Poslední oběť

Richelle Mead

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Pro děti a mládež

Vražda. Láska. Zrada.A také poslední oběť, kterou je třeba přinést. Rose čelí obvinění z vraždy.Lissa chce uplatnit svůj nárok na královský trůn. Ne, teď už mezi nimi nebude nic takové jako dřív…

Vampýrská Akademie 6

Poslední oběť

RICHELLE MEAD

2011

Copyright © 2010 by Richelle Mead

Translation © 2011 by Katrin Chýlová

Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu LAST SACRIFICE,

vydaného nakladatelstvím Razorbill, Londýn 2010,

přeložila Katrin Chýlová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: obrázky5 Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v dubnu 2011

ISBN 978-80-7303-598-3

Tuto knihu věnuji Richovi Baileymu a Alanu Dotymu, učitelům, kteří mě v psaní nejvíc ovlivnili, a všem dalším učitelům, s nimiž se přátelím a kteří nyní pomáhají mladým spisovatelům. Nepřestávejte bojovat za dobrou věc.

JEDNA

Nemám ráda klece.

Dokonce ani do zoo nechodím ráda. Když jsem byla v zoo poprvé, málem jsem z toho dostala záchvat klaustrofobie, když jsem tam viděla ta ubohá zvířata. Nedovedla jsem si představit, že nějaký tvor takhle žije. Někdy jsem měla špatný pocit dokonce i ze zločinců odsouzených k životu za mřížemi. A rozhodně jsem nečekala, že bych i já svůj život prožila ve vězení.

Jenže život mi připravil spoustu věcí, které jsem nikdy nečekala. A teď jsem tady zavřená.

„Hej!“ zařvala jsem a sevřela ocelové mříže, které mě oddělovaly od světa. „Jak dlouho tady budu? Kdy budu mít soud? Nemůžete mě v tomhle žaláři držet věčně!“

Dobře, nebyl to přímo žalář, nebyla tu tma ani žádné řetězy zařezávající se do kůže. Byla jsem v malé cele s holými stěnami, holou podlahou a… vším holým. Vše tu bylo bez poskvrnky. Sterilní. Chladné. To ovšem bylo mnohem víc skličující než nějaký plesnivý žalář. Mříže mě studily do dlaní, byly tvrdé a nepoddajné. Světlo zářivek dodávalo kovu lesk, který mi dráždil oči. Viděla jsem rameno muže stojícího strnule u vchodu do mé cely a věděla jsem, že tam, kam nedohlédnu, stojí nejspíš ještě aspoň čtyři další strážci. Taky jsem věděla, že mi žádný z nich neodpoví, ale to mě samozřejmě neodradilo od toho, abych na ně poslední dva dny neustále neřvala svoje otázky.

Když nastalo obvyklé ticho, povzdechla jsem si a zalezla zase na svou postel v rohu. Stejně jako všechno ostatní v mém novém domově, i postel byla bez barvy a nevýrazná. Jo. Opravdu jsem začínala toužit po opravdickém žaláři. Kdybych tu měla krysy a pavučiny, aspoň bych se měla na co dívat. Zahleděla jsem se do stropu a okamžitě mě popadl ten podivný pocit, který se mě tu vždycky zmocňoval, a sice že se na mě řítí strop i stěny. Jako bych nemohla dýchat. Jako by se strop i stěny přibližovaly a prostor byl čím dál menší a nezbýval v něm žádný vzduch…

Rychle jsem se posadila a zalapala po dechu. Nečuč na stěny a na strop, Rose, okřikla jsem se v duchu. Namísto toho jsem se zadívala na svoje spojené ruce a snažila se přijít na to, jak jsem se do téhle šlamastyky vůbec dostala.

Odpověď byla zřejmá. Někdo na mě hodil zločin, který jsem nespáchala. A nebyl to žádný bezvýznamný poklesek. Byla to vražda. Měli tu drzost obvinit mě z nejhoršího zločinu, jaký může Moroj nebo dhampýr spáchat. Nemohla bych ale říct, že jsem nikdy nikoho nezabila. Zabila. Taky jsem porušila pravidla a dokonce i zákon. Chladnokrevná vražda ovšem do mého repertoáru nepatřila. A rozhodně ne vražda královny.

Je pravda, že královna Taťána nebyla žádná moje kamarádka. Byla to chladná a vypočítavá vládkyně Morojů – rasy živých vampýrů, kteří ovládají magii a své oběti kvůli krvi nezabíjejí. S Taťánou jsme měly dost problematický vztah, a to z mnoha důvodů. Jedním z nich bylo i to, že chodím s jejím prasynovcem Adrianem. Dalším důvodem byl můj nesouhlas s její politikou a názorem, jak bojovat se Strigoji – zlými nemrtvými vampýry, kteří nás napadají. Taťána mě vytáčela neustále, ale nikdy jsem nechtěla, aby umřela. Někdo jiný to ale zjevně chtěl a nastražil stopy, které vedly přímo ke mně. Nejhorší ze všeho byly moje otisky prstů na stříbrném kůlu, jímž byla Taťána zavražděna. Samozřejmě, byl to můj kůl, tudíž na něm moje otisky pochopitelně byly. Zdálo se, že to nikomu nepřipadá významné.

Znovu jsem povzdechla a vytáhla z kapsy zmuchlaný papír. Moje jediné čtení. Stiskla jsem ho v ruce a neměla potřebu si to znovu číst. Ta slova už jsem stejně znala nazpaměť. Obsah toho dopisu mě přiváděl k úvahám, co všechno vlastně o Taťáně vím. A taky ve mně vyvolával řadu otázek.

Frustrovaná z toho strašného prostředí jsem se raději přenesla někam jinam – za svou nejlepší kamarádkou Lissou. Lissa je Morojka, se kterou mám psychické pouto, díky němuž jí můžu vklouznout do hlavy a dívat se na svět jejíma očima. Všichni Morojové ovládají některý druh živlové magie. Lissiným elementem je éter, který se váže k psychickým a léčitelským schopnostem. Mezi Moroji, kteří většinou ovládají fyzičtější živly, je to vcelku vzácné. Sotva ty její neuvěřitelné schopnosti chápeme. Před pár lety použila éter, aby mě přivedla zpátky ze světa mrtvých, což zformovalo naše pouto.

Když jsem se ocitla v její mysli, osvobodilo mě to z mého vězení, ale můj problém to samozřejmě nevyřešilo. Lissa tvrdě pracovala na tom, aby prokázala mou nevinu, přestože u výslechu se objevilo mnoho důkazů svědčících proti mně. Můj kůl jakožto vražedná zbraň byl jenom začátek. Moji protivníci urychleně všem připomněli, že jsem s královnou neměla právě přátelské vztahy, a také našli svědky, kteří vypověděli, kde jsem byla v době vraždy. Po výpovědi jsem neměla žádné alibi. Rada rozhodla, že má dostatek důkazů, aby mě poslali k soudu, kde zazní konečný verdikt.

Lissa se zoufale snažila získat pozornost všech a přesvědčit je, že to na mě někdo nastražil. Ale měla problém najít vůbec někoho, kdo by byl ochoten ji vyslechnout, protože všichni u morojského královského dvora byli teď zaneprázdněni přípravami na Taťánin pohřeb. Smrt panovníka je veliká událost. Morojové a dhampýři – napůl vampýři jako já – se sem na pohřeb sjížděli z celého světa. Jídlo, květiny, výzdoba, dokonce i muzikanti… Všechno s plnou parádou. Kdyby se Taťána vdávala, nejspíš by to nebyla taková sláva jako její pohřeb. V tom shonu se o mě nikdo nestaral. Všem stačilo jen to, že jsem zavřená a už nemůžu nikoho zabít. Taťánina vražda byla objasněna. Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Případ uzavřen.

Než jsem se stačila rozkoukat Lissinýma očima, nějaký rozruch ve vězení mě přitáhl zpět do mého těla. Někdo přišel a mluvil se strážci, chtěl mě vidět. Moje první návštěva. V hlavě mi tepalo. Rychle jsem se vrhla k mřížím a doufala, že ten dotyčný mi oznámí, že to celé bylo nějaké strašlivé nedorozumění.

Můj návštěvník ale nebyl tak docela ten, koho jsem čekala.

„Starý pane,“ vypravila jsem ze sebe unaveně. „Co tady děláš?“

Přede mnou stál Abe Mazur. Pohled na něj jako vždy stál za to. Venku bylo léto v plném proudu – bylo horko a vlhko, tedy přinejmenším na to, že jsme byli uprostřed pensylvánského venkova –, ale to ho neodradilo, aby si vzal oblek. Byl luxusní, dokonale ušitý a doplněný purpurovou hedvábnou kravatou, která se hodila k šátku. Na jeho tmavší pleti vynikaly zlaté šperky. Zdálo se, že si čerstvě zastřihl krátké černé vousy. Abe je Moroj, a přestože nepatří ke královským, má takový vliv, jako by jím byl.

Taky je to můj otec.

„Jsem tvůj obhájce,“ prohlásil spokojeně. „A tady jsem samozřejmě proto, abych ti poskytl právní poradu.“

„Nejsi právník,“ připomněla jsem mu. „A to, cos mi poradil posledně, zrovna moc nezabralo.“ To bylo ode mě hrubé. Přestože Abe neměl žádné právnické vzdělání, zastupoval mě u výslechu. A jelikož jsem skončila ve vězení a čekám na soud, výsledek očividně valný nebyl. Ale jak jsem tu byla pořád sama, hodně jsem přemýšlela a uvědomila jsem si, že v něčem měl pravdu. U slyšení by mě nezachránil ani ten nejlepší právník. Musela jsem mu přičíst k dobru, že se vrhl do předem ztraceného případu. Vzhledem k tomu, že se známe jen krátce, mi nebylo tak docela jasné, proč to vlastně udělal. Domnívala jsem se, že nevěří královským a cítí se za mě zodpovědný jakožto rodič. V tomto pořadí.

„Můj výkon byl dokonalý,“ namítl. „Zatímco tvůj přesvědčivý proslov, kdys řekla ‚kdybych já byla vrahem‘, ti zrovna moc neprospěl. Už jenom vnuknout soudkyni tuhle představu nebylo zrovna to nejmoudřejší, cos mohla udělat.“

Ignorovala jsem to rýpnutí a překřížila si paže přes prsa. „Tak co tady děláš? Vím, že to není jenom otcovská návštěva. Nikdy jsi nic nedělal bez důvodu.“

„Samozřejmě, že ne. Proč něco dělat bezdůvodně?“

„Nezačínej zase s tou svou logikou.“

Mrkl na mě. „Není třeba závidět. Když na sobě budeš tvrdě pracovat a zapojíš i rozum, jednou můžeš moje brilantní logické dovednosti zdědit.“

„Abe,“ varovala jsem ho. „Tak ven s tím.“

„Fajn, fajn,“ prohlásil. „Přišel jsem ti říct, že tvůj soud bude už brzo.“

„C-co? To je skvělá zpráva!“ Nebo jsem si to aspoň myslela. Jeho výraz ale napovídal pravý opak. Naposledy jsem slyšela, že můj soud se bude konat až za několik měsíců. Už jenom pomyšlení, že bych trčela v cele tak dlouho, ve mně vyvolávalo záchvat klaustrofobie.

„Rose, uvědomuješ si, že soud bude probíhat úplně stejně jako ten výslech? Tytéž důkazy i rozsudek.“

„Jo, ale přece musí existovat něco, co předtím můžeme udělat, ne? Třeba najít důkaz, který by mě očistil?“ Náhle jsem dostala nápad. „Když jsi řekl, že soud bude už brzo, o jak dlouhý době se tu asi bavíme?“

„V ideálním případě to bude hned po korunovaci nového krále nebo královny. Znáš to, pak se zas bude slavit korunovace.“

Mluvil, jako by o nic nešlo, ale když jsem se podívala do jeho tmavých očí, došel mi plný význam jeho slov. V hlavě mi vyskakovala čísla. „Pohřeb je tenhle týden a hned potom se bude volit… Chceš mi říct, že asi za dva týdny půjdu k soudu?“

Abe přikývl.

Znovu jsem se vrhla k mřížím a srdce mi divoce bušilo. „Za dva týdny? Myslíš to vážně?“

Když mi řekl, že soud bude brzo, myslela jsem tak za měsíc. To by bylo dost času na to, aby se našel nějaký nový důkaz. Jak se z toho teď dostanu? To je nejasné. Čas ubíhá rychle. Dva týdny nestačí, obzvlášť když je teď u dvora tak rušno. A to mi ještě před chvílí připadalo, že se čas vleče neskutečně pomalu. Teď mi ho zbývá už jen málo. A až dostanu odpověď na svou následující otázku, bude to ještě horší.

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se a snažila se, aby se mi tolik netřásl hlas. „Jak dlouho to bude trvat od vynesení rozsudku do… vykonání trestu?“

Pořád jsem tak docela nevěděla, co všechno jsem po Abem zdědila, ale zdálo se, že jednu věc určitě – nenapravitelný sklon přinášet špatné zprávy.

„Pravděpodobně ihned.“

„Ihned.“ Couvala jsem, až jsem málem narazila do postele. Vtom mě zaplavila vlna adrenalinu. „Ihned? Takže… Dva týdny. Za dva týdny budu… mrtvá.“

Tohle se nade mnou vznášelo už od té doby, kdy začalo být jasné, že někdo nasbíral důkazy proti mně a narafičil to na mě. Lidi, co zabíjejí královny, nekončí ve vězení. Popravují je. Jen za málo zločinů ve světě Morojů a dhampýrů je takový trest. Snažíme se být civilizovaní a ukázat, že jsme lepší než krvelační Strigojové. Ale určité zločiny si v očích zákona zaslouží smrt. Určití lidé si zaslouží zemřít – jako třeba protistátní vrazi. Budoucnost na mě dopadla plnou vahou. Roztřásla jsem se a do očí mi vhrkly slzy.

„To není správný!“ oznámila jsem Abemu. „To není správný a ty to dobře víš!“

„Nezáleží na tom, co si myslím,“ prohlásil klidně. „Jenom ti tlumočím fakta.“

„Dva týdny,“ zopakovala jsem. „Co zmůžeme za dva týdny? Určitě… máš nějakou stopu, že jo? Nebo… nebo… do tý doby něco objevíš? To je tvoje specialita.“ Plácala jsem jedno přes druhé a uvědomovala jsem si, jak hystericky a zoufale to vyznívá.

„Bude těžké na něco přijít,“ objasnil. „Královský dvůr je teď zaneprázdněn přípravami na pohřeb a na volbu nového panovníka. Všude vládne zmatek, což je dobré i špatné.“

O všech těch přípravách jsem věděla od Lissy, když jsem se občas ocitala v její mysli. Viděla jsem, jak to vře. Najít v tomhle chaosu nějaký důkaz nebylo jen těžké. Bylo to dost pravděpodobně nemožné.

Dva týdny. Dva týdny a budu mrtvá.

„Nemůžu,“ pověděla jsem Abemu zlomeným hlasem. „Já přece nemám… umřít takhle.“

„Co?“ Povytáhl obočí. „Ty víš, jak máš umřít?“

„V boji.“ Z oka se mi vyřinula jedna slza, tak jsem si ji urychleně setřela. Vždycky jsem žila jako drsňačka. Nechtěla jsem se sesypat, ne v takhle důležité situaci. „V boji. Při obraně těch, který miluju. Ne… ne na naplánovaný popravě.“

„Tohle je svým způsobem taky boj,“ zabručel. „Jen ne fyzický. Dva týdny jsou pořád dva týdny. Je to špatné? Ano. Ale pořád lepší než jen jeden týden. A nic není nemožné. Možná se objeví nový důkaz. Musíš prostě jen čekat a uvidíš.“

„Nesnáším čekání. Tahle místnost… je tak malá. Nemůžu dýchat. Tohle mě zabije dřív než nějakej popravčí.“

„O tom dost pochybuju.“ Abeho výraz byl pořád chladný, beze špetky soucitu. Drsná láska. „Beze strachu jsi bojovala se spoustou Strigojů, a přitom si nedokážeš poradit s malou místností?“

„Jde přece o víc! Teď budu muset každý den čekat v týhle díře a vědět, že se mi krátí čas do tý doby, než umřu. A přitom skoro neexistuje způsob, jak tomu zabránit.“

„Naši sílu někdy nejvíc prověří situace, které se na první pohled nejeví nebezpečné. Přežít je někdy to nejtěžší ze všeho.“

„Ale ne. Ne.“ Začala jsem přecházet kolem dokola. „Nezačínej zas s těma ušlechtilejma kecama. Zníš jako Dimitrij, když mi dával svoje hlubokomyslné životní lekce.“

„Byl ve stejné situaci jako ty a přežil. A další záležitosti přežívá taky.“

Dimitrij.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila, než odpovím. Až do tohohle zmatku s vraždou byl Dimitrij největší komplikací mého života. Před rokem, přestože se mi to teď zdá jako věčnost, byl mým učitelem na střední škole. Trénoval mě, abych se stala jednou z těch dhampýrek, které chrání Moroje. Dokázal to, ale i mnohem víc. Zamilovali jsme se do sebe, což bylo zakázáno. Zvládali jsme to, jak nejlépe jsme mohli, a nakonec jsme vymysleli, jak bychom mohli být spolu. Ta naděje však zmizela, když se Dimitrij změnil ve Strigoje. Byla to pro mě oživlá noční můra. Pak se ale stal zázrak, jemuž nikdo nevěřil. Lissa použila éter a proměnila ho zpátky v dhampýra. Jenomže věci se bohužel nevrátily do starých kolejí a nic nebylo stejné jako před útokem Strigojů.

Zadívala jsem se na Abeho. „Dimitrij to přežil, ale měl z toho příšerný depky! A pořád je má. Ze všeho.“

Dimitrije pronásledovaly výčitky svědomí z těch zvěrstev, která napáchal jako Strigoj. Nedokázal odpustit sám sobě a přísahal, že už nikdy nebude nikoho milovat. Ničemu taky nepomohlo, že jsem mezitím začala chodit s Adrianem. Po několika marných pokusech jsem to vzdala a smířila se s tím, že jsme s Dimitrijem od sebe. Překonala jsem to a doufala, že s Adrianem bych mohla mít skutečný vztah.

„Ano,“ přitakal Abe. „Má deprese, zato ty jsi vyloženě ztělesněním radosti a štěstí.“

Povzdechla jsem si. „Když se s tebou bavím, někdy mi přijde, jako bych se bavila sama se sebou. Je to pěkně rozčilující. Máš ještě nějakej důvod, proč jsi sem přišel? Něco jinýho, než mi předat tu hroznou zprávu? Možná bych byla šťastnější, kdybych žila v nevědomosti.“

Takhle nemám umřít. Nemám vědět předem, že umřu. Moje smrt není předem napsaná v kalendáři.

Pokrčil rameny. „Jen jsem tě chtěl vidět. A zjistit, jak jsi na tom.“

Ano, to opravdu zjistil. Když jsme spolu mluvili, Abe mě pořád pozoroval. Nebylo pochyb, že mám jeho plnou pozornost. Nic z našeho rozhovoru nevyplašilo strážce, kteří mě hlídali. Každou chvíli jsem ale přistihla Abeho, jak pokukuje do chodby, prohlíží si mou celu a všechny drobnosti, které mu připadaly zajímavé. Abe si nevysloužil svou pověst prohnaného hada, Zmeji, jen tak pro nic za nic. Vždycky byl vypočítavý a hledal, jak projevit svou převahu. Zdá se, že moje tendence vrhat se do šílených plánů se v rodině dědí.

„Taky jsem ti chtěl pomoct ukrátit čas.“ Usmál se a skrz mříže mi podal štos časopisů a knihu. „S tímhle ti bude líp.“

Pochybovala jsem, že když se zabavím, pomůže mi to vyrovnat se s blížící se smrtí. Časopisy byly zaměřené na módu a účesy. Kniha se jmenovala Hrabě Monte Cristo. Vzala jsem si ji a chtěla jsem si z toho udělat legraci. Potřebovala jsem udělat cokoli, abych to nebrala tak vážně.

„Viděla jsem to jako film. Ta tvoje jemná symbolika není zas tak jemná. Teda pokud jsi do toho něco neschoval.“

„Knihy jsou vždycky lepší než filmy.“ Obrátil se k odchodu. „Příště si třeba promluvíme o literatuře.“

„Počkej.“ Odhodila jsem čtivo na postel. „Než odejdeš… V tomhle zmatku zatím nikdo nepřišel s tím, kdo ji opravdu zabil.“ Když Abe hned neodpověděl, příkře jsem na něj pohlédla. „Věříš, že já jsem to neudělala, že jo?“ Byla jsem přesvědčená, že si myslí, že jsem vinná, ale i přesto se mi snaží pomoct. To by na něj sedělo.

„Věřím, že moje sladká dceruška je schopná vraždy,“ řekl nakonec. „Ale ne téhle.“

„Tak kdo to udělal?“

„Pracuju na tom, abych to zjistil,“ prohlásil.

„Ale řekl jsi, že už nemáme moc času, Abe!“ Nechtěla jsem, aby odešel. Nechtěla jsem být sama se svým strachem. „Tohle se nedá napravit!“

„Jen si vzpomeň, co jsem ti řekl v soudní síni,“ připomněl mi.

Odešel a já usedla na postel a vzpomínala na ten den u soudu. Když byl výslech u konce, řekl mi – velmi přesvědčivě –, že mě nepopraví. Že ani nepůjdu před soud. Abe Mazur není z těch, co dělají plané sliby, ale už jsem si začínala myslet, že i on má svoje omezení, obzvláště poté, co se nám tak zkrátil čas.

Znovu jsem vytáhla svůj zmuchlaný papír a rozložila ho. Ten jsem dostala v soudní síni od Ambrose – Taťánina sluhy a milence.

