi, že tomu věří už hodně lidí. To ostatně dokázal i ten dav. Lissa získává čím dál víc stoupenců. Kvůli svému způsobu uvažování mám ale tendence předpokládat, že všichni královští jsou proti mně. Daniellin úsměv byl náhle křivý.

„Můj vlastní syn ovládá éter. Když tohle akceptuju, musím akceptovat i spoustu dalších věcí, o kterých jsem si nemyslela, že jsou možné.“

„To asi jo,“ uznala jsem. Všimla jsem si, že za ní postává u stromů jakýsi Moroj. Občas se podíval naším směrem a já bych přísahala, že už jsem ho někdy viděla. Daniella vzápětí promluvila, a tak jsem upřela svou pozornost zase na ni.

„Když je řeč o Adrianovi…, už dřív tě hledal. Je to narychlo, ale jeden Nathanův příbuzný asi za hodinu pořádá koktejlovou party a Adrian chce, abys tam přišla.“ Další večírek. To je opravdu vše, co tady u dvora dělají? Masakry, zázraky…, na ničem nezáleží. Všechno je důvod k oslavám, pomyslela jsem si hořce.

Když mě Adrian hledal, nejspíš jsem byla s Ambrosem a Rhondou. Bylo to zajímavé. Daniella spolu s pozváním dodala, že Adrian chce, abych přišla. Bohužel jsem z toho ale příliš nadšená nebyla. Nathanova rodina jsou Ivaškovové a ti rozhodně nijak přátelští nebudou.

„Bude tam královna?“ zeptala jsem se podezíravě.

„Ne, má něco jiného.“

„Určitě? Žádná nečekaná návštěva?“

Rozesmála se. „Ne, tím jsem si jistá. Proslýchá se, že není nejlepší nápad, abyste se vy dvě ocitly v jedné místnosti.“

Mohla jsem si jen domýšlet, co se tu šíří za řeči o mém výkonu před radou, obzvlášť když u toho byl Adrianův otec.

„Ne, ne po tom, co předvedla. To, co udělala…“ Hněv ve mně vzplál nanovo. „To bylo neodpustitelné.“ Ten podivný chlápek u stromů stál dál. Proč?

Daniella nepřitakala ani moje tvrzení nevyvrátila. Uvažovala jsem, jaký vůbec zastává názor. „Pořád jsi ale její oblíbenkyní.“

Zamračila jsem se. „Tomu se mi nechce věřit.“ Lidi, co na vás řvou na veřejnosti, vás obvykle za svého oblíbence nepovažují. Taťána přitom dokonce ztratila svůj chladný postoj.

„Je to tak. Tohle se přežene a ty bys dokonce mohla mít šanci dostat přidělení k Vasilise.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ vyjekla jsem. Neměla jsem to dělat. Daniella Ivaškovová mi nepřipadala jako někdo, kdo si dělá legraci, jenže já věděla, že s Taťánou jsem to tentokrát opravdu přepískla.

„Po tom všem, co se stalo, nechtějí plýtvat dobrými strážci. Ona navíc nestojí o žádné nepřátelství mezi vámi.“

„Jo? Já ale nestojím o to, aby mě podplácela! Jestli si myslí, že když pustí Dimitrije, změním názor, tak to se plete. Je to prolhaná vypočítavá…“

Najednou jsem se zarazila. Mluvila jsem tak hlasitě, že opodál stojící Danielliny kamarádky na mě zůstaly zírat. A já jsem před Daniellou opravdu nechtěla nahlas vyslovit všechny ty nadávky, které si Taťána zaslouží.

„Omlouvám se,“ řekla jsem a snažila se zklidnit. „Vyřiď Adrianovi, že na tu party přijdu…, ale opravdu mě tam chcete? Po tom, co jsem včera v noci narušila obřad? Po tom… ehm… ostatním, co jsem udělala?“

Potřásla hlavou. „To, co se stalo při obřadu, je Adrianova vina stejně jako tvoje. Už se stalo a Taťána to přešla. Tahle party je mnohem odlehčenější záležitost, a když tě tam Adrian chce, já zase chci, aby on byl šťastný.“

„Půjdu se osprchovat a převlíct a za hodinu se s ním sejdu u vás.“

Byla natolik taktní, že můj předchozí výbuch přešla. „Báječné. Určitě bude mít radost, až mu to povím.“

Měla jsem sto chutí jí říct, že i já budu šťastná, když se budu moct předvést před nějakými Ivaškovovými, protože budu doufat, že se to donese k Taťáně. Ani na chvilku jsem nevěřila, že se smířila s tím, že chodím s Adrianem, ani že jen tak přešla můj výbuch. A upřímně – chtěla jsem Adriana vidět. Poslední dobou jsme neměli moc času si popovídat.

Když Daniella a její kamarádky odešly, napadlo mě, že je načase zjistit, co je zač ten Moroj, který číhá u stromů. S rukama v bok jsem napochodovala přímo k němu.

„Fajn,“ oznámila jsem mu. „Kdo jsi a co chceš?“

Byl jen o pár let starší než já a zdálo se, že můj drsňácký postoj na něj neudělal dojem. Pousmál se a já znovu uvažovala, kde už jsem ho viděla.

„Mám pro tebe vzkaz,“ prohlásil. „A nějaké dárky.“

Podal mi velkou tašku. Nakoukla jsem do ní a uviděla notebook, dráty a papíry. Nevěřícně jsem na něj pohlédla.

„Co je to?“

„Něco, co potřebuješ, aby ses pohnula dál – a aby se o tom nikdo další nedozvěděl. Všechno je vysvětleno v dopise.“

„Nehraj si se mnou na špióny! Nic neudělám, dokud…“ Zařadila jsem si jeho obličej. Viděla jsem ho na Akademii někdy v době, kdy jsem maturovala. Pořád se tam zdržoval vpovzdáli. Zaúpěla jsem, protože jsem náhle pochopila ty tajnosti. „Ty pracuješ pro Abeho.“

DVACET ČTYŘI

Ten muž se zase pousmál. „To zní, jako by to bylo něco špatného.“

Ušklíbla jsem se a znovu se podívala na to technické vybavení, které jsem teprve teď dokázala ocenit. „O co jde?“

„Jsem jenom posel. Vyřizuju různé věci pro pana Mazura.“

„Je to uhlazenej způsob, jak říct, že jsi jeho špeh? Vyhrabáváš na každýho špinavý tajemství, aby je pak mohl proti dotyčnýmu použít a hrát s ním ty svoje hry?“ Zdá se totiž, že Abe ví o každém všechno – zejména, co se týká královské politiky. Jak jinak by to dokázal, kdyby neměl oči a uši všude? Třeba u dvora. Klidně bych mohla mít ve svém pokoji odposlech.

„Špeh je drsné slovo.“ Všimla jsem si, že to nepopřel. „Navíc dobře platí. A je to dobrý šéf.“ Svou práci už odvedl, a tak se obrátil k odchodu. Ale ještě se otočil s posledním varováním. „Jak jsem řekl, je to citlivé. Co nejdřív si přečti ten dopis.“

Nejradši bych mu ty věci hodila na hlavu. Už si pomalu zvykám na to, že jsem Abeho dcera, ale to ještě neznamená, že se chci nechat zatáhnout do jeho špinavých pletich. Taška s výpočetní technikou nevěstila nic dobrého.

Přesto jsem ji odnesla na svůj pokoj a vysypala její obsah na postel. Bylo tam několik papírů a ten vrchní byl popsaný.

Rose,

doufám, že Tad byl schopen ti tohle doručit včas. A taky doufám, žes na něj nebyla moc ošklivá. Tohle dělám na přání někoho, kdo s tebou chce mluvit o jisté naléhavé záležitosti. Každopádně ten rozhovor nesmí nikdo jiný slyšet. Notebook a satelitní modem ti umožní rozhovor v soukromí, pokud se v něm budeš zdržovat. Přikládám podrobné instrukce, jak vše nastavit. Setkáte se v sedm ráno.

Nebyl tam žádný podpis, ale to ani nebylo třeba. Odložila jsem dopis a zadívala se na změť drátů. Sedm bude za necelou hodinu.

„Ale no tak, starý pane,“ vykřikla jsem podrážděně.

Abemu jsem ale musela připsat k dobru, že jeho pokyny byly dobře srozumitelné i pro někoho, kdo není inženýr v oboru výpočetní techniky. Jediným problémem bylo, že jich bylo hodně – do detailu jsem měla popsáno, kam připojit jaký kabel, jakým heslem se přihlásit, jak nastavit modem a podobně. Na chvilku mě napadlo, že se na to vykašlu. Jenže když někdo jako Abe použije slovo naléhavý, pak bych asi neměla bez rozmýšlení hned odmítnout.

Takže jsem se připravila na technické hlavolamy a řídila se podle instrukcí. Zabralo mi to skoro celou tu hodinu, ale nakonec jsem zvládla zapojit modem, kameru a dostat se do zabezpečeného programu, který mi umožní videokonferenci s Abeho záhadným kontaktem. Zbývalo mi ještě pár minut, a tak jsem čekala a zírala na černé okno uprostřed monitoru a uvažovala jsem, co mě asi čeká.

Přesně v sedm hodin se okno probudilo k životu. Přede mnou se objevila známá – a nečekaná – tvář.

„Sydney?“ užasla jsem.

Video působilo stejně přihlouple jako většina videí na internetu. Moje (tak trochu) kamarádka Sydney Sageová se na mě usmívala svým typickým suchým stylem beze špetky humoru.

„Dobré ráno,“ pozdravila mě a potlačila zívnutí. Vzhledem k tomu, jak měla rozcuchané blond vlasy, jsem předpokládala, že právě vylezla z postele. I v chabém rozlišení monitoru jsem dobře rozeznávala její zlaté tetování ve tvaru lilií na tváři. Všichni alchymisté mají stejné tetování. Dělá se z inkoustu a morojské krve, což pak nositeli dodává zdraví a dlouhý život, jaký mají Morojové. Tetování taky obsahuje mírný nátlak, který udržuje společenství alchymistů v utajení a brání jim prozradit tajemství o vampýrech.

„Večer,“ řekla jsem. „Ne ráno.“

„O tvým na hlavu postaveným režimu dne se můžeme hádat jindy,“ prohlásila. „Kvůli tomu tady nejsem.“

„Tak proč jsi tady?“ zeptala jsem se. Pořád jsem se nemohla vzpamatovat z toho, že ji vidím. Alchymisté vykonávají svou práci skoro až neochotně. I když mě Sydney má radši než většinu Morojů nebo dhampýrů, není zrovna typ na přátelské rozhovory po telefonu nebo videokonference. „Počkej… Ty nejsi v Rusku, když teď máš ráno…“ Pokusila jsem se vzpomenout si na časový posun. Ano, tam pro lidi slunce právě zapadá.

„Jsem zpátky ve své rodné zemi,“ pravila výsměšně. „Získala jsem nové místo v New Orleans.“

„Teda, to je fajn.“ Sydney byla z práce v Rusku nešťastná, ale myslela jsem, že tam musí dodělat praxi. „Jak jsi to dokázala?“

Její úsměv se vytratil a ona se zatvářila nepříjemně. „No, Abe pro mě udělal laskavost. Tak nějak se to stalo.“

„Na něčem ses s ním dohodla?“ Sydney musí Rusko opravdu nenávidět. A Abeho vliv musí být opravdu velký, když dokáže ovlivnit i lidské organizace. „Cos mu dala na oplátku? Svou duši?“ Nebylo příliš vhodné dělat si legraci z takových věcí před hluboce věřící osobou. Ale pokud si myslí, že Morojové a dhampýři požírají duše, zase tak mimo jsem nebyla.

„O to právě jde,“ řekla. „Dohodli jsme se, že kdyby ode mě někdy v budoucnu něco potřeboval, dá mi vědět.“

„Všechny jen využívá,“ povzdechla jsem.

„Hele,“ ohradila se. „Já to dělat nemusím. Vlastně dělám laskavost tobě, že s tebou mluvím.“

„Tak kvůli čemu se mnou teda mluvíš?“ Chtěla jsem se dovědět víc o té její otevřené dohodě s ďáblem, ale stejně bych z ní asi víc nedostala.

S povzdechem si odhrnula vlasy z obličeje. „Musím se tě na něco zeptat. A přísahám, že to na tebe nepovím… Jenom se potřebuju dovědět pravdu, abychom zbytečně nemarnili čas.“

„Dobře…“ Prosím, nevyptávej se mě na Viktora, modlila jsem se v duchu.

„Nevloupala ses někam v poslední době?“

Sakra. Zachovala jsem si dokonale neutrální výraz. „Co tím myslíš?“

„Alchymistům nedávno někdo ukradl nějaký záznamy,“ objasnila. Teď působila naprosto vážně a profesionálně. „A všichni šílí, protože nevědí, kdo to udělal a proč.“

V duchu jsem vydechla úlevou. Dobře. Tohle se netýká Tarasova. Díkybohu existuje jeden zločin, který jsem nespáchala. Pak mě ale naplno zasáhl význam jejích slov. Vytřeštila jsem oči.

„Počkej. Vás někdo vyloupil a podezíráte z toho mě? Myslela jsem, že nejsem na tvým seznamu zlých stvůr.“

„Mimo můj seznam zlých stvůr není žádný dhampýr,“ prohlásila. Zase se tak polovičatě usmála, ale nepoznala jsem z toho, jestli si dělá legraci, nebo ne. Její úsměv se rychle vytratil, což jen ukazovalo, jak je to pro ni namáhavé. „A věř mi, že když už se někdo dokáže vloupat k našim záznamům, ty bys toho rozhodně schopná byla. Není to snadný. Je to prakticky nemožný.“

„Tak ti pěkně děkuju.“ Nebyla jsem si jistá, jestli to má být lichotka, nebo ne.

„Samozřejmě,“ pokračovala zamyšleně, „ukradli jenom záznamy na papírech, což je hloupost. Dneska jsou všechny záznamy v počítači, takže netuším, proč se hrabali ve skříňkách plných dokumentů.“

Mohla jsem jí to vysvětlit mnoha důvody, ale teď mi připadalo důležitější zjistit, proč jsem její podezřelou číslo jedna. „Je to kravina. Tak proč si myslíš, že jsem to udělala já?“

„Kvůli tomu, co ukradli. Byly to informace o Morojovi jménem Eric Dragomir.“

„Co?“

„Je to přece ten od tvý kamarádky? Myslím, že byl její otec.“

„Jo…“ Málem jsem přišla o řeč. Málem. „Vy máte záznamy o Morojích?“

„Máme záznamy o všem,“ odvětila hrdě. „Ale když jsem se snažila přijít na to, kdo mohl spáchat tenhle zločin a kdo se navíc zajímá o Dragomiry…, zkrátka jsi mě napadla ty.“

„Já jsem to neudělala. Dělám spoustu věcí, ale tohle ne. Ani jsem nevěděla, že takový záznamy vůbec vlastníte.“

Sydney si mě změřila podezíravým pohledem.

„Říkám pravdu!“

„Jak už jsem řekla,“ pověděla mi, „nechci tě udat. Vážně. Jenom se chci dozvědět pravdu, aby lidi nemarnili čas nad stopami, co nikam nevedou.“ Už nepůsobila tak samolibě. „A jestli jsi to udělala…, musím od tebe odvést pozornost. Slíbila jsem to Abemu.“

„Nevím, jak tě přimět, abys mi uvěřila, ale já jsem to opravdu neudělala! Ale chtěla bych vědět, kdo to udělal. Co přesně ukradli? Všechno o něm?“

Skousla si ret. Jelikož dluží Abemu laskavost, může to znamenat, že bude jednat za zády vlastních lidí, ale zjevně má své meze, nakolik je ochotná zradit.

„No tak! Jestli to máte i v počítači, musíte přece vědět, co všechno se ztratilo. Tohle se týká i Lissy.“ Vtom mě něco napadlo. „Mohla bys mi poslat kopii?“

„Ne,“ okamžitě odmítla. „Rozhodně ne.“

„Tak mi prosím… jenom naznač, po čem šli! Lissa je moje nejlepší kámoška. Nemůžu připustit, aby se jí něco stalo.“

Připravila jsem se na další odmítnutí. Sydney se chovala dost neosobně. Má vůbec nějaké kamarády? Dokáže pochopit, co cítím?

„Něco o jeho minulosti a pozorováních, co jsme udělali,“ řekla nakonec.

„Pozoro…“ Radši jsem to pustila z hlavy. Snad radši ani nechci vědět víc, než je nutné, o tom, jak nás alchymisté špehují. „Něco dalšího?“

„Finanční záznamy.“ Zamračila se. „Konkrétně o tučných vkladech u banky v Las Vegas. Ty vklady se snažil utajit.“

„Las Vegas? Tam jsem teď byla…“ Ne, to nebylo namístě.

„Já vím,“ řekla. „Viděla jsem záznam z bezpečnostní kamery v Čarodějné hodině, takže vím o tvým malým dobrodružství. To, žes takhle utekla, je částečně taky důvodem, proč jsem tě podezírala. Připadalo mi, že to do sebe zapadá.“ Zaváhala. „Ten kluk, co tam byl s tebou…, ten vysoký tmavovlasý Moroj…, to je tvůj přítel?“

„Ehm, jo.“

Trvalo jí dlouho, než něco řekla, a bylo znát, že ji to stojí hodně úsilí. „Je moc hezký.“

„Moc hezký na zlou stvůru noci?“

„Samozřejmě.“ Opět zaváhala. „Je pravda, že jste tam zdrhli kvůli svatbě?“

„Cože? Ne! Tyhle kecy se taky donesly až k vám?“ Zavrtěla jsem hlavou a skoro jsem se rozesmála, jak směšné to je. Včas jsem si ale uvědomila, že bych se měla vrátit zpět k tématu. „Takže Eric měl účet ve Vegas, kam převáděl svoje peníze?“

„Nebyl to jeho účet. Patřil nějaký ženský.“

„Jaký ženský?“

„Nemůžeme ji vystopovat. Vystupovala tam pod jménem Jane Doeová.“

„Jak originální,“ zamumlala jsem. „Proč by to ale dělal?“

„To právě nevíme. A vlastně nás to ani nijak zvlášť nezajímá. Jenom se chceme dovědět, kdo se k nám vloupal a ukradl nám naše věci.“

„Jediný, co o tom vím, je, že já to nebyla.“ Zkoumavě mě pozorovala, a tak jsem rozhodila rukama. „No tak! Kdybych se o něm chtěla něco dovědět, prostě bych se zeptala Lissy. Nebo bych ukradla naše vlastní záznamy.“

Chvilku jsme obě mlčely.

„Dobře. Věřím ti,“ řekla.

„Vážně?“

„Chceš snad, abych ti nevěřila?“

„Ne, ale přesvědčit tě bylo lehčí, než jsem si myslela.“

Povzdechla si.

„Chci se o těch záznamech dovědět víc,“ prohlásila jsem odhodlaně. „Chci vědět, kdo je Jane Doeová. Kdybys mi mohla opatřit víc informací…“

Sydney zavrtěla hlavou. „Ne. Ukončíme to. Už tak toho víš víc než dost. Abe chce, abys nebyla v průšvihu, a to už jsem zařídila. Svůj úkol jsem splnila.“

„Neřekla bych, že tě Abe jen tak pustí. Ne, když spolu máte tak otevřenou dohodu.“

Nahlas svůj souhlas nevyjádřila, ale vyčetla jsem ho z pohledu jejích hnědých očí. „Dobrou noc, Rose. Teda ráno. To je fuk.“

„Počkej, já…“

Obrazovka zčernala.

„Sakra,“ zavrčela jsem a zaklapla notebook větší silou, než bylo třeba.

Každá část tohohle rozhovoru pro mě byla šokem, samotnou Sydney počínaje a krádeží dokumentů o Lissině otci konče. Proč by se někdo zajímal o mrtvého muže? A proč by vůbec kradl záznamy? Aby se něco dozvěděl? Nebo aby se pokusil zatajit informace? Jestli platí to druhé, pak měla Sydney pravdu, že snaha selhala.

V duchu jsem si všechno znovu přehrála a začala se chystat do postele. Když jsem si čistila zuby, zadívala jsem se na svůj odraz v zrcadle. Proč, proč, proč? Proč to někdo udělal? A kdo? Žádné další komplikace v životě už opravdu nepotřebuju, ale všechno, co se týká Lissy, musím brát vážně. Bohužel mi brzy došlo, že dneska už asi na nic nepřijdu, a tak jsem usnula i se všemi otázkami, co mi vířily hlavou.

Když jsem se ráno probudila, už jsem z toho nebyla tak ohromená, ale odpovědi jsem stále neznala. Uvažovala jsem, jestli o tom mám povědět Lisse, a nakonec jsem se usnesla, že bych měla. Pokud někdo sbírá informace o jejím otci, má Lissa právo to vědět. Navíc tohle jsou jen těžko stejné pomluvy o jeho…

Ta myšlenka mě překvapila uprostřed mytí vlasů. Včera jsem byla moc unavená na to, abych si poskládala jednotlivé střípky dohromady. Ten chlap v Čarodějné hodině tvrdil, že se tam Lissin otec často vyskytoval. Teď ze Sydneyiných záznamů vyšlo najevo, že vkládal hodně peněz na účet v Las Vegas. Náhoda? Možná. Ale jak ubíhal čas, přestávala jsem tomu věřit.

Jakmile jsem se upravila, zamířila jsem do části dvora, kde byla ubytovaná Lissa, ale moc daleko jsem nedošla. V hale domu pro hosty na mě schoulený v křesle čekal Adrian.

„Není na tebe ještě moc brzo?“ vystřelila jsem si z něj a zastavila se.

Čekala jsem, že se na mě usměje, ale dnes ráno nevypadal příliš vesele. Vlastně vypadal dost přepadle. Vlasy neměl stylově rozcuchané jako obvykle a jeho vždy perfektní oblečení bylo pomačkané. Vznášela se kolem něj vůně hřebíčkových cigaret.

„Je snadný přijít brzo, když jsem toho moc nenaspal,“ odvětil. „Většinu noci jsem byl vzhůru a na někoho jsem čekal.“

„Čekal jsi… Ježíšmarjá!“ Ta party. Úplně jsem zapomněla na party, na kterou mě pozvala jeho matka. Abe a Sydney mě přivedli na jiné myšlenky. „Adriane, moc mě to mrzí.“

Pokrčil rameny. Usedla jsem na opěradlo jeho křesla, ale on se mě ani nedotkl. „To je fuk. Nejspíš už by mě nemělo nic překvapit. Začínám si uvědomovat, že jsem si jen něco namlouval.“

„Ne, ne. Chystala jsem se tam, ale nevěřil bys, co…“

„Ušetři mě toho, prosím.“ Mluvil znaveným hlasem a oči měl zarudlé. „To není třeba. Máma mi řekla, že tě viděla u Dimitrijova výslechu.“

Zamračila jsem se. „Ale to není důvod, proč jsem nepřišla. Objevil se tam ten kluk…“

„O to nejde, Rose. Jde o to, že na tohle sis čas udělala – i na to, abys ho navštívila v jeho cele –, teda pokud je pravda, co jsem slyšel. A pak se ani neobtěžuješ udělat pro mě takovou maličkost. Ani jsi mi nic nevzkázala. To bylo všechno, cos měla udělat: říct, že nedorazíš. Dýl jak hodinu jsem čekal u našich, než jsem to vzdal.“

Začala jsem namítat, že se mě měl pokusit kontaktovat, ale upřímně, proč by měl? Jeho vina to nebyla. To já jsem řekla Danielle, že se tam s ním sejdu. A byla jenom moje chyba, že jsem nepřišla.

„Adriane, omlouvám se.“ Stiskla jsem mu ruku, ale on můj stisk neopětoval. „Vážně jsem chtěla, jenže…“

„Ne,“ přerušil mě znovu. „Od tý doby, co se vrátil Dimitrij… Od tý doby, cos začala bejt posedlá myšlenkou, že ho přeměníš, kašlalas na mě. Ať už se mezi námi stalo cokoliv, ty ses našemu vztahu nikdy neotevřela. Chtěl jsem věřit tomu, co mi říkáš. Myslela jsem, že jsi připravená…, ale tys nebyla.“

Na rtech mi vytanuly protesty, ale zarazila jsem je. Měl pravdu. Slíbila jsem mu, že mu dám šanci a začnu s ním chodit. Dokonce jsem skvěle zapadla do role jeho přítelkyně, ale přitom celou tu dobu… Celou tu dobu mě v hloubi duše stále pohlcoval Dimitrij. Uvědomovala jsem si to, ale dál jsem žila tak nějak rozdvojeně. Náhle jsem si vybavila, jak jsem se dřív pokoušela chodit s Masonem. Vedla jsem stejný dvojí život a on kvůli tomu umřel. Je to zmatek. Neznám svoje vlastní srdce.

„Promiň,“ řekla jsem znovu. „Vážně chci, abychom byli spolu…“ I mně to znělo nepřesvědčivě. Adrian se na mě vědoucně usmál.

„Já tomu nevěřím. A ty taky ne.“ Zvedl se a prohrábl si vlasy. „Jestli se mnou chceš opravdu chodit, tak tentokrát to budeš muset myslet vážně.“

Nesnášela jsem pohled na něj, když byl takhle ztrápený. A ještě víc jsem nesnášela pomyšlení, že důvodem jeho trápení jsem já. Následovala jsem ho ke dveřím. „Adriane, počkej. Musíme si promluvit.“

„Teď ne, malá dhampýrko. Potřebuju se vyspat. Teď tuhle hru prostě nezvládám.“

Měla jsem jít za ním. Měla jsem si to s ním vyříkat. Jenže by to stejně k ničemu nebylo…, protože bych mu nedokázala říct nic určitého. Ve všem měl pravdu. Dokud si neudělám pořádek ve v tom zmatku ve své vlastní hlavě, nemám právo nutit ho k rozhovorům. Navíc byl v takovém stavu, že rozhovor by asi stejně nebyl moc produktivní.

Když ale vykročil ven, nedokázala jsem si pomoct a vykřikla jsem: „Než odejdeš – a já chápu, proč musíš –, musím se tě na něco zeptat. Netýká se to nás, ale Lissy.“

Pomalu se zastavil. „Pro tebe všechno.“ S těžkým povzdechem se ohlédl. „Ale rychle.“

„Někdo se vloupal k záznamům alchymistů a ukradl informace o Lissině tátovi. Něco z toho byly jen dokumenty o jeho životě, ale byly tam i záznamy o tom, že tajně ukládal peníze na účet v Las Vegas. Na účet nějaký ženský.“

Adrian chvilku vyčkával. „A?“

„A já se snažím přijít na to, proč by to někdo dělal. Nechci, aby se někdo vrtal v její rodině. Nemáš tušení, co mohl její táta dělat?“

„Slyšelas toho chlapa v kasinu. Její táta tam často chodil. Možná hrál a měl dluhy, co potom splácel.“

„Lissina rodina vždycky měla peníze,“ upozornila jsem ho. „Do takových dluhů se dostat nemohl. A proč by se o to někdo zajímal natolik, aby ty záznamy teď ukradl?“

Adrian rozhodil rukama. „To netuším. Takhle brzo ráno mě nic dalšího nenapadne. Nějak mi to teď nemyslí. Ale stejně mi to nepřipadá jako nějaká hrozba pro Lissu.“

Zklamaně jsem přikývla. „Dobře. Díky.“

Vydal se dál a já se za ním dívala. Lissa bydlela kousek od něj, ale já jsem nechtěla, aby si myslel, že ho sleduju. Když kus ušel, taky jsem vyšla ven a vydala se stejným směrem. Pak jsem uslyšela vzdálené zvonění zvonů a zastavila jsem se. Zaváhala jsem, najednou jsem nevěděla, kam jít.

Chtěla jsem mluvit s Lissou a povědět jí, co jsem se dověděla od Sydney. Lissa teď byla pro změnu sama, takže jsem měla skvělou příležitost. Ale ty zvony… Byla neděle ráno. V kostele právě začíná mše. Měla jsem jisté tušení. A po tom všem, co se stalo – včetně toho incidentu s Adrianem –, jsem se musela přesvědčit, že mám pravdu.

A tak jsem se rozběhla ke kostelu, opačným směrem, než bydlela Lissa. Když jsem tam doběhla, dveře už byly zavřené, ale dovnitř se tiše pokoušelo dostat i pár dalších opozdilců. Vešla jsem spolu s nimi a uvnitř se zastavila, abych se rozhlédla. Ve vzduchu se vznášel kouř z kadidla a mým očím chvíli trvalo, než se přizpůsobily přechodu z ostrého slunečního světla do světla svíček. Jelikož byl tenhle kostel mnohem větší než ten na Akademii, bylo v něm taky víc lidí, než na kolik jsem byla při mši zvyklá. Většina míst v lavicích byla obsazená.

Ale ne všechna.

Moje tušení bylo správné. V jedné ze zadních lavic seděl Dimitrij. U něj samozřejmě sedělo pár strážců, ale to bylo vše. Dokonce ani v narvaném kostele si k němu nikdo nepřisedl. Reece se včera Dimitrije ptal, jestli může vejít do kostela, a Dimitrij zašel ještě dál, když odvětil, že se dokonce zúčastní nedělní mše.

Kněz už začal mluvit, a tak jsem se co nejtišeji přesunula k Dimitrijově lavici. Ale bylo jedno, že jsem šla tiše, stejně jsem si vysloužila ohromené pohledy za to, že sedím vedle bývalého Strigoje. Všichni na mě zírali a několik tlumených rozhovorů rázem utichlo.

Strážci nechali u Dimitrije volné místo. Když jsem dosedla, Dimitrij se tvářil tak, že mi nebylo jasné, jestli jsem ho překvapila, nebo ne.

„Ne,“ řekl mi tiše. „Nezačínej s tím, ne tady.“

„To by mě ve snu nenapadlo, soudruhu,“ zašeptala jsem. „Přišla jsem jen kvůli dobru své duše.“

Nemusel nic říkat a stejně jsem věděla, že o mých ušlechtilých úmyslech pochybuje. Ale během bohoslužby jsem byla zticha. I já respektuju určitá pravidla. Po několika minutách napětí jsem vycítila, že se Dimitrij trochu uvolnil. Když jsem si k němu přisedla, choval se obezřetně, ale pak se zřejmě usnesl, že se chovám slušně. Namísto na mě teď zaměřil pozornost na zpěv a modlitby a já dělala, co jsem mohla, abych na něj okatě necivěla.

Dimitrij dřív na Akademii chodil do kostela, aby tam nalezl klid. Vždycky říkal, že poté, co zabil hodně Strigojů a zbavil svět trochy zla, má potřebu přemýšlet o svém životě a toužit po odpuštění svých hříchů. Když jsem ho viděla teď, došlo mi, že tentokrát je v tom větší pravda než kdy dřív.

Tvářil se nádherně. Byla jsem zvyklá, že svoje emoce nikdy nedává moc najevo, takže mě překvapilo, když jsem u něj teď viděla takový zápal. Byl úplně ponořen do knězova kázání, jeho nádherný obličej měl soustředěný výraz. A uvědomila jsem si, že všechno, co kněz říká o hříchu, si bere osobně. Dimitrij si v duchu přehrával všechny ty hrůzy, které napáchal jako Strigoj. V jeho tváři se zračilo takové zoufalství, jako by byl zodpovědný za všechny hříchy, o nichž kněz mluvil.

Na okamžik mi připadalo, že v jeho obličeji vidím i naději, ale jen maličkou, smíšenou s pocity viny a bolestí. Ne, došlo mi pak. Žádná naděje. Naděje znamená, že si myslíte, že máte šanci. U Dimitrije jsem viděla jen touhu. Tesklivost. Dimitrij si přál, aby na tomhle svatém místě a při poslechu kázání mohl nalézt vykoupení toho, co udělal. Jenže… bylo jasné, že nevěří, že by něco takového bylo možné. Chtěl to, ale považoval to za vyloučené.

Když jsem ho takhle viděla, bolelo mě to. Nevěděla jsem, jak na tenhle jeho bezútěšný postoj reagovat. Myslel si, že nemá žádnou naději. A já? Nedovedu si představit život bez naděje.

Taky by mě nikdy nenapadlo, že budu citovat něco z kázání, ale když všichni povstali, přistihla jsem se, jak říkám Dimitrijovi: „Nemyslíš, že když ti Bůh dokáže odpustit, je od tebe trochu egoistický, když neodpustíš sám sobě?“

„Jak dlouho jsi s tímhle prohlášením čekala?“ dotázal se.

„Napadlo mě to až teď. Celkem dobrý, co? Vsadím se, žes myslel, že nedávám pozor.“

„Nedávalas pozor. To nikdy nedáváš. Sledovalas mě.“

Zajímavé. Když ví, že jsem ho pozorovala, znamená to, že i on pozoroval mě? To mě zmátlo. „Neodpověděl jsi mi na otázku.“

Dál se díval před sebe a přemýšlel, co odpovědět. „To je vedlejší. Nemusím si odpustit, ani když mi Bůh odpustí. A nejsem si jistý, že to udělá.“

„Kněz právě řekl, že ano. Řekl, že Bůh odpouští všechno. Tvrdíš snad, že ten kněz je lhář? To je rouhání.“

Dimitrij zaúpěl. Nikdy by mě nenapadlo, že si budu užívat, že ho trápím, ale netvářil se tak frustrovaně kvůli svému žalu, ale kvůli mým nemístným otázkám. Tenhle výraz jsem u něj viděla už stokrát, byl mi tak povědomý, že mě to hřálo u srdce, i když to znělo šíleně.

„Rose, to ty se rouháš. Překrucuješ víru všech těchhle lidí ke svým vlastním záměrům. Ničemu z toho jsi nikdy nevěřila a nevěříš.“

„Věřím, že mrtví se můžou probudit k životu,“ prohlásila jsem vážně. „Důkaz sedí hned vedle mě. Jestli je to pravda, pak zas nejsem tak moc mimo, když říkám, že bys měl sám sobě odpustit.“

Jeho pohled se zatvrdil, a pokud se v tuto chvíli za něco modlil, pak za to, aby bohoslužba co nejdřív skončila a on ode mě mohl utéct. Oba jsme věděli, že tady musí vydržet až do konce. Kdyby totiž utekl, vypadal by jako Strigoj.

„Nevíš, o čem mluvíš,“ řekl.

„Nevím?“ pozastavila jsem se a naklonila se k němu blíž. Udělala jsem to proto, abych zdůraznila svůj dotaz, ale jediné, co jsem tím získala, byl lepší výhled na světlo svíček odrážející se v jeho vlasech a na jeho štíhlé tělo. Někdo se zjevně usnesl, že je Dimitrij dost důvěryhodný, aby se směl oholit, takže měl tváře hladké, což zdůrazňovalo jeho dokonalé rysy.

„Vím přesně, o čem mluvím,“ pokračovala jsem a snažila se ignorovat pocity, které ve mně vyvolávala jeho blízkost. „Vím, žes toho hodně prožil. Vím, žes dělal strašný věci – viděla jsem je. Ale to už je minulost. Nemohls to ovládat. To není totéž, jako kdybys to udělal zas.“

Obličejem se mu mihl podivný strašidelný výraz. „Jak to víš? Možná ta stvůra neodešla. Možná mám v sobě pořád něco ze Strigoje.“

„Tak to musíš porazit tím, že se pohneš v životě dál! A nejenom kavalírskými sliby, že budeš chránit Lissu. Musíš znovu žít. Musíš se otevřít těm, co tě milují. To by Strigoj neudělal. Jedině takhle se zachráníš.“

„Nemůžu mít kolem sebe lidi, co mě milují,“ zavrčel. „Nejsem schopen jim tu lásku oplácet.“

„Třeba by ses o to mohl aspoň pokusit namísto toho, aby ses neustále litoval.“

„To není tak lehké.“

„Sak…“ Jen tak tak jsem se včas ovládla, abych neklela na půdě kostela. „Nic, co jsme kdy udělali, nebylo lehký! Náš život před útokem nebyl lehkej, a stejně jsme to zvládli. Tohle můžeme zvládnout taky. Spolu zvládneme všechno. Nezáleží na tom, jestli věříš tomuhle místu. Je mi to fuk. Ale důležitý je, abys věřil nám dvěma.“

„Žádné my není. To už jsem ti řekl.“

„Víš, že nikdy moc dobře neposlouchám.“

Mluvili jsme tiše, ale řeč našich těl jasně prozrazovala hádku. Ostatní věřící se soustředili na mši, ale Dimitrijovi strážci nás bedlivě sledovali. Znovu jsem si vzpomněla, co říkala Lissa i Michail. Když Dimitrije rozčílím na veřejnosti, nijak mu to neprospěje. Teď musím říct něco, co ho nenaštve.