* * *

Rose,

Pokud tohle čtete, stalo se něco strašného. Pravděpodobně mě nenávidíte a já vám to nezazlívám. Mohu vás jen požádat, abyste důvěřovala tomu, co jsem udělala se zákonem ohledně snížení věku. Věřte mi, že takhle to bude pro váš druh mnohem lepší než to, co plánovali ostatní. Jsou jistí Morojové, kteří by chtěli za použití nátlaku přinutit ke službě všechny dhampýry, ať už chtějí, nebo ne. Zákon o věku tohle hnutí přinejmenším zpomalí.

Každopádně vám píšu proto, abych vám odhalila tajemství, které byste měla prozradit jen tak málo osobám, kolika můžete. Vasilisa musí zaujmout své místo v radě a to se dá provést. Ona není poslední žijící členkou rodu Dragomirů. Žije ještě jeden, nemanželské dítě Erika Dragomira. Nic dalšího nevím, ale pokud jeho dceru nebo syna najdete, dáte Vasilise moc, kterou si zaslouží. Na vašich prohřešcích a nebezpečném temperamentu teď nezáleží. Cítím, že jste jediná, kdo se dokáže ujmout tohoto úkolu. Nemarněte čas a splňte ho.

Taťána Ivaškovová

* * *

Slova se nezměnila ani poté, co jsem si je přečetla už posté. Nezměnila se ani otázka, kterou ve mně ten dopis vyvolal. Je ten dopis pravý? Skutečně ho psala Taťána? Opravdu mi důvěřovala natolik, že se mi svěřila s tak nebezpečnou informací, přestože se ke mně chovala nepřátelsky? Za Moroje rozhoduje dvanáct královských rodin, ale ve skutečnosti je jich jen jedenáct. Lissa je poslední ze svého rodu a bez dalšího člena rodiny Dragomirů nemá podle morojského zákona právo zasedat v královské radě a volit. Už tak se schválilo dost špatných zákonů, a pokud je ten dopis pravý, další budou následovat. Lissa by mohla proti těm zákonům bojovat a určitým lidem by se to nelíbilo – těm, kteří už projevili ochotu zabíjet.

Další Dragomir.

Další Dragomir by znamenal, že by Lissa mohla volit. Ještě jedna volba královské rady a tolik by se toho mohlo změnit. Mohlo by to změnit celý svět Morojů. Mohlo by to změnit můj svět – řekněme třeba to, jestli budu shledána vinnou, či nikoli. A rozhodně by to mohlo změnit Lissin svět. Celou dobu žila v přesvědčení, že je sama. Teď ale… Nervózně jsem uvažovala, jestli by byla ráda, kdyby nalezla svého nevlastního sourozence. Já jsem se vyrovnala s tím, že můj otec je mizera, ale Lissa toho svého vždycky stavěla na piedestal a myslela si o něm jen to nejlepší. Tahle novinka by pro ni mohla být docela šok. Celý život jsem byla vedena k tomu, abych ji chránila před fyzickou hrozbou, a teď jsem si začínala myslet, že ji musím chránit i před dalšími věcmi.

Nejdřív se ale potřebuju dovědět pravdu. Musím zjistit, jestli tenhle dopis skutečně napsala Taťána. Byla jsem si jistá, že to zjistit můžu, jenže to obnášelo něco, co jsem dělala jen velmi nerada.

Ale proč ne? Vždyť teď stejně nemám nic lepšího na práci.

Vstala jsem z postele, otočila se zády k mřížím a zadívala se na bílou zeď, kterou jsem použila jako bod na soustředění. Dodala jsem si odvahy a připomněla si, že jsem dost silná na to, abych udržela situaci pod kontrolou. Uvolnila jsem mentální bariéry, kterými jsem si neustále nevědomky chránila mysl.

Pocítila jsem, jak se ze mě uvolňuje ohromný tlak, jako když uniká vzduch z balónu.

A najednou mě obklopili duchové.

DVĚ

Jako vždy to bylo matoucí. Obličeje a lebky, průsvitné a světélkující, všechno to povlávalo kolem mě. Všechny je to táhlo ke mně. Shromažďovali se tam, jako by mi naléhavě potřebovali něco sdělit. A nejspíš to skutečně dělali. Duchové, kteří se zdržují v tomto světě, jsou duše nenalézající klid. Mají své důvody, které jim brání vydat se dál. Když mě Lissa přivedla zpátky ze světa mrtvých, získala jsem s duchy spojení. Vyžadovalo hodně práce a sebeovládání, abych se naučila odblokovat přízraky, které mě pronásledovaly. Magické ochranné stěny, které chránily morojský královský dvůr, ode mě držely většinu duchů dál, ale tentokrát jsem je sem pozvala. Dovolila jsem jim přijít, lákala jsem je k sobě… Bylo to nebezpečné.

Něco mi ale napovídalo, že pokud tu nějaký duch nenalézající klid je, bude to nejspíš královna zavražděná ve vlastní posteli. V té skrumáži jsem neviděla žádnou povědomou tvář, ale nevzdávala jsem se naděje.

„Taťáno,“ zamumlala jsem a pokusila se vybavit si královnin obličej. „Taťáno, přijď ke mně.“

Jednou jsem dokázala přivolat určitého ducha snadno – svého kamaráda Masona, kterého zabili Strigojové. I když jsme si s Taťánou nebyly tak blízké jako já s Masonem, rozhodně jsme spolu nějaké spojení měly. Chvíli se nic nedělo. Přede mnou v cele dál kroužily obličeje duchů a já už si začínala zoufat. A pak se tam zničehonic objevila.

Stála přede mnou v tom, v čem byla zavražděna – v dlouhé noční košili a županu pokrytém krví. Působila vybledle, jako bych ji viděla v nějaké pokažené televizi. Koruna na hlavě a královský postoj jí přesto dodávaly na důstojnosti, jakou jsem si u ní pamatovala. Jakmile se zhmotnila, nic neřekla ani neudělala. Jen na mě zírala a její tmavé oči se mi propalovaly do duše. Hruď se mi sevřela nejrůznějšími emocemi. Vzplál ve mně vztek a nelibost, jako pokaždé, když jsem ji viděla. Pak to ale přehlušila nečekaná vlna soucitu. Nikdo by neměl umřít tak jako ona.

Zaváhala jsem, protože jsem se bála, že mě strážci uslyší. Ale nabyla jsem dojmu, že je jedno, jak hlasitě budu mluvit, a že stejně nikdo neuvidí to, co vidím já. Zvedla jsem v ruce dopis.

„Psala jsi to?“ vydechla jsem. „Je to pravý?“

Dál na mě zírala. Masonův duch se choval podobně. Vyvolat mrtvé je jedna věc, ale komunikovat s nimi je něco úplně jiného.

„Musím to vědět. Pokud existují další Dragomirové, najdu je.“ Nemělo smysl připomínat, že nejsem zrovna v pozici, kdy bych mohla něco dokázat nebo někoho najít. „Ale ty mi musíš říct, jestli jsi psala tenhle dopis. Je pravý?“

Odpovědí mi byl jen její šílený pohled. Moje frustrace vzrůstala a ze všech těch duchů mě začínala bolet hlava. Taťána je zjevně po smrti stejně protivná jako zaživa.

Už jsem se chystala zase spustit svoje ochranné bariéry a duchy vyhnat, když vtom se Taťána nepatrně pohnula. Bylo to jen neznatelné přikývnutí, sotva zaznamenatelné. Pak sjela pohledem na dopis v mé ruce a vzápětí zmizela.

Znovu jsem postavila svoje bariéry a musela jsem vynaložit veškeré své úsilí, abych se uzavřela světu mrtvých. Bolest hlavy nezmizela, ale duchové ano. Opět jsem usedla na postel a zadívala se na dopis, aniž bych ho skutečně viděla. Dostala jsem odpověď. Ten dopis je pravý. Napsala ho Taťána. Pochybovala jsem, že by jakožto duch měla důvod lhát.

Natáhla jsem se, položila si hlavu na polštář a čekala, až ta hrozná tepající bolest hlavy pomine. Zavřela jsem oči a použila psychické pouto, abych se podívala, co dělá Lissa. Od mého zatčení se neustále s někým dohadovala a prosila, aby mě dostala z vězení, takže jsem čekala, že ji zastihnu v podobné situaci. Namísto toho ale… nakupovala oblečení.

Cítila jsem se téměř uražena tím, jak na mě moje nejlepší kamarádka kašle, ale pak jsem si uvědomila, že shání šaty na pohřeb. Byla v jednom z obchodů na královském dvoře, kde nakupují královské rodiny. K mému údivu tam s ní byl Adrian. Když jsem viděla jeho známou pohlednou tvář, trochu to ulevilo mému strachu. Rychle jsem prozkoumala Lissinu mysl a okamžitě jsem zjistila, proč je tam s ní. Přemluvila ho, protože nechtěla, aby byl sám.

Bylo mi jasné proč. Adrian byl úplně opilý. Divila jsem se, že se vůbec udrží na nohou, což by jistě nedokázal, kdyby se neopíral o zeď. Hnědé vlasy měl rozcuchané, ale ne tak stylově, jak to vždycky dělával. Hluboké zelené oči měl podlité krví. Stejně jako Lissa, i Adrian ovládal éter. Měl schopnosti, které ona zatím ještě nemá. Dokázal třeba lidem vstupovat do snů. Už od svého uvěznění jsem čekala, že za mnou přijde, a až teď mi došlo, proč nepřišel. Alkoholem éter slábne. V určitých ohledech je to dobré. Používání éteru vytváří temnotu, kvůli níž pak spousta uživatelů zešílí. Ale prožít celý život v opilosti taky není moc zdravé.

Když jsem ho viděla Lissinýma očima, prožívala jsem stejný emocionální zmatek, jako když jsem viděla Taťánu. Cítila jsem se kvůli němu mizerně. Samozřejmě si o mě dělal starosti a byl rozrušený. Události posledního týdne jím otřásly stejně jako námi všemi. Taky ztratil svou tetu, kterou měl moc rád, i když se vždycky nechovala hezky.

A přes tohle všechno jsem si připadala, jako by mnou všichni pohrdali. Asi to ode mě nebylo fér, ale nemohla jsem si pomoct. Moc mi na něm záleží a chápu, proč je rozrušený, ale jsou i lepší způsoby, jak se vyrovnat se ztrátou. Jeho chování bylo skoro až zbabělé. Utíkal před problémy k lahvi, což tak nějak šlo proti mojí přirozenosti. A já? Já nedovolím problémům, aby nade mnou zvítězily bez boje.

„Samet,“ oznámila seschlá morojská prodavačka Lisse s neochvějnou jistotou. Zvedla róbu s dlouhými rukávy. „Samet je v královském průvodu tradiční.“

Taťánin pohřeb bude tradiční, s fanfárami a doprovodem, který bude kráčet podél rakve a bude v něm zástupce každé rodiny. Nikomu zjevně nevadí, že Lissa tam bude zastupovat svou rodinu. Ale při hlasování? To je něco jiného.

Lissa se zadívala na šaty. Vypadaly spíš jako kostým na Halloween než jako šaty na pohřeb. „Venku je dvaatřicet stupňů,“ prohlásila Lissa. „A vlhko.“

„Tradice vyžaduje oběti,“ prohlásila ta žena melodramaticky. „A stejně tak tragédie.“

Adrian otevřel pusu, bezpochyby se chystal vyslovit nějakou nevhodnou a posměšnou poznámku. Lissa zavrtěla hlavou, aby ho umlčela. „Nemáte nějaké… co já vím… bez rukávů?“

Prodavačka vykulila oči. „Na královský pohřeb ještě nikdo nešel v šatech na ramínka. To by nebylo vhodné.“

„A co šortky?“ dotázal se Adrian. „Bude to v pohodě, když si k nim vezmu kravatu? Protože takhle tam chci jít já.“

Žena se zatvářila zděšeně. Lissa zpražila Adriana nevěřícným pohledem. Ani ne kvůli té jeho poznámce, která jí nakonec připadala zábavná, jako spíš proto, že už byla znechucená tou jeho věčnou opilostí.

„Nikdo se ke mně nechová jako k právoplatné královské,“ řekla Lissa a obrátila se zase k šatům. „Nemá smysl se teď začít chovat jako jedna z nich. Ukažte mi šaty na ramínka a s krátkými rukávy.“

Prodavačka protáhla obličej, ale požadavek splnila. Neměla problém radit královským ohledně módy, ale nikdy by se neodvážila mluvit jim do toho, co mají dělat nebo nosit. To bylo součástí uspořádání našeho světa. Prošla obchodem dozadu a vydala se hledat požadované šaty. Vtom do obchodu vešel Lissin přítel se svou tetou.

Adrian by se měl chovat jako Christian Ozera, pomyslela jsem si. Samotnou mě překvapilo, že dokážu takhle uvažovat. Časy se bezpochyby změnily, když teď považuju Christiana za vzor. Ale není to tak docela pravda. Jak jsem ho tak poslední týden sledovala s Lissou, bylo jasné, že Christian je pevně odhodlán pomoct jí se vším, co se týkalo Taťániny smrti a mého uvěznění. A teď se tvářil tak, že bylo znát, že má něco důležitého na srdci.

Jeho teta, Taša Ozerová, byla dalším příkladem síly a schopnosti jednat pod tlakem. Vychovávala ho poté, co se jeho rodiče proměnili ve Strigoje a napadli ji. Po jejich útoku měla Taša polovinu obličeje zjizvenou. Morojové vždy spoléhají na to, že je jejich strážci ochrání, ale Taša se po tom útoku rozhodla vzít záležitosti do vlastních rukou. Naučila se zápasit, trénovala všechny druhy boje se zbraní i bez. Byla vážně machr a navíc neustále ponoukala ostatní Moroje, aby se taky naučili bojovat.

Lissa pustila z ruky šaty, které si zrovna prohlížela, a nedočkavě se otočila k Christianovi. Až na mě nebyl na světě nikdo, komu by věřila víc. V tomhle chaosu pro ni byl jako skála.

Rozhlížel se po obchodě, ale nevypadal, že by se zajímal o oblečení. „Nakupujete?“ zeptal se a pohledem těkal z Lissy na Adriana. „Strojíte se tu jako panenky?“

„Hele, tobě by taky prospělo, kdybys změnil garderobu,“ prohlásil Adrian. „Navíc bych se vsadil, že by ti slušela i oprátka.“

Lissa to klučičí pošťuchování nebrala na vědomí a zadívala se na Ozerovy. „Tak co jste zjistili?“

„Rozhodli se nic nedělat,“ objasnil Christian a znechuceně ohrnul rty. „Aspoň žádný tresty nebo něco takovýho.“

Taša přikývla. „Snažíme se jim vnuknout myšlenku, že si jen myslel, že je Rose v nebezpečí, a vložil se do toho, než zjistil, co se opravdu děje.“

Srdce se mi zastavilo. Dimitrij. Bavili se o Dimitrijovi.

V ten okamžik už jsem nebyla s Lissou. Už jsem nebyla ve své cele. Vrátila jsem se v myšlenkách ke dni svého zatčení. V kavárně jsem se pohádala s Dimitrijem a vynadala jsem mu za to, že se se mnou neustále odmítá bavit, když jsme spolu dřív chodili. Tehdy jsem se smířila s tím, že už je po všem, a nechtěla jsem mu dovolit, aby mi dál drásal srdce. V tom momentě pro mě ale přišli strážci, a přestože Dimitrij prohlašoval, že poté, co byl Strigojem, už není schopen lásky, okamžitě mě začal bránit. Bylo jich na nás mnohem víc, ale Dimitrijovi to bylo jedno. Jeho výraz mi prozradil vše, co jsem potřebovala vědět: jakmile uviděl, že čelím hrozbě, musel mě bránit.

A opravdu mě bránil. Bojoval jako bůh, jako za starých časů na Akademii svatého Vladimíra, když mě učil bojovat se Strigoji. V té kavárně zneškodnil víc strážců, než by si jeden myslel, že je vůbec možné. Byla jsem přesvědčená, že by bojoval až do posledního dechu, ale potyčku ukončilo moje zatčení. Tehdy jsem ještě nevěděla, co se děje, ani proč mě tolik strážců přišlo zatknout. Ale uvědomovala jsem si, že Dimitrij si tou potyčkou poškozuje svoje i tak dost vratké postavení u dvora. Bylo něco neslýchaného, aby se někdo přeměnil ze Strigoje zase zpátky, takže mu spousta lidí nevěřila. Prosila jsem Dimitrije, aby přestal, protože mnohem víc než toho, co se stane mně, jsem se bála toho, co se může stát jemu. Nevěděla jsem, co mě čeká.

Přišel na můj výslech – s ostrahou –, ale ani Lissa, ani já jsme ho od té doby neviděly. Lissa tvrdě pracovala na tom, aby ho očistila, protože se bála, že ho znovu zavřou. A já? Já jsem se snažila moc nepřemýšlet nad tím, proč to udělal. Větší starostí je teď moje uvěznění a případná poprava. Jenže… stejně jsem o tom pořád uvažovala. Proč to udělal? Proč pro mě riskoval život? Byla to instinktivní reakce na ohrožení? Udělal to jako laskavost pro Lissu, které přísahal, že jí bude navždy pomáhat za to, že ho zachránila? Anebo to udělal skutečně proto, že ke mně pořád něco cítí?

Odpověď jsem stále neznala, ale když jsem ho viděla bojovat stejně odhodlaně jako dřív, znovu to ve mně vyvolalo city, které jsem se tak zoufale snažila potlačit. Dál jsem se ujišťovala, že to chce čas, aby se člověk dostal ze vztahu. Přece je přirozené, že k němu pořád něco cítím. Bohužel to asi trvá déle, když vidíte, že dotyčný se kvůli vám vrhá do nebezpečí.

To, co říkal Christian a Taša, mi aspoň dodalo naději ohledně Dimitrijova osudu. Koneckonců nejsem jediná, kdo se pohybuje na tenké hraně mezi životem a smrtí. Ti, kdo jsou přesvědčeni, že Dimitrij je pořád Strigoj, by ho nejraději viděli s probodnutým srdcem.

„Zase ho drží pod zámkem,“ oznámil Christian. „Ale už ne ve vězení. Je ve svým pokoji a hlídá ho pár strážců. Nechtějí, aby se pohyboval po královským dvoře, dokud se všechno neuklidní.“

„Lepší, než kdyby byl ve vězení,“ uznala Lissa.

„Stejně je to absurdní,“ vyštěkla Taša spíš pro sebe než pro ostatní. Ona a Dimitrij si byli dlouhá léta blízcí a ona dokonce jeden čas chtěla, aby se jejich vztah posunul na trochu jinou úroveň. Nakonec se ale spokojila s přátelstvím a teď se nad tou nespravedlností rozčilovala stejně jako my ostatní. „Měli ho pustit hned, jak se z něj stal zase dhampýr. Jakmile bude po volbě nového panovníka, hned zajistím, aby byl zase volný.“

„To je právě zvláštní…“ Christian zamyšleně přimhouřil své světle modré oči. „Doslechli jsme se, že Taťána řekla, než… než…“

Christian zaváhal a nervózně pohlédl na Adriana. Ta odmlka byla netypická, protože Christian vždycky říkal, co mu přišlo na mysl.

„Než byla zavražděna,“ dopověděl bezvýrazně Adrian, aniž by na někoho z nich pohlédl. „Pokračuj.“

Christian polkl. „Ehm, jo. Myslím, že to neudělala veřejně, ale prohlásila, že věří, že Dimitrij je zase dhampýr. Měla v plánu ho očistit, jakmile se ostatní věci trochu uklidní.“ Těmi ostatními věcmi mínil zákon o snížení věku, o němž se Taťána zmiňovala i ve svém dopisu. Podle toho zákona musejí dhampýři maturovat už v šestnácti letech a hned poté začít chránit Moroje. Rozčilovalo mě to, ale stejně jako tolik dalších věcí i tohle teď muselo počkat.

Adrian vydal podivný zvuk, jako by si chtěl odkašlat. „To neřekla.“

Christian pokrčil rameny. „Spousta jejích rádců tvrdí, že ano. Aspoň se to povídá.“

„Taky se mi tomu nechce věřit,“ pověděla Taša Adrianovi. Taťáninu politiku nikdy neschvalovala a často proti ní hlasitě vystupovala. Ale Adrian nebyl na pochybách z politických důvodů. Vycházel prostě z toho, že svou tetu znal. Nikdy ani nenaznačila, že by chtěla pomoct Dimitrijovi, aby zase získal zpět svoje staré postavení.

Adrian už to dál nekomentoval, ale věděla jsem, že v něm vře žárlivost. Řekla jsem mu, že Dimitrij je pro mě minulostí a že jsem připravená pokročit v životě dál. Jenže Adrian stejně jako já přemýšlel, co Dimitrije motivovalo k tomu, aby mě tak galantně bránil.

Lissa začala spekulovat, jak by mohli Dimitrije osvobodit z jeho domácího vězení, když vtom k ní přistoupila prodavačka s náručí plnou šatů, které evidentně neschvalovala. Lissa si skousla ret a zmlkla. Usnesla se, že Dimitrijovu situaci vyřeší později. Teď se znaveně pustila do zkoušení šatů jako příkladná královská dívka.

Když Adrian uviděl šaty, pookřál. „Žádný oprátky?“

Vrátila jsem se zase do své cely a uvažovala nad všemi problémy, co se nakupily. Dělala jsem si starosti o oba – o Adriana i o Dimitrije. Dělala jsem si starosti o sebe. A taky jsem uvažovala o takzvaném ztraceném Dragomirovi. Už jsem začínala věřit, že je ta historka pravdivá, ale teď jsem po tom stejně pátrat nemohla, což mě rozčilovalo. Když jde o pomoc Lisse, nejraději bych se vrhla do akce okamžitě. Taťána mi v tom dopise napsala, abych si dávala pozor, s kým se budu o téhle záležitosti bavit. Měla bych tedy tenhle úkol svěřit někomu jinému? Chtěla jsem se toho ujmout, ale mříže a stěny kolem mě mi dávaly jasně najevo, že teď se nějakou dobu nejsem schopná chopit ničeho, dokonce ani vlastního života.