„Kéž bys sem nepřišla,“ řekl nakonec. „Vážně je pro nás lepší, když se nebudeme vídat.“

„To je sranda. Mám dojem, žes kdysi říkal, že máme být spolu.“

„Chci, aby ses ode mě držela dál,“ prohlásil a mou poznámku vůbec nebral na vědomí. „Nechci, aby ses snažila vzkřísit city, které už jsou pryč. Patří minulosti. Nic z toho už se víckrát nestane. Nikdy. Bude pro nás lepší, když se budeme chovat, jako bychom se neznali. Bude to lepší pro tebe.“

Ty láskyplné a soucitné pocity, které ve mně vyvolal, se teď přetavily v hněv. „Když už mi chceš říkat, co můžu nebo nemůžu,“ zavrčela jsem tiše, „tak měj aspoň odvahu říct mi to do očí!“

Otočil se tak rychle, že by klidně mohl být Strigojem. Jeho výraz byl plný… čeho? Ten smutek už tam nebyl. Ani hněv, možná jen troška vzteku. Ale bylo tam i něco víc – zoufalství, frustrace a možná dokonce i strach. A pod tím vším se skrývala ohromná bolest, jako by nesnesitelně trpěl.

„Nechci tě tady,“ řekl s planoucíma očima. Ta slova zraňovala, ale něco mě na tom vzrušovalo, stejně jako před chvílí, když ho dopálily moje poznámky. Tohle nebyl chladný a vypočítavý Strigoj. Tohle nebyl ten poražený muž v cele. Tohle byl můj bývalý instruktor a milenec, který všechno v životě prožíval s intenzitou a vášní. „Kolikrát ti to ještě mám říkat? Musíš se ode mě držet dál.“

„Ale ty mi neublížíš. Vím to.“

„Už jsem ti ublížil. Proč to nedokážeš pochopit? Kolikrát ti to mám opakovat?“

„Řekls mi… Než jsi odešel, řekls mi, že mě miluješ.“ Hlas se mi chvěl. „Jak jsi mohl přestat?“

„Protože už je na všechno moc pozdě! A je to jednodušší než neustále vzpomínat na to, co jsem ti provedl!“ Přestával se ovládat a jeho hlas se rozléhal zadní částí kostela. Kněz a věřící vpředu si toho nevšimli, ale v zadní polovině kostela jsme na sebe rozhodně upozornili. Několik strážců se napjalo a já si znovu v duchu musela zopakovat to varování. Bez ohledu na to, jak na Dimitrije zuřím, bez ohledu na to, jak se cítím zrazená, že mě opustil…, nemůžu riskovat, že si o něm ostatní pomyslí, že je nebezpečný. Dimitrij sotva vypadal, že by někomu zlomil vaz, ale evidentně byl rozčilený a člověk by mohl jeho frustraci a bolest snadno zaměnit za něco zlověstnějšího.

Odvrátila jsem se od něj a pokusila se uklidnit své splašené emoce. Když jsem se na něj znovu podívala, naše pohledy se střetly a přeskočila mezi námi energie a elektřina. Dimitrij si může ignorovat, co chce, ale tohle naše propojení – až do hloubi duší – je tu pořád. Chtěla jsem se ho dotknout, nestačilo mi, že se mimoděk dotýkáme nohama. Chtěla jsem ho obejmout a svírat v náručí a ujišťovat ho, že společně všechno zvládneme. Aniž bych si to uvědomila, natáhla jsem k němu ruku. Tolik jsem potřebovala aspoň jeden dotek. Vyskočil, jako bych byla nějaký had, a všichni jeho strážci pokročili vpřed a připravili se na to, co asi udělá.

On ale neudělal nic. Jenom na mě zíral pohledem, při němž mi stydla krev v žilách. Jako bych byla něco divného a špatného. „Rose, prosím, přestaň. Drž se dál.“ Hodně se ovládal, aby zůstal v klidu.

Vyskočila jsem, už jsem byla stejně naštvaná a frustrovaná jako on. Měla jsem dojem, že když zůstanu, začneme na sebe řvát. Tiše jsem zašeptala: „Neskončilo to. Já se tě nevzdám.“

„Já se vzdal tebe,“ odpověděl potichu. „Láska pomíjí. Ta moje pominula.“

Nevěřícně jsem na něj koukala. Za celou tu dobu to nikdy takhle přímo neřekl. Vždycky mluvil jen o jakémsi vyšším dobru, o lítosti kvůli tomu, že byl stvůrou, nebo že ho to odehnalo od lásky. Já se vzdal tebe. Láska pomíjí. Ta moje pominula.

Vycouvala jsem. Jeho jedovatá slova na mě zapůsobila jako facka. Jeho výraz se změnil, jako by si uvědomil, že mi hrozně ublížil. Ale nezůstala jsem tam, abych se přesvědčila, co to s ním udělalo. Hrnula jsem se uličkou a běžela ke dveřím. Bála jsem se, že kdybych tam zůstala ještě chvíli, všichni v kostele by mě viděli brečet.

DVACET PĚT

Po tomhle už jsem nechtěla nikoho vidět. Vydala jsem se do svého pokoje a sotva si všímala věcí a lidí na cestě. V hlavě mi pořád dokola zněla Dimitrijova slova. Láska pomíjí. Ta moje pominula. To byla ta nejhorší věc, kterou mi mohl říct. Nechápejte mě špatně: ani to ostatní nebylo zrovna pohlazení. Bylo mi zle i z toho, že řekl, že se mi bude vyhýbat a ignorovat, že jsme spolu chodili. Ale ať to bolelo sebevíc, pořád jsem měla aspoň maličkou naději, že je mezi námi jiskřička lásky. Že mě pořád miluje.

Jenže… láska pomíjí.

Bylo v tom ještě něco víc. Znamenalo to, že to, co mezi námi bylo, zemře a uschne, až z toho zbyde jen něco jako suché listí, které odvane vítr. Při tom pomyšlení mě zabolelo u srdce i v břiše. Schoulila jsem se v posteli do klubíčka, jako bych tím mohla ulevit své bolesti. Nemohla jsem se smířit s tím, co řekl. Nemohla jsem se smířit s tím, že při své proměně přišel o všechnu lásku, kterou ke mně cítil.

Chtěla jsem zůstat zalezlá na pokoji po zbytek dne, schoulená v přikrývkách. Úplně jsem zapomněla na rozhovor se Sydney a na tu záležitost s Lissiným tátou. Dokonce jsem pustila z hlavy i Lissu. Dneska měla pár vyřizování, ale každou chvíli mi poutem poslala vzkaz: Nepřijdeš za mnou?

Když jsem se jí neozývala, začala si dělat starosti. Najednou jsem dostala strach, že by mě buď ona, nebo někdo jiný mohl hledat tady na pokoji. A tak jsem se rozhodla odejít. Nikam jsem nemířila, jen jsem byla v pohybu. Obešla jsem královský dvůr a objevovala místa, kde jsem nikdy předtím nebyla. Našla jsem další sochy a fontány. Ale jejich krásu jsem nevnímala. Když jsem se po několika hodinách vrátila na pokoj, byla jsem z toho chození unavená. Ale aspoň jsem se vyhnula všem, kdo by se se mnou chtěli dát do řeči.

Opravdu? Bylo už pozdě, mnohem později, než chodím obvykle spát, když se ozvalo zaklepání na dveře. Váhala jsem, jestli mám vůbec jít otevřít. Kdo by sem chodil takhle pozdě? Chci nějaké rozptýlení, nebo chci být sama? Neměla jsem tušení, kdo to může být. Najisto jsem věděla jen to, že to není Lissa. Bože. Doufám, že to není Hans, který se jistě bude zajímat, proč jsem dneska nepřišla do práce. Po dalším přemýšlení (a naléhavějším klepání) jsem se rozhodla otevřít.

Stál tam Adrian.

„Malá dhampýrko,“ oslovil mě s unaveným úsměvem. „Vypadáš, jako bys viděla ducha.“

Ducha přímo ne. Věřte mi, že duchy poznám, když je vidím. „Jenom… Jenom jsem nečekala, že tě uvidím po tom, co se stalo ráno…“

Vešel dál a sedl si na postel. Byla jsem ráda, že se od našeho předchozího rozhovoru dal trošku dohromady. Měl na sobě čisté oblečení a vlasy měl jako obvykle dokonale rozcuchané. Pořád jsem z něj cítila hřebíčkové cigarety, ale vzhledem k tomu, co prožíval, jsem mu to jen těžko mohla vyčítat.

„No, já jsem taky nečekal, že se stavím,“ přiznal. „Ale ty… Zkrátka jsi mě přiměla, abych o něčem uvažoval.“

Sedla jsem si vedle něj a ponechala mezi námi zdravou vzdálenost. „O nás?“

„Ne. O Lisse.“

„Aha.“ Dimitrije jsem nařkla z egoismu, a přitom sama předpokládám, že Adrian neuvažuje o ničem jiném než o lásce ke mně.

Zkoumavě se na mě zadíval svýma zelenýma očima. „Pořád mi nešlo z hlavy, cos mi řekla, to o jejím tátovi. A mělas pravdu s tím hraním. Měl dost peněz na to, aby se vysekal ze všech dluhů. Nemusel by to tajit. Tak jsem zašel za mámou a zeptal se jí.“

„Co?“ vyjekla jsem. „O tom nemá nikdo vědět.“

„Jo, jo, to mi došlo, že tvoje informace je státní tajemství. Neboj. Řekl jsem jí, že když jsme byli ve Vegas, slyšeli jsme nějaký lidi, jak se o tom baví. O tom, že Lissin táta tajně ukládal prachy na účet.“

„Co ti řekla?“

„To, co jsem řekl já tobě. No, vlastně po mně nejdřív vyjela. Řekla, že Eric Dragomir byl hodnej chlap a že bych neměl pomlouvat mrtvý. Naznačila, že měl možná problém s gamblerstvím, ale i kdyby, lidi by se prej neměli zaměřit jen na tohle, když udělal spoustu dobrejch věcí. Po tom v Čarodějný hodině se asi bojí, že jí udělám ostudu před lidma.“

„S Erikem má pravdu,“ řekla jsem. Možná ty dokumenty někdo ukradl proto, že chce proti němu rozpoutat nějakou pomlouvačnou kampaň. Pomlouvat mrtvé je ale k ničemu. Třeba někdo chce očernit pověst Dragomirů, a tak znemožnit Lisse, aby mohla usednout v radě. Už jsem to chtěla říct Adrianovi, ale ten přišel s něčím ještě víc šokujícím.

„Pak nás ale uslyšel táta a měl kecy typu: ‚Nejspíš podporoval nějakou slečnu. Máš pravdu, byl to hodný chlap, ale rád flirtoval. A měl rád ženy.‘“ Adrian obrátil oči v sloup. „To cituju slovo od slova: ‚Měl rád ženy.‘ Fotr je vůl. Mluví, jako by mu bylo dvakrát tolik.“

Aniž bych si to uvědomila, sevřela jsem Adrianovi paži. „Co řekl pak?“

Adrian pokrčil rameny, ale ruku mi nechal, kde jsem ji měla. „Nic. Máti se vytočila a řekla mu to samý, co předtím mně. Že je krutý rozšiřovat takový pomluvy, když to nikdo nemůže dokázat.“

„Myslíš, že je to pravda? Myslíš, že měl Lissin táta milenku? To jí platil?“

„Nevím, malá dhampýrko. Upřímně? Můj táta skočí na každou pomluvu, co uslyší. Nebo si nějakou klidně i vymyslí. Teda víme, že Lissin táta rád pařil. Z toho je pak snadný vyvodit takový závěry. Pravděpodobně měl nějaký špinavý tajemství. Sakra, ale to přece máme všichni. Třeba ten, kdo ukradl ty papíry, z toho jenom chtěl něco vytěžit.“

Pověděla jsem mu svou teorii o tom, jak by to někdo mohl zneužít proti Lisse. „Nebo,“ prohlásila jsem, když mě napadlo ještě něco dalšího, „možná to vzal někdo, kdo je na její straně. Aby se to nedostalo ven.“

Adrian přikývl. „Tak jako tak si nemyslím, že by to pro Lissu představovalo nějaké ohrožení na životě.“

Začal se zvedat, ale stáhla jsem ho zpátky. „Adriane, počkej… Já…“ Polkla jsem. „Chtěla bych se ti omluvit. Jak jsem se k tobě chovala, co jsem ti dělala…, to nebylo vůči tobě fér. Promiň.“

Sklopil zrak a zadíval se do země. „Nemůžeš si pomoct, abys necítila, co cítíš.“

„Jde o to…, že nevím, co cítím. Zní to hloupě, ale je to tak. Na Dimitrijovi mi záleží. Byla jsem blbá, když jsem si myslela, že to na mě nebude mít vliv, když se vrátí. Ale teď si uvědomuju…“ Láska pomíjí. Ta moje pominula. „Teď si uvědomuju, že to s ním už skončilo. Neříkám, že je snadný se s tím vyrovnat. Bude to nějakou dobu trvat a lhala bych nám oběma, kdybych tvrdila, že ne.“

„To dává smysl,“ poznamenal Adrian.

„Jo?“

Podíval se na mě a v očích mu pobaveně blýsklo. „Ano, malá dhampýrko. Občas mluvíš docela rozumně. Pokračuj.“

„Já… No, jak jsem řekla… Musím se z toho dostat. Ale na tobě mi opravdu záleží. Myslím, že tě i trochu miluju.“ To vyvolalo pousmání. „Chci to zkusit znovu. Vážně chci. Chci tě ve svým životě, ale předtím jsem do toho skočila asi moc rychle. Po tom, jak jsem se k tobě chovala, pochopím, když už mě nebudeš chtít. Ale jestli chceš, abychom byli zase spolu, chci to taky.“

Dlouho si mě prohlížel a mně se tajil dech. Myslela jsem to vážně. Měl plné právo náš vztah ukončit. To pomyšlení mě najednou hrozně vyděsilo.

Nakonec si mě k sobě přivinul a svalil se se mnou na postel. „Rose, mám plno důvodů, proč tě chci. Nedokázal jsem se od tebe držet dál od tý doby, co jsem tě poprvý uviděl na lyžáku.“

Přitiskla jsem se k němu blíž a položila si mu hlavu na hrudník. „Můžeme to zvládnout, aby to fungovalo. Vím, že to dokážeme. Když to znova pokazím, můžeš jít.“

„Kdyby to bylo tak jednoduchý,“ zasmál se. „Zapomínáš, že mám v povaze závislost. Jsem na tobě závislej. Vím, že mi můžeš hrozně ubližovat, a stejně se k tobě vždycky vrátím. Ale budeme k sobě upřímní, jo? Budeš mi říkat, co cítíš. Jestli něco cítíš k Dimitrijovi, řekneš mi to. Budeme na tom pracovat.“

Chtěla jsem mu říct, že bez ohledu na moje city se nemá čeho obávat, protože Dimitrij mě už několikrát odmítl. Mohla bych Dimitrije pronásledovat, ale stejně bych ničeho nedocílila. Láska pomíjí. Ta slova mě pořád zraňovala a já nedokázala svou bolest zformulovat do slov. Ale jak mě Adrian objímal, myslela jsem na to, jak je chápavý. A v mojí zraněné mysli se náhle vynořila myšlenka, že i pravý opak je pravdou: Láska sílí. Zkusím to s ním. Opravdu to zkusím.

Povzdechla jsem. „Neměl bys bejt tak moudrej. Měl bys bejt povrchní a nerozumnej a… a…“

Políbil mě na čelo. „A?“

„Hmmm… směšnej.“

„Bejt směšnej, to zvládnu. Ale to ostatní… jen při zvláštních příležitostech.“

Tiskli jsme se k sobě a já naklonila hlavu, abych si ho mohla lépe prohlédnout. Obdivovala jsem jeho vystouplé lícní kosti a umně rozcuchané vlasy, vypadal nádherně. Vybavila jsem si slova jeho matky, že bez ohledu na to, co chceme, naše cesty se nakonec stejně rozejdou. Možná takový bude celý můj život. Vždycky ztratím muže, kterého miluju.

Přivinula jsem si ho tvrdě k sobě a políbila ho na rty s takovou silou, že ho to překvapilo. Pokud jsem se něco naučila o životě a o lásce, pak to, že jsou to křehké věci, které můžou kdykoli skončit. Základem je opatrnost – ale ne za cenu toho, že promarníte život. Rozhodla jsem se, že teď marnit život nebudu.

Než se mi v hlavě stačila zformovat myšlenka, už jsem z Adriana tahala tričko. Nic neřekl a na oplátku začal svlékat zase on mě. Někdy býval moudrý a chápavý, ale pořád to byl… Adrian. Adrian žil přítomností a dělal, co chtěl, aniž by to nějak důkladně promýšlel. A mě chtěl už hezky dlouho.

V tomhle byl taky dobrý. Strhal ze mě oblečení rychleji než já z něj. Na krku jsem cítila jeho horké nedočkavé rty, ale dával si pozor, aby mi tesáky ani nezavadil o kůži. Já jsem tak něžná nebyla. Samotnou mě překvapilo, s jakou silou jsem mu zaryla nehty do zad. Sklonil rty níž a líbal mi klíční kost, zatímco se mu podařilo jednou rukou mi rozepnout podprsenku.

Trochu mě překvapila moje reakce, když jsme závodili, kdo z nás tomu druhému sundá džíny dřív. Byla jsem přesvědčená, že po Dimitrijovi už s nikým nebudu chtít spát, ale teď? Chtěla jsem to. Možná to byla jen nějaká psychologická reakce na Dimitrijovo odmítnutí. Možná to byl impuls k tomu, abych žila tady a teď. Možná to byla láska k Adrianovi. Anebo jsem byla jenom nadržená.

Ať už to způsobilo cokoli, při hlazení a líbání jsem si připadala bezmocná. Intenzivně prozkoumával každou část mého těla. Přestal, až když jsem zůstala úplně nahá. On byl taky skoro nahý, jen k boxerkám se zatím nějak nedopracoval. (Byly hedvábné, protože co jiného by taky Adrian nosil?) Vzal mi obličej do dlaní a v jeho očích se zračila touha a trochu i úžas.

„Co jsi zač, Rose Hathawayová? Jsi skutečná? Jsi sen ve snu. Bojím se, že se probudím, když se tě dotknu. Rozplyneš se.“ Rozpoznávala jsem jeho poetické rozpoložení, do něhož občas upadal. Byl tak kouzelný, že jsem uvažovala, jestli to není následek éteru.

„Dotkni se mě a zjisti to,“ poradila jsem mu a přitáhla si ho blíž.

Znovu už nezaváhal. Zbytky jeho oblečení se vytratily a já celá hořela, když jsem na sobě cítila jeho nahé tělo a on mě hladil. Moje fyzické potřeby ihned převálcovaly veškerou logiku a rozum. Neexistovala žádná myšlenka, jen my dva a naléhavá touha, která nás táhla k sobě. Bylo to žhavé a smyslné a…

„Sakra.“

Jen jsem to zdušeně zamumlala, protože jsem se zrovna líbali. Se svými reflexy strážkyně jsem se od něj jen tak tak odtáhla, když se ke mně blížil boky. Byl to šokující pocit najednou ho necítit, a pro něj to asi taky byl šok. Ohromeně na mě zíral, jak se od něj odtahuju. Nakonec jsem si sedla.

„Co… Co se stalo? Rozmyslela sis to?“

„Nejdřív potřebujeme ochranu,“ řekla jsem. „Máš kondom?“

Pár vteřin to zpracovával a pak povzdechl. „Rose, jedině ty si vybereš takovouhle chvíli, abys to připomněla.“

To je pravda. Načasovala jsem to dost blbě. Přesto to ale bylo lepší, než si na to vzpomenout, až bude po všem. Přestože jsem po tom hrozně toužila, najednou se mi před očima vynořil obraz Dimitrijovy sestry Karolíny. Potkala jsem ji na Sibiři a měla asi půlroční miminko. Děťátko bylo rozkošné, jako asi všechny děti, ale Karolína měla tolik práce. Pracovala jako servírka a sotva se vrátila ze zaměstnání, hned se zas musela starat o dítě. Když byla v práci, starala se o něj Dimitrijova matka. Mimino pořád něco potřebuje – najíst, přebalit, zachránit před udušením. Další Dimitrijova sestra Soňa se taky chystala rodit, a vzhledem k tomu, jak to vedla jeho nejmladší sestra Viktoria, nepřekvapovalo by mě, kdyby teď už taky byla těhotná. Veliké změny v životě přicházejí díky malým nezodpovědným činům.

Takže jsem stoprocentně přesvědčená, že dítě nechci, ne teď, ne takhle mladá. S Dimitrijem jsem se o to starat nemusela, protože jakožto dhampýr je neplodný. Ale s Adrianem? To bylo něco jiného. Obě naše rasy jen zřídkakdy trpí nějakými chorobami, ale i tak… nejsem první holka, kterou Adrian měl. Ani druhá. Ani třetí…

„Tak máš?“ zeptala jsem se netrpělivě. To, že jsem byla v zodpovědném rozpoložení, neznamenalo, že se moje chuť na sex zmenšila.

„Ano,“ odpověděl Adrian a taky se posadil. „Ve svým pokoji.“

Dívali jsme se na sebe. Jeho pokoj byl daleko, přes celou morojskou část královského dvora.

Přisunul se blíž, jednou rukou mě objal a začal mi okusovat ucho. „Pravděpodobnost, že se stane něco zlýho, je dost mizivá.“

Zavřela jsem oči a zaklonila hlavu. Objal mě kolem boků a začal mě hladit. „Jsi snad doktor?“ dotázala jsem se.

Tiše se zasmál a vtiskl mi polibek pod ucho. „Ne. Jsem jenom někdo, kdo je ochoten riskovat. Nemůžeš říct, že to nechceš taky.“

Otevřela jsem oči a odtáhla se od něj, abych se na něj mohla pořádně podívat. Měl pravdu. Skutečně jsem to chtěla. Hodně, hodně moc. A část mne samé – vlastně skoro moje většina –, která hořela touhou, se pokoušela vyhrát. Pravděpodobnost je nejspíš mizivá, že? Nejsou snad ženy, co se několik let snaží otěhotnět, a nejde to? Moje touha přišla s dobrým argumentem, takže mě trochu překvapilo, že nakonec vyhrála logika.

„Já nemůžu riskovat,“ prohlásila jsem.

Teď si mě zase prohlížel Adrian. Nakonec přikývl. „Dobře. Tak teda jindy. Dneska v noci budeme… zodpovědní.“

„To je všechno, co mi řekneš?“

Zamračil se. „Co jinýho bych měl říct? To ty jsi řekla ne.“

„Ale… mohl jsi mě donutit.“

Adriana to naprosto ohromilo. „Ty bys chtěla, abych tě donutil?“

„Ne. Samozřejmě, že ne. Jen mě napadlo…, že bys mohl.“

Adrian mi vzal obličej do dlaní. „Rose, já sice podvádím v kartách a kupuju alkohol nezletilejm, ale nikdy bych tě nenutil, abys dělala něco, co sama nechceš. A určitě ne tohle…“

Zmlkl, protože jsem se k němu přitiskla a začala ho znovu líbat. Muselo ho to pořádně překvapit, protože nic neudělal, ale po chvíli mě s velikou neochotou odsunul.

„Malá dhampýrko,“ prohlásil suše. „Jestli se chceš chovat zodpovědně, tohle určitě není ten nejlepší způsob.“

„Nemusíme toho nechávat. A můžeme být zodpovědní.“

„Všechny tyhle historky jsou…“

Najednou zmlkl, když jsem si odhodila vlasy dozadu a nabídla mu svoje hrdlo. Trochu jsem se pootočila, abych mu viděla do očí, ale nic jsem neřekla. Nemusela jsem. Můj návrh byl jasný.

„Rose…,“ vypravil ze sebe nejistě, ale já jsem v jeho výrazu spatřila touhu.

Pití krve není totéž jako sex, ale touží po tom všichni vampýři. A dělat to, když je dotyčný vzrušený, je úžasný zážitek – aspoň co jsem slyšela. Taky je to tabu a skoro nikdo to nedělá, nebo se k tomu aspoň nikdo otevřeně nehlásí. Odtud se odvozuje název krvavých děvek – jsou to děvky, které dovolují mužům pít krev při sexu. Myšlenka, že by dhampýři dobrovolně poskytovali krev, je taky dost nepřípustná, ale já už jsem to dřív dělala. S Lissou, když potřebovala krev, a potom s Dimitrijem, když byl Strigoj. A bylo to nádherné.

Znovu se pokusil promluvit, tentokrát pevnějším hlasem. „Rose, víš, o co si říkáš?“

„Ano,“ odpověděla jsem zpříma. Něžně jsem mu přejela prstem po rtech a pak vklouzla dovnitř do jeho úst a dotkla se jeho tesáků. Obrátila jsem to proti němu. „Neříkej mi, že to nechceš.“

Opravdu chtěl. V okamžiku se sklonil k mému krku a prokousl mi kůži. V tom náhlém náporu bolesti jsem vykřikla, ale postupně výkřik přešel ve sténání, to když se mi při kousnutí začaly do krve vyplavovat endorfiny. Zachvátilo mě nádherné blaho. Tvrdě mě k sobě tiskl a pil. Seděla jsem mu napůl na klíně a zády se mu tiskla k hrudi. Vzdáleně jsem si uvědomovala, že mě přitom hladí. Jediné, co jsem si uvědomovala jasně, byla čistá extatická rozkoš. Dokonalá jízda.

Když se ode mě odtrhl, připadalo mi, že jsem přišla o kus sebe. Jako bych nebyla kompletní. Byla jsem zmatená a chtěla jsem, aby pokračoval, tak jsem ho k sobě přitáhla znovu. Jemně mě odstrčil a s úsměvem si olízl rty.

„Opatrně, malá dhampýrko. I tak jsem zašel dál, než jsem měl. Teď ti nejspíš narostla křídla a klidně bys mohla odletět.“

To mi neznělo jako špatný nápad. Po chvíli ale intenzita těch pocitů trochu ochabla a já se vrátila zpátky do normálu. Pořád jsem si připadala úžasně a omámeně. Endorfiny přikrmovaly mou tělesnou touhu. Pomalu se ke mně vracel i rozum a mým blaženým omámením pronikla sem tam i nějaká (víceméně) souvislá myšlenka. Když se Adrian usnesl, že už jsem dostatečně vystřízlivěla, uvolnil se a lehl si na postel. Po chvilce jsem si lehla k němu a schoulila se. Připadal mi stejně spokojený jako já.

„Tohle,“ prohlásil, „byl nejlepší sex bez sexu v mým životě.“

Odpověděla jsem mu ospalým úsměvem. Bylo už pozdě a po tolika endorfinech jsem byla čím dál vyčerpanější. V hloubi duše jsem si říkala, že i když jsem to chtěla a na Adrianovi mi záleží, stejně to bylo špatné. Neudělala jsem to z žádných vyšších důvodů, jen proto, abych na chvíli zapomněla na svůj žal a zmatek.

Ale přesvědčovala jsem se, že to tak není, takže ten otravný hlas mého svědomí zanedlouho utichl. Usnula jsem přitisknutá k Adrianovi a takhle dobře už jsem se dlouho nevyspala.

Ani mě nepřekvapilo, že jsem zvládla vstát, osprchovat se, obléknout a dokonce si vyfénovat vlasy, aniž bych Adriana vzbudila. Už dřív jsme s kamarády strávili hodně času tím, že jsme se ho pokoušeli vytáhnout z postele. Ať už byl střízlivý nebo měl kocovinu, bylo těžké ho vzbudit.

Česáním jsem strávila víc času než obvykle. Na krku se mi skvělo čerstvé upíří kousnutí. Tak jsem si nechala vlasy rozpuštěné a pečlivě jsem si přes ten kousanec naaranžovala jeden pramen. Spokojená, že tohle utajím, jsem uvažovala, co dělat dál. Asi za hodinu se sejde rada, aby si vyslechla názory na nový zákon o snížení věku, na bojující Moroje a na právo Dragomirů usednout v radě. Pokud mě tam pustí, rozhodně si nenechám uniknout žhavé debaty o tématech, která náš svět trápí nejvíc.

Ale Adriana jsem budit nechtěla. Byl celý zamotaný v mých přikrývkách a spokojeně spal. Kdybych ho vzbudila, měla bych dojem, že tu s ním musím zůstat aspoň do té doby, dokud se nepřichystá. Poutem jsem vnímala, že Lissa sedí sama v kavárně. Chtěla jsem ji vidět a taky se nasnídat, takže jsem se usnesla, že Adrian se o sebe bude muset postarat sám. Nechala jsem mu tam vzkaz, kde jsem, a taky jsem mu napsala, aby za sebou zabouchl dveře, až půjde.

Na půl cestě do kavárny jsem ale vycítila něco, co můj plán na snídani zmařilo. S Lissou tam seděl Christian.

„Dobře, dobře,“ zabrblala jsem. Poslední dobou se toho dělo tolik, že jsem Lissinu osobnímu životu nevěnovala moc pozornosti. Po tom, co se stalo ve skladišti, mě nijak zvlášť nepřekvapilo, že jsou ti dva spolu, ale její pocity neprozrazovaly žádnou romantiku. Byl to jen pokus o přátelství a překonání jejich vzájemné neustálé žárlivosti a nedůvěry.

Nikdy bych je z takového pokusu nevyrušovala. Ostatně vím o jiném místě, kavárně u budovy strážců, kde taky seženu kafe a koblihy. Pokud si nikdo nevzpomene, že jsem de facto pořád vyhozená z královského dvora, snad se i najím.

Ale pravděpodobnost, že si nikdo nevzpomene, nebyla zrovna valná.

Přesto jsem se rozhodla to zkusit a zamířila tam. Cestou jsem nervózně sledovala zatažené nebe. Déšť moji náladu rozhodně nevylepší. Když jsem došla do kavárny, zjistila jsem, že se nemusím bát, že by mi někdo věnoval přehnanou pozornost. Měli tam větší senzaci: Dimitrije.

Byl venku se svými osobními strážci, a i když jsem byla ráda, že si vydobyl aspoň jakous takous svobodu, pořád mě vytáčelo, že ho musí někdo hlídat. Dneska tu aspoň nebyl takový nával. Ti, co se sem přišli nasnídat, jen zírali a ostatní se poflakovali kolem. Tentokrát měl s sebou pět strážců, což bylo o dost míň než obvykle. Bylo to dobré znamení. U stolu seděl sám, měl před sebou kafe a napůl snědený koblih s polevou. Četl si nějaký paperback. Vsadila bych se, že je to western.

Nikdo s ním neseděl. Jeho doprovod kolem něj vytvářel ochranný kruh. Několik strážců postávalo podél stěn, jeden u vchodu a dva u stolů. Zabezpečení se zdálo k ničemu. Dimitrij byl začtený, a pokud si byl vědom přítomnosti strážců a zvědavých pohledů, nedával to nijak najevo. Působil velice neškodně, ale já si vzpomněla na Adrianova slova. Co když v něm zůstalo něco ze Strigoje? Nějaká temná část? Dimitrij sám prohlašoval, že má v sobě pořád cosi, co mu brání někoho milovat.

My dva jsme spolu vždycky byli tak zvláštně propojení, že jsme si uvědomovali blízkost toho druhého. Našla bych ho i v přeplněné místnosti. A přestože byl tak strašně začtený, stejně vzhlédl, sotva jsem se přiblížila k baru. Naše pohledy se na milisekundu střetly. V jeho tváři se nezračil žádný výraz…, ale přesto jsem měla dojem, že na něco čeká.

Na mě, došlo mi, a to mě překvapilo. Navzdory všemu, navzdory naší hádce v kostele… si pořád myslel, že budu naléhat a zahrnovat ho svými citovými výlevy. Proč? Opravdu čeká, že se budu chovat tak nerozumně? Nebo je možné, že… chce, abych za ním přišla?

Ale ať už si myslí cokoli, rozhodla jsem se, že mu to nedaruju. Už tak mi hodněkrát ublížil. Řekl mi, abych se od něj držela dál. Pokud to má být nějaká propracovaná hra s mými city, tak ji rozhodně hrát nebudu. Povýšeně jsem na něj pohlédla a rychle se otočila. Objednala jsem si čaj a čokoládovou buchtu. Po chvilce uvažování jsem si přiobjednala ještě jednu. Měla jsem dojem, že dnešek nebude zrovna dobrý.

Původně jsem se chtěla najíst venku, ale když jsem se podívala skrz tónovaná okna, uviděla jsem, že prší. Sakra. Napadlo mě, že se vykašlu na počasí a půjdu se najíst kamkoli jinam, ale nakonec jsem si řekla, že se přece nenechám od Dimitrije zastrašit.

Zamířila jsem ke stolu, který stál trochu dál od něj, a na Dimitrije jsem se cestou ani nepodívala.

„Ahoj, Rose. Jdeš dneska na zasedání rady?“

Zastavila jsem se. Promluvil na mě jeden z Dimitrijových strážců. Usmíval se na mě. Nemohla jsem si vybavit jeho jméno, ale vždycky se ke mně choval hezky. Nechtěla jsem na něj být hrubá, a tak jsem mu váhavě odpověděla, i když to znamenalo, že jsem blízko Dimitrije.

„Jo,“ řekla jsem a dívala se pouze na toho strážce. „Jen se předtím najím.“

„A pustí tě tam?“ dotázal se další strážce. Ten se taky usmíval. Na okamžik mě napadlo, že se mi posmívají. Ale ne… Tvářili se souhlasně.

„To je vynikající otázka,“ uznala jsem. Ukousla jsem si buchty. „Ale myslím, že bych to měla zkusit. A taky se budu snažit chovat se slušně.“

První strážce se rozesmál. „Doufám, že ne. Rada si za ten debilní zákon o snížení věku zaslouží pořádný výbuch.“ Druhý strážce přitakal.

„Jaký zákon o snížení věku?“ zeptal se Dimitrij.

Váhavě jsem na něj pohlédla. Jako vždy mi ten pohled vyrazil dech. Nech toho, Rose, okřikla jsem se v duchu. Zlobíš se na něj, pamatuješ? A teď sis vybrala Adriana.

„Královští si myslí, že posílat šestnáctiletý dhampýry do bojů se Strigoji je stejný, jako tam posílat osmnáctiletý, tak to uzákonili,“ objasnila jsem a znovu si kousla.

Dimitrij zvedl hlavu tak prudce, že mi málem zaskočilo leknutím. „Jací šestnáctiletí mají bojovat se Strigoji?“ Jeho strážci se napjali, ale nic dalšího neudělali.

Chvilku mi trvalo, než jsem spolkla sousto. Když jsem konečně byla schopná promluvit, trochu mě to vyděsilo. „Podle nového zákona teď budou dhampýři maturovat v šestnácti.“

„Kdy k tomu došlo?“ chtěl vědět.

„Včera. Copak ti to nikdo neřekl?“ Podívala jsem se na jeho strážce. Ti jenom pokrčili rameny. Měla jsem z nich dojem, že jsou sice přesvědčení, že Dimitrij je už zase dhampýr, ale to ještě není důvod, aby s ním probírali kdeco. Jeho jediným dalším společenským kontaktem byla Lissa a jeho vyšetřovatelé.

„Ne,“ zahučel a zamyšleně svraštil obočí.

Tiše jsem jedla buchtu a doufala, že ho to přiměje, aby pokračoval v hovoru. Zabralo to.