Dva týdny.

Potřebovala jsem se nějak rozptýlit, a tak jsem to vzdala a začetla se do knihy od Abeho, která pojednávala o nespravedlivém uvěznění. Byla dobrá, ale poučila mě, že kdybych předstírala smrt, asi by to jako možnost útěku nevyšlo. Ta knížka ve mně taky nečekaně vyvolala staré vzpomínky. Páteří mi projel mráz, když jsem si vzpomněla, jak mi Morojka jménem Rhonda vykládala tarotové karty. Byla to Ambroseova teta. Na jedné kartě, kterou mi vytáhla, byla žena přivázaná k mečům. Nespravedlivé uvěznění. Obvinění. Pomluvy. Zatraceně. Už opravdu začínám ty karty nenávidět. Vždycky jsem tvrdila, že je to jen podvod, a teď mě rozčilovalo, že všechno, co karty předpověděly, se plní. Konec výkladu ukazoval nějakou cestu. Ale kam? Do opravdového vězení? K popravě?

Otázky bez odpovědí. Vítejte v mém světě. Když už jsem neměla jinou možnost, usnesla jsem se, že si aspoň trochu odpočinu. Natáhla jsem se a pokusila se chvíli nemyslet na všechny ty problémy. Nebylo to jednoduché. Kdykoli jsem zavřela oči, viděla jsem soudkyni bouchající kladívkem a odsuzující mě k smrti. V učebnicích dějepisu jsem neviděla svoje jméno jakožto jméno hrdinky, ale zrádkyně.

Ležela jsem tam, zalykala se strachem a myslela na Dimitrije. Do detailu jsem viděla jeho pevný pohled a téměř jsem slyšela jeho hlas. Teď si nedělej hlavu s tím, co nemůžeš změnit. Odpočívej, dokud můžeš, abys byla připravená na zítřejší bitvu. Jeho imaginární rada mě uklidnila. Nakonec jsem usnula těžkým a hlubokým spánkem. Tenhle týden jsem se každou noc jen převalovala a házela sebou, takže jsem uvítala skutečný odpočinek.

Pak jsem se ale probudila.

Posadila jsem se na posteli s bušícím srdcem. Rozhlížela jsem se kolem a pátrala, kde je nebezpečí – kde je ta hrozba, která mě probudila. Nebylo tam nic. Ticho. Neznatelné zavrzání židle v chodbě mi napovědělo, že moje stráže jsou stále na svých místech.

Pouto, uvědomila jsem si. Pouto mě probudilo. Pocítila jsem ostrý a intenzivní záblesk… čeho? Úzkosti. Záplavu adrenalinu. Zmocnila se mě panika a já se ponořila do Lissy hlouběji, abych zjistila, co v ní vyvolalo takové emoce.

Nezjistila jsem nic.

Pouto bylo pryč.

TŘI

Vlastně ne tak docela pryč.

Oněmělo. Bylo to podobné, jako když Lissa proměnila Dimitrije zase zpátky na dhampýra. Magie byla tak silná, že naše pouto „vypálila“. Teď ale k žádnému vzedmutí magie nedošlo. Skoro jako by Lissa pouto takhle otupila schválně. Jako vždy jsem ovšem aspoň věděla, co se s ní děje: je naživu a je jí dobře. Tak co mi brání, abych se dozvěděla víc? Nespala, protože jsem cítila její plné vědomí. Použila éter, aby se přede mnou schovala…, a dokázala to.

Tak co se děje? Faktem je, že naše pouto vždycky fungovalo jen jednosměrně. Já ji dokázala vnímat, ale ona mě ne. A stejně tak jí můžu lézt do hlavy. Často se raději držím zpátky (kromě doby, kdy jsem zrovna ve vězení), abych jí dopřála soukromí. Lissa to ale neumí a občas ji to pěkně vytáčí. Někdy umí využít své schopnosti k tomu, aby se ode mě odstínila, ale to se stává jen zřídka. Navíc je to pro ni těžké a vyžaduje to od ní značné úsilí. Dnes to ale dokázala a já cítila, jak je z toho napjatá. Zabránit mi proniknout jí do mysli nebylo nic snadného, jenže ona to přesto dokázala. Samozřejmě jsem se nezajímala o to, jak to udělala. Chtěla jsem vědět proč.

Tohle byl nejspíš můj nejhorší den ve vězení. Bát se o sebe byla jedna věc. Ale bát se o ni? To bylo utrpení. Kdybych si mohla vybrat, jestli umřu já, nebo ona, bez rozmýšlení se nechám popravit. Musela jsem se dozvědět, co se děje. Dozvěděla se něco? Rozhodla se snad rada vynechat soud a poslat mě rovnou na popravu? Snaží se mě Lissa ochránit před tou zprávou? Čím víc používala éter, tím víc ohrožovala svůj život. Tahle mentální stěna vyžadovala hodně magie. Ale proč? Proč podstupovala tohle riziko?

V ten moment mě ohromilo zjištění, jak moc na naše pouto spoléhám, abych na ni dohlížela. Pravdou je, že se mi taky nelíbí, když mám v hlavě myšlenky někoho jiného. Přestože už jsem se to naučila ovládat, občas se stalo, že se mi její mysl doslova vylila do hlavy, a to bych radši nikdy nezažila. Na ničem z toho ale teď nezáleželo, teď šlo pouze o její bezpečí. Když jsem byla takhle zablokovaná, připadala jsem si, jako bych přišla o končetinu.

Celý den jsem se jí pokoušela dostat do hlavy. Ani jednou se mi to nepodařilo. Bylo to rozčilující. Žádná návštěva už za mnou nepřišla a kniha i časopisy už mi taky tak lákavé nepřipadaly. Znovu jsem se cítila jako zvíře chycené v kleci. Hezkou chvíli jsem strávila řvaním na strážné – bezvýsledně. Zítra bude mít Taťána pohřeb a hodiny, které měří čas do mého soudu, tikají hlasitě.

Nastal večer a ta bariéra v poutu konečně povolila – protože Lissa šla spát. Spojení mezi námi bylo pevné, jenže když spala, její mysl pro mě byla uzavřená. Žádnou odpověď jsem nenašla. Tak jsem si šla taky lehnout a uvažovala jsem, jestli mě ráno zase odstřihne.

* * *

Neodstřihla. Lissa i já jsme byly znovu propojené a já zase dokázala vidět svět jejíma očima. Vstala brzo a připravovala se na pohřeb. Neviděla a necítila jsem nic, co by mi naznačilo, proč mě včera tak blokovala. Teď mě pustila do své mysli jako obvykle. Napadlo mě, jestli jsem si včera to zablokování jen nepředstavovala.

Ne… bylo to tam. Neznatelné. V její mysli jsem vycítila myšlenky na to, že se přede mnou schovává pořád. Byly kluzké. Kdykoli jsem chtěla jednu z nich uchopit, vyklouzla mi z ruky. Udivovalo mě, že pořád ještě dokáže vyvinout takovou magickou sílu. Také to jasně vypovídalo o tom, že mě včera blokovala zcela záměrně. Co se děje? Proč by přede mnou proboha měla chtít něco skrývat? Co bych asi tak s něčím mohla nadělat, když hniju v téhle díře? Znovu se mě zmocnil nepříjemný pocit. O jaké strašné věci nevím?

Sledovala jsem Lissu, jak se chystá na pohřeb, a nic neobvyklého jsem neviděla. Šaty, které si nakonec vybrala, měly krátké rukávy a sahaly jí ke kolenům. Samozřejmě byly černé. Rozhodně to nebyly šaty na diskotéku, ale i tak si byla jistá, že někdo jistě pozdvihne obočí. Za jiných okolností by mě to potěšilo. Světle blond vlasy si nechala rozpuštěné, což hezky kontrastovalo s černým oblečením, když se prohlížela v zrcadle.

Christian se s Lissou sešel venku. Musela jsem uznat, že taky vypadá dobře. Zcela netypicky měl na sobě košili s kravatou. Jeho výraz byl podivnou směsicí nervozity, tajnůstkářství a typické namíchnutosti. Jakmile ale spatřil Lissu, ihned se změnil a celý se rozzářil. Usmál se na ni a krátce ji objal. V tom objetí se jí trochu ulevilo a její úzkost se zmírnila. Dřív spolu chodili, potom se rozešli a teprve nedávno se dali zase dohromady. Ten čas, kdy byli od sebe, byl pro oba utrpením.

„Bude to v pohodě,“ zamumlal a znovu se zatvářil ustaraně. „Tohle vyjde. To zvládneme.“

Nic neřekla, jen ho sevřela pevněji a potom odstoupila. Ani jeden z nich nepromluvil. Šli na pohřební průvod. Připadalo mi to podezřelé. Držela ho za ruku a to jí dodávalo sílu.

Pohřby morojských panovníků probíhaly stejně už po staletí a nezáleželo na tom, jestli se královský dvůr nachází v Rumunsku nebo v Pensylvánii. Tohle byly prostě morojské zvyky. Smíchali dohromady tradici s modernou, magii s technologií.

Královninu rakev ponesou z paláce pohřební zřízenci, což bude veliká sláva. Průvod dojde do impozantní katedrály. Na mši dovnitř půjde jen skupinka vybraných jedinců. Po bohoslužbě bude Taťána pohřbena na hřbitově u kostela, kde spočine vedle dalších monarchů a důležitých královských.

Bylo snadné poznat, kudy se průvod v čele s rakví bude ubírat. Obě strany cesty lemovaly červené a černé hedvábné praporky. Cesta byla posypána okvětními plátky růží. Kolem postávali lidé, kteří doufali, že naposledy alespoň zahlédnou svou královnu. Sjelo se sem mnoho Morojů ze vzdálených míst, aby se zúčastnili pohřbu, a někteří se dokonce zdrží na volbu dalšího panovníka, která proběhne za pár týdnů.

Královský průvod – jemuž většinou prodavačka doporučila černý samet – už mířil k paláci. Lissa popošla stranou, aby se rozloučila s Christianem, jelikož ten při tak významné události docela jistě nebude reprezentovat svou rodinu. Objala ho a letmo ho políbila. Jak postávali stranou, jeho modré oči se rozzářily poznáním. To bylo to tajemství, které přede mnou skrývali.

Lissa se pak začala prodírat davy a snažila se dostat na místo, odkud bude smuteční průvod vyrážet. Budova nevypadala jako klasický palác nebo hrad ze staré Evropy. Impozantní kamenná fasáda a dlouhá okna se hodily k ostatním stavbám na královském dvoře, odlišovala ji jen její výška a široké mramorové schodiště. Někdo zatáhl Lissu za rukáv, takže málem vrazila do nějakého postaršího Moroje.

„Vasiliso?“ Byla to Daniella Ivaškovová, Adrianova matka. Daniella nebyla tak špatná jako většina královských a dokonce byla smířená i s tím, že Adrian chodí se mnou – nebo tomu tak aspoň bylo dřív, než mě obvinili z vraždy. S naším vztahem se ovšem smířila především z toho důvodu, že věřila, že se s Adrianem rozejdeme, až získám přidělení někde jinde. Daniella taky přesvědčila jednoho ze svých bratranců, Damona Taruse, aby se stal mým právníkem. Já jsem ale tu nabídku odmítla a radši jsem si vybrala Abeho, přestože jsem si nebyla jistá, jestli jsem se rozhodla správně. U Danielly jsem si to pravděpodobně pokazila, čehož jsem litovala.

Lissa se na ni nervózně usmála. Už se nemohla dočkat, až bude mít tyhle oficiality za sebou. „Dobrý den,“ pozdravila ji.

Daniella byla oděna celá v černém sametu a v tmavých vlasech se jí blýskala čelenka s diamanty. Její hezký obličej prozrazoval obavy a neklid. „Nevidělas Adriana? Nikde jsem ho nemohla najít. Prohledali jsme jeho pokoj.“

„Aha.“ Lissa odvrátila pohled.

„Co?“ Daniella s ní málem začala třást. „Co víš?“

Lissa si povzdechla. „Nevím jistě, kde by mohl být. Viděla jsem ho v noci, když se vracel z nějakého večírku.“ Zaváhala, jako by se styděla dopovědět ten zbytek. „Byl… fakt opilý. Víc, než jsem u něj kdy viděla. Šel ven s nějakýma holkama a pak nevím. Mrzí mě to, lady Ivaškovová. Teď je nejspíš… Nejspíš se někde válí v bezvědomí.“

Daniella si žmoulala ruce a já sdílela její zoufalství. „Doufám, že si nikdo nevšimne, že tu není. Možná bychom mohly říct…, že ho zmohl žal. Teď se toho tady děje tolik. Jistě si nikdo nevšimne. Povíš jim to? Řekneš, jak byl rozrušený?“

Daniellu jsem měla ráda, ale tahle posedlost královských, co si o nich kdo pomyslí, už mě začínala vytáčet. Věděla jsem, že svého syna miluje, jenže teď se starala o to, co kdo řekne o porušení protokolu, a ne o Taťáninu poslední cestu.

„Samozřejmě,“ ujistila ji Lissa. „Nechtěla bych, aby si někdo… No, zkrátka by se mi nelíbilo, kdyby se to provalilo.“

„Děkuju ti. Teď už běž.“ Daniella mávla rukou směrem ke dveřím a pořád se tvářila tak úzkostlivě. „Musíš jít na své místo.“ Lissu udivilo, když ji něžně pohladila po ruce. „A nebuď nervózní. Zvládneš to. Hlavu vzhůru.“

Strážci stojící u dveří Lissu okamžitě poznali a pustili ji dál. Ve foyer stála Taťánina rakev. Lissa strnula. Náhle ji přemohlo dojetí a sotva si dokázala vzpomenout, co tady vlastně dělá.

Samotná rakev byla mistrovským kouskem. Byla vyrobena z černého dřeva a nalakovaná do zářivého lesku. Na všech stranách ji zdobily lesklé řezby zpodobňující zahradní scenerie. Všude se třpytilo zlato, i tyče, za něž zřízenci rakev ponesou, byly ze zlata. Byly ozdobeny fialovými růžemi. Zdálo se, že zřízenci budou mít potíže se všemi těmi trny a listy, ale to bude jejich problém.

Uvnitř rakve na dalších fialových růžích spočívala sama Taťána. Bylo to zvláštní. Mrtvoly vídám neustále. Sakra, vždyť je i vyrábím. Ale vidět tělo, které tak klidně leží, dokonale opečováno… Bylo to až děsivé. Lisse to taky připadalo děsivé, ale částečně asi proto, že v životě neviděla tolik mrtvých jako já.

Taťána měla na sobě lesklé hedvábné šaty purpurové barvy, což byla tradiční pohřební barva. Dlouhé rukávy zdobil vypracovaný vzorek z vyšitých perel. Taťánu jsem často vídala oblečenou v rudém – v barvě spojené s rodinou Ivaškovových – a byla jsem ráda, že teď má na sobě podle tradice purpurovou. Červené šaty by příliš připomínaly krev. Její krev jsem viděla u svého výslechu a raději bych si ten obrázek vymazala z paměti. Na krku měla drahokamy a perly a na šedivých vlasech měla posazenou zlatou korunu posázenou diamanty a ametysty. Na jejím make-upu také někdo odvedl skvělou práci, ale ani tak se jim nepodařilo zakrýt bledost její pleti. Morojové jsou bledí od přírody. A po smrti jsou jako křída – stejně jako Strigojové. Ten pohled Lissu zasáhl natolik, že jí podklesla kolena a musela se raději podívat jinam. Ve vzduchu se vznášela vůně růží, ale v té sladké vůni bylo možno postřehnout i náznak pachu rozkladu.

Koordinátor pohřbu si Lissy všiml a hned ji poslal na její místo. Samozřejmě poté, co zaláteřil nad jejími šaty. Příkrá slova ji vrátila do reality a ona se zařadila mezi pět dalších královských po pravé straně rakve. Snažila se moc nekoukat na královnino tělo. Zanedlouho se objevili pohřební zřízenci, kteří rakev zdvihli. Tyče ozdobené růžemi si dali na ramena a pomalu postupovali k davu plnému očekávání. Rakev nesli dhampýři. Měli na sobě formální obleky, což mě zprvu zmátlo, ale pak mi došlo, že jsou to samí dvorní strážci. Tedy až na jednoho. Ambrose. Vypadal nádherně jako vždy a díval se strnule před sebe, s dokonale nečitelným výrazem.

Uvažovala jsem, jestli Ambrose Taťánu oplakává. Byla jsem tak ponořená do vlastních problémů, že jsem zapomínala, že tady někdo zemřel. Někdo, koho mnozí milovali. Když jsem na Taťánu zuřila kvůli tomu zákonu o snížení věku, Ambrose ji hájil. Když jsem ho pozorovala Lissinýma očima, zatoužila jsem být tam taky a promluvit si s ním osobně. Přece musí vědět něco víc o tom dopise, který mi tajně předal v soudní síni. Jistě nebyl jen poslíčkem.

Průvod se vydal kupředu, což ukončilo moje úvahy o Ambroseovi. Před rakví kráčeli hodnostáři. Na královské v úchvatném oblečení byl ohromující pohled. Uniformovaní strážci nesli prapory. Vzadu kráčeli muzikanti s flétnami a vyhrávali teskné melodie. Lissa působila na veřejnosti velice důstojně. Pomalu kráčela, s elegancí a grácií, tvářila se vyrovnaně a sebevědomě. Samozřejmě jsem ji nemohla vidět jako obvykle, ale bylo snadné si představit, co asi vidí přihlížející. Byla krásná a důstojná představitelka královského rodu, která si zaslouží zdědit odkaz Dragomirů, a naštěstí si to uvědomuje stále víc lidí. Kdyby někdo změnil zákon o hlasování, ušetřilo by nám to spoustu problémů a teď bych nemusela spoléhat na to, že najdu jejího ztraceného sourozence.

Než pohřební průvod dorazí na místo, chvíli to potrvá. I když už se slunce začínalo sklánět za obzor, vzduch byl pořád horký.

Lissa se začínala potit, ale to nebylo nic ve srovnání s tím, jak se potili zřízenci, kteří nesli rakev. Pokud bylo horko přihlížejícím, nedávali to na sobě znát. Natahovali krky, aby zahlédli co nejvíc z průvodu, který kolem nich procházel. Lissa těm zvědavcům nevěnovala moc pozornosti, ale oni nebyli zvědaví pouze na rakev. Na Lissu koukali také. Po světě Morojů se rychle rozkřiklo, co udělala s Dimitrijem. Přestože někteří byli k jejím uzdravovacím schopnostem skeptičtí, jiní jí věřili. V davu jsem zahlédla výrazy obdivu a úžasu a na okamžik mě napadlo: na koho se vlastně přišli podívat? Na Lissu, nebo na Taťánu?

Konečně se před průvodem objevil kostel, což byla pro Lissu dobrá zpráva. Slunce Moroje nezabíjí jako Strigoje, ale horko a sluneční svit jsou všem vampýrům nepříjemné. Procesí došlo téměř až k cíli a Lissa, jakožto jedna z pozvaných na mši, se už brzy dočká chladnějšího vzduchu.

Jak jsem si tak prohlížela okolí, nemohla jsem si pomoct a uvažovala jsem, jakou ironií je můj život. Na rozlehlých pozemcích kostela stály dvě obrovské sochy zpodobňující dávné legendární morojské panovníky. Byl to král a královna, kteří Morojům pomohli, aby jejich říše vzkvétala. Přestože sochy stály poměrně daleko od kostela, jako by zastiňovaly všechno ostatní. U sochy královny se rozkládala zahrada, kterou jsem velice dobře znala. Poté, co jsem utekla do Las Vegas, musela jsem na té zahradě za trest pracovat. Pravým důvodem téhle mojí cesty – což nikdo nevěděl – bylo osvobodit z vězení Viktora Daškova. Viktor byl dlouho naším nepřítelem, jenže spolu se svým bratrem Robertem, který ovládal éter, byli jediní, kdo věděli, jak pomoct Dimitrijovi. Kdyby nějaký strážce zjistil, že jsem Viktora osvobodila já – a následně ho nechala uprchnout –, můj trest by byl mnohem horší než přehazovat hlínu na zahradě a třídit papíry. Aspoň jsem na té zahradě odvedla dobrou práci, pomyslela jsem si hořce. Jestli mě popraví, aspoň tady u dvora po sobě něco zanechám.

Lissa si dlouho prohlížela jednu sochu, než zase upřela zrak na kostel. Teď už se potila opravdu hodně a já jsem si uvědomila, že to není jen tím horkem. Byla nervózní. Ale proč? Vždyť je to jenom obřad. Jediné, co musí udělat, je jít dál. Jenže… bylo to tu zas. Trápilo ji něco jiného. Pořád se přede mnou snažila utajit svoje myšlenky, ale jak se tak obávala, pár jich prosáklo na povrch.

Moc blízko, moc blízko. Jdeme moc rychle.

Rychle? Podle mě tedy ne. Takhle pomalu a pravidelně bych jaktěživa kráčet nedokázala. Nejvíc líto mi bylo zřízenců. Kdybych byla jedním z nich, vykašlala bych se na etiketu a dala se do běhu. Jenže to by se tělo v rakvi samozřejmě potlouklo. A když byl koordinátor pohřbu tak rozčilený z Lissiných šatů, těžko říct, jak by reagoval, kdyby Taťána z rakve vypadla.