„To je šílenost,“ prohlásil. „Morálku stranou, ale v tomhle věku ještě nejsou připravení. Je to pro ně sebevražda.“

„Já vím. Taša přišla s dobrými argumenty proti. A já taky.“

Dimitrij na mě při poslední větě vrhl podezíravý pohled. Pár jeho strážců se usmálo.

„Byla to těsná volba?“ zeptal se. Mluvil se mnou, jako by mě vyslýchal, vážně a soustředěně jako pravý strážce. Tohle je mnohem lepší než se utápět v depresích. A taky lepší, než kdyby mi říkal, ať jdu pryč.

„Hodně těsná. Kdyby Lissa mohla hlasovat, nikdy by to neprošlo.“

„Aha,“ řekl a pohrával si se svým šálkem. „Kvorum.“

„Ty o tom víš?“ podivila jsem se.

„Je to starý morojský zákon.“

„To jsem taky slyšela.“

„O co se pokouší opozice? Přesvědčit radu, aby to vzala zpět, nebo získat pro Lissu hlasovací právo Dragomirů?“

„O obojí. A o další věci.“

Zavrtěl hlavou a zastrčil si vlasy za uši. „To nezvládnou. Musejí si vybrat jednu věc a jít za ní vší silou. Nejchytřejší volba je Lissa. Rada potřebuje, aby v ní znovu usedli Dragomirové. A já viděl, jak na ni lidi pohlížejí, když mě včera vytáhli na veřejnost.“ Z jeho slov čišela nepatrná zahořklost, což naznačovalo, jaké z toho má pocity. Pak ale rychle přešel zpátky k věci. „Nebylo by těžké získat podporu pro tohle – pokud by se jejich snahy netříštily.“

Pustila jsem se do druhé buchty a na svoje rozhodnutí ignorovat Dimitrije jsem úplně zapomněla. Nechtěla jsem ho odvádět od tématu. Tohle byla první věc, která v jeho očích zase roznítila oheň. Jediná věc, o kterou se opravdu upřímně zajímal – tedy krom toho, že chtěl svůj život obětovat Lisse a vykládat mi, ať mu zmizím ze života. Tenhle Dimitrij se mi zamlouval.

Byl to stejný Dimitrij, jako býval dřív. Ten odhodlaný, který byl vždycky ochoten riskovat vlastní život pro dobrou věc. Skoro jsem si přála, aby byl zase tím nepříjemným Dimitrijem, který si ode mě držel odstup a říkal mi, ať za ním nechodím. Když jsem ho teď viděla takhle, na mysli mi vytanula spousta vzpomínek – a to se ani nezmiňuju o tom, jak mě přitahoval, i když jsem si myslela, že už jsem to v sobě potlačila. Teď byl tak rozvášněný, že působil mnohem víc sexy. Cítila jsem z něj stejný zápal, jako když jsme spolu bojovali. Nebo dokonce, jako když jsme se milovali. Takový měl Dimitrij být – silný a vůdčí. Byla jsem ráda, ale přitom… když jsem ho viděla takového, jakého jsem ho milovala, bolelo mě srdce ještě víc. Pro mě byl ztracen.

Pokud Dimitrij uhodl, na co myslím, nedal to na sobě znát. Díval se na mě a jeho pohled mě jako vždy dostal. „Až potkáš Tašu, neposlala bys ji za mnou? Musíme si o tom promluvit.“

„Takže Taša může bejt tvoje kámoška, ale já ne?“ Ta ostrá slova ze mě vyletěla dřív, než jsem jim dokázala zabránit. Zčervenala jsem a připadala si hrozně trapně, že jsem to řekla před jeho strážci. Dimitrij zjevně taky nestál o publikum. Vzhlédl ke strážci, který mě oslovil jako první.

„Můžeme mít chvilku soukromí?“

Jeho doprovod si vyměnil pohledy a pak jako jeden muž všichni ustoupili dozadu. Moc daleko ale nepoodešli a pořád tvořili kolem Dimitrije kruh. Nicméně nám muselo stačit, že náš rozhovor nebude nikdo poslouchat. Dimitrij se otočil ke mně. Sedla jsem si.

„Ty a Taša jste každá v úplně jiné situaci. Ona může být bezpečně součástí mého života. Ty ne.“

„Zatím to ale vypadá,“ začala jsem a vzteklá pohodila vlasy, „že můžu bejt součástí tvýho života, pokud se ti to zrovna hodí. Řekněme, že můžu vyřizovat vzkazy.“

„Opravdu se mi nezdá, že bys mě v životě potřebovala,“ poznamenal suše a hlavu nepatrně naklonil k mému pravému rameni.

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, co se vlastně stalo. Jak jsem pohodila vlasy, odhalila jsem si krk – a kousanec. Snažila jsem se už znovu nezrudnout a pořád jsem se přesvědčovala, že se nemám za co stydět. Srovnala jsem si vlasy zase na místo.

„Do toho ti nic není,“ zasyčela jsem a doufala, že to strážci neviděli.

„Přesně tak.“ Mluvil triumfálním tónem. „Protože musíš žít svůj život, daleko ode mě.“

„Proboha!“ vykřikla jsem. „Přestaneš už s tím?“

Odtrhla jsem od něj zrak, protože se k nám náhle začala blížit armáda.

Dobře, tak to nebyla přímo armáda, ale klidně by mohla být. Jednu minutu jsme tu byli jen já, Dimitrij a jeho ochranka, a pak se to najednou v celé místnosti začalo hemžit strážci. A nebyli to jen tak ledajací strážci. Měli na sobě černobílé uniformy, jaké strážci často nosí ke slavnostním příležitostem, ale navíc ještě měli na límečku malý červený knoflík, který je jasně označoval jako královninu stráž. Bylo jich tam aspoň dvacet.

Byli smrtící a nebezpeční, ti nejlepší z nejlepších. V minulosti se vyskytlo několik případů, kdy panovníka napadl atentátník, kterého vzápětí urychleně sejmula královská stráž. Byli jako chodící smrt – a všichni se shromáždili kolem nás. Dimitrij i já jsme rychle vyskočili. Netušili jsme, co se tu děje, ale najisto jsme věděli, že jejich hrozba je namířena proti nám. S Dimitrijem nás od sebe dělil stůl a židle, ale přesto jsme oba zaujali standardní bojový postoj, když nás obklopili nepřátelé. Postavili jsme se k sobě zády.

Dimitrijovi strážci na sobě měli obyčejné oblečení a tvářili se trochu překvapeně, že tu vidí své kolegy. Ale s pravou strážcovskou efektivitou se brzy připojili ke královským strážcům. Už žádné úsměvy ani vtípky. Nejradši bych se vrhla před Dimitrije, ale v téhle situaci by to stejně nešlo.

„Okamžitě půjdeš s námi,“ prohlásil jeden z královniných strážců. „Když budeš odporovat, odvedeme tě násilím.“

„Nechte ho bejt!“ zaječela jsem a dívala se z jednoho na druhého. Vybuchoval ve mně temný vztek. Jak to, že pořád ještě nevěří? Proč po něm pořád jdou? „Nic neudělal! Chlapi, proč se nemůžete smířit s tím, že je z něj opravdovej dhampýr?“

Muž, který mluvil, teď povytáhl obočí. „Nemluvil jsem na něj.“

„Vy jste přišli… pro mě?“ podivila jsem se. Přemýšlela jsem, co jsem všechno poslední dobou provedla. Napadla mě šílená myšlenka, že třeba královna zjistila, že jsem strávila noc s Adrianem, a to ji vytočilo. Ale kvůli tomu by na mě přece neposílala celou palácovou gardu…, nebo ano? Vážně jsem zašla se svými výstřelky až takhle daleko?

„Kvůli čemu?“ chtěl vědět Dimitrij. Jeho vysoké krásné tělo, které někdy bylo tak smyslné, teď působilo napjatě a zlověstně.

Ten muž se dál díval na mě a Dimitrije vůbec nebral na vědomí. „Nenuť mě to opakovat: Pojď s námi v klidu a tichosti, nebo tě přinutíme.“ V ruce se mu zaleskla pouta.

Vykulila jsem oči. „To je šílený! Nikam s vámi nejdu, dokud mi neřeknete, co se sakra…“

V tom okamžiku se zřejmě usnesli, že s nimi v tichosti nikam nepůjdu. Dva z královských strážců se po mně natáhli. Přestože technicky vzato pracujeme pro stejnou stranu, moje instinkty se ozvaly. Ničemu z toho jsem nerozuměla, ale nechtěla jsem, aby mě odtud odvláčeli jako nějakého nebezpečného zločince. Do jednoho strážce jsem strčila židlí, na níž jsem před chvílí seděla, a druhému jsem dala ránu pěstí. Byla to dost neohrabaná rána a on byl navíc mnohem vyšší než já. Ten výškový rozdíl mi ale umožnil snadno uhnout, když se po mně znovu natáhl. Když jsem ho pak tvrdě kopla do nohy, jeho zavrčení mi napovědělo, že tahle rána byla dobrá.

Slyšela jsem výkřiky. Zaměstnanci kavárny vyhlíželi zpoza pultu, jako by čekali, kdy na sebe vytáhneme zbraně. Ti, co se sem přišli nasnídat, rychle prchali od stolů a poráželi přitom nádobí a rozhazovali jídlo. Utíkali k východům, jenže všechny dveře zastoupili strážci. To vyvolalo další výkřiky, přestože bylo evidentní, že tohle všechno vzniklo kvůli mně.

Mezitím se do bitky zapojili další strážci. Rozdala jsem sice pár dobrých ran, ale věděla jsem, že je jich na mě moc. Jeden strážce mě popadl za paži a pokoušel se mi nasadit pouta. Ale nechal toho, když mě popadly další ruce a odtáhly od něj.

Dimitrij.

„Nesahej na ni,“ zavrčel.

Kdyby bylo jeho prohlášení adresováno mně, tón jeho hlasu by mě vyděsil. Strčil si mě za záda a ochranitelsky si stoupl přede mě. Strážci se k nám blížili ze všech stran a Dimitrij je začal likvidovat se stejnou smrtící grácií, jaká mu vysloužila pověst boha. Nikoho z nich nezabil, ale zajistil jejich vyřazení z boje. Pokud by si někdo myslel, že jeho strigojí minulost nebo pobyt ve vězení oslabily jeho bojové schopnosti, škaredě by se zmýlil. Dimitrij byl jako živelná pohroma, dokázal bojovat a zároveň mi zabránit, abych se přidala do bitky, kdykoli jsem se o to pokusila. Královnini strážci byli sice nejlepší z nejlepších, ale Dimitrij… Můj bývalý instruktor a milenec představoval zkrátka svou vlastní kategorii. Jeho bojové zkušenosti sahaly dál než zkušenosti kohokoli jiného. A všechny je teď bohatě využíval na mou obranu.

„Zůstaň vzadu,“ poručil mi. „Ani se tě nedotknou.“

Nejprve mě ohromilo, že mě brání, i když jsem nebyla nadšená z toho, že nemůžu taky bojovat. Ale sledovat ho znovu při boji bylo taky úchvatné. V jeho podání to vypadalo nebezpečně a krásně zároveň. Byl jako armáda složená z jediného muže, bojovník, jenž chrání své milované a nepřátelům přináší hrůzu.

Vtom mě napadlo něco strašlivého.

„Přestaňte!“ zaječela jsem náhle. „Půjdu! Půjdu s vámi!“

Nejdřív mě nikdo neslyšel. Byli příliš zaujati bojem. Strážci se dál snažili proplížit se za Dimitrije, ale on je pokaždé vycítil a hodil po nich židlí nebo čímkoli, co měl právě po ruce. Přitom nepřestával kopat a bušit do těch, co měl před sebou. Kdoví? Možná by skutečně dokázal sám porazit celou armádu.

Ale to jsem mu nemohla dovolit.

Zatřásla jsem mu paží. „Přestaň,“ zopakovala jsem. „Už nebojuj.“

„Rose…“

„Přestaň!“

Byla jsem si jistá, že takhle hlasitě jsem snad v životě nezařvala. Rozlehlo se to po celé místnosti. A dost možná i po celém královském dvoře.

Nepřimělo je to, aby okamžitě přestali bojovat, ale někteří výrazně zpomalili. Několik zaměstnanců se schovávalo za barem a obezřetně vyhlíželi. Dimitrij byl pořád v pohybu, stále připraven sejmout každého, kdo mu přijde pod ruku. Musela jsem se na něj prakticky vrhnout, aby si mě vůbec všiml.

„Přestaň.“ Tentokrát jsem zašeptala. Zavládlo tíživé ticho. „Už s nimi nebojuj. Půjdu s nimi.“

„Ne. Nedovolím, aby tě odvedli.“

„Musíš,“ naléhala jsem.

Těžce oddechoval a bylo vidět, že je připraven k dalšímu útoku. Podívali jsme se vzájemně do očí a v tu chvíli mezi námi proběhlo snad tisíc slov. Ve vzduchu praskalo to staré známé elektrické napětí. Jenom jsem doufala, že jsem mu pohledem sdělila, co jsem chtěla.

Jeden ze strážců zkusmo vykročil vpřed – při čemž musel obejít svého kolegu, který ležel na podlaze v bezvědomí – a Dimitrij se zase napjal. Začal blokovat strážci cestu a znovu mě bránit, ale já jsem si stoupla mezi ně. Chytila jsem Dimitrije za ruce a podívala se mu do očí. Z jeho kůže sálalo teplo a ten dotek mi připadal tak… správný.

„Prosím. Už ne.“

Viděla jsem, že konečně pochopil, co se mu snažím říct. Lidi se ho pořád ještě bojí. Nikdo neví, co je vlastně zač. Lissa tvrdí, že když se bude Dimitrij chovat klidně a normálně, obavy utichnou. Ale tohle? Když sejmul celou armádu strážců? Za tohle si asi nevyslouží body za dobré chování. Po tom, co se teď stalo, už je stejně pozdě, ale musela jsem se aspoň pokusit zmírnit následky. Nemohla bych připustit, aby ho znovu zavřeli – a ještě ke všemu kvůli mně.

Jak se na mě díval, pohledem mi taky něco sdělil: že by za mě bojoval dál, že by bojoval, dokud by se nezhroutil, jen aby jim zabránit odvést mě.

Zavrtěla jsem hlavou a na rozloučenou mu stiskla ruku. Jeho prsty byly přesně takové, jak jsem si pamatovala – dlouhé a ladné, s mozoly za léta trénování. Pustila jsem ho a otočila se k chlápkovi, který původně promluvil. Předpokládala jsem, že je jejich velitel.

Zvedla jsem ruce a pomalu postoupila vpřed. „Půjdu s vámi v klidu. Ale prosím… nezavírejte ho zase. On si jenom myslel… Jenom si myslel, že jsem v nějakým průšvihu.“

Když mi ovšem zacvakli pouta kolem zápěstí, začala jsem věřit, že v průšvihu opravdu jsem. Strážci si vzájemně pomáhali na nohy. Jejich velitel se zhluboka nadechl, aby učinil prohlášení, ke kterému se chystal už od chvíle, kdy vkročili do kavárny. Polkla jsem a čekala, že padne Viktorovo jméno.

„Rose Hathawayová, jsi zatčena pro velezradu.“

To jsem nečekala. Doufala jsem, že když jsem se vzdala dobrovolně, bude to lepší, a tak jsem se zeptala: „Za jakou velezradu?“

„Za vraždu Jejího Veličenstva královny Taťány.“

DVACET ŠEST

Možná to byl ze strany osudu zvrácený smysl pro humor, ale skončila jsem v Dimitrijově nyní prázdné cele.

Když mi strážce oznámil obvinění, šla jsem s nimi tiše. Vlastně jsem byla jako praštěná do hlavy, protože mi připadalo nemožné zpracovat všechno to, co mi řekl. Ani ta část o mně mi nějak nedocházela. Necítila jsem vztek ani rozhořčení nad tím obviněním, protože jsem pořád nedokázala přijmout fakt, že Taťána je mrtvá.

Nejen mrtvá. Zavražděná.

Zavražděná?

Jak se to stalo? Jak se to mohlo stát tady? Královský dvůr je jedním z nejbezpečnějších míst na světě a Taťánu vždycky chránili extra. Chránila ji ta skupina, která se tak rychle vrhla na Dimitrije a na mě. I kdyby opustila dvůr – a já si byla jistá, že neopustila –, žádný Strigoj by ji nemohl zabít. Neustále čelíme nějakým hrozbám, a tak je vražda mezi Moroji a dhampýry něčím neslýchaným. Jistě se to ale občas stává. Je to nevítaný jev v každé společnosti, jenže my jsme neustále pronásledováni, takže nemáme čas obrátit se jeden proti druhému (pořvávání na shromáždění rady nepočítám). To bylo také jedním z důvodů, proč Viktora odsoudili. Jeho zločiny se zdály nepředstavitelně strašlivé.

Až doteď.

Jakmile jsem se smířila s nemožnou myšlenkou, že Taťána je mrtvá, dokázala jsem si položit otázku: Proč já? Proč z toho obvinili mě? Nejsem sice žádný právník, ale jsem si jistá, že jako pádný důkaz u soudu nemůžou použít jen to, že jsem ji nazvala pokryteckou mrchou.

Snažila jsem se vytáhnout nějaké podrobnosti ze strážců hlídkujících před mou celou, ale ti měli kamenné výrazy a mlčeli.

Když už jsem z toho věčného řvaní ochraptěla, skácela jsem se na postel a vklouzla Lisse do hlavy. Byla jsem si jistá, že tam najdu informací mnohem víc.

Lissa se zběsile pokoušela něco zjistit, od koho jen mohla. Christian byl pořád s ní. Stáli ve vstupní hale jedné administrativní budovy, kde panoval ruch. Dhampýři i Morojové běhali všemi směry. Někteří byli vyděšení z téhle nové nestability vlády, zatímco jiní doufali, že by toho mohli využít. Lissa s Christianem stáli uprostřed toho všeho jako lístky hnané zuřivou bouří.

I když už byla Lissa technicky vzato dospělá, u královského dvora byla stále pod ochrannými křídly někoho staršího – obvykle to byla Priscilla Vodová a občas dokonce sama Taťána. Teď ze zjevných důvodů nebyla k dispozici ani jedna z nich. I když Lissu spousta královských měla v úctě, ona teď neměla žádný dobrý zdroj, na který by se mohla obrátit.