Kostel už byl blízko, a tak byly dobře patrné všechny detaily. Kupole se v zapadajícím slunci leskly v odstínech jantarové a oranžové. Lissa byla stále ještě několik metrů od vchodu, ale kněze čekajícího u vchodu viděla jasně. Jeho oděv byl vskutku omračující. Měl na sobě vrstvy těžkého zlatého brokátu až na zem. Na hlavě měl zlatou čapku s křížem. Pomyslela jsem si, že od něj není hezké, že chce svým honosným oděvem zastínit královnu, ale možná se tak kněží při výjimečných příležitostech oblékají běžně. Třeba to přiláká Boží pozornost. V uvítacím gestu pozvedl paže a odhalil další vrstvy zlaté látky. Přihlížející si nemohli pomoct a zůstali na něj v úžasu civět. Já taky.

Takže si dovedete představit náš údiv, když sochy vybouchly.

ČTYŘI

A když říkám, že vybouchly, myslím tím, že opravdu vyletěly do vzduchu.

Všechno zahalil dým a plameny a k zemi se jako okvětní plátky růží snášely zbytky kamení ze soch ubohých monarchů. Na okamžik mě to ohromilo. Bylo to jako sledovat akční film, ta exploze zaduněla a otřásla zemí. Vytrénovaní strážci se okamžitě vzpamatovali. Nad leknutím převládl střeh a racionální uvažování. Ihned jsem si všimla, že jeden velký úlomek odletěl až za zahradu. Na pohřební průvod se snášely kousky kamení a prach. Lissu ani nikoho jiného ale žádný větší kus nezasáhl. Předpokládala jsem, že sochy jistě nevybuchly samy od sebe. Ať už to udělal kdokoli, odvedl vynikající práci.

Jak to dotyčný provedl, těžko říct, ale ty ohnivé sloupy byly dost děsivé. Vypukl chaos a každý se snažil dostat co nejdál. Jenže každý vyběhl jiným směrem, takže do sebe všichni vráželi. Dokonce i zřízenci nesoucí rakev odložili svůj náklad a dali se na úprk. Ambrose byl poslední, kdo rakev opustil. S pusou dokořán a vykulenýma očima zíral na Taťánu, ale jakmile pohlédl na doutnající sochy, taky se dal na útěk. Několik strážců se pokusilo zavést pořádek a směrovalo všechny zpátky, ale moc se jim to nedařilo. Všichni byli příliš vyděšení a zpanikaření, než aby je poslechli. Každý se staral jen o sebe.

Tedy všichni kromě Lissy.

K mému úžasu ona překvapená nebyla.

Ona ten výbuch čekala.

Nerozběhla se pryč, přestože do ní lidi strkali. Když sochy explodovaly, zůstala stát jako přikovaná a sledovala tu spoušť. Vlastně se tvářila, jako by sledovala, jestli snad někdo v davu neutrpěl zranění. Pokud se ale někdo zranil, způsobil to ten zmatek, který vypukl.

Lissa se spokojeně otočila a vydala se směrem, kudy prchala většina. Kráčela, zatímco všichni ostatní běželi. Ušla jen kousek, když spatřila skupinu zachmuřených strážců spěchajících ke kostelu. Někteří z nich se zastavili, aby pomohli těm lidem na útěku, ale většina jich běžela dál na místo katastrofy, aby zjistili, co se tu vlastně stalo.

Lissa se znovu zastavila a zezadu do ní vrazil nějaký chlápek, ale ona ten náraz sotva pocítila. Schválně pozorovala strážce a počítala je. Pak se dala znovu do pohybu. Její skryté myšlenky se mi teď začínaly odhalovat. Konečně jsem viděla kousky jejího plánu, který přede mnou tak pečlivě tajila. Byla potěšena. A taky nervózní. Ale hlavně se cítila –

Rozruch ve vězení mě násilím strhl zpátky do mé vlastní hlavy. Obvyklé ticho náhle pominulo a namísto toho se všude ozývaly rány a výkřiky. Vyskočila jsem z postele a přitiskla se k mřížím, abych viděla, co se děje. Má snad tahle budova taky vybuchnout? Ze své cely jsem viděla jen kousek chodby, neviděla jsem ji celou, ani vchod. Každopádně jsem ale uviděla strážce, kteří obvykle stojí na vzdáleném konci chodby. Teď proběhli kolem mě.

Netušila jsem, co to pro mě znamená, a v duchu jsem se připravila jak na nepřítele, tak na přítele. Předpokládala jsem, že útoky vyvolala nějaká politická skupina, která se postavila proti morojské vládě. Rozhlédla jsem se po své cele a tiše zanadávala. Přála jsem mít tady cokoli, čím bych se mohla bránit. Ale měla jsem jen knihu od Abeho, což moc dobrá zbraň není. Kdyby byl opravdu takový machr, jak ze sebe dělá, mohl mi do té knihy něco podstrčit. Nebo mi mohl dát nějakou tlustší, třeba Vojnu a mír.

Hlasité zvuky utichly a vzápětí jsem uslyšela, jak se ke mně blíží něčí kroky. Zaťala jsem ruce v pěst a odstoupila dozadu, připravená bránit se proti komukoli.

Ukázalo se, že ten „kdokoli“ je Eddie Castile. A Michail Tanner.

Svoje kamarády jsem tu opravdu nečekala. Eddieho jsem znala už z Akademie svatého Vladimíra. Taky byl čerstvým strážcem jako já a prožil se mnou spoustu mých dobrodružství včetně osvobození Viktora Daškova z vězení. Michail byl starší než my, bylo mu kolem pětadvaceti. Pomáhal nám zachránit Dimitrije, protože doufal, že by mohl zachránit Soňu Karpovou – ženu, kterou miloval a která se pak stala Strigojkou. Dívala jsem se z jednoho na druhého.

„Co se děje?“ chtěla jsem vědět.

„Rád tě vidím,“ prohlásil Eddie. Byl celý zpocený a uřícený. Pár narudlých fleků v jeho obličeji prozrazovalo, že dnes patrně dostal od někoho pěstí. V ruce svíral zbraň, která byla součástí strážcovské výzbroje. Byl to obušek, který sloužil k útoku, aniž by se jím dal někdo zabít. Michail ovšem měl něco mnohem cennějšího: kartu a klíč od mé cely.

Moji kamarádi mě přišli osvobodit z vězení. Neuvěřitelné. Takovéhle šílenosti jsou obvykle mojí specialitou.

„Vy dva jste…“ Zamračila jsem se. Pomyšlení na útěk mě nadchlo, ale netušila jsem, jak se pak odtud dostat. Tu potyčku se strážci, kterou jsem před chvílí slyšela, zjevně vyvolali oni. Dostat se sem pro ně jistě taky nebylo nic snadného. „Vy dva jste sejmuli všechny strážce v týhle budově?“

Michail odemkl dveře a já už nemarnila ani vteřinu a vyběhla jsem ven. Po té době, kdy jsem se cítila v sevření a všechno mě dusilo, mi připadalo, jako bych stála na vrcholku hory a cítila kolem sebe vítr a otevřený prostor.

„Rose, v téhle budově nejsou žádní strážci. No, možná jeden. A tihle.“ Eddie ukázal směrem, kde se před chvíli bojovalo. Předpokládala jsem, že tam teď leží v bezvědomí. Moji kamarádi určitě žádného z nich nezabili.

Ostatní běželi ven, podívat se, co tam vybouchlo, uvědomila jsem si. Jednotlivé dílky mi do sebe začaly zapadat. Lissa vůbec nebyla překvapená tím, co se stalo. „Ale ne. Christian použil svou magii, aby zničil starý morojský památky?“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Eddie. Zatvářil se šokovaně, že mě vůbec mohlo napadnout něco tak strašného. „Kdyby to udělal, ostatní ohnivci by to mohli poznat.“

„Tak to je teda něco,“ poznamenala jsem. Měla jsem víc důvěřovat jejich zdravému rozumu.

Nebo možná ne.

„Použili jsme C4,“ objasnil Michail.

„Kde jste proboha…“

Jazyk se mi přilepil na patro, když jsem spatřila, kdo stojí na konci chodby. Dimitrij.

Bylo hrozné, když jsem během svého uvěznění nevěděla, co se s ním děje. To, co jsem se dověděla od Christiana a Taši, mě jen navnadilo. A teď jsem tady měla odpověď. Dimitrij postával u vchodu v celé své výšce přes sto devadesát centimetrů a vypadal jako bůh, který všem nahání strach. Svýma pronikavýma hnědýma očima zkoumal okolí. Byl napjatý a připravený okamžitě se vrhnout do boje. Tvářil se soustředěně a jeho pohled byl plný vášně. Nemohla jsem uvěřit, jak ho někdo může pokládat za Strigoje. Z Dimitrije sršel život a energie. Když jsem ho tam teď viděla, vybavila jsem si, jak se za mě postavil při mém zatčení. Tvářil se úplně stejně. Tenhle výraz jsem u něj viděla už hodněkrát. Lidé se ho obávali a zároveň ho obdivovali. A já ho milovala.

„Ty jsi tady taky?“ Snažila jsem se připomenout si, že moje romantická minulost není to nejdůležitější na světě. „Ty nejsi v domácím vězení?“

„Utekl,“ vysvětlil Eddie významně. Pochopila jsem, co mi tím chtěl naznačit – že on a Michail pomohli Dimitrijovi k útěku. „Tohle by přece lidi očekávali od zlýho chlapa, který je nejspíš pořád Strigojem, ne?“

„Ty bys taky čekala, že ti pomůže utéct,“ dodal Michail, který se té hry urychleně chytil. „Zejména když vezmeme v úvahu, jak za tebe minulý týden bojoval. Jen by spíš všichni čekali, že tě přijde osvobodit sám. Ne s námi.“

Dimitrij nic neříkal. Stále pečlivě zkoumal pohledem okolí, ale i mě. Chtěl se ujistit, že jsem v pořádku a nezraněná. Vypadal, že se mu ulevilo, když viděl, že mi nic není.

„Jdeme,“ zavelel nakonec. „Nemáme moc času.“ To bylo pochopitelné, ale detaily tohohle „geniálního“ plánu mých kamarádů mi stále unikaly.

„Ani náhodou si nebudou myslet, že mě osvobodil úplně sám!“ vykřikla jsem, když mi konečně došlo, co se mi Michail pokouší naznačit. Osvobodili Dimitrije, aby měli pachatele, který dopomohl k útěku zase mně. Ukázala jsem na strážce, který ležel v bezvědomí na zemi. „Viděli vaše obličeje.“

„Ani ne,“ ozval se další hlas. „Ne po menší amnézii vyvolaný éterem. Až se probudí, budou si pamatovat jen toho chlápka z Ruska. Bez urážky.“

„Nic se nestalo,“ ujistil Dimitrij Adriana. Ten právě vešel do chodby.

Vykulila jsem oči a snažila se nemít otevřenou pusu. Byli tu pohromadě, oba muži mého života. Adrian nevypadal, že by byl schopen vrhnout se na někoho pěstmi, ale působil vážně a byl ve střehu, stejně jako ostatní přítomní bojovníci. Jeho milé oči byly jasné a bystré. Vtom mi to došlo. Vůbec nevypadal opile. Takže tu opilost taky jen hrál? Nebo se začal ovládat? Tak jako tak to na mojí tváři vykouzlilo úsměv.

„Lissa lhala tvojí mámě,“ oznámila jsem mu. „Prý se někde válíš opilej.“

Obdařil mě jedním ze svých cynických úsměvů. „To by teď nejspíš bylo chytřejší a příjemnější. A naštěstí si všichni myslí, že právě to dělám.“

„Musíme jít,“ pobídl nás Dimitrij.

Otočili jsme se k němu a rázem jsme přestali vtipkovat. Z Dimitrije čišelo staré známé odhodlání, které vyvolávalo dojem, že dokáže všechno na světě a vždycky zvítězí – odhodlání, díky němuž ho lidé bez sebemenšího váhání následovali. Michail i Eddie se tvářili tak, že bylo jasné, že i na ně působí stejně. Mně to taky připadalo přirozené. Dokonce i Adrian vypadal, že Dimitrijovi věří. V tu chvíli jsem Adriana obdivovala za to, že zapomněl na svou žárlivost, a taky za to, že takhle riskuje. Obzvlášť když nejednou zdůrazňoval, že se nechce účastnit žádných nebezpečných dobrodružství a používat při nich svoje schopnosti ovládání éteru. Třeba v Las Vegas s námi všude chodil jen jako pozorovatel. Samozřejmě taky neustále pil, ale v tom nejspíš žádný rozdíl nebyl.

Vykročila jsem vpřed, ale Adrian natáhl ruku, aby mě zarazil. „Počkej. Než s námi půjdeš, musíš něco vědět.“ Dimitrij začal protestovat a oči se mu leskly netrpělivostí. „Musí to vědět,“ namítl Adrian a zpříma se zahleděl Dimitrijovi do očí. „Rose, jestli utečeš…, víceméně tím potvrdíš, že jsi vinna. Budeš uprchlice. Pokud tě strážci najdou, nebude třeba žádný soud ani rozsudek, rovnou tě zabijou na místě.“

Upřely se na mě čtyři páry očí a já si naplno uvědomila, co to znamená. Jestliže teď uteču a dopadnou mě, zcela určitě umřu. Pokud zůstanu, mám aspoň nepatrnou naději, že za tu krátkou dobu, která zbývá do mého soudu, objevíme nějaký důkaz, který by mě mohl zachránit. Není to nemožné. Jenže když se nic nenajde, s největší pravděpodobností mě odsoudí k smrti. Obě možnosti byly jako sázka do loterie. Každá z nich s sebou nesla velikou pravděpodobnost, že přijdu o život.

Adrian se tvářil stejně rozporuplně jako já. Oba jsme věděli, že žádnou lepší možnost nemám. Prostě měl o mě strach a chtěl, abych věděla, co riskuju. Ale Dimitrij…, z jeho pohledu to bylo bez debat. Poznala jsem to z jeho výrazu. Vždycky zastával názor, že by se člověk měl zachovat správně. Jenže v tomhle případě? S tak mizernou pravděpodobností, že se objeví nový důkaz? Je lepší riskovat život na útěku, a když má člověk čelit smrti, je lepší zemřít v boji.

Moje smrt není zapsaná v kalendáři.

„Jdeme,“ řekla jsem.

Vyběhli jsme z budovy a dál postupovali co nejrychleji. Nemohla jsem si pomoct a řekla jsem Adrianovi: „Musels vynaložit hodně éteru, abys strážcům vnukl takovou iluzi.“

„To jo,“ připustil. „A vážně nemám tolik síly, abych to vydržel moc dlouho. Lissa by nejspíš dokázala přesvědčit tucet strážců, že viděli ducha. Ale já? Já dokážu leda to, aby jich pár zapomnělo na Eddieho a Michaila. Proto tam musel být někdo, kdo přiláká jejich pozornost, a Dimitrij byl ideální návnada.“

„Děkuju.“ Něžně jsem mu stiskla ruku a proběhla mezi námi vlna tepla. Už jsem se neobtěžovala mu připomínat, že ještě zdaleka nejsem na svobodě. Pak by si nepřipadal jako takový hrdina. Čeká nás ještě spousta překážek, ale přesto jsem oceňovala, že se do toho takhle vložil a respektoval moje rozhodnutí přijmout plán na útěk.

Adrian se na mě dlouze zadíval. „Jasně, a to mám bejt cvok, viď?“ V jeho očích jsem viděla hluboký cit. „Není toho moc, co bych pro tebe neudělal. A čím hloupější to je, tím líp.“

Vyšli jsme do přízemí a já uviděla, že Eddie měl s ostrahou pravdu. Chodby i místnosti byly liduprázdné. Aniž bychom se ohlédli, vyběhli jsme ven. Čerstvý vzduch jako by mi vlil do žil novou energii.

„Co teď?“ zeptala jsem se svých zachránců.

„Teď tě naložíme do auta,“ oznámil mi Eddie.

Garáže odtud nebyly daleko, ale na druhou stranu nebyly ani nijak zvlášť blízko. „To musíme ujít slušnou dálku přes otevřený prostranství,“ řekla jsem. Můj problém, který byl zcela zjevný, jsem ani nevytahovala: pokud mě uvidí, zabijou mě.

„Používám éter, aby nás nikdo nepoznal a nemohl nás potom popsat,“ vysvětlil Adrian. Další zkouška jeho magických schopností. Víc už by asi nezvládl. „Nikdo nás nepozná, pokud se nezastaví a nebude zírat přímo na nás.“

„Což pravděpodobně nebude,“ dodal Michail. „Pokud si nás někdo vůbec všimne. Všichni se teď příliš bojí sami o sebe, než aby v tomhle chaosu věnovali pozornost ostatním.“

Jak jsem se tak venku rozhlížela, došlo mi, že má pravdu. Budova, kde se nacházela věznice, byla daleko od kostela, ale lidé, kteří odtamtud prchali, už dorazili až do téhle části královského dvora. Někteří běželi do svých domovů. Jiní hledali strážce v naději, že je ochrání. A další…, další spěchali stejným směrem jako my – ke garážím.

„Jsou moc vyděšení na to, aby se odhodlali opustit dvůr,“ poznamenala jsem. Naše skupinka se pohybovala tak rychle, jak jen s Adrianem mohla. Neměl takovou fyzičku jako my dhampýři. „V garážích bude nával.“ Dvorní vozidla i auta návštěvníků parkovala na stejném místě.

„To nám právě pomůže,“ prohlásil Michail. „Bude tam větší zmatek.“

Když se toho kolem mě dělo tolik, nemohla jsem pořádně zkontrolovat Lissu. Jen letmo jsem se dotkla pouta a zjistila, že je v bezpečí v paláci.

„Co celou tu dobu dělala Lissa?“ zeptala jsem se.

Věřte mi, že jsem byla šťastná, že se do tohohle mého útěku z vězení nezapletla. Ale jak už řekl Adrian, její schopnosti ovládat éter byly mnohem lepší než ty jeho. A jak jsem se na to dívala zpětně, bylo mi jasné, že o tomhle plánu musela vědět. To bylo to její tajemství.

„Lissa musí zůstat nevinná. Nikdo si ji nesmí spojovat s tvým útěkem nebo s výbuchem,“ odvětil Dimitrij s pohledem upřeným před sebe. Mluvil pevným tónem. Pořád na ni pohlížel jako na svou spasitelku. „Musí zůstat všem na očích s ostatními královskými. A stejně tak Christian.“ Téměř se usmál. Téměř. „Když něco vyletí do povětří, ti dva by byli první, koho by všichni podezírali.“

„Strážci je ale podezírat nebudou, když zjistí, že explozi nezpůsobila magie,“ zahučela jsem. Vzpomněla jsem si na to, co řekl Michail. „A kde jste vůbec sebrali C4? Vojenský trhaviny jsou extrém dokonce i na vás.“

Nikdo mi neodpověděl, protože nám do cesty náhle skočili tři strážci. U kostela evidentně nebyli úplně všichni. Dimitrij a já jsme šli v čele naší skupinky a pohybovali jsme se jako jeden, stejně jako když jsme spolu byli v bitvě. Adrian řekl, že iluze, kterou přetáhl přes naši skupinku, nevydrží, pokud se na nás někdo zadívá přímo. Chtěla jsem zajistit, že Dimitrij a já budeme v čele, kdyby došlo ke střetu, aby ti strážci nepoznali nikoho dalšího. Bez váhání jsem se vrhla do boje, obranné instinkty se ve mně probudily okamžitě. Během té milisekundy jsem si ale uvědomila, co to vlastně dělám.

Dřív už jsem taky bojovala se strážci a pokaždé jsem z toho měla výčitky svědomí. Vrhla jsem se na ty ve vězení Tarasov a pak na královniny strážce, když mě přišli zatknout. Žádného z nich jsem neznala. Věděla jsem jenom, že jsou to moji kolegové…, jenže teď? Teď jsem před sebou měla ten nejobtížnější úkol v životě, ačkoli se to na první pohled nezdálo. Tři strážci proti mně a Dimitrijovi jsou nic. Problémem ale bylo, že tyhle strážce jsem znala. Se dvěma jsem se seznámila krátce po maturitě. Pracovali u dvora a vždycky se ke mně chovali hezky. Třetí z nich nebyla jen povrchní známá – byla to moje kamarádka. Meredith, jedna z mála dívek na Akademii svatého Vladimíra. V jejích očích jsem viděla zmatek, který naprosto odrážel ten můj. Taky jí to připadalo špatné. Jenže teď byla strážkyní a stejně jako já v sobě měla smysl pro povinnost, který jí od dětství vštěpovali. Věřila, že jsem zločinec. A teď viděla, že jsem na svobodě a útočím. Postupy jí diktovaly, že mě má okamžitě sejmout, a já jsem upřímně ani nic jiného nečekala. Kdyby naše role byly obrácené, udělala bych to taky. Tohle byla otázka života a smrti.

Dimitrij bojoval s druhými dvěma strážci a byl stejně rychlý a neuvěřitelně dobrý jako vždycky. Meredith a já jsme šly jedna po druhé. Nejprve se mě pokusila povalit. Využila celé své váhy a nejspíš doufala, že mě udrží na zemi, dokud jí někdo nepomůže. Jenže já byla silnější. To přece musela vědět. Kolikrát jsme spolu trénovaly boj ve školní tělocvičně? Skoro pokaždé jsem vyhrála. A tohle nebyla hra ani trénink. Odrazila jsem její útok a udeřila ji ze strany do čelisti. Jen jsem se modlila, abych jí nic nezlomila. I když ji to bolelo, rvala se dál. Jenže já jsem opět vítězila. Popadla jsem ji za ramena a strhla ji k zemi. Tvrdě se bouchla hlavou o zem, ale zůstala při vědomí. Nevěděla jsem, jestli za to mám být vděčná, nebo ne. Sevřela jsem jí pevně hrdlo a tiskla, dokud nezavřela oči. Pustila jsem ji v momentě, kdy jsem si byla jistá, že ztratila vědomí. Srdce se mi z toho svíralo.

Ohlédla jsem se a zjistila, že Dimitrij své protivníky už také přemohl. Naše skupinka se dala zase do pohybu, jako by se nic nestalo. Ohlédla jsem se po Eddiem a uvědomovala si, že se tvářím strašně lítostivě. On taky vypadal, že to těžce nese, ale spěchal mě uklidnit.

„Udělalas, co jsi musela,“ prohlásil. „Bude v pořádku. Trochu pomlácená, ale v pořádku.“

„Praštila jsem ji tvrdě.“

„Doktoři si s otřesem mozku poradí. Sakra, kolikrát se to stalo nám při tréninku?“

Doufala jsem, že má pravdu. Hranice mezi tím, co je správné a co špatné, byla čím dál víc matoucí. Jediná dobrá věc na tom byla, že Meredith byla tak vedle z toho, že mě viděla, že si nejspíš nevšimla Eddieho a ostatních. Při boji postávali vzadu zahaleni závojem Adrianovy magie, zatímco pozornost jsem vzbuzovala jen já a Dimitrij.

Konečně jsme došli ke garážím, kde bylo skutečně mnohem víc lidí než obvykle. Někteří Morojové už odjížděli. Jedna královská začala hystericky vyvádět, protože její řidič měl u sebe klíčky od auta a ona nevěděla, kde je. Křičela na kolemjdoucí, jestli by ji někdo neodvezl.

Dimitrij nás vedl vpřed, aniž by zaváhal. Přesně věděl, kam jdeme. Uvědomila jsem si, že vše museli pečlivě naplánovat. Většinu z toho patrně zařídili včera. Proč to přede mnou Lissa tajila? Nebylo by pro mě lepší, kdybych znala podrobnosti jejich plánu?

Prodírali jsme se mezi lidmi k té nejvzdálenější garáži. Před ní stála obyčejná šedá Honda Civic. U ní postával muž a se založenýma rukama zkoumal čelní sklo. Jakmile nás uslyšel, otočil se.

„Abe!“ vykřikla jsem.

Můj proslulý otec mě obdařil jedním ze svých okouzlujících úsměvů, které by člověka zlákaly do záhuby.

„Co tady děláš?“ vybuchl Dimitrij. „Budeš taky na seznamu podezřelých! Máš se držet v pozadí s ostatními.“

Abe pokrčil rameny. Bral ten Dimitrijův vzteklý výlev pozoruhodně klidně. „Vasilisa zajistí, že pár lidí v paláci odpřisáhne, že mě tam v inkriminované době viděli.“ Upřel na mě své tmavé oči. „Navíc bych nemohl odejít a nerozloučit se s tebou, že?“

Zoufale jsem potřásla hlavou. „Tohle všechno je součástí tvýho plánu jakožto mýho právníka? Nevybavuju si, že by do výuky práv patřily výbuchy.“

„Jsem si jistý, že Damon Tarus se to ve škole neučil.“ Abe se nepřestával usmívat. „Říkal jsem ti to, Rose. Nepůjdeš na popravu – dokonce ani před soud, pokud s tím můžu něco udělat.“ Odmlčel se. „Což samozřejmě můžu.“

Zaváhal a pohlédl na auto. Dimitrij už u něj stál s klíčky v ruce a vypadal dost netrpělivě. Vybavila jsem si Adrianova slova.

„Když uteču, jenom tím všem potvrdím svou vinu.“

„Beztak už si všichni myslí, že jsi vinná,“ prohlásil Abe. „A to, že by sis ještě nějaký čas pobyla v cele, na tom nic nezmění. Tvůj útěk nám jenom zajistí víc času, abychom našli důkaz, aniž bychom se museli děsit toho, jak málo času zbývá do tvé popravy.“

„A co přesně děláš?“

„Dokazuje tvou nevinu,“ vložil se do toho Adrian. „Lépe řečeno, snaží se dokázat, žes nezabila mou tetu. Už nějakou dobu totiž vím, že nejsi žádný neviňátko.“

„Cože? Snad se nepokoušíte zničit důkazy?“ zeptala jsem se a ignorovala to rýpnutí.

„Ne,“ řekl Eddie. „Musíme zjistit, kdo královnu doopravdy zabil.“

„Vy byste se do toho neměli míchat, když už jsem na svobodě. To je můj problém. Proto jste mě přece dostali ven.“

„To je problém, který nemůžeš vyřešit, dokud jsi u dvora,“ oznámil mi Abe. „Potřebujeme, abys byla pryč a v bezpečí.“

„Jo, ale…“

„Marníme čas dohadováním,“ utnul mě Dimitrij. Střelil pohledem ke garážím. Pořád tam chaoticky pobíhalo hodně lidí, kteří byli příliš pohrouženi do vlastních starostí, než aby si nás všímali. To Dimitrije neznepokojovalo. Podal mi stříbrný kůl a já se neptala proč. Byla to zbraň, něco, co můžu použít v boji. „Vím, že teď to vypadá, že je tu zmatek nad zmatek, ale byla bys překvapená, jak rychle tu strážci zavedou pořádek. A až se tu objeví, okamžitě to tady uzavřou.“

„To nebudou muset,“ řekla jsem pomalu a mysl mi pracovala naplno. „Už tak budeme mít problém dostat se z dvora. Zastaví nás – pokud se vůbec dostaneme k bráně. Bude tam zácpa na kilometry!“

„To je jedno,“ zabručel Abe a zadíval se na svoje prsty. „Zařídil jsem, že na jižní straně zdi se pro vás brzy otevře nová ‚brána‘.“

Začalo mi to docházet. „Panebože! To tys sehnal C4.“

„V tvém podání to zní velice jednoduše,“ řekl a zamračil se. „Shání se dost těžko.“

Dimitrijova trpělivost byla u konce. „Poslyšte: Rose musí okamžitě odjet. Je v nebezpečí. Když budu muset, klidně ji odtud odtáhnu.“

„Nemusíš jezdit se mnou,“ vyjela jsem po něm, protože se mě to tak trochu dotklo. Vzpomněla jsem si na naši nedávnou hádku. Dimitrij mi tehdy řekl, že mě nemůže milovat a dokonce se mnou už ani nechce kamarádit. „Já se o sebe postarám. Nikdo další se nemusí dostat do průšvihu. Dej mi klíčky.“

Namísto toho mě zpražil pohledem, který jasně prozrazoval, že mu moje chování připadá směšné. Jako bychom byli na vyučování na Akademii.

„Rose, já se už do většího průšvihu dostat nemůžu. Na někoho musí padnout vina za tvůj útěk a já jsem ta nejlepší volba.“ Tím jsem si nebyla tak docela jistá. Pokud Taťána skutečně někoho přesvědčila, že Dimitrij nepředstavuje žádnou hrozbu, touhle eskapádou si všechno pokazí.

„Běž,“ řekl Eddie a překvapil mě, když mě spěšně objal. „Budeme v kontaktu přes Lissu.“ Vtom jsem si uvědomila, že s nimi svádím předem prohraný boj. Opravdu nastal čas odejít.

Michaila jsem objala taky a do ucha jsem mu pošeptala: „Děkuju. Moc ti děkuju, žes mi pomohl. Přísahám, že ji najdu. Najdeme Soňu.“ Obdařil mě svým typickým smutným úsměvem, ale nic neřekl.

Nejtěžší loučení bylo s Adrianem. Bylo na něm znát, že i pro něj je to těžké, ačkoli se usmíval. Nemohl mít radost z toho, že odjíždím s Dimitrijem. Objímali jsme se o něco déle než s ostatními. Něžně mě políbil na rty. Bylo mi skoro až do pláče z toho, jak statečně si dnes večer počínal. Přála jsem si, aby mohl jít se mnou, jenže jsem dobře věděla, že tady bude v bezpečí.

„Adriane, děkuju za…“

Zdvihl ruku. „Tohle není sbohem, malá dhampýrko. Uvidíme se ve tvých snech.“

„Pokud ovšem zůstaneš střízlivej.“

Mrkl na mě. „Kvůli tobě se o to pokusím.“

Přerušil nás ohlušující rachot a napravo jsme zahlédli záblesk světla. Lidé u vedlejších garáží vykřikli.

„Támhle. Vidíte?“ upozornil Abe, zjevně potěšen sám sebou. „Nová brána. Dokonalé načasování.“

Váhavě jsem ho objala a udivilo mě, že se hned neodtáhl. Usmíval se na mě… přátelsky. „Dcero moje,“ prohlásil. „Je ti osmnáct a už jsi byla obviněna z vraždy, pomáhala jsi zločincům a zabilas víc Strigojů než většina strážců za celý život vůbec viděla.“ Odmlčel se. „Nemohl bych na tebe být pyšnější.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Sbohem, starý pane. A díky.“ Neobtěžovala jsem se s tím, abych se ho vyptávala na tu část o zločincích. Abe nebyl hloupý. Poté, co jsem se ho vyptávala na vězení, do něhož vzápětí kdosi pronikl, pravděpodobně si dal dohromady, kdo stojí za útěkem Viktora Daškova.

A pak už jsem seděla s Dimitrijem v autě a jeli jsme k Abeho „nové bráně“. Litovala jsem, že jsem se nemohla rozloučit s Lissou. Díky poutu se nikdy nemůžeme doopravdy rozdělit, ale komunikaci tváří v tvář se to pochopitelně nevyrovná. Přesto jsem byla ráda, že vím, že je v bezpečí a že ji nikdo nebude spojovat s mým útěkem. Nebo jsem v to alespoň doufala.

Jako vždy řídil Dimitrij a mně to jako vždy připadlo totálně nespravedlivé. Když jsem byla jeho studentkou, bylo to něco jiného, ale teď? Copak se toho volantu nikdy nevzdá? Teď ovšem nebyla vhodná chvíle se o tom bavit – zejména proto, že jsem nepředpokládala, že spolu zůstaneme dlouho.

Pár lidí se přišlo podívat, proč vybouchla zeď, ale zatím se neobjevil žádný strážce. Dimitrij projel dírou stejně obdivuhodně rychle jako Eddie, když jsme prchali z věznice Tarasov. Až na to, že honda si s hrbolatým travnatým terénem neporadila tak dobře jako SUV na Aljašce. Problém s touhle únikovou cestou spočíval v tom, že tudy pochopitelně nevedla žádná silnice. To bylo i nad Abeho schopnosti.

„Proč prcháme v hondě?“ dotázala jsem se. „To není zrovna teréňák.“

Dimitrij na mě ani nepohlédl, dál uháněl po nerovném terénu směrem k nějaké cestě. „Protože tohle jsou tady ta nejběžnější auta, takže nepřilákáme pozornost. A tohle by měl být jediný problematický kus cesty, který musíme zdolat. Jakmile se dostaneme na silnici, šlápneme na to, abychom se co nejrychleji dostali co nejdál od královského dvora – samozřejmě než někde odložíme auto.“

„Odložíme…“ Zavrtěla jsem hlavou a nechala to bez komentáře. Dojeli jsme na polní cestu, která mi po tom prvním úseku připadala jako nejhladší dálnice. „Hele, teď když už jsme odtamtud vypadli, chci, abys věděl, že to myslím vážně. Nemusíš jezdit se mnou. Oceňuju, žes mi pomohl zdrhnout. Vážně. Ale když se budeš poflakovat se mnou, nijak ti to neprospěje. Po mně půjdou víc než po tobě. Když odejdeš, můžeš žít někde u lidí a nikdo s tebou nebude zacházet jako s pokusným králíkem. Možná by ses dokonce mohl vrátit ke dvoru. Taša by se za tebe jistě přimluvila.“

Dimitrij dlouho neodpovídal. Dohánělo mě to k šílenství. Nejsem zrovna typ, co dobře snáší mlčení. Vždycky jsem si radši povídala, abych nějak zaplnila ticho. Navíc čím déle jsem v autě seděla, tím víc jsem si uvědomovala, že jsem sama s Dimitrijem. Opravdu jsme byli poprvé sami od doby, co se znovu stal dhampýrem. Připadala jsem si jako blázen, ale přes veškeré nebezpečí, které nám hrozilo…, jsem z něj pořád byla vedle. Na jeho blízkosti bylo něco tak strašně silného. Možná mi ale jen adrenalin zatemnil mozek.

Ať už to způsobilo cokoli, z míry mě vyvádělo něco víc než jen jeho vizáž, ačkoli ta také. Jeho vlasy, jeho obličej, jeho blízkost, jeho vůně… Všechno jsem to vnímala a krev mi z toho vřela v žilách. Obdivovala jsem ho, jak vedl svou malou armádu, aby mě osvobodil z vězení. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, proč na mě tak silně působí. Znovu jsem viděla toho starého Dimitrije, o kterém jsem si myslela, že už se nikdy nevrátí. A vrátil se.

Po dlouhé chvíli Dimitrij konečně odpověděl. „Neopustím tě. A žádný z tvých logických argumentů nezabere. A jestli se pokusíš mi utéct, najdu si tě.“

O tom jsem vůbec nepochybovala. Tím ale byla celá ta situace ještě zmatenější. „Ale proč? Já tě s sebou nechci.“ Pořád jsem cítila, jak mě přitahuje, ale to nic neměnilo na tom, že mi hrozně ublížil, když se se mnou rozešel. Odmítl mě a já si musela obrnit srdce, abych pokročila ve vztahu s Adrianem. Teď se mi zdálo nemožné, že bych někdy mohla očistit své jméno a vést normální život, ale pokud to někdy bude možné, chci být schopná vrátit se k Adrianovi s otevřenou náručí.

„Nezáleží na tom, co chceš,“ prohlásil. „Ani na tom, co chci já.“ Au. „Lissa mě požádala, abych tě chránil.“

„Hele, nepotřebuju, aby mě někdo…“

„A já si za svým slovem stojím,“ přerušil mě. „Přísahal jsem, že jí budu sloužit a pomáhat po zbytek svého života. Udělám cokoli, oč mě požádá. A když chce, abych ti dělal bodyguarda, tak to tak bude.“ Nebezpečně na mě pohlédl. „V žádném případě se mě v dohledné době nezbavíš.“

PĚT

Zbavit se Dimitrije příliš nekorespondovalo s naší romantickou minulostí. Myslela jsem to upřímně, když jsem mu řekla, že nechci, aby se kvůli mně dostal do maléru. Jestli mě strážci najdou, můj osud se nebude moc lišit od toho, čemu jsem čelila ve vězení. Ale Dimitrij? Ten už dělal malé krůčky k tomu, aby ho všichni přijali. Teď si to samozřejmě pokazil, ale pořád ještě měl šanci žít. Kdyby nechtěl žít u dvora nebo ve světě lidí, klidně se mohl vrátit na Sibiř ke své rodině. Tam uprostřed pustiny by ho jistě nikdo nenašel. A vzhledem k tomu, jak semknutá je tamější komunita, udělali by všechno, co by mohli, aby ho před případnými pronásledovateli ukryli. Zůstat se mnou je rozhodně nejhorší možnost ze všech. Musím ho přesvědčit.

„Vím, co si myslíš,“ poznamenal Dimitrij, když už jsme byli na cestě asi hodinu.

Moc jsme spolu nemluvili, oba jsme byli pohrouženi do vlastních myšlenek. Po několika dalších okreskách jsme konečně dojeli na dálnici a v rekordním čase jsme mířili k… no, vlastně jsem neměla ponětí, kam jedeme. Zírala jsem z okna a uvažovala o všech těch katastrofách, které se kolem mě nakupily, a o tom, jak je můžu napravit.

„Co?“ podívala jsem se na něj.

Zdálo se mi, že se trochu usmívá, což mi připadalo absurdní vzhledem k tomu, že se nacházel v nejhorší možné situaci od doby, kdy byl Strigojem.

„A nevyjde ti to,“ dodal. „Plánuješ, jak mi utečeš. Pravděpodobně, až se zastavíme pro benzín. Myslíš si, že budeš mít šanci mi utéct.“

Šílené na tom bylo, že se moje myšlenky skutečně ubíraly podobným směrem. Ten starý Dimitrij byl dobrý parťák na cesty, ale nebyla jsem si jistá, že se mi zamlouvá i jeho stará schopnost uhodnout, na co myslím.

„Tohle je jen ztráta času,“ povzdechla jsem a rozhodila rukama.

„Vážně? Máš snad lepší věci na práci než prchat před lidmi, co tě chtějí popravit? Hlavně mi, prosím tě, zase neříkej, že je to pro mě příliš nebezpečné.“

Vybuchla jsem. „Jde o víc než o tebe. Nemělo by mi záležet jen na tom, jestli uteču. Měla bych něco udělat, abych očistila svoje jméno, a ne se schovávat někde v pustině, nebo kam mě to vlastně vezeš. Odpovědi leží u dvora.“

„A ty máš u dvora spoustu přátel, kteří na tom pracují. Bude to pro ně jednodušší, když budou vědět, že jsi v bezpečí.“

„Chci jenom vědět, proč mi o tom nikdo neřekl. Nebo spíš, proč mi o tom neřekla Lissa. Proč to přede mnou tajila? Nemyslíš, že bych byla k většímu užitku, kdybych s tím počítala předem?“

„My jsme se probojovali do vězení, ne ty,“ opáčil Dimitrij. „Báli jsme se, že kdyby ses o tom dozvěděla, mohla bys nějak dát najevo, že se něco chystá.“

„To nikdy!“

„Pochopitelně ne záměrně. Ale když jsi pod tlakem nebo se bojíš…, tvoji strážci by se zkrátka mohli nějakých náznaků chytit.“

„Fajn. Tak teď, když už jsme venku, můžeš mi říct, kam jedeme? Měla jsem pravdu? Někam do pustiny?“

Žádná odpověď.

Přimhouřila jsem na něj oči. „Nesnáším, když nevím, co se děje.“

Jeho sotva znatelný úsměv se o trochu rozšířil. „Mám svou osobní teorii, a sice, že čím míň toho víš, tím je pravděpodobnější, že ti zvědavost nedovolí, abys mi utekla.“

„To je k smíchu,“ odvětila jsem, ačkoli mi to vůbec nepřipadalo jako nesmysl. Povzdechla jsem. „Kdy se mi sakra věci tak vymkly z rukou? Kdy jste tady začali velet vy? To já jsem vždycky vymýšlela šílený a neuskutečnitelný plány. Já bych tady měla být generál. A teď jsem sotva pěšák.“

Začal něco povídat, ale náhle strnul a ve tváři se mu objevil obezřetný výraz nebezpečného strážce. Rusky zanadával.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. Jeho rozpoložení bylo nakažlivé, takže jsem ihned zapomněla na veškeré šílené plány.

V záblescích světel aut projíždějících kolem nás jsem si všimla, že Dimitrij kouká do zpětného zrcátka. „Někdo nás sleduje. Nečekal jsem, že k tomu dojde tak brzo.“

„Určitě?“ Už se setmělo a na dálnici přibylo aut. Netušila jsem, jak by někdo mohl mezi tolika vozy vysledovat nějaké podezřelé, ale… to byl zkrátka Dimitrij.

Znovu utrousil pár nadávek a přejel o dva pruhy vedle tak ostře, až jsem se musela chytit palubní desky. Tak tak se přitom vyhnul malé dodávce, která svůj nesouhlas dala najevo hlasitým troubením. Z dálnice byl v těch místech sjezd. Dimitrij stihl odbočit na poslední chvíli a jen o chlup minul svodidla. Uslyšela jsem další troubení, a když jsem se ohlédla, spatřila jsem za námi auto, které nás stejně zběsilým manévrem sledovalo.

„U dvora se to muselo rozkřiknout hezky rychle,“ řekl. „Museli mít někoho, kdo sleduje silnice.“

„Možná bychom se měli vrátit zase na polňačky.“

Zavrtěl hlavou. „To je moc pomalé. Tohle by se nestalo, kdybychom už měli jiné auto. Ale našli nás moc brzo. Budeme si muset sehnat jiný vůz. Tohle je největší město, než dojedeme na hranici s Marylandem.“

Na tabuli stálo, že jsme v Harrisburgu v Pensylvánii. Jeli jsme po rušné silnici plné obchodů, a kamkoli jsme odbočili, pronásledovatelé byli pořád za námi. „A jak chceš opatřit nový auto?“ dotázala jsem se obezřetně.

„Poslouchej pozorně,“ řekl a mou otázku vůbec nebral na vědomí. „Je velmi, velmi důležité, abys udělala přesně to, co ti řeknu. Žádná improvizace. Žádné dohady. V tom autě jsou strážci a v tuto chvíli už nejspíš zburcovali všechny další strážce v okolí – pravděpodobně i lidskou policii.“

„Nezpůsobilo by to náhodou problémy, kdyby nás chytili policajti?“

„Alchymisti by to vyřídili a zajistili, že bychom se dostali zpátky k Morojům.“

Alchymisti. Měla jsem vědět, že se do toho taky zapletou. Je to tajná společnost lidí, kteří pomáhají hájit zájmy Morojů a dhampýrů. Pomáhají nám, abychom zůstávali skryti zrakům veřejnosti. Samozřejmě to ale nedělají jen z čiré dobroty. Považují nás za zlá a nepřirozená stvoření a chtějí zajistit, že zůstaneme na okraji jejich společnosti. A uprchlý „kriminálník“ jako já by pro ně jistě představoval problém, s nímž by chtěli Morojům pomoct.