Christian viděl, jak je bezradná, a tak jí povzbudivě stiskl ruku. „Teta Taša bude vědět, co se děje,“ řekl. „Dříve či později se do toho vloží. Víš, že by nedovolila, aby se Rose něco stalo.“

Lissa si uvědomovala, že ta poslední věta vyzněla trošku nejistě, ale přešla to. Taša sice nechce, aby se mi něco stalo, ale rozhodně není všemocná.

„Lisso!“

Po Adrianově zavolání se otočila jak Lissa, tak Christian. Adrian právě vešel se svou matkou. Vypadal, jako by přišel rovnou z mého pokoje. Měl na sobě totéž co včera a jeho oblečení bylo pomačkané. Ani vlasy neměl tak pečlivě upravené jako obvykle. Ve srovnání s ním Daniella vypadala upraveně, jako dokonalá byznysmenka, která neztratila své ženské kouzlo.

Konečně! Tihle lidé možná znají odpovědi. Lissa k nim vděčně přiběhla.

„Díkybohu,“ vyhrkla Lissa. „Nám nikdo neřekne, co se tu děje… Jen že je královna mrtvá a Rose zavřená.“ Lissa se naléhavě zadívala na Daniellu. „Řekni mi, že to je nějaký omyl.“

Daniella jí poklepala na rameno a obdařila ji natolik utěšujícím pohledem, jaký jen za těchto okolností zvládla. „Obávám se, že ne. Taťána byla v noci zavražděna a Rose je jejich hlavní podezřelou.“

„Ona by to ale nikdy neudělala!“ vykřikla Lissa.

I Christiana se zmocnilo spravedlivé rozhořčení. „To, že tuhle řvala na radu, přece nestačí, aby ji obvinili z vraždy.“ Aha, Christian i já uvažujeme podobně. Bylo to skoro až děsivé. „Ani to, že se vplížila na Hlídku za mrtvé.“

„Máš pravdu. To nestačí,“ připustila Daniella. „Ale ani to na ni nevrhá dobré světlo. A oni zjevně mají nějaký důkaz, který podle nich dokazuje její vinu.“

„Jaký důkaz?“ chtěla vědět Lissa.

Daniella se zatvářila omluvně. „To nevím. Pořád se to vyšetřuje. Bude nějaký výslech, kde ten důkaz předestřou a budou se jí vyptávat, kde byla, zjišťovat možný motiv… a podobně.“ Rozhlédla se po lidech spěchajících kolem. „Pokud se vůbec dostanou takhle daleko. Něco takového… se nestalo celé věky. Teď má rada absolutní moc, dokud nebude zvolen nový panovník, ale pořád panuje chaos. Všichni se bojí. Vůbec bych se nedivila, kdyby tady u dvora teď zavedli stanné právo.“

Christian se obrátil na Lissu a ve tváři se mu zračila naděje. „Vidělas Rose včera v noci? Byla s tebou?“

Lissa se zamračila. „Ne. Myslím, že byla u sebe v pokoji. Já jsem ji naposled viděla předevčírem.“

Daniella se netvářila moc šťastně. „To nám nepomůže. Pokud byla sama, nemá alibi.“

„Nebyla sama.“

Na Adriana se upřely tři páry očí. To bylo poprvé, co promluvil od okamžiku, kdy na Lissu zavolal. Lissa si ho až dosud moc nevšímala, což znamenalo, že já taky ne. Jenom zaznamenala jeho nepříliš upravený zevnějšek, když přišel. Teď si začala prohlížet detaily. Obavy a úzkost na něm zanechaly stopy. Vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Když se zaměřila na jeho auru, viděla obvyklou zlatou, která je typická pro uživatele éteru, ale zlatá i všechny ostatní barvy teď byly zastřené temnotou. Aura mu taky trochu blikala, což bylo známkou toho, že se ho zmocňuje psychická labilita vyvolaná éterem. Všechno se to seběhlo tak rychle, že nestačil ani pořádně zareagovat, ale předpokládala jsem, že si při nejbližší příležitosti zapálí a napije se. Tímhle způsobem se s takovými věcmi vypořádával.

„Co to říkáš?“ dotázala se Daniella ostře.

Adrian pokrčil rameny. „Nebyla sama. Byl jsem s ní celou noc.“

Lissa s Christianem odvedli skvělou práci, když se snažili zachovat neutrální výraz, ovšem Daniella se tvářila konsternovaně, asi jako každý rodič, který slyší o sexuálním životě svého potomka. Adrian si její reakce dobře všiml.

„Ušetři mě,“ zavrčel. „Ušetři mě morálního kázání a svejch názorů… Na ničem z toho teď nezáleží.“ Mávl rukou směrem k vyděšené skupince, která běžela kolem a ječela, že Viktor Daškov se jistě dostal na královský dvůr a teď je všechny pozabíjí. Adrian zavrtěl hlavou, načež se opět obrátil na svou matku. „Byl jsem s Rose. To dokazuje, že to neudělala. Tvůj mateřský nesouhlas s mým milostným životem probereme pak.“

„Tohle mě neznepokojuje! Pokud skutečně mají pádný důkaz a ty jsi do toho zapletený, podezření může padnout i na tebe.“ Daniellina vyrovnanost vzala rázem za své.

„Vždyť to byla moje teta,“ vykřikl Adrian nevěřícně. „Proč bychom ji pro všechno na světě s Rose zabíjeli?“

„Protože neschvalovala váš vztah. A protože Rose naštval ten zákon o snížení věku.“ To vyslovil Christian. Lissa jen zírala, ale on jen trochu pokrčil rameny. „No co? Jenom říkám nahlas, co je jasný na první pohled. Kdybych to neudělal já, řekl by to někdo jinej. A takový historky už jsme slyšeli všichni – lidi si vymejšlejí historky, který jsou extrémní i na Rose.“ Vskutku silná poznámka.

„Kdy?“ zeptala se Daniella a zatahala Adriana za rukáv. „Kdy jsi byl s Rose? Kdy ses s ní sešel?“

„Nevím. Nevzpomínám si,“ odpověděl.

Sevřela ho za paži. „Adriane! Ber to vážně. Tohle může znamenat veliký rozdíl v tom, jak se budou věci dál vyvíjet. Pokud jsi s ní byl už předtím, než byla Taťána zavražděna, tak tě s tím nebude nikdo spojovat. Ale jestli ses s Rose sešel až potom…“

„Má alibi,“ skočil jí do řeči. „A není žádnej problém.“

„Doufám, že to tak je,“ zamumlala Daniella. Zdálo se, že už se nedívá na moje kamarády. Vypadala, že horečně přemýšlí, jak nejlépe ochránit svého syna. Já pro ni byla jen nešťastný případ. O něj měla pochopitelně mnohem větší zájem. „Stejně ti raději opatříme právníka. Promluvím s Damonem. Musím ho vyhledat, než dneska večer začne výslech. A Rufus by se o tom taky měl dovědět. Do prčic!“ Adrian nad tím jen povytáhl obočí. Nabyla jsem z toho dojmu, že lady Ivaškovová nenadává moc často. „Musíme zjistit, kdy přesně jsi tam byl.“

Kolem Adriana se pořád vznášel oblak úzkosti a teď už vypadal, že to s ním každou chvíli sekne, když se co nevidět nedostane k nikotinu nebo alkoholu. Nerada jsem ho viděla v takovém stavu, obzvlášť, když to bylo kvůli mně. Bezpochyby měl v sobě ohromnou sílu, ale kvůli svojí povaze a vedlejším účinkům éteru se s tím vším vyrovnával jen těžko. Přestože byl rozrušený, dokázal z hlavy vydolovat něco, co mohlo pomoct jeho ustarané matce.

„Když jsem vešel do budovy, v hale někdo byl…, asi správce. Ale recepce byla prázdná.“ Ve většině budov je obvykle personál, kdyby se něco přihodilo nebo kdyby někdo něco potřeboval.

Daniella se rozzářila. „To je ono. Tohle potřebujeme. Damon zjistí čas, kdys tam byl, takže tě z toho dostaneme a očistíme.“

„A bude mě moct hájit, kdyby se to vyvinulo nějak blbě?“

„Samozřejmě,“ odvětila okamžitě.

„A co Rose?“

„Co s ní?“

Adrian pořád vypadal rozrušeně, ale v jeho zelených očích se zračila vážnost a soustředění. „Jestli se zjistí, že tetu Taťánu zabili, než jsem přišel za Rose, tak v tom bude sama. Bude ji Damon hájit jako její právník?“

Jeho matka zaváhala. „No, víš, zlato… Damon vlastně takové věci nedělá…“

„Ale udělá to, když ho o to požádáš,“ vypravil ze sebe naléhavě Adrian.

„Adriane,“ povzdechla znaveně. „Nevíš, o čem mluvíš. Tvrdí, že ten důkaz proti ní je dost zlý. Kdyby se jí naše rodina zastala…“

„To není totéž, jako bychom schvalovali vraždu! Tys Rose poznala. Líbila se ti. Můžeš se mi podívat do očí a říct mi, že je v pořádku nechat ji v tom jen s nějakým neschopným obhájcem, kterýho jí někde vyštrachají? Můžeš?“

Daniella zbledla a trochu se shrbila. U svého syna, kterému jinak na ničem moc nezáleželo, zřejmě nebyla zvyklá na takové odhodlání. A přestože jeho promluva dávala dokonalý smysl, z jeho hlasu zaznívalo šílené zoufalství, což bylo trochu děsivé. Ale nedokázala jsem určit, jestli to zapříčinil éter, nebo jen jeho vlastní emoce.

„Já… s Damonem promluvím,“ řekla nakonec. Musela několikrát polknout, aby to vůbec dokázala vyslovit.

Adrian hluboce vydechl a spolu s tím výdechem ze sebe dostal i trochu svého rozhořčení. „Děkuju.“

Daniella vzápětí odběhla a zmizela v davu. Nechala tam Adriana samotného s Christianem a Lissou. Ti dva vypadali jen o něco méně ohromeně než Daniella.

„Damon Taurus?“ tipla si Lissa. Adrian přisvědčil.

„Kdo to je?“ dotázal se Christian.

„Mámin bratranec,“ objasnil Adrian. „Rodinnej právník. Je to fakt žralok. Taky prohnanej, ale dokáže každýho ze všeho vysekat.“

„To je teda něco,“ zahučel Christian. „Ale je natolik dobrej, aby si poradil s tím takzvaným důkazem?“

„To nevím. Vážně nevím.“ Adrian si nepřítomně sáhl do kapsy, kde většinou nosil cigarety, ale dneska tam žádné neměl. Povzdechl. „Nevím, co mají za důkaz, ani jak vlastně teta Taťána umřela. Slyšel jsem jenom, že ji ráno našli mrtvou.“

Lissa a Christian si vyměnili pohledy. Christian pokrčil rameny a Lissa se otočila zase k Adrianovi. Ujala se role posla špatných zpráv.

„Kůl,“ řekla. „Našli ji v posteli se stříbrným kůlem v srdci.“

Adrian na to nic neřekl a ani jeho výraz se nijak nezměnil. Lissu napadlo, že v téhle debatě o nevině, důkazech a právnících všichni tak nějak přehlížejí skutečnost, že Taťána byla Adrianova prateta. Některá její rozhodnutí neschvaloval a za zády se jí často posmíval. Ale pořád patřila do jeho rodiny, byla osobou, kterou znal po celý život. Její smrt v něm přece musela vyvolat bolest. I já jsem prožívala rozporuplné pocity. Nenáviděla jsem ji za to, co mi udělala, ale nikdy bych si nepřála, aby umřela. Nemohla jsem si pomoct – vzpomněla jsem si, jak se mnou někdy mluvila jako s opravdovou osobností. Možná to jenom hrála, ale byla jsem si jistá, že ten večer, kdy se zastavila u Ivaškovových, to myslela upřímně. Byla unavená a zamyšlená, uvažovala, jak přinést svému lidu klid.

Lissa sledovala, jak Adrian odchází, a cítila bolest a soucit. Christian ji něžně pohladil po ruce. „Pojď,“ řekl jí. „Dozvěděli jsme se, co jsme potřebovali.“

Lissa si připadala bezradná. Nechala ho, aby ji odvedl ven, a cestou uhýbala davům, které panikařily čím dál víc. Klesající oranžové slunce dodávalo každému stromu i listu teplý zlatavý nádech. Když jsme se tehdy s Dimitrijem vrátili z toho skladiště, venku bylo plno lidí, ale s tímhle shromážděním se to nedalo vůbec srovnat. Všichni si horečně sdělovali novinky a tvářili se zděšeně. Někteří už truchlili, byli oděni v černém a po tvářích jim stékaly slzy. Uvažovala jsem, nakolik to myslí upřímně. I uprostřed téhle tragédie a ve světle zločinu, který se tu odehrál, královští stále prahnou po moci.

A kdykoli Lissa zaslechla moje jméno, dopalovalo ji to čím dál víc. Byl to ošklivý vztek, který jsem poutem vnímala jako černý dým. To je prokletí éteru.

„Tomu nemůžu uvěřit!“ zakřičela na Christiana. Všimla jsem si, že ji rychle odvádí stranou od lidí. „Jak si někdo může o Rose myslet něco takovýho? Hodili to na ni. Určitě.“

„Já vím, já vím,“ řekl. Taky rozeznával nebezpečné známky éteru a snažil se ji uklidnit. Došli na malé travnaté prostranství a ve stínu lísky se posadili na zem. „My víme, že to neudělala. A taky to dokážeme. Nemůžou ji trestat za něco, co neprovedla.“

„Ty je neznáš,“ zavrčela Lissa. „Když ji dostali, udělají teď, co budou moct, aby ji potopili.“ Jen slabě jsem si uvědomovala, že jsem do sebe natáhla trochu její temnoty, a pokusila jsem se ji uklidnit. Bohužel mě to rozzuřilo ještě víc.

Christian se rozesmál. „Ty zapomínáš, že jsem s takovýma lidma vyrůstal. Chodil jsem do školy s jejich děckama. Znám je, ale nebudeme panikařit, dokud nezjistíme něco víc, jo?“

Lissa vydechla a bylo jí už o moc lépe. Kdybych si nedávala pozor, natáhla bych z ní do sebe té temnoty ještě víc. Obdařila Christiana váhavým úsměvem.

„Nepamatuju si, že bys dřív byl takhle rozumnej.“

„To proto, že každej rozumnost definuje jinak. Moji rozumnost zatím nikdo nepochopil, to je všechno,“ pravil povzneseně.

„Tebe vůbec málokdo pochopil,“ zasmála se.

Zadíval se jí do očí a její úsměv byl rázem vřelejší a něžnější. „Tak doufám, že tohle není nedorozumění. Jinak bych mohl jednu schytat.“

Sklonil se k ní a přitiskl rty na její. Lissa vůbec nezaváhala a poddala se sladkému polibku. Bohužel mě to zasáhlo taky. Když se pak od sebe odtrhli, Lisse zrychleně bušilo srdce a tváře jí zčervenaly.

„A tohle byla definice čeho?“ zeptala se a pořád vnímala příjemné pocity z toho polibku.

„Tohle znamenalo promiň,“ řekl.

Sklopila zrak a nervózně začala škubat trávu. Nakonec s povzdechem zase vzhlédla. „Christiane…, měl jsi někdy… Měl jsi někdy něco s Jill? Nebo s Miou?“

Překvapeně na ni vytřeštil oči. „Cože? Jak tě to napadlo?“

„Trávil jsi s nimi hodně času.“

„Já stojím jen o jednu jedinou,“ prohlásil. Sledoval ji pevným pohledem svých ledově modrých očí a jeho pohled nenechával prostor pro pochyby, koho tím míní. „Žádná jiná se k tomu ani nepřiblížila. Přes všechno to, co se stalo, dokonce i to s Avery…“

„Christiane, tolik se za to omlouvám…“

„Nemusíš.“

„Ale jo.“

„Sakra,“ ulevil si. „Necháš mě dokončit vě…“

„Ne,“ přerušila ho. Tentokrát ona políbila jeho a byl to silný a mocný polibek, který vnímala celým tělem. V tu chvíli věděla, že ani pro ni nikdo jiný na světě neexistuje.

Taša měla zjevně pravdu: jsem jediná, kdo je může dát zase dohromady. Jen jsem nečekala, že mě kvůli tomu budou muset zavřít.

Odtrhla jsem se od její mysli, abych jim poskytla nějaké soukromí a sebe uchránila od pohledu na nejhorší. Nezáviděla jsem jim to. Teď pro mě stejně nemůžou nic udělat, tak ať si aspoň užijí, že se zase dali dohromady. Beztak nemůžou dělat nic jiného než čekat na další informace. A jejich způsob krácení času je rozhodně zdravější než ten Adrianův.

Lehla jsem si na postel a zírala do stropu. Všude kolem byly jen neutrální barvy a kov. Šílela jsem z toho. Neměla jsem na co se koukat, co číst. Připadala jsem si jako zvíře chycené v kleci. Jako by se celá místnost neustále zmenšovala. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo v duchu si znovu přehrát, co jsem se dozvěděla Lissiným prostřednictvím. Analyzovala jsem každé slovo, které padlo. Samozřejmě to ve mně vyvolávalo řadu otázek, ovšem nejvíc mě znepokojil výslech, o němž se zmiňovala Daniella. Musím se o tom dovědět víc.

Odpověď jsem dostala o několik hodin později.

Upadla jsem do jakéhosi stavu otupělosti a málem jsem si ani nevšimla, že u dveří mojí cely postává Michail. Vyskočila jsem z postele, došla k mřížím a spatřila, že odemyká. Okamžitě mě zachvátila naděje.

„Co se děje?“ vyhrkla jsem. „Pustí mě?“

„Obávám se, že ne,“ odpověděl. Jakmile vešel do cely, rychle mi nasadil želízka. Nebránila jsem se. „Přišel jsem, abych tě odvedl k výslechu.“

Jakmile jsem vyšla na chodbu, uviděla jsem tam další strážce. Moje vlastní ochranka. Podobně jako u Dimitrije. Jak milé! Pokračovali jsme s Michailem dál a já byla ráda, že celou cestu mluvil. Bylo to mnohem lepší než to děsivé mlčení, které se patrně má před vězni zachovávat.