Když Dimitrij promluvil znovu, jeho hlas byl příkrý a rozkazovačný, ale nedíval se při tom na mě. Sledoval kraje silnice. „Nezáleží na tom, že si myslíš, že každý rozhoduje za tebe, nezáleží na tom, jak nespokojená jsi s touhle situací, přece víš – a já vím, že to víš –, že jsem tě nikdy nezklamal, když nám šlo o život. Dřív jsi mi věřila. Věř mi i teď.“

Chtěla jsem mu říct, že to, co řekl, není tak docela pravda. Zklamal mě. Když ho přemohl Strigoj, když mi ukázal, že není dokonalý, zklamal mě a otřásl mou představou o něm jakožto o bohovi. Ale můj život? Mě dokázal udržet v bezpečí vždycky. Dokonce i když byl Strigojem, nikdy nebyl tak docela přesvědčen, že by mě dokázal zabít. Tu noc, kdy Akademii napadli Strigojové a on se proměnil, mi taky řekl, abych ho poslechla a na nic se nevyptávala. Znamenalo to nechat ho bojovat se Strigoji samotného, ale zvládla jsem to.

„Dobře,“ souhlasila jsem tiše. „Udělám, co řekneš. Ale prosím tě, nemluv se mnou spatra. Už nejsem tvoje studentka. Teď jsme si rovni.“

Odlepil oči od silnice, aby na mě mohl upřít překvapený pohled. „My jsme si vždycky byli rovni, Rozo.“

Když mě oslovil ruskou verzí mého jména, vykolejilo mě to natolik, že jsem nebyla schopná hned zareagovat, ale na tom stejně nezáleželo. Vzápětí už zase řešil náš problém. „Támhle. Vidíš ten nápis KINO?“

Zadívala jsem se podél ulice. Bylo tam tolik restaurací a obchodů, že se jejich světelné nápisy ve tmě slévaly. Konečně jsem uviděla ten, o kterém mluvil. KINO WESTLAND.

„Ano.“

„Tam se sejdeme.“

Máme se rozdělit? Chtěla jsem, aby se naše cesty rozešly, ale ne takhle. Když nám teď hrozilo nebezpečí, náhle se mi nezdálo jako nejlepší nápad rozdělit se. Nicméně jsem slíbila, že se s ním nebudu dohadovat a budu poslouchat.

„Jestli se nevrátím do půlhodiny, zavoláš na tohle číslo a dál pojedeš sama.“ Dimitrij vylovil z kapsy svého kabátu papírek a podal mi ho. Bylo na něm telefonní číslo, které jsem neznala.

Jestli se nevrátím do půlhodiny. Ta slova mě natolik šokovala, že jsem se neubránila protestům. „Co tím myslíš, jestli se nevrátíš – áá!“

Dimitrij znovu prudce odbočil, projel na červenou a jen o vlásek se vyhnul dalším autům. Následovalo další troubení, ale tenhle úhybný manévr byl naštěstí natolik rychlý a nečekaný, že s námi naši pronásledovatelé neudrželi krok. Viděla jsem je, jak prosvištěli po hlavní třídě a jak se jim rozsvítila brzdová světla, když hledali nejbližší místo, kde by se mohli otočit.

Dimitrij nás zavezl na malé parkoviště. Bylo plné aut. Podívala jsem se na hodiny, abych si nějak srovnala v hlavě, kolik vlastně je podle lidského času. Skoro osm večer. V morojském světě to znamenalo, že je ráno, ale ve světě lidí právě začínal čas na zábavu. Projel kolem několika vjezdů do obchodního centra a nakonec si jeden vybral. Rychle zaparkoval a vmžiku vystoupil z auta. Neméně rychle jsem ho následovala.

„Tady se rozdělíme,“ řekl a vyběhl ke dveřím. „Běž rychle, ale uvnitř neutíkej, abys na sebe nepřilákala pozornost. Musíš splynout s davem. Projdi to tam a ven vyjdi jakýmkoli východem, jen ne tímhle. Vyjdi s nějakým hloučkem lidí a pak běž ke kinu.“ Vešli jsme do nákupního centra. „Běž!“

Jako by se bál, že zůstanu stát na místě, trochu mě popostrčil k eskalátoru a sám zamířil do hlavního podlaží. Nejradši bych tam zůstala stát, jak mě náhle šokovalo tolik lidí pohromadě, přemíra světla a ruch. Brzy jsem to ale překonala a vydala se k eskalátoru. Byla jsem vytrénovaná, abych reagovala rychle a instinktivně. Tyhle dovednosti jsem si zdokonalila ve škole a potom i na svých cestách a taky s Dimitrijem.

V hlavě se mi okamžitě vynořilo, jak nejlépe uniknout pozornosti. Nejraději bych se samozřejmě rozhlédla a zjistila, jestli mě někdo nesleduje, jenže to by právě pozornost přitáhlo. Aspoň jsem si tedy představovala, že máme před našimi pronásledovateli pár minut náskok. Museli se otočit a pak to tu objet, aby našli naše auto, i když si jistě domysleli, že jsme šli dovnitř. Nepředpokládala jsem, že v Harrisburgu je hodně Morojů, tudíž tu asi nebude ani dost strážců, které by naši pronásledovatelé mohli zmobilizovat. A těch několik málo se bude muset rozdělit – někteří budou prohledávat nákupní centrum a jiní hlídat východy. Těch je tu příliš na to, aby je strážci uhlídali všechny. Moje úniková cesta tedy bude otázkou štěstí.

Šla jsem tak rychle, jak jen bylo rozumné, prodírala se mezi páry, rodinami s kočárky a rozesmátými teenagery. Těm posledním jsem záviděla. Jejich životy mi připadaly ve srovnání s tím mým tak bezproblémové. Taky jsem procházela kolem obchodů uvnitř, jejichž jména jsem matně registrovala: Ann Taylor, Abercrombie, Forever 21… Před sebou jsem viděla střed nákupního centra, kde se sbíhaly všechny chodby. Brzy se budu muset rozhodnout.

Nakoukla jsem do obchodu s doplňky a předstírala, že si vybírám čelenku. Přitom jsem nenápadně koukala ven. Nic zvláštního jsem neviděla. Nikdo se nezastavil, nikdo mě nesledoval. Vedle sekce čelenek byl koš se zlevněnými věcmi, které si slevu na první pohled zasloužily. Jednou z nich byla „dívčí“ odporně růžová kšiltovka s hvězdou vpředu a blýskavými ozdobami. Byla příšerná.

Koupila jsem si ji a byla jsem ráda, že mi strážci při zatčení nesebrali peníze, co jsem měla u sebe. Nejspíš se usnesli, že takovou ubohou částkou bych beztak nikoho nepodplatila. Taky jsem si koupila gumičku do vlasů a neustále jsem přitom sledovala dveře obchodu. Než jsem odešla, sepnula jsem si vlasy a narazila si na ně tu kšiltovku. Bylo hloupé takhle se maskovat, ale podle vlasů by mě každý snadno poznal. Mám je tmavohnědé, skoro až černé, a jelikož jsem si je poslední dobou nestříhala, sahají mi až do půli zad. Tohle a Dimitrijova neobvyklá výška z nás činí dosti podezřelý pár.

Vyšla jsem mezi nakupující a zanedlouho jsem se ocitla ve středu budovy. Nechtěla jsem dát najevo, že váhám, a tak jsem vykročila doleva k obchodu Marcy’s. Hrozně jsem se styděla za tu příšernou čepici a litovala jsem, že jsem neměla víc času, abych si vybrala nějakou stylovější. O pár minut později jsem si všimla strážce a byla jsem rázem vděčná, že jsem si módní doplněk vybrala tak rychle.

Postával u nákupních vozíků a předstíral, že si zaujatě prohlíží kryty na mobily. Poznala jsem ho hned, protože měl typický postoj a navíc při prohlížení pruhovaného krytu na mobil nenápadně sledoval okolí. Dhampýři se vždycky navzájem poznají, když se na sebe podívají pozorněji. Vypadají skoro jako lidi, ale příslušníka své rasy vždycky poznám.

Nedívala jsem se na něj přímo, ale cítila jsem na sobě jeho pohled. Neznala jsem ho, což znamenalo, že nejspíš ani on nezná mě. Pravděpodobně viděl jen moji fotku, takže čekal, že budu mít vlasy rozpuštěné. Tvářila jsem se nevšímavě a pomalým krokem jsem prošla kolem něj. Dívala jsem se do výloh, abych k němu zůstala otočená zády, a taky abych mu dala najevo, že rozhodně nikam nespěchám. Celou tu dobu mi srdce splašeně bušilo v hrudi. Strážci by mě mohli na místě zabít. Udělali by to i v nákupním centru? Nechtěla jsem to zjišťovat.

Sotva jsem se dostala z jeho dohledu, přidala jsem do kroku. Z obchodu Marcy’s vedly samostatné dveře ven a teď bylo jen otázkou štěstí, jestli jsem si vybrala správně, když jsem se rozhodla jít tímhle směrem. Vešla jsem do obchodu, po eskalátoru sjela dolů a zamířila k východu z hlavního podlaží. Všimla jsem si moc hezké kolekce baretů a klobouků. Zastavila jsem se u nich, ne proto, že bych si chtěla vyměnit pokrývku hlavy, ale abych chvilku počkala na skupinku dívek, která se taky chystala vyjít ven.

Vyšly jsme z obchodu společně a moje oči se rychle přizpůsobily změně světla. Kolem bylo plno lidí, ale ani tentokrát jsem nezaznamenala žádnou hrozbu. Holky se zastavily, aby si popovídaly, což mi dalo příležitost nenuceně se od nich oddělit, aniž bych vypadala nějak nápadně. Po pravé straně jsem spatřila rušnou ulici, po níž jsme s Dimitrijem přijeli. Odtud jsem už věděla, kudy se dostat ke kinu. Vydechla jsem úlevou a přešla parkoviště. Přitom jsem stále sledovala okolí.

Čím víc jsem se vzdalovala od nákupního centra, tím méně lidí bylo na parkovišti. Svítilo tam několik lamp, takže tam nebyla úplná tma, ale celé to místo působilo strašidelným dojmem, jak bylo stále tišší a tišší. Původně jsem chtěla zamířit rovnou na ulici a po chodníku dojít ke kinu. Tam bylo dost světla i lidí. Pak jsem ale usoudila, že by to bylo podezřelé. Byla jsem si jistá, že parkoviště přejdu mnohem rychleji, než bych šla po chodníku.

A ukázalo se, že je tomu skutečně tak. Když už jsem před sebou viděla ceduli u kina, zjistila jsem, že mě přece jen někdo sleduje. Kousek před sebou jsem uviděla, že stín pouličního osvětlení nevypadá tak, jak by měl. Byl o něco širší. Někdo se schovával za sloupem. Pochybovala jsem, že by si nějaký strážce zvolil takový úkryt proto, že by doufal, že já nebo Dimitrij půjdeme náhodou kolem. S největší pravděpodobností to bude nějaký zvěd, který mě zahlédl už předtím a teď mě chce přepadnout.

Pokračovala jsem dál a snažila se nezpomalovat, přestože jsem měla napjaté všechny svaly v těle a připravovala se na útok. Já totiž zaútočím jako první. Musím mít situaci pod kontrolou.

Moje chvíle nadešla vteřinu předtím, než by býval zaútočil on. Skočila jsem po něm a hodila ho na auto zaparkované poblíž. Ukázalo se, že je to nějaký dhampýr. Jo – překvapila jsem ho. Překvapení ovšem bylo oboustranné, když se do noci rozezněl alarm auta. Trhla jsem sebou, ale ignorovala jsem to nepříjemné ječení. Svého protivníka jsem udeřila zleva do čelisti a snažila se využít toho, že je přimáčknutý k autu.

Pod nárazem mojí pěsti se bouchl o auto hlavou, ale obdivuhodně rychle se oklepal a pokusil se osvobodit. Byl silnější než já, takže jsem trochu zavrávorala, ale zase ne tolik, abych ztratila rovnováhu. Co mi chybělo na síle, to jsem dohnala rychlostí. Uhnula jsem každému jeho výpadu, ale to mě moc neuspokojovalo. Ten debilní alarm u auta pořád hlasitě ječel, což nakonec přiláká pozornost nějakého strážce nebo člověka.

Vyběhla jsem kolem auta a on za mnou. Zastavili jsme se na opačné straně. Bylo to, jako by si dvě děti hrály na honěnou. Když se snažil předvídat, jakým směrem se pohnu, zrcadlil mé postoje. V šeru jsem si až teď všimla něčeho, co mě překvapilo – na opasku měl pistoli. Krev mi ztuhla v žilách. Strážci jsou cvičeni, aby uměli se střelnými zbraněmi zacházet, ale nenosí je. Naší zbraní je kůl. Koneckonců naší prací je likvidovat Strigoje, a při tom jsou pistole k ničemu. Ale mě? Jo. Pistole by mu jistě ulehčila práci. Jenže měla jsem z něj dojem, že se mu moc nechce ji použít. O alarmu si může každý pomyslet, že někdo do toho auta nedopatřením strčil, ale výstřel? To by hned někdo zavolal policii. Tenhle chlap nebude střílet, pokud to nebude nezbytně nutné. Ale jistě by vystřelil, kdyby neměl jinou možnost. Musím to rychle skončit.

Uskočila jsem k přední straně auta. Pokusil se mě chytit, ale já ho překvapila tím, že jsem vyskočila na kapotu. V tuhle chvíli už se totiž nezdálo, že by alarm mohl houkat ještě hlasitěji. Ve vteřině jsem využila situace a vrhla se na svého protivníka a z té výšky jsem ho už bez problémů strhla k zemi. Dopadla jsem mu na břicho a zůstala na něm ležet, zatímco jsem ho oběma rukama škrtila. Bránil se a snažil se mě ze sebe shodit. Málem se mu to podařilo. Nakonec ho ale přemohl nedostatek kyslíku. Přestal se hýbat a upadl do bezvědomí. Pustila jsem ho.

V tu chvíli jsem si vybavila, jak jsme prchali z královského dvora a já použila tutéž techniku na Meredith. Znovu jsem ji v živých barvách viděla ležet na zemi a cítila jsem se hrozně provinile. Rychle jsem si tu vzpomínku vyhnala z hlavy. Meredith je v pořádku. A tady není. Na ničem z toho teď nezáleží. V tuto chvíli je podstatné jen to, že tenhle chlap je vyřazen ze hry a já odtud musím vypadnout. Hned.

Aniž bych se přesvědčila, jestli sem někdo nejde, rozběhla jsem se přes parkoviště ke kinu. Zastavila jsem se, až když jsem urazila značnou vzdálenost od řvoucího auta, a schovala jsem se za jiné auto. Viděla jsem, že u toho ležícího chlápka zatím nikdo není, ale že v přední části parkoviště poblíž nákupního centra je nějaký rozruch. Nezůstala jsem v úkrytu tak dlouho, abych zjistila, co se tam děje. Ať už jde o cokoli, neznamená to pro mě nic dobrého.

O pár minut později jsem bez dechu doběhla ke kinu. Spíš jsem se bála, než že bych byla vyčerpaná. Ve vytrvalostním běhu jsem byla vážně dobrá, protože jsem ho hodně trénovala díky Dimitrijovi. Ale kde je Dimitrij teď? Kolem popocházeli návštěvníci kina a udiveně si mě měřili, protože jsem po té potyčce nevypadala příliš upraveně. Kupovali si lístky nebo se bavili o filmu, který právě zhlédli, ale Dimitrije jsem nikde neviděla.

Neměla jsem hodinky. Kolik času mohlo uplynout od chvíle, kdy jsme se rozdělili? Půl hodiny jistě ještě ne. Chodila jsem kolem kina a schovávala se v davu. Očima jsem pátrala jak po Dimitrijovi, tak po případných pronásledovatelích. Nic. Minuty ubíhaly. Nervózně jsem si sáhla do kapsy a dotkla se papírku s telefonním číslem. Odejdi, řekl mi. Odejdi a zavolej na to číslo. Samozřejmě jsem neměla mobil, ale to byl v tuto chvíli ten nejmenší problém.

„Rose!“

U obrubníku, kde taxíky vysazovaly lidi, zastavilo auto. Dimitrij za volantem se vykláněl z okýnka a já se málem svalila samou úlevou. Tak dobře – vlastně ne, ani náhodou. Ve skutečnosti jsem nepromarnila ani vteřinu, rozběhla jsem se k autu a naskočila na sedadlo spolujezdce. Dimitrij bez jediného slova šlápl na plyn a vyjeli jsme zpátky na hlavní ulici.

Nejdřív jsme mlčeli. Dimitrij vypadal dost nabroušeně, takže jsem se obávala, že i ta sebemenší poznámka by ho mohla přimět ke vzteklému výbuchu. Řídil tak rychle, jak jen mohl, aby nepřilákal policii, a každou chvíli se koukal do zpětného zrcátka.

„Jede za námi někdo?“ zeptala jsem se konečně, když jsme najeli zpátky na dálnici.

„Nezdá se. Chvilku jim potrvá, než si dají dohromady, v jakém autě jedeme.“

Když jsem nastupovala, autu jsem moc pozornosti nevěnovala. Až teď jsem si všimla, že sedíme v Hondě Accord, což je další obyčejně vypadající vůz. A taky jsem zaznamenala, že v zapalování nejsou klíčky.

„Tys to auto nastartoval přes dráty?“ Vzápětí jsem svůj dotaz přeformulovala. „Tys to auto ukradl?“

„Máš zajímavý smysl pro morálku,“ poznamenal. „Utéct z vězení je v pořádku. Ale ukrást auto je pro tebe pobuřující.“

„Jsem spíš překvapená než pobouřená,“ řekla jsem a pohodlně se opřela. Povzdechla jsem si. „Bála jsem se… Jak jsem tam na tebe čekala, bála jsem se, že nepřijdeš. Že tě chytili nebo tak něco.“

„Ne. Většinu času jsem se plížil venku a hledal vhodný vůz.“

Pár minut jsme mlčeli. „Nezeptal ses, co se stalo mně,“ zahučela jsem namíchnutě.

„Nemusím. Jsi tady a to je podstatné.“

„Dostala jsem se do rvačky.“

„To je vidět. Máš roztržený rukáv.“

Podívala jsem se na svou ruku. Opravdu. Taky jsem při té bitce ztratila čepici. Žádná velká újma. „Nechceš o tý bitce něco vědět?“

Díval se upřeně na silnici před námi. „Co potřebuju, už vím. Nepřítele jsi přemohla. Udělalas to rychle a udělalas to dobře. Protože jsi prostě dobrá.“

Chvilku jsem o jeho slovech uvažovala. Bylo to konstatování faktu, běžná součást práce…, ale přesto mi to vyvolalo úsměv na rtech. „Dobře. Tak co teď, generále? Nemyslíš, že si projedou hlášení o ukradených autech a budou rázem mít naši SPZ?“

„To je dost možné. Ale než na to přijdou, budeme mít nové – takové, o kterém nebudou mít ani tušení.“

Zamračila jsem se. „Jak to zařídíš?“

„Za pár hodin se máme s někým sejít.“

„Sakra. Fakt nesnáším, když jsem ta poslední, kdo se o něčem dozví.“

Za pár hodin jsme dojeli do Roanoke ve Virginii. Až do té doby cesta probíhala hladce. Jakmile se před námi objevilo město, všimla jsem si, že Dimitrij sleduje sjezdy z dálnice. Nakonec našel ten, který hledal. Sjeli jsme po něm a Dimitrij stále koukal, jestli nás někdo nesleduje. Projížděli jsme ulicí plnou obchodů a zahnuli k McDonaldu, který stál trochu stranou od ostatních budov.

„Tohle nejspíš nebude pauza na jídlo, co?“ dotázala jsem se.

„Tady přesedneme,“ oznámil mi.

Objel celé parkoviště restaurace a pohledem pátral po okolí, aniž bych věděla, co vlastně vyhlíží. Pak jsem to uviděla o zlomek vteřiny dřív než on. Na vzdáleném konci parkoviště stála žena a opírala se o tmavé SUV. Byla k nám otočená zády. Neviděla jsem toho z ní moc, jen černé tričko a rozcuchané blond vlasy po ramena.

Dimitrij zastavil vedle jejího auta. Vystoupila jsem ve stejné vteřině, kdy zabrzdil. Poznala jsem ji dřív, než se k nám otočila.

„Sydney?“ Její jméno jsem vyslovila jako otázku, přestože jsem věděla, že je to ona.

Ohlédla se a já spatřila její známou tvář – lidskou tvář – s hnědýma očima, které na slunci vypadaly jako jantarové. Zaznamenala jsem i zlaté tetování na její tváři.

„Ahoj, Rose,“ pozdravila mě s rozpustilým úsměvem. V ruce svírala balíček od McDonalda. „Říkala jsem si, že budeš mít hlad.“

ŠEST

Opravdu. Když se nad tím zamyslíte, pak náhlé objevení Sydney nebylo o nic podivnější než ostatní věci, které se mi obvykle stávají. Sydney je alchymistka, s níž jsem se seznámila v Rusku, když jsem se pokoušela najít a zabít Dimitrije. Je asi stejně stará jako já a svoje přidělení v Rusku nesnášela, ale já tam její pomoc velmi ocenila. Jak už řekl Dimitrij, alchymisté budou chtít pomoct Morojům najít mě a dopadnout. Jenže vzhledem k tomu, jak byla Sydney napjatá a Dimitrij ostatně taky, bylo mi jasné, že je zapletená do mého útěku.

Stálo mě veliké úsilí, abych se nezačala hned vyptávat na všechno, co mě zajímalo. Pořád jsme byli na útěku a v patách jsme měli pronásledovatele. Sydneyino auto byla zbrusu nová Honda CR-V s louisianskou značkou a nálepkami z půjčovny.

„Ksakru, co to je?“ podivila jsem se. „Tenhle odvážný útěk nám sponzoruje Honda?“ Když se mi nedostalo žádné odpovědi, přešla jsem k další otázce, která byla nasnadě. „Jedeme do New Orleansu?“ Tam byla Sydney nově přidělena na práci. Poznávání památek bylo tou poslední věcí, která mi v tuto chvíli ležela v hlavě, ale když už jste na útěku, měli byste aspoň utíkat někam, kde je to hezké.

„Ne,“ odpověděla a vycouvala z parkoviště. „Jedeme do západní Virginie.“

Ostře jsem pohlédla na Dimitrije sedícího na zadním sedadle v naději, že její konstatování popře. Nepopřel.

„Doufám, že tou západní Virginií myslíš Havaj,“ poznamenala jsem. „Nebo nějaké stejně vzrušující místo.“

„Upřímně si myslím, že pro tebe by teď bylo lepší se vzrušujícím místům vyhýbat,“ připomněla mi Sydney. GPS v autě nás naváděla k další odbočce, po níž jsme se dostali zpátky na dálnici. Sydney se trochu zamračila. „A v západní Virginii je vážně hezky.“

Vzpomněla jsem si, že pochází z Utahu a nejspíš žádný jiný stát moc dobře nezná. Už dávno jsem vzdala pokusy dostat tenhle útěk pod kontrolu, a tak jsem se raději začala vyptávat.

„Proč nám pomáháš?“

Měla jsem dojem, že se Sydney ve tmě ušklíbla. „Proč myslíš?“

„Abe.“

Povzdechla. „Fakt už začínám uvažovat, jestli za to New Orleans stojí.“

Nedávno jsem se dozvěděla, že Abe se svým dalekosáhlým vlivem zařídil, že se Sydney dostala z Ruska. Ale jak to provedl, to jsem netušila. Věděla jsem jen, že to Sydney postavilo do pozice, kdy mu musí být navždy zavázána, čehož Abe samozřejmě neustále využíval a žádal ji o laskavosti. Někdy mě napadalo, jestli v tom náhodou nebylo něco víc než jen změna pracoviště. Třeba udělal ještě něco, o čem se mi nezmínil. Nadechla jsem se, abych se do Sydney pustila a oznámila jí, že to přece mohla čekat, když uzavřela smlouvu s ďáblem, ale pak jsem si to rozmyslela. Když nás pronásleduje banda strážců, pravděpodobně by nebyl nejlepší nápad dráždit někoho, kdo mi pomáhá. Položila jsem tedy další otázku.

„Dobře. Tak proč teda jedeme do západní Virginie?“

Sydney otevřela pusu, aby odpověděla, ale Dimitrij ji zarazil. „Teď ještě ne.“

Ohlédla jsem se a zpražila ho nasupeným pohledem. „Už je mi z toho zle! Jsme na útěku už asi šest hodin a já pořád neznám podrobnosti. Chápu, že se držíme dál od strážců, ale vážně jedeme do západní Virginie? Budeme tam mít pro naše operace základnu v nějaký chatce? Třeba na nějaký hoře, kde v chatě nebude ani záchod?“

Sydney mě obdařila jedním ze svých typických zoufalých povzdechů. „Víš vůbec něco o západní Virginii?“

Nelíbilo se mi, jak mě ona i Dimitrij nechávají tápat v temnotě. U Sydney se to ale dalo vysvětlit dalšími věcmi. Pořád bylo možné, že jedná na Abeho rozkaz. Nebo se se mnou prostě jen nechtěla bavit. Jelikož většina alchymistů považuje dhampýry a vampýry za zplozence pekla, obvykle se s námi moc nekamarádíčkují. Když se mnou strávila nějaký čas na Sibiři, změnila snad maličko názor. Nebo jsem v to aspoň doufala. Někdy jsem z ní měla pocit, že zkrátka není příliš společenská.

„Víš, že to na nás hodili, že jo?“ ujistila jsem se. „Doopravdy jsme nic neprovedli. Říkají, že jsem zabila královnu, ale…“

„Já vím,“ přerušila mě Sydney. „Slyšela jsem o tom všechno. Vědí o tom všichni alchymisti. A vy dva jste nejhledanější osoby na našem seznamu.“ Snažila se mluvit věcným tónem, ale nedokázala tak docela skrýt nervozitu. Měla jsem dojem, že Dimitrij ji znervózňuje víc než já, což bylo pochopitelné, když znervózňuje i příslušníky své vlastní rasy.

„Já jsem to neudělala,“ trvala jsem na svém. V tu chvíli mi připadalo důležité, aby to věděla.

Sydney se k tomu nijak nevyjádřila, řekla jen: „Měla by ses najíst. Jinak ti to jídlo vystydne. Máme před sebou tři hodiny jízdy a zastavíme, jen když bude potřeba dotankovat benzín.“

To znělo logicky a nepřipouštělo to námitky. Už se jí nechtělo mluvit. V sáčku jsem objevila dvě velké krabice hranolků a tři cheeseburgery. Evidentně mě pořád ještě dobře zná. Vyžadovalo hodně úsilí, abych si okamžitě nenacpala všechny ty hranolky do pusy. Místo toho jsem radši nabídla jeden cheeseburger Dimitrijovi.

„Nechceš? Potřebuješ doplnit energii.“

Na několik vteřin se zamyslel, ale pak si ho vzal. Pohlížel na ten cheeseburger s úžasem a mně v tu chvíli došlo, že normální jídlo je pro něho něco zcela nového, když posledních pár měsíců vůbec nejedl. Strigojové se živí pouze krví. Dala jsem mu i jedny hranolky a vzápětí se pustila do toho, co zbylo. Neobtěžovala jsem se nabízet i Sydney. Ta byla proslulá svým nechutenstvím a navíc mi bylo jasné, že pokud měla hlad, jistě si něco koupila, když na nás čekala.

„Tohle je asi pro tebe,“ řekl Dimitrij a podával mi malý batůžek. Otevřela jsem ho a objevila v něm několik kusů oblečení na převlečení a základní hygienické potřeby. Dala jsem se do podrobnějšího průzkumu šatstva.

„Kraťasy, trička a šaty. V těch nemůžu bojovat. Potřebuju džíny.“ Musela jsem uznat, že ty šaty jsou moc pěkné. Byly dlouhé, z lehounké látky a potištěné černo-bílo-šedým vzorem. Ale strašně nepraktické.

„Buď ráda, že máš aspoň něco,“ utrousila Sydney. „Seběhlo se to všechno hrozně narychlo. Posbírala jsem jen tohle.“

Ohlédla jsem se a uviděla, že i Dimitrij otevírá svůj bágl. Měl v něm normální oblečení jako já a taky…

„Kabát?“ vykřikla jsem a sledovala, jak vytahuje dlouhý kožený kabát. Jak se vůbec mohl do toho batůžku vejít, mi bylo záhadou. „Tys mu dokázala sehnat kabát, ale džíny pro mě byly problém?“

Sydney se tvářila, že se jí můj vzteklý výbuch vůbec netýká. „Abe řekl, že to je nezbytné. Navíc pokud vše vyjde tak, jak by mělo, nebude třeba, abys bojovala.“ To se mi nelíbilo. Znělo to tak, jako že budeme někde v pustině a v bezpečí.

Vzhledem k tomu, že jsme byli patrně těmi nejzamlklejšími spolujezdci na světě, jsem v následujících třech hodinách nečekala žádnou extra konverzaci. Ale koneckonců jsem to uvítala, protože jsem aspoň mohla zkontrolovat Lissu. Teď na útěku jsem byla myšlenkami pořád jinde, takže jsem v její hlavě moc času netrávila. Spokojila jsem se jen s tím, že jsem ji pokaždé rychle omrkla, jak žije u dvora.

Přesně jak Dimitrij předpokládal, strážci tam zavedli pořádek dost brzy. Královský dvůr byl uzavřen a každý, kdo se mnou byl ve spojení, se musel podrobit dlouhým výslechům. Naštěstí všichni měli alibi. Moje spojence všichni viděli na pohřbu – nebo jako v případě Abeho si všichni mysleli, že ho tam viděli. Několik holek odpřisáhlo, že byly v té době s Adrianem, což byl patrně výsledek dalšího nátlaku. Poutem jsem cítila Lissinu spokojenost, zatímco strážci z toho byli čím dál tím roztrpčenější.

Přestože neměla ponětí, kdy se k ní skrz pouto dostanu, poslala mi vzkaz: Neboj se, Rose. O všechno se postarám. Očistíme tvoje jméno.

Vrátila jsem se zase na sedadlo auta a nemohla se rozhodnout, jak mi z toho má být. Celý svůj život jsem se starala já o ni. Chránila jsem ji před každým ohrožením a dělala jsem, co jsem mohla, abych ji udržela v bezpečí. Teď se však naše role obrátily. Kvůli mně už si vytrpěla dost, aby zachránila Dimitrije. A teď můj osud leží v jejích rukou – a zjevně i v rukou ostatních. Ta situace odporovala všem mým instinktům, což mě trápilo. Nebyla jsem zvyklá na to, že mě ostatní chrání, natožpak Lissa.

Výslechy stále probíhaly, ale Lissa zatím na řadu nepřišla. Něco mi napovídalo, že moji kamarádi se z toho dostanou. Přece je nikdo nebude trestat za můj útěk, když s ním nemají nic společného. V tuto chvíli jsem v nebezpečí jenom já – a to mi vyhovovalo.

Západní Virginie je možná tak krásná, jak prohlašovala Sydney, ale potvrdit jsem to nemohla, protože jsme tam přijeli uprostřed noci. Většinou jsme projížděli horami, jeli do kopce a z kopce, klikatými silnicemi a tunely. Téměř přesně po třech hodinách jsme se skulili do malého městečka s jediným semaforem a restaurací označenou nápisem VEČEŘE. Touhle noční dobou nebyl v ulicích absolutně žádný provoz. To bylo dobré znamení, že nás nikdo nesleduje.

Sydney nás zavezla k budově s nápisem MOTEL. V tomhle městečku zřejmě nejsou moc vynalézaví, co se týče názvů. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se tady to celé jmenovalo prostě MĚSTO. Když jsme kráčeli přes parkoviště k motelu, překvapilo mě, jak hrozně mě bolí nohy. Bolelo mě snad celé tělo a pomyšlení na spánek mi připadalo naprosto fantastické. Od té doby, co začalo moje dobrodružství, uplynulo už víc než půl dne.

Sydney nás přihlásila pod falešnými jmény a rozespalý recepční se na nic nevyptával. Prošli jsme chodbou, která sice nebyla přímo špinavá, ale žádný královský by se k něčemu podobnému ani nepřiblížil. U zdi stál vozík s úklidovými potřebami, jako by ho tam někdo zapomněl. Sydney se zastavila před jedním z pokojů a dala nám klíč. Došlo mi, že sama jde k jinému pokoji.

„Nezůstaneme všichni tři pohromadě?“ zeptala jsem se.

„Hele, jestli vás dva chytí, rozhodně u toho být nechci,“ odvětila s úsměvem. Taky jsem měla dojem, že se jí nechce spát v jedné místnosti se „zlými stvůrami noci“. Pak dodala: „Ale budu poblíž. Uvidíme se ráno.“

Vtom mi došlo ještě něco. Upřela jsem pohled na Dimitrije. „Budeme mít společnej pokoj?“

Sydney pokrčila rameny. „Tak je to nejlepší, abyste se když tak mohli bránit.“

Nechala nás tam stát, jak měla ve zvyku. S Dimitrijem jsme na sebe krátce pohlédli a pak jsme vešli do pokoje. Stejně jako zbytek motelu nebyl ani pokoj žádný luxus, ale dalo se to snést. Koberec byl ošoupaný, ale ne špinavý. Taky jsem ocenila chabé pokusy o výzdobu, které spočívaly v tom, že kdosi pověsil na stěny příšerné obrázky hrušek. Malé okno působilo smutně. Taky tam byla jen jedna postel.

Dimitrij za námi zamkl a zahákl bezpečnostní řetízek na dveřích. Pak se usadil na jedinou židli v místnosti. Byla dřevěná s rovným opěradlem, ale on vypadal, jako by seděl v tom nejpohodlnějším křesle na světě. Pořád se tvářil ostražitě, i když na něm bylo znát, že už je taky unavený. I pro něj to byla dlouhá noc.

Sedla jsem si na kraj postele. „Co teď?“

„Teď budeme čekat,“ odpověděl.

„Na co?“

„Až Lissa a ostatní očistí tvoje jméno a zjistí, kdo zabil královnu.“

Čekala jsem podrobnější vysvětlování, ale dostalo se mi jen mlčení. Přestávala jsem tomu věřit. Celou noc jsem byla tak trpělivá, jak jen jsem dokázala, protože jsem předpokládala, že mě Dimitrij vede na nějakou záhadnou misi, jejímž cílem je pomoct vyřešit vraždu. Když řekl, že teď budeme čekat, určitě přece nemyslel, že budeme jen… čekat?

„Co budeme dělat?“ chtěla jsem vědět. „Jak jim pomůžeme?“

„Už jsme ti to řekli. Ty těžko můžeš hledat stopy na královském dvoře. Musíš se držet stranou. Musíš zůstat v bezpečí.“

Čelist mi poklesla, bezradně jsem rozhodila rukama a obsáhla tím gestem tuhle strohou místnost. „Tak to je ono? Tady mě chceš schovat? Myslela jsem… Myslela jsem, že tu něco je. Něco, co nám může pomoct.“

„Vždyť nám to pomáhá,“ řekl tím svým rozčilujícím klidným tónem. „Sydney a Abe vytipovali tohle místo a usnesli se, že je dost stranou na to, aby to tu v dohledné době neprohledávali.“

Vyskočila jsem z postele. „Dobře, soudruhu. V tý tvojí logice je ale jedna závažná trhlina. Vy děláte, jako by nějak pomáhalo to, že zůstanu stranou.“

„Problém je spíš v tom, že tenhle rozhovor opakujeme pořád dokola. Odpověď na otázku, kdo zabil Taťánu, leží u dvora, a tam jsou taky tvoji kamarádi. Oni to vyřeší.“

„Přece jsme nepřekračovali rychlost a nejeli přes hranice jen kvůli tomu, abychom se zahrabali v nějakým zavšiveným motelu! Jak dlouho tady vůbec chceš zůstat?“

Dimitrij si překřížil ruce přes hruď. „Jak dlouho bude třeba. Máme dost peněz, abychom tu mohli zůstat neomezenou dobu.“

„Na to, abychom tu mohli zůstat neomezenou dobu, mám nejspíš dost peněz i já, něco mi ještě zbylo v kapse. Ale to se nestane. Musím něco dělat. Nevyberu si snadnou cestu a nebudu tady jen tak sedět.“

„Přežití není tak jednoduché, jak si myslíš.“

„Bože,“ zaúpěla jsem. „Ty ses bavil s Abem, že jo? Víš, že když jsi byl Strigoj, říkal jsi mi, že se od něj mám držet dál? Možná by ses teď měl zařídit podle vlastní rady.“

Litovala jsem svých slov dřív, než jsem je stačila doříct. V Dimitrijových očích jsem jasně viděla, jak jsem mu tím ublížila. Při tomhle útěku se sice choval jako ten starý Dimitrij, ale jeho strigojí minulost ho pořád trápila.

„Promiň,“ omluvila jsem se. „Nemyslela jsem to…“

„O tom se nebudeme bavit,“ utnul mě příkře. „Lissa říká, že tu zůstaneme, tak tu taky zůstaneme.“

Vztek přehlušil moje výčitky svědomí. „Proto to děláš? Protože ti to řekla Lissa?“

„Samozřejmě. Přísahal jsem, že jí budu sloužit a pomáhat.“

To už jsem vybuchla. Bylo pro mě dost zlé už to, že když Lissa Dimitrije proměnila zpátky v dhampýra, připadalo mu v pořádku být s ní a mě odkopnout. Přestože já jsem se za ním vydala na Sibiř a já jsem zjistila, že Viktorův bratr Robert ví, jak proměnit Strigoje zpátky… Na ničem z toho mu evidentně nezáleželo. Pro něj bylo důležité jen to, že kůlem ho probodla Lissa. A Dimitrij k ní teď vzhlíží jako k bohyni a skládá jí rytířské sliby.

„Na to zapomeň,“ řekla jsem mu. „Já tady nezůstanu.“

Třemi kroky jsem se ocitla u dveří a sundala jsem řetízek. Během vteřiny byl Dimitrij u mě a připlácl mě ke zdi. Na něj to byla vážně dost pomalá reakce. Čekala bych, že mě zastaví, než stihnu udělat dva kroky.

„Zůstaneš tady,“ prohlásil vyrovnaně a rukama mi přitom svíral obě zápěstí. „Ať se ti to líbí, nebo ne.“

Teď jsem měla jen pár možností. Samozřejmě bych tady mohla zůstat. Mohla bych se v tomhle motelu flákat celé dny nebo dokonce měsíce, dokud Lissa neočistí moje jméno. To ovšem stojí na předpokladu, že to Lissa dokáže a že já tady mezitím nedostanu otravu z jídla z restaurace VEČEŘE. To je ta nejbezpečnější možnost. Ale pro mě ovšem ta nejnudnější.

Další možností je probojovat se přes Dimitrije. To by nebylo ani bezpečné, ani snadné. Navíc by to byla výzva, protože bych ho musela přemoct tak, abych ho nezabila ani mu nezpůsobila žádné vážnější zranění.

Nebo se na to můžu vykašlat a nedržet se zpátky. Sakra, vždyť ten chlap přemohl spoustu Strigojů a polovinu strážců z královského dvora. Se mnou by si poradil, i kdybych bojovala naplno. Dřív na Akademii svatého Vladimíra jsme spolu párkrát taky bojovali. Podaří se mi utéct, když ze sebe vydám to nejlepší? Je načase to zjistit.

Kopla jsem ho do břicha, což rozhodně nečekal. Vykulil oči v šoku – a trochu i bolestí – a to mi poskytlo příležitost uvolnit se z jeho sevření. Ta příležitost ovšem trvala jen tak dlouho, než jsem stihla skočit ke dveřím. Ani jsem se nedotkla kliky a Dimitrij už mě zase držel. Pevně mě sevřel a popředu mě hodil na postel. Pak mě zalehl a držel mi pod sebou všechny končetiny, abych se už nemohla bránit. To byl v boji můj věčný problém – když jsem narazila na protivníka, obvykle muže, který byl těžší a měl větší sílu. V takových situacích mi nejvíc pomáhala moje hbitost, jenže teď jsem byla znehybněná a nemohla jsem nic dělat. Přesto jsem se ale kroutila, jestli se mu nevysmeknu.

„Nech toho,“ zašeptal mi do ucha, až se ho téměř dotkl rty. „Buď jednou rozumná. Přese mě se nedostaneš.“

Cítila jsem na sobě jeho teplé a silné tělo a za svou reakci jsem si v duchu hned vynadala. Dost, pomyslela jsem si. Teď se soustřeď na to, jak se odtud dostat, ne na to, jak ti s ním je.

„Já tady nejsem ta nerozumná,“ zavrčela jsem a pokusila se obrátit obličejem k němu. „To ty tady plníš nějaký ušlechtilý sliby, který nedávají smysl. A já vím, že ani tobě se nelíbí nečinně tady sedět o moc víc než mně. Pomoz mi. Pomoz mi najít vraha a dělej něco užitečnýho.“ Přestala jsem sebou házet a předstírala jsem, že naše hádka je u konce.

„Nelíbí se mi tady sedět, ale nelíbí se mi ani vrhat se do nemožných situací!“

„Nemožný situace jsou naše specialita,“ připomněla jsem mu. Mezitím jsem se mu snažila nenápadně vykroutit. Svůj stisk nepovolil, ale doufala jsem, že ho náš rozhovor trochu rozptýlí. Obvykle byl Dimitrij příliš dobrý na to, aby vypadl z koncentrace. Jenže teď jsem věděla, že je unavený. A možná si nedával takový pozor, protože se jednalo o mě, a ne o Strigoje.

Ne.

Rychle jsem se napjala a pokusila se ho ze sebe setřást. Jenže se mi podařilo jen se pod ním překulit a už mě znovu svíral, jen jsem tentokrát ležela na zádech. Když byl tak blízko…, koukala jsem na jeho obličej a jeho rty…, cítila jsem jeho hřejivé tělo na svém. Vypadalo to, že jsem se zmohla jen na to, abych se dostala do ještě nevýhodnější pozice. On nevypadal, že by na něj naše těsná blízkost nějak zapůsobila. Vyzařovalo z něj jako obvykle jeho pevné odhodlání. I když to ode mě bylo hloupé, i když jsem věděla, že by mi mělo být jedno, že už o mě nemá zájem…, jedno mi to nebylo.

„Jeden den,“ řekl. „Nemůžeš počkat aspoň jeden den?“

„Možná, když se přestěhujeme do lepšího hotelu. S kabelovkou.“

„Teď není čas na vtípky, Rose.“

„Tak mě nech něco dělat. Cokoli.“

„Já nemůžu.“

Zjevně ho zraňovalo, že musel vyslovit ta slova. V tu chvíli jsem si něco uvědomila. Byla jsem na něj naštvaná, rozčilovalo mě, že chce, abych tu v bezpečí nečinně seděla. Ale jemu se to taky nelíbilo. Jak jsem mohla zapomenout, že jsme si tak podobní? Oba jsme toužili zapojit se do akce. Oba jsme chtěli být k užitku a pomáhat těm, na kterých nám záleží. Sám se rozhodl, že bude Lisse pomáhat, a to je to jediné, co ho nutí, aby mě hlídal. Prohlásil, že vydat se zpátky ke dvoru by bylo nerozumné, ale měla jsem dojem, že kdyby o mně rozhodoval on, taky by se tam nejradši vrátil.