„Co je to přesně za výslech? Bude to soud?“

„Ne, ne. Na soud je ještě moc brzo. Výslech rozhodne, jestli půjdeš před soud, nebo ne.“

„To zní jako plýtvání časem,“ řekla jsem. Vyšli jsme z budovy strážců a čerstvý vlhký vzduch venku pro mě byl největším požehnáním.

„Větší plýtvání časem by bylo, kdybys šla rovnou k soudu a oni pak zjistili, že nemají na čem stavět. U výslechu jenom předloží důkazy, co mají, a soudce – nebo spíš někdo, kdo se bude chovat jako soudce – rozhodne, jestli půjdeš k soudu. U soudu je to pak oficiální. Až tam padne rozsudek a trest.“

„Proč je ten výslech až teď? Proč mě nechali celej den trčet v cele?“

Zasmál se, ale asi ne proto, že by mu to připadalo zábavné. „Tohle je rychlé, Rose. Hodně rychlé. Normálně trvá dny nebo týdny, než dojde k výslechu. A jestli rozhodnou, že půjdeš před soud, zůstaneš zavřená až do té doby.“

Polkla jsem. „Taky si s tím pospíší?“

„To netuším. Naposled zabili panovníka před více než sto lety. Všichni z toho šílí a rada chce zavést pořádek. Už teď dělají ohromné plány na královnin pohřeb – to bude veliká událost, která všechny přivede na jiné myšlenky. I ten tvůj výslech je pokusem, jak nastolit pořádek.“

„Co? Jak?“

„Čím dřív potvrdí, že šlo o vraždu, tím bezpečněji se budou všichni cítit. Jsou přesvědčeni, že důkazy proti tobě jsou natolik jasné, že to hodlají probrat jen ve spěchu. Chtějí, abys byla vinna. Chtějí ji pohřbít s tím, že už bude známo, kdo ji zavraždil a že vražedkyně bude předána do rukou zákona. Pak budou všichni moct v klidu spát, dokud nebude zvolen nový král nebo královna.“

„Ale já jsem ji…“ Radši jsem se nehájila. Nemělo to smysl.

Před námi se tyčila budova, v níž se nacházela soudní síň. Když jsem tam byla poprvé u Viktorova soudu, připadalo mi to tam strašlivé. Ale to bylo kvůli děsným vzpomínkám, které ve mně tehdy vyvolával. Teď… teď se jedná o moji budoucnost. A zjevně ne pouze o moji budoucnost – celý svět Morojů mě teď sleduje, čeká a doufá, že jsem zločinec, kterého se jim snadno podaří navždy odklidit. Polkla jsem a nervózně pohlédla na Michaila.

„A ty myslíš… Myslíš, že mě pošlou před soud?“

Neodpověděl. Nějaký strážce nám přidržel dveře.

„Michaile?“ naléhala jsem. „Opravdu mě postaví před soud pro vraždu?“

„Ano,“ řekl soucitně. „Jsem přesvědčen, že to udělají.“

DVACET SEDM

Když jsem vešla do soudní síně, byl to jeden z nejpodivnějších zážitků v mém životě – a nejen proto, že jsem tu dnes byla za obviněnou. Hrozně mi to připomínalo soudní proces s Viktorem. Pomyšlení, že jsem se teď na jeho místě ocitla já, bylo příliš zvláštní, než abych se s tím nějak vyrovnala.

Vešla jsem obklopena skupinou strážců, takže všichni samozřejmě zírali. A věřte mi, že se tam shromáždilo opravdu hodně lidí. Přirozeně jsem se snažila nevypadat poraženě ani zahanbeně. Vešla jsem sebejistě, s hrdě zdviženou hlavou. Opět jsem si vzpomněla na Viktora. Ten sem taky napochodoval vzdorovitě a já byla tehdy zděšena, jak se takhle může chovat někdo, kdo se dopustil takových zločinů. Myslí si tihle lidé totéž o mně?

V přední části síně na vyvýšeném stupínku seděla žena, kterou jsem neznala. Mezi Moroji se obvykle role soudce ujme nějaký právník, který byl jmenován kvůli výslechu nebo čemukoli dalšímu. Samotný soudní proces – aspoň tak velký jako byl ten Viktorův – se odehrává za přítomnosti královny. To na ní je konečné rozhodnutí o rozsudku. Teď tady byli jen členové rady, kteří rozhodnou, jestli se vůbec dostanu takhle daleko. U soudu je to pak oficiální. Až tam padne rozsudek a trest.

Moje eskorta mě dovedla k sedadlům v přední části síně, za mříže oddělující klíčové hráče od publika. Pokynuli mi, abych si sedla vedle Moroje středních let, který byl oblečený velice formálně v černém obleku od návrháře. Ten jeho oblek úplně křičel: Je mi líto, že královna umřela, ale já půjdu s módou, i když budu projevovat svůj zármutek. Měl blond vlasy, místy prokvetlé prvními šedinami. Ale vypadal dobře. Předpokládala jsem, že je to můj obhájce Damon Taurus, ale neřekl mi ani slovo.

Michail se ke mně posadil z druhé strany a já byla ráda, že vybrali zrovna jeho k tomu, aby se ode mě doslova nehnul na krok. Ohlédla jsem se a spatřila Daniellu a Nathana Ivaškovovy, kteří tam seděli spolu s dalšími vysoce postavenými královskými a jejich rodinami. Adrian se rozhodl, že se k nim nepřipojí. Seděl až vzadu s Lissou, Christianem a Eddiem. Všichni se tvářili strašně ustaraně.

Soudkyně – postarší šedovlasá Morojka, která ale vypadala, že by pořád dokázala někomu nakopat zadek – si vyžádala od všech pozornost a rozhlížela se. Předstupovali členové rady a ona je jednoho po druhém ohlašovala. Byly pro ně připravené dvě lavice, kde seděli v každé po šesti a vzadu bylo místo pro třináctého člena rady. Samozřejmě zaplnili jen jedenáct míst. Snažila jsem se nad tím neušklíbat. Měla by tam s nimi sedět Lissa.

Když se rada usadila, soudkyně se obrátila na nás ostatní a promluvila silným hlasem, který se nesl po celé soudní síni. „Nyní je zahájen výslech, při kterém určíme, zda existuje dostatek důkazů k…“

Přerušil ji nějaký rozruch u dveří. Všichni se otáčeli a natahovali krky, aby zjistili, co se to děje.

„Kvůli čemu takový povyk?“ rozčilovala se soudkyně.

Jeden ze strážců pootevřel dveře a vykoukl ven, zřejmě mluvil s někým v chodbě. Po chvilce se zase napřímil. „Je tu obhájce obviněné, Vaše Ctihodnosti.“

Soudkyně pohlédla na Damona a na mě, načež se na strážce zamračila. „Ona už má obhájce.“

Strážce pokrčil rameny a působil až komicky bezradně. Kdyby se tu teď objevil Strigoj, strážce by jistě věděl, co dělat. Ale tohle bizarní narušení protokolu ho dost vykolejilo. Soudkyně povzdechla.

„Fajn. Ať už tam stojí kdokoli, ať jde dál a konečně to můžeme urovnat.“

Vešel Abe.

„Panebože,“ řekla jsem nahlas.

Ani jsem si nemusela vyčítat, že jsem se ozvala, protože v soudní síni nastal takový ruch, že mě stejně nikdo neslyšel. Myslím, že polovinu lidí ohromilo to, že znali Abeho a jeho pověst. Druhou polovinu zas ohromil jeho vzhled.

Měl na sobě šedý kašmírový oblek, mnohem lehčí než ten černý Damonův. Pod ním měl jasně bílou košili, která úplně zářila a kontrastovala s karmínovou hedvábnou kravatou. S kravatou ladily i jiné červené věci – kapesník v kapse a lemy u rukávů. Jeho oblek byl pochopitelně stejně pečlivě šitý a nákladný jako ten Damonův. Ale Abe nevypadal, že by truchlil. Dokonce ani nevypadal, že jde k soudu. Spíš působil, jako by ho vyrušili cestou na večírek. A samozřejmě měl svoje zlaté náušnice a obličej orámovaný černým plnovousem.

Soudkyně mávnutím ruky utišila ten rozruch. Abe k ní přistoupil.

„Ibrahim Mazur,“ prohlásila a potřásla hlavou. Z jejího hlasu také zazníval úžas a nesouhlas. „To je… nečekané.“

Abe jí vysekl galantní poklonu. „Rád tě zase vidím, Paulo. Tys vůbec nezestárla.“

„Nejsme v country klubu, pane Mazure,“ oznámila mu. „A tady mě budete oslovovat řádným titulem.“

„Aha. Jistě.“ Mrkl. „Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti.“ Ohlédl se a spočinul na mně pohledem. „Tady je. Omlouvám se za zdržení. Můžeme začít.“

Damon se postavil. „Co to má znamenat? Kdo jste? Já jsem její obhájce.“

Abe zavrtěl hlavou. „Muselo dojít k nějakému omylu. Trvalo mi, než jsem sem doletěl, takže chápu, proč jí byl přidělen veřejný obhájce.“

„Veřejný obhájce!“ Damon celý zrudl vzteky. „Jsem jedním z nejrenomovanějších právníků mezi americkými Moroji.“

„Renomovaný, veřejný.“ Abe pokrčil rameny a zhoupl se na podpatcích. „Já vás nesoudím. Bez urážky.“

„Pane Mazure,“ přerušila jej soudkyně, „vy jste právník?“

„Jsem hodně věcí, Paulo – Vaše Ctihodnosti. Navíc, záleží na tom? Potřebuje jen někoho, kdo by za ni mluvil.“

„A někoho má,“ vykřikl Damon. „Mě.“

„Už ne,“ prohlásil Abe a stále se choval uhlazeně. Nepřestával se usmívat, ale v očích se mu nebezpečně blýskalo, což vždycky jeho nepřátele děsilo. Byl dokonalým obrazem klidu, zatímco Damon vypadal, že každou chvíli dostane záchvat.

„Vaše Ctihodnosti…“

„Dost!“ vykřikla soudkyně rezolutně. „Ať si ta dívka vybere sama.“ Upřela na mě hnědé oči. „Kdo chcete, aby za vás mluvil?“

„Já…“ Otevřela jsem pusu překvapením, jak se teď veškerá pozornost upřela na mě. Sledovala jsem to drama mezi oběma muži jako tenisový zápas, a teď jsem dostala míčkem do hlavy.

„Rose.“

Překvapeně jsem se ohlédla. Do řady za mnou se nenápadně proplížila Daniella Ivaškovová. „Rose,“ zašeptala znovu. „Nemáš ponětí, co je ten Mazur zač.“ Skutečně nemám? „Nechtěj s ním mít nic společného. Damon je nejlepší. A není snadné ho získat.“

Vrátila se na své místo a já se opět dívala z jednoho svého potenciálního obhájce na druhého. Daniellu jsem chápala. Adrian ji přemluvil, aby pro mě získala Damona, a ona ho přesvědčila. Kdybych ho odmítla, považovala by to za urážku. Vzhledem k tomu, že Daniella je jedním z mála královských Morojů, kteří se ke mně chovají hezky i přes můj vztah s Adrianem, rozhodně nestojím o to, abych ji urazila nebo rozzlobila. Navíc pokud je tohle všechno komplot královských, když budu mít jednoho z nich na své straně, nejspíš mám dobrou šanci se z toho dostat.

Jenže… Abe se na mě díval s tím svým prohnaným úsměvem. Jistě si velmi dobře dokázal prosadit svou, ale většinou díky síle své osobnosti a pověsti. Pokud proti mně skutečně mají nějaký absurdní důkaz, Abeho postoj nebude stačit k tomu, aby mě z toho dostal. Samozřejmě, je taky mazaný. Had. Dokáže nemožné. Vždyť kvůli mně už za pár nitek zatahal.

To ale nic nemění na skutečnosti, že není právník.

Na druhé straně, je to přece můj otec.

Přestože se ještě tak moc dobře neznáme, letěl sem takovou dálku a vyparádil se do šedého obleku, aby mě mohl hájit. Z otcovské lásky? Opravdu se jako právník projeví dobře? A ukáže se nakonec, že krev není voda? Nevěděla jsem. Tohle rčení vlastně nemám ráda. Možná to tak funguje u lidí, ale u vampýrů to nedává smysl.

Abe mě upřeně pozoroval tmavě hnědýma očima, skoro stejnýma, jako mám já. Zdálo se, jako by mi říkal: Věř mi. Ale můžu? Můžu věřit své rodině? Věřila bych mámě, kdyby tu byla –, ale vím, že ona by zas věřila Abemu.

S povzdechem jsem na něj ukázala. „Vezmu si jeho.“ A o něco tišeji jsem dodala: „Nezklam mě, Zmejo.“

Abeho úsměv byl náhle ještě širší. Mezi přítomnými se ozývaly šokované výkřiky a Damon zuřivě protestoval. Daniella ho sice ze začátku musela přesvědčovat, aby mě přijal za klientku, ale teď se pro něj tenhle případ stal otázkou cti. Jeho pověst pošpinilo už to, že jsem ho nechtěla.

Jenže já jsem se rozhodla a zoufalá soudkyně už o tom nechtěla slyšet ani slovo. Poslala Damona pryč a na jeho místo posadila Abeho. Pak začala klasickou úvodní řečí, v níž vysvětlila, proč jsme se tady sešli a tak dále. Při jejím proslovu jsem se naklonila k Abemu.

„Do čeho mě to chceš namočit?“ sykla jsem.

„Já? Do čeho ses namočila ty? Copak tě nemůžu jenom vyzvedávat na policii opilou jako většina otců?“

Už začínám chápat, proč všechny tak irituju, když si dělám legraci v nebezpečných situacích.

„Tady jde o moji podělanou budoucnost! Pošlou mě k soudu a usvědčí mě!“

Z jeho obličeje náhle zmizel veškerý humor a radost. Tvářil se tvrdě a smrtelně vážně. Páteří mi projel mráz.

„Slibuju,“ prohlásil tichým a odhodlaným hlasem, „že tohle se nikdy nestane.“

Soudkyně upřela pozornost zase k nám a k právničce zastupující žalující stranu, která se jmenovala Iris Kaneová. Není to sice královské jméno, ale ona přesto působila dost tvrdě. Možná to k právníkům prostě patří.

Než proti mně předložili důkaz, popsali královninu vraždu do těch nejpříšernějších detailů. Jak ji dnes ráno našli v posteli se srdcem probodnutým stříbrným kůlem a jak se jí ve tváři zračila hrůza a zděšení. Na všem byla krev: na jejím nočním úboru, na pokrývkách, na její kůži… Všem ukázali fotky, což vyvolalo nejrůznější reakce. Někteří lapali po dechu zděšením. Zavládl další strach a panika. A někdo… někdo dokonce plakal. Některé ty slzy bezpochyby vyvolala celá ta strašlivá situace, ale spousta lidí určitě plakala proto, že měla Taťánu ráda. Občas sice byla chladná a strnulá, ale její vláda byla po většinu času mírumilovná a poklidná.

Poté, co všichni viděli fotky, byla jsem předvolána. Výslech neprobíhal jako normální soudní proces. Žádné formální střídání právníků u výslechu svědků. Jenom tam stáli a ptali se, zatímco soudkyně udržovala pořádek.

„Slečno Hathawayová,“ začala Iris, která se vůbec nezabývala mým titulem. „Kdy jste se včera v noci vrátila do svého pokoje?“

„Nepamatuju si, v kolik hodin přesně…“ Soustředila jsem se jen na ni a na Abeho, ne na moře obličejů všude kolem. „Asi kolem pátý ráno. Možná v šest.“

„Byl s vámi ještě někdo?“

„Ne. Vlastně ano. Později.“ Panebože, teď to přijde. „Ehm… Navštívil mě Adrian Ivaškov.“

„V kolik hodin přišel?“ dotázal se Abe.

„To taky nevím jistě. Řekla bych, že dorazil pár hodin po mně.“

Abe obdařil Iris okouzlujícím úsměvem. Ta ale zaujatě listovala papíry. „Doba královniny smrti byla stanovena přesně. K vraždě došlo mezi sedmou a osmou. Rose nebyla sama – samozřejmě budeme potřebovat, aby to pan Ivaškov potvrdil.“

Rychle jsem střelila pohledem do diváků. Daniella byla úplně bledá. Tohle byla její noční můra: zapletl se do toho Adrian. Když jsem se ale podívala na něj, působil až strašidelně klidně. Jenom jsem doufala, že není opilý.

Iris triumfálně zvedla jeden papír. „Máme tu podepsanou výpověď od správce, který prohlásil, že viděl pana Ivaškova vejít do budovy, kde se zdržovala obžalovaná, přibližně v devět dvacet.“

„To je hezky přesné,“ zabručel Abe. Zněl pobaveně, jako by poznamenal něco roztomilého. „Máte ještě někoho z personálu, kdo by to potvrdil?“

„Ne,“ odvětila Iris ledovým hlasem. „Ale stačí to. Správce si to pamatuje přesně, protože se právě chystal udělat si přestávku. V době vraždy byla slečna Hathawayová sama. Nemá alibi.“

„Nu,“ prohlásil Abe, „přinejmenším podle jistých pochybných ‚skutečností‘.“

Nic dalšího o čase už nebylo řečeno. Důkaz byl zaznamenán v úředních dokumentech. Zhluboka jsem se nadechla. Směr, jakým se výslech ubíral, se mi vůbec nelíbil, ale vzhledem k tomu, co jsem se už dřív dozvěděla přes Lissu, jsem něco takového očekávala. Nebylo dobré, že nemám alibi, ale tak nějak jsem sdílela Abeho rozpoložení. To, co proti mně mají, rozhodně není dostatečně průkazné, aby mě poslali před soud. Navíc už se nikdo nevyptával na Adriana, takže z toho byl venku.

„Další předmět,“ prohlásila Iris. Tvářila se samolibě a vítězoslavně. Uvědomovala si, že ta záležitost s časem není nic moc, ale ať už se chystala vytasit s čímkoli, byla přesvědčená, že má v ruce pravé zlato.