Prohlížela jsem si jeho odhodlané tmavé oči, jeho výraz a hnědé vlasy, které mu teď splývaly dolů a téměř se mě dotýkaly. Mohla bych se pokusit znovu se osvobodit, ale už jsem pomalu ztrácela naději, že by se mi to mohlo podařit. Byl příliš umanutý, aby mě za každou cenu udržel v bezpečí. Taky jsem předpokládala, že by k ničemu nebylo, kdybych mu řekla, že si myslím, že on se chce taky vrátit ke dvoru. Čeká, že na něj půjdu s touhle svou logikou. Koneckonců je to Dimitrij. Čekal by ode mě cokoli.

Tedy téměř cokoli.

Ten nápad přišel tak rychle, že jsem o něm ani nestihla popřemýšlet. Jenom jsem to udělala. Tělo jsem sice měla uvězněné pod Dimitrijem, ale krkem jsem mohla pohnout natolik, abych zvedla hlavu – a políbila ho.

Naše rty se setkaly a já zjistila hned několik věcí. Jednak, že je možné ho naprosto překvapit. Celý strnul a napjal se z toho šoku, jakým směrem se události vyvíjejí. Taky jsem si potvrdila, že pořád líbá tak dobře, jak jsem si pamatovala. Když jsme se líbali naposledy, byl ještě Strigoj. To tehdy celé situaci dodávalo na strašidelném erotickém napětí, ale nedalo se to srovnávat s jeho žárem a energií teď, kdy je zase živý. Jeho rty byly přesně takové, jak jsem si pamatovala z Akademie svatého Vladimíra. Jemné i hladové zároveň. Oplácel mi polibek a tělem mi probíhaly elektrické vlny. Bylo to jak uklidňující, tak radostné.

A přišla jsem ještě na třetí věc. Polibek mi oplácel. Dimitrij možná – ale jenom možná – není tak odhodlán držet se ode mě dál, jak prohlašuje. Možná, že pod tím jeho pocitem viny a jistotou, že už není schopen lásky, se pořád skrývá touha po mně. Ráda bych to zjistila. Teď jsem na to ale neměla čas.

Namísto toho jsem ho praštila.

Pravdou je, že jsem v životě praštila už spoustu kluků, co se mě pokusili políbit, ale ještě nikdy žádného, se kterým bych se líbat chtěla. Dimitrij mě pořád pevně držel, ale z toho šoku z polibku ztratil svou ostražitost. Pěstí jsem ho praštila do tváře. Bez váhání jsem ho ze sebe shodila, vyskočila z postele a rozběhla se ke dveřím. Když jsem je otevírala, slyšela jsem, že běží za mnou. Zabouchla jsem za sebou a vyběhla do chodby, aniž bych se po Dimitrijovi ohlížela. Bylo mi jasné, co dělá. Jde po mně.

Aniž bych zaváhala, přesunula jsem vozík s čisticími prostředky před naše dveře a tryskem se rozběhla chodbou. Po pár vteřinách se dveře otevřely a já zaslechla vzteklý výkřik a hodně sprostá ruská slova, když do vozíku narazil. Trvalo mu jen chvilku, než vozík odsunul stranou, ale ten okamžik mi stačil. Bleskurychle jsem seběhla ze schodů do vstupní haly, kde si znuděný recepční četl knihu. Málem vyskočil ze židle, když jsem se tak náhle zjevila před ním.

„Ten chlap mě honí!“ vykřikla jsem a vyběhla ke dveřím.

Recepční nevypadal na to, že by se pokusil Dimitrije zastavit, a navíc jsem pochybovala, že by Dimitrij nechal pronásledování jen proto, že ho o to požádá recepční. Je možné, že recepční zavolá policii. Ale v tomhle zapadákově POLICII nejspíš tvoří jeden muž a pes.

Jenže to už mě nemusí zajímat. Utekla jsem z motelu a ocitla se v potemnělých ulicích ospalého horského městečka. Dimitrij mi byl v patách, ale když jsem zalezla do nedalekého lesa, bylo mi jasné, že bude snadné schovat se před ním ve tmě.

SEDM

Problémem samozřejmě bylo, že jsem se brzy v té tmě ztratila.

Žila jsem v divočině v Montaně, takže jsem moc dobře věděla, jak lehce vás spolkne noc, když se vzdálíte od aspoň sebenepatrnějšího náznaku civilizace. Byla jsem dokonce i zvyklá procházet se v noci po lesích. Jenže okolí Akademie jsem dobře znala. Lesy západní Virginie pro mě byly neznámé a cizí, takže jsem zanedlouho netušila, kde vlastně jsem.

Jakmile jsem si byla jistá, že jsem urazila slušnou vzdálenost od motelu, zastavila jsem se a rozhlédla. Obtěžoval mě noční hmyz a ve vzduchu se vznášela letní vlhkost. Když jsem zvedla hlavu a zadívala se mezi koruny stromů, viděla jsem jasné hvězdy na nebi, které nezastiňovala žádná světla velkoměsta. Připadala jsem si jako přeživší v divočině. Našla jsem na nebi Velký vůz a podle něj se zorientovala, kde se nachází sever. Hory, kterými jsme sem přijeli, se rozkládaly na východě, takže tím směrem jsem se rozhodně vydat nechtěla. Zdálo se mi rozumné vyrazit na sever, protože tak se dostanu k dálnici, kde si můžu buď něco stopnout, nebo se dostat do nějaké civilizace pěšky. Nebyl to právě úžasný plán, ale nebyl ani z nejhorších.

Nebyla jsem zrovna oblečená na túru v přírodě, ale jak se moje oči přizpůsobily tmě, zvládala jsem se vyhýbat stromům a dalším překážkám. Držet se cesty z města by bylo jistě snazší, jenže Dimitrij by čekal, že tamtudy půjdu.

Nasadila jsem vražedné tempo a vyrazila na sever. Rozhodla jsem se, že teď je vhodná chvíle zkontrolovat Lissu, protože mám dost času a žádný strážce se mě zrovna nepokouší zatknout. Vklouzla jsem jí do hlavy a objevila ji v budově velitelství strážců. Seděla tam na chodbě lemované židlemi, na nichž seděli další Morojové včetně Christiana a Taši.

„Budou vás vyslýchat tvrdě,“ zašeptala Taša. „Hlavně tebe.“ To bylo adresováno Christianovi. „Kdyby něco náhodou vybuchlo, taky bys mě napadl jako první viník.“ Zdálo se, že takový názor sdílejí všichni. Vzhledem k tomu, jak se Taša tvářila ustaraně, mi bylo jasné, že ji můj útěk překvapil stejně jako mě samotnou. Ačkoli ji moji kamarádi zatím neinformovali úplně o všem, většinu z toho si pravděpodobně dala dohromady sama – přinejmenším to, kdo za tím vším stojí.

Christian ji obdařil nejvíc okouzlujícím úsměvem, jaký svedl. „Teď už vědí, že ten výbuch nezpůsobila magie,“ řekl. „Strážci prozkoumali každej kousek, co z těch soch zbyl.“ Lissa to na veřejnosti raději moc nerozváděla, ale poznala jsem, že její úvahy se ubírají podobným směrem jako ty jeho. Strážci musejí vědět, že explozi nezpůsobila živlová magie. I když jsou moji kamarádi hlavní podezřelí, vyšetřovatelé musejí sakramentsky přemýšlet – stejně jako já –, jak se banda teenagerů mohla dostat k C4.

Lissa souhlasně přikývla a položila ruku na Christianovu. „Bude to v pohodě.“

Její myšlenky zalétly ke mně a Dimitrijovi a uvažovala, jestli postupujeme podle plánu. Nemohla se soustředit na hledání Taťánina vraha, když neměla jistotu, že jsme v bezpečí. Stejně jako pro mě, i pro ni bylo těžké rozhodnout se, jestli mám utéct z vězení. Když jsem na svobodě, jsem ve větším nebezpečí, než když jsem byla zavřená. Byla citově rozhozená a vybuzenější, než se mi zamlouvalo. Moc éteru, napadlo mě. Použila moc éteru. Když jsme ještě chodily do školy, zvládla se s tím vyrovnávat za pomoci léků a později už to dokázala i bez nich. Ale někdy, když jsme se dostaly do obzvlášť zapeklité situace, vydávala toho ze sebe čím dál víc. V nedávné době použila ohromující množství éteru. Dříve či později ji účinky éteru doženou a ona už se na něj nebude moct spoléhat.

„Princezno?“ Dveře naproti Lisse se otevřely a vykoukl z nich strážce. „Pojďte dál.“

Strážce ustoupil stranou. Z místnosti Lissa zaslechla známý hlas. „S tebou je pokaždé radost mluvit, Hansi. Měli bychom si popovídat častěji.“ Abe zrovna odcházel svou hrdou chůzí. Prošel kolem strážce ve dveřích a na Lissu a Ozerovy se usmál, jako by jim chtěl naznačit, že vše je v nejlepším pořádku. Bez jediného slova kolem nich prošel k východu.

Lissa se téměř neubránila úsměvu, ale nakonec ho potlačila. Dveře se za nimi zavřely a ona uviděla, že v místnosti sedí u stolu tři strážci. Jednoho z nich jsem znala od vidění. Jmenoval se Steele. Ty další dva jsem znala velmi dobře. Jedním z nich byl Hans Croft, který velel strážcům u královského dvora. Vedle něj – k mému ohromení – seděla Alberta, která zase velela strážcům a novicům na Akademii svatého Vladimíra.

„Milé,“ zavrčel Hans. „S celým doprovodem.“ Christian trval na tom, že chce být přítomen u Lissina výslechu, a Taša zase chtěla být u toho Christianova. Kdyby Abe věděl, kdy přesně bude tahle skupinka předvolána, pravděpodobně by chtěl přijít na řadu spolu s nimi a bezpochyby by ho následovala i moje matka… Hans si neuvědomoval, že tady sezval všechny jako na večírek.

Lissa, Christian i Taša usedli naproti strážcům. „Strážkyně Petrovová,“ začala Lissa a ignorovala Hansův nesouhlasný pohled. „Co tady děláte?“

Alberta se na Lissu jen trochu usmála, ale jinak si zachovávala profesionální výraz. „Přijela jsem sem na pohřeb a strážce Croft se pak usnesl, že by se mu u výslechů hodil názor někoho zvenčí.“

„A stejně tak názor někoho, kdo zná Hathawayovou a její… ehm, spolupracovníky,“ dodal Hans. Ten šel vždycky rovnou k věci. Většinou mě tenhle jeho postoj rozčiloval, ale to byla moje normální reakce na autority. Jinak jsem musela uznat, že tady vede všechny operace dobře. „Tahle schůzka měla být jen pro vás, princezno.“

„My budeme mlčet,“ ujistil ho Christian.

Lissa přikývla a zachovala si neutrální zdvořilý výraz, ačkoli se jí třásl hlas. „Chci vám pomoct… Byla jsem tak… Já nevím. Jsem ohromená z toho všeho, co se stalo.“

„Tím jsem si jist,“ poznamenal Hans suše. „Kde jste byla, když sochy explodovaly?“

„V pohřebním průvodu,“ odpověděla. „Byla jsem součástí doprovodu.“

Steele měl před sebou hromadu papírů. „To je pravda. Máme na to spoustu svědků.“

„Velice příhodné. A co potom?“ vyptával se Hans. „Kam jste šla, když dav zpanikařil?“

„Zpátky do budovy rady. Tam se shromažďovali i ostatní a mně to připadalo jako nejbezpečnější místo.“ Do obličeje jsem jí vidět nemohla, ale cítila jsem, že snaží tvářit vystrašeně. „Bála jsem se, když se tu děly tak šílené věci.“

„Máme svědky, kteří tohle můžou taky potvrdit,“ ozval se Steele.

Hans zabubnoval prsty do stolu. „Nevíte něco o tom, co se tu stalo? O těch explozích? O útěku Hathawayové?“

Lissa zavrtěla hlavou. „Ne! O ničem z toho nemám ponětí. Ani jsem netušila, že je vůbec možné dostat se z cely. Myslela jsem, že je tam velké zabezpečení.“

Hans tu narážku na selhání bezpečnostní ochrany ignoroval. „Máte spolu pouto, že ano? A poutem jste nic nezjistila?“

„Já se o ní takhle nic nedozvím,“ objasnila Lissa. „Ona vidí moje myšlenky, ale obráceně to nejde.“

„To je pravda,“ přisvědčila Alberta.

Hans se s ní nehádal, ale stejně nebyl tak docela přesvědčen o nevině mojí kamarádky. „Uvědomujete si, že pokud před námi tajíte informace – nebo jí pomáháte –, budete čelit důsledkům skoro stejně závažným jako ona? Vy všichni. Ani královští nejsou zproštěni viny za velezradu.“

Lissa sklopila zrak, jako by ji ta výhrůžka vyděsila. „Já jenom nemůžu uvěřit… Nemůžu uvěřit, že to udělala. Byla to moje kamarádka. Myslela jsem, že ji znám. Nenapadlo by mě, že může udělat takové věci… Nikdy bych si nepomyslela, že by mohla někoho zabít.“ Kdybych poutem nevnímala její pocity, snad by mě to i urazilo. Ale já znala pravdu. Jenom to hrála a snažila se ode mě distancovat. To bylo chytré.

„Vážně? Není to tak dávno, co jste na její nevinu přísahala horem dolem,“ podivil se Hans.

Lissa vytřeštila oči. „Myslela jsem si, že je nevinná! Jenže pak… pak jsem se dozvěděla, co udělala strážcům, když utíkala…“ Její zděšení tentokrát nebylo tak úplně hrané. Pořád potřebovala udržet zdání, že je přesvědčena o mé vině, ale doslechla se, co se stalo Meredith, a to ji upřímně šokovalo. To jsme byly dvě, jenže já jsem věděla, že Meredith je v pořádku.

Hans se na Lissinu náhlou změnu názorů pořád tvářil skepticky, ale nakonec to odmávl. „A co Belikov? Přísahala jste, že už není Strigoj, ale evidentně se s ním taky něco stalo.“

Christian se vedle Lissy zavrtěl. Dimitrije obhajoval se stejným zápalem jako my ostatní a všechna ta nařčení ho už pěkně dopalovala. Lissa promluvila dřív, než se Christian zmohl na slovo.

„Není Strigoj!“ Přestala si kvůli mně dělat výčitky, protože v tu chvíli byla silnější její potřeba bránit Dimitrije. Nečekala, že se jí při výslechu budou vyptávat i na něj. Připravila se na to, že bude hájit mě a svoje alibi. Hans ji bedlivě sledoval a tvářil se potěšeně nad její reakcí.

„Jak potom vysvětlíte, že se do toho taky zapletl?“

„To nebylo proto, že by byl Strigoj,“ namítla Lissa. Snažila se ovládat, jak jen mohla. Srdce jí zrychleně bušilo. „Proměnil se zase v dhampýra. Nic ze Strigoje už v něm nezůstalo.“

„Ale napadl dost strážců – a nejednou.“

Zdálo se, že Taša by se do toho taky ráda vložila a bránila Dimitrije, ale nakonec si jen skousla ret. Bylo to pozoruhodné. Ozerovi vždycky říkali, co si myslí, a ne vždy to bylo taktní.

„Neudělal to proto, že by byl Strigoj,“ zopakovala Lissa. „A žádného z těch strážců nezabil. Ani jednoho. Rose udělala, co udělala…, a já nevím proč. Asi Taťánu nenáviděla. To věděli všichni. Ale Dimitrij… Říkám vám, že jeho strigojí minulost s tím nemá vůbec nic společného. Pomohl jí, protože byl její učitel. A myslel si, že je v maléru.“

„To je docela extrémní čin na učitele, zejména na takového, který, než se stal Strigojem, byl známý svým rozumným a racionálním jednáním.“

„Jo, ale teď neuvažoval racionálně, protože…“

Lissa to raději nedopověděla. Ocitla se ve zlé situaci. Vypadalo to, že Hans z tohohle rozhovoru brzy získal dojem, že pokud je Lissa zapletená do nedávných událostí – a nevypadal, že si tím je jistý –, má neprůstřelné alibi. Když se s ní ale bavil, měl aspoň šanci poskládat dohromady další dílky v záhadě mého útěku. Jak do toho byl zapleten Dimitrij? Dimitrij se obětoval a všechno vzal na sebe, i když to znamenalo, že mu už nikdo nebude nikdy věřit. Lissa měla za to, že všichni přijmou vysvětlení, že jeho činy jsou výsledkem ochranitelských instinktů učitele, ale zjevně ne každý jí to baštil.

„Proč neuvažoval racionálně?“ naléhal na ni Hans a probodával ji pronikavým pohledem. Před vraždou byl Hans přesvědčen, že Dimitrij je opravdu zase dhampýrem. Něco mi říkalo, že tomu věří pořád, jenže vycítil, že je na stopě něčemu mnohem většímu.

Lissa dál mlčela. Nechtěla, aby si lidi mysleli, že je Dimitrij Strigoj. Chtěla, aby všichni věřili v její schopnost oživovat mrtvé. Ale pokud všechny nepřesvědčí o tom, že Dimitrij pomohl své studentce, veškerá nedůvěra k němu se může zase vrátit.

Přejela pohledem všechny tři strážce a zadívala se do očí Albertě. Starší strážkyně nic neříkala. Zachovávala si ten neutrální a dokonale nečitelný výraz, v jakém všichni strážci vynikají. Působila moudře. Lissa krátce dovolila éteru, aby jí umožnil spatřit Albertinu auru. Měla dobré a pevné barvy i energii. V Albertiných očích Lissa viděla vědoucí lesk a připadalo jí, jako by se jí starší žena snažila něco sdělit pohledem.

Řekni jim to, zdálo se, že naznačuje. Způsobí to problémy, ale ne tak strašné jako ty, co už máš. Lissa se jí dívala do očí a uvažovala, jestli snad do Alberty nepromítá vlastní myšlenky. Ale nezáleželo na tom, kdo s tím nápadem přišel. Lissa věděla, že je to správné.

„Dimitrij pomohl Rose, protože… protože spolu chodili.“

Jak jsem očekávala, Alberta se vůbec netvářila překvapeně. Dokonce vypadala, že se jí ulevilo, když konečně vyšla pravda najevo. Na druhou stranu Hans a Steele vypadali velmi překvapeně. Hanse jsem viděla takhle šokovaného jen párkrát.

„Když říkáte ‚chodili spolu‘, myslíte tím, že…“ Hans se odmlčel, aby správně zformuloval svůj dotaz. „Myslíte, že spolu měli vztah?“

Lissa přisvědčila a připadala si strašně. Odhalila tady před nimi veliké tajemství, o němž přísahala, že ho nikdy neprozradí. V tuto chvíli jsem jí to ale neměla za zlé. Ne v téhle situaci. Doufala jsem, že láska ospravedlní Dimitrijovo jednání.

„Miloval ji,“ dodala Lissa. „A ona milovala jeho. Jestli jí pomohl uniknout…“

„On jí pomohl uniknout,“ skočil jí do řeči Hans. „Napadl strážce a vyhodil do vzduchu staletí staré sochy nevyčíslitelné hodnoty, které byly přivezeny z Evropy!“

Lissa pokrčila rameny. „No, jak jsem řekla. Neuvažoval racionálně. Chtěl jí pomoct a nejspíš byl přesvědčený o její nevině. Udělal by pro ni cokoli – a to nemá nic společného s tím, že dřív byl Strigoj.“

„Láskou se toho omlouvá až příliš.“ Hans zjevně nebyl romantik.

„Není plnoletá!“ vykřikl Steele. Tohle mu neuniklo.

„Je jí osmnáct,“ opravila ho Lissa.

Hans ji zpražil pohledem. „Umím počítat, princezno. Pokud neprožili krásný a dojemný románek posledních pár týdnů – kdy byl většinou v izolaci –, pak k tomu muselo dojít už u vás na škole. A to měl někdo nahlásit.“

Lissa nic neřekla, jen koutkem oka pozorovala Tašu a Christiana. Snažili se tvářit neutrálně, ale bylo zjevné, že je tenhle poznatek nepřekvapil. To jenom potvrdilo Hansovo podezření, že náš vztah trval déle. Vlastně jsem ani nevěděla, že Taša o mně a Dimitrijovi ví, a připadala jsem si hrozně. Ví taky, že ji odmítl zejména kvůli mně? A pokud to ví ona, kdo další to ještě ví? Christian jí zřejmě něco naznačil, ale něco mi napovídalo, že to patrně začíná docházet i dalším lidem. Po útoku na školu bylo všechno, co jsem udělala, podníceno jen mými city k Dimitrijovi. Možná nakonec není zase tak špatné, že se teď o tom Hans dozvěděl. Tajemství už by se stejně dlouho neudrželo.

Alberta si odkašlala a konečně promluvila. „Myslím, že teď bychom si měli lámat hlavu s důležitějšími věcmi, než řešit nějaký románek, který možná byl, a možná taky ne.“

Steele se na ni nevěřícně podíval a bouchl rukou do stolu. „Tohle je velice závažné. Vy jste o tom snad věděla?“

„Vím jen to, že tady odbíháme od tématu,“ odpověděla, a hezky se tak vyhnula odpovědi. Alberta byla asi o dvacet let starší než Steele. Pohled, který na něj upřela, jasně prozrazoval, že ho považuje za děcko, které jen marní její čas. „Myslela jsem, že jsme se tu sešli proto, abychom zjistili, zda slečna Hathawayová měla nějaké komplice, ne abychom rozebírali její minulost. Takže jediná osoba, o níž víme s jistotou, že jí pomáhala, je Belikov, který to udělal z iracionálních citů, které k ní chová. To z něj dělá uprchlíka a blázna, ale nikoli Strigoje.“

O vztahu s Dimitrijem jsem nikdy neuvažovala jako o „iracionálních citech“, ale Alberta dosáhla svého. Hansův a Steeleův výraz mi napovídaly, že zanedlouho se o tom dozvědí úplně všichni, ale to nebylo nic ve srovnání s vraždou. A jestli