Ve skutečnosti to ale bylo stříbro. Stříbrný kůl.

Vytáhla stříbrný kůl v plastikovém sáčku. Ve světle se celý leskl – tedy kromě hrotu. Ten byl tmavý. Zkrvavený.

„Tímto kůlem byla zavražděna královna,“ prohlásila Iris. „Je to kůl slečny Hathawayové.“

Abe se zachechtal. „Ale no tak. Strážci jsou neustále zásobováni kůly. Mají jich hodně a jsou identické.“

Iris ho ignorovala a zadívala se na mě. „Kde se v tuto chvíli nachází váš kůl?“

Zamračila jsem se. „V mým pokoji.“

Otočila se a očima pátrala vzadu v davu. „Strážce Stone?“

Zvedl se vysoký dhampýr s rozježeným černým plnovousem. „Ano?“

„Vy jste vedl prohledávání pokoje slečny Hathawayové a jejích věcí, mám pravdu?“

Rozzuřeně jsem zalapala po dechu. „Vy jste mi prohledávali…“

Umlčel mě Abeho ostrý pohled.

„Ano,“ potvrdil strážce.

„A našel jste tam nějaké stříbrné kůly?“ dotázala se Iris.

„Ne.“

Se samolibým výrazem se opět obrátila na nás. Abe považoval tuto novou informaci za ještě trapnější než to, co se probíralo předtím. „To nic nedokazuje. Mohla svůj kůl ztratit, aniž by si toho všimla.“

„Ztratit v královnině srdci?“

„Slečno Kaneová,“ napomenula ji soudkyně.

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Iris uhlazeně. Otočila se ke mně. „Slečno Hathawayová, je na vašem kůlu něco zvláštního? Něco, čím by se odlišoval od ostatních?“

„A-ano.“

„A můžete nám to popsat?“

Polkla jsem. Měla jsem z toho nepříjemný pocit. „U hrotu je vyrytý vzorek. Geometrický tvary.“ Strážci si někdy nechávají kůly takhle vyzdobit. Tenhle kůl jsem našla na Sibiři a už jsem si ho nechala. No, vlastně mi ho poslal Dimitrij, když si ho vyrval ze srdce.

Iris předstoupila před radu a pozvedla sáček s kůlem, aby si ho mohl každý prohlédnout. Pak se vrátila ke mně a ukázala mi to. „Je tohle váš vzorek? Váš kůl?“

Jenom jsem zírala. Opravdu to byl můj kůl. Otevřela jsem pusu, abych řekla, že ano, ale vtom jsem zachytila Abeho pohled. Samozřejmě se mnou nemohl mluvit přímo, ale jenom tím pohledem mi toho sděloval hodně. Především se mi snažil naznačit, abych byla opatrná a mazaná. Co by udělal někdo tak prohnaný jako Abe?

„Vypadá… Vypadá to jako podobný vzorek,“ řekla jsem nakonec. „Ale najisto nemůžu tvrdit, že je přesně stejný.“ Abeho úsměv mi napověděl, že jsem odpověděla správně.

„Jistěže nemůžete,“ prohlásila Iris, která patrně nic jiného ani nečekala. Předala sáček s kůlem jednomu z dvorních úředníků. „Nicméně teď, když rada shledala, že vzorek odpovídá jejímu popisu a je téměř jako její kůl, bych ráda poukázala,“ pravila vítězoslavně a pozvedla nějaké papíry, „že na kůlu jsou její otisky prstů.“

A je to tu. Velká výhra. Ten „pádný důkaz“.

„Nějaké další otisky prstů?“ zeptala se soudkyně.

„Ne, Vaše Ctihodnosti. Pouze ty její.“

„To nic neznamená,“ řekl Abe a pokrčil rameny. Nabyla jsem z něj dojmu, že i kdybych si stoupla a náhle se k vraždě přiznala, pořád by tvrdil, že je to pochybný důkaz. „Někdo jí kůl ukradl a vzal si rukavice. Jsou na něm její otisky, protože ten kůl je její.“

„Začíná se to nějak zamotávat, nemyslíte?“ zeptala se Iris.

„Ten důkaz má pořád plno trhlin,“ namítl. „Je to zamotané. Jak by se asi dostala do královniny ložnice? Jak by prošla přes strážce?“

„No,“ broukla Iris, „tohle nejlépe objasní soudní proces. Ale vzhledem k četným záznamům o vloupání slečny Hathawayové na nejrůznější místa a vzhledem k jejím disciplinárním prohřeškům nepochybuji, že mohla nalézt bezpočet způsobů, jak se tam dostat.“

„Na to nemáte žádný důkaz,“ řekl Abe. „Je to jenom teorie.“

„Nepotřebujeme důkaz,“ opáčila Iris. „Ne v tuto chvíli. Máme toho dost, aby mohl proběhnout soudní proces, že? A to jsme se ani nedostali k té části, kdy mnoho svědků slyšelo slečnu Hathawayovou vyhrožovat královně, že bude litovat toho, že schválila nový zákon o věku strážců. Jestli chcete, můžu najít ten zápis. O jadrných poznámkách slečny Hathawayové na veřejnosti se ani nemusím zmiňovat.“

Vzpomněla jsem si, jak jsem stála venku s Daniellou a přede všemi hlasitě vykřikovala, jak si mě královna nějakým přidělením nekoupí. To nebylo zrovna dobré. Dobré nebylo ani to, že jsem se propašovala na Hlídku za mrtvé a pak si halasně stěžovala, že královna stojí za to, aby ji všichni chránili, zatímco Lissu nechá klidně zajmout. Poskytla jsem Iris spoustu materiálu.

„Ano,“ pokračovala Iris. „Také máme záznamy o tom, že královna prohlašovala, jak velmi nesouhlasí se vztahem slečny Hathawayové s Adrianem Ivaškovem, zejména poté, co ti dva utekli.“ Otevřela jsem pusu, ale než jsem z ní něco stačila vypustit, Abe mě umlčel. „Máme spoustu záznamů o rozepřích na veřejnosti mezi Jejím Veličenstvem a slečnou Hathawayovou. Chcete, abych našla i ostatní dokumenty, nebo už můžeme hlasovat, zda proběhne soud?“

Ten dotaz byl určen soudkyni. Neměla jsem se o co opřít a důkazy byly dost hrozné. Řekla bych, že mají důvod považovat mě za podezřelou z vraždy, až na to, že…

„Vaše Ctihodnosti?“ ozvala jsem se. Vypadala, že už se chystá učinit oficiální prohlášení. „Můžu něco říct?“

Soudkyně o tom krátce zauvažovala, načež pokrčila rameny. „Nevidím důvod, proč ne. Sbíráme všechny důkazy.“

Ale moje vypuštění ze řetězu Abe určitě neměl v plánu. Přešel dopředu a doufal, že mě nějakou moudrou promluvou zarazí, ale nebyl dost rychlý.

„Dobře,“ řekla jsem a jenom jsem doufala, že budu mluvit rozumně a že se nerozčílím. „Předestřeli jste tady spoustu podezřelých věcí. To vidím.“ Abe se zatvářil ztrápeně. Takový výraz jsem u něj ještě nikdy neviděla. Moc často se mu nestávalo, že by se mu nějaká situace vymkla z rukou. „Ale o to právě jde. Je to až moc podezřelé. Kdybych chtěla někoho zavraždit, rozhodně bych si nepočínala takhle hloupě. Vážně si myslíte, že bych jí nechala v hrudi svůj kůl? Myslíte, že bych si nevzala rukavice? No tak. To je urážející. Pokud jsem opravdu tak šikovná, jak tvrdí ty vaše záznamy, tak proč bych to dělala takhle? Chcete slyšet pravdu? Kdybych to udělala, provedla bych to mnohem líp. Nikdy byste mě ani nepodezírali. Tohle celý je jenom urážka mojí inteligence.“

„Rose…,“ začal Abe s nebezpečným podtónem. Ale já jsem se nenechala umlčet.

„Všechny ty důkazy, co máte, jsou na první pohled jasný. Ať už to na mě narafičil kdokoli, mohl ke mně už klidně nakreslit šipku – a někdo to na mě opravdu narafičil. Jenže vy jste natolik hloupí, že vás tahle možnost ani nenapadla.“ Mluvila jsem čím dál hlasitěji, a tak jsem se radši přinutila trochu se ztišit. „Chcete snadnou odpověď. Rychlou odpověď. A hlavně to potřebujete hodit na někoho, kdo nemá styky a koho nechrání mocná rodina…“ Tady jsem se zarazila, poněvadž jsem si nebyla jistá, kam vlastně zapadá Abe. „Protože tak to chodí vždycky. Takhle to bylo i s tím zákonem o snížení věku. Nikdo nebyl schopen postavit se za dhampýry, protože tenhle pitomej systém to prostě nedovoluje.“

Uvědomila jsem si, že jsem odběhla od tématu docela daleko – a vrhla tak na sebe ještě větší podezření, když tak plamenně vystupuju proti tomu zákonu. Přiměla jsem se vrátit k původnímu tématu.

„To je jedno, Vaše Ctihodnosti… Pokouším se jenom říct, že tenhle důkaz by neměl být dostačující k tomu, abyste mě obvinili a postavili před soud. Takhle blbě bych vraždu nikdy nenaplánovala.“

„Děkuji, slečno Hathawayová,“ řekla soudkyně. „To bylo velice… poučné. Nyní se posaďte a rada bude hlasovat.“

Abe i já jsme se vrátili na svá místa. „Co sis, k čertu, myslela?“ zašeptal.

„Řekla jsem jenom, jak to je. Bránila jsem se.“

„Takhle daleko bych nezašel. Nejsi právnička.“

Dlouze jsem na něj pohlédla. „Ty taky ne, starý pane.“

Soudkyně požádala radu, aby hlasovali o tom, zda jsou přesvědčeni, že důkazy jsou dostatečné k tomu, aby mě jako podezřelou postavili před soud. Byli přesvědčeni. Zvedlo se jedenáct rukou. A tím to zhaslo.

Poutem jsem ucítila Lissinu paniku. Abe a já jsme se zvedli k odchodu. Rozhlížela jsem se po všech přítomných, kteří se rozcházeli a dohadovali se o tom, co se bude dít dál. Lissa třeštila zelené oči a v obličeji byla úplně bledá. Adrian vedle ní vypadal taky přepadle, ale z jeho pohledu vyzařovala láska a odhodlání. A tam vzadu až za nimi…

Dimitrij.

Ani jsem nevěděla, že tu je. Taky se na mě díval tmavýma hlubokýma očima. Ale nedokázala jsem z jeho pohledu vyčíst, co vlastně cítí. Jeho výraz neprozrazoval vůbec nic, ale v jeho očích bylo něco… intenzivního a děsivého. Myslí mi probleskl obrázek, jak se vrhl na tu skupinu strážců. A něco mi napovídalo, že kdybych ho o to požádala, udělal by to znovu. Probojoval by se ke mně přes celou soudní síň a udělal by, co by jen bylo v jeho silách, aby mě zachránil.

Někdo se dotkl mojí ruky, což mě vytrhlo z myšlenek na Dimitrije. S Abem už jsme postupovali k východu, ale ulička před námi byla ucpaná lidmi, takže jsme museli zůstat stát. Zjistila jsem, že ten dotek znamenal, že mi někdo nenápadně vsunul mezi prsty kousek papíru. Rozhlédla jsem se a uviděla Ambrose, jak sedí u uličky a dívá se přímo před sebe. Chtěla jsem se ho zeptat, co to má být, ale můj instinkt mě naštěstí umlčel. Vzhledem k tomu, že proud lidí stále nikam nepostupoval, rychle jsem papírek rozložila a držela se s ním stranou od Abeho.

Byl to jen malý papírek pokrytý tak elegantním a krouceným rukopisem, že se vzkaz dal jen stěží přečíst.

Rose,

pokud tohle čtete, stalo se něco strašného. Pravděpodobně mě nenávidíte a já vám to nezazlívám. Mohu vás jen požádat, abyste důvěřovala tomu, co jsem udělala se zákonem ohledně snížení věku. Věřte mi, že takhle to bude pro váš druh mnohem lepší než to, co plánovali ostatní. Jsou jistí Morojové, kteří by chtěli za použití nátlaku přinutit ke službě všechny dhampýry, ať už chtějí, nebo ne. Zákon o věku tohle hnutí přinejmenším zpomalí.

Každopádně vám píšu proto, abych vám odhalila tajemství, které byste měla prozradit jen tak málo osobám, kolika můžete. Vasilisa musí zaujmout své místo v radě a to se dá provést. Ona není poslední žijící členkou rodu Dragomirů. Žije ještě jeden, nemanželské dítě Erika Dragomira. Nic dalšího nevím, ale pokud jeho dceru nebo syna najdete, dáte Vasilise moc, kterou si zaslouží. Na vašich prohřešcích a nebezpečném temperamentu teď nezáleží. Cítím, že jste jediná, kdo se dokáže ujmout tohoto úkolu. Nemarněte čas a splňte ho.

Táťána Ivaškovová

Zírala jsem na ten papírek a písmo se mi začínalo rozmazávat před očima. Obsah vzkazu se mi vpaloval do mysli. Ona není poslední žijící členkou rodu Dragomirů. Žije ještě jeden.

Jestli je to pravda, jestli má Lissa nevlastního bratra nebo sestru…, mohlo by to všechno změnit. Dostala by se do rady a mohla by hlasovat. Už by nebyla sama. Jestli je to pravda. Jestli mi tohle napsala Taťána. Na cár papíru může napsat její jméno každý. To ještě neznamená, že je to pravé. Přesto jsem se zachvěla a znepokojilo mě pomyšlení, že jsem právě dostala dopis od mrtvé. Kdybych si dovolila teď vidět duchy kolem nás, byla by mezi nimi i pomstychtivá Taťána? Ale nedokázala jsem se přimět stáhnout svoje ochranné stěny a podívat se. Zatím ještě ne. Nejdřív se potřebuju dozvědět jiné odpovědi. Ten vzkaz mi dal Ambrose.

Musím se ho zeptat… Jenže lidi v uličce se zrovna dali do pohybu. A strážce mě postrkoval před sebou.

„Co to je?“ dotázal se Abe, jako vždy ve střehu a podezíravý.

Rychle jsem dopis složila a schovala. „Nic.“

Pohled, jakým mě nato obdařil, jasně prozrazoval, že mi ani v nejmenším nevěří. Uvažovala jsem, jestli bych mu to neměla povědět. Je to tajemství, které byste měla prozradit jen tak málo osobám, kolika můžete. I kdyby byl jedním z toho mála, tady na to není vhodné místo. Pokusila jsem se ho přivést na jiné myšlenky, takže jsem se především přestala tvářit tak strašně ohromeně. Ten dopis představoval velký problém, ale ne tak velký jako ten, před kterým stojím.

„Říkals mi, že k soudu nepůjdu,“ oznámila jsem Abemu. Zase se mi vrátilo moje předchozí roztrpčení. „To jsem to teda s tebou vyhrála!“

„Nebyla šance. Taurus by tě z toho taky nevysekal.“

Abeho bezstarostný postoj mě rozzuřil ještě víc. „Tvrdíš, že celý tenhle výslech byl předem prohraný, a ty jsi o tom věděl?“ Michail se předtím vyjádřil zrovna tak poraženecky. Jak je hezké mít od všech takovou důvěru.

„Tenhle výslech nebyl důležitý,“ ohradil se Abe. „Důležité je, co se bude dít dál.“

„A co to přesně má bejt?“

Znovu mě obdařil svým temným prohnaným pohledem. „Nic, s čím by sis teď musela dělat starosti.“

Jeden ze strážců mi položil ruku na předloktí, aby mi naznačil, že už musím jít. Ignorovala jsem ho a naklonila se k Abemu.

„To sakra nemyslíš vážně! Bavíme se o mým životě,“ vykřikla jsem. Věděla jsem, co bude následovat. Až do soudu budu ve vězení. A když mě pak odsoudí, budu ve vězení i nadále. „Tohle je vážný! Nechci před soud! Nechci strávit zbytek života na místě, jako je Tarasov.“

Strážce mě zatahal za ruku tvrději. Postrkoval mě vpřed. Abe se na mě podíval tak, až mi z toho pohledu tuhla krev v žilách.

„Nepůjdeš před soud. Nepůjdeš do vězení,“ zasyčel tak, aby to strážci nezaslechli. „To nedopustím. Rozumíš?“

Potřásla jsem hlavou, úplně zmatená. Nevěděla jsem, co bych s tím mohla udělat. „Ani ty nezmůžeš všechno, starý pane.“

Jeho úsměv se vrátil. „To by ses divila. Navíc zrádce království neposílají do vězení, Rose. To ví každý.“

Zamračila jsem se. „Zbláznil ses? Jasně, že posílají. Co jinýho by se zrádci dělali? Pustili by je na svobodu a řekli jim, ať už to víckrát nedělají?“

„Ne,“ prohlásil Abe okamžik před tím, než se obrátil k odchodu. „Zrádce popravují.“

PODĚKOVÁNÍ

Mnoho díků patří všem přátelům a rodině, kteří mě hodně podporovali při psaní. Obzvlášť pak děkuji svému úžasnému a trpělivému manželovi. Vím, že bez tebe bych to nezvládla! Zvláštní dík patří taky mojí kamarádce Jen Ligotové a jejímu ostřížímu zraku.

Na straně vydavatelství jsem jako vždy vděčná za tvrdou práci svému agentovi Jimu McCarthymu a dalším z Dystel and Goderich Literary Management – včetně Lauren Abramové, která pomáhá rozšířit Vampýrskou akademii po celém světě. Také děkuju lidem z Penguin Books – Jessice Rothenbergové, Benu Schrankovi, Casey McIntyreové a mnoha dalším, kteří na téhle sérii odvedli spoustu kouzel. Moji vydavatelé mimo USA si také počínají skvěle, takže se díky nim všichni dovědí o Rose. Neustále mě udivuje, když vidím ten vzrůstající mezinárodní zájem. Moc vám děkuji za všechno, co děláte.

Poslední uznání patří mým čtenářům, jejichž neutuchající nadšení mě stále ohromuje. Děkuju vám, že čtete a máte rádi tyhle postavy stejně jako já.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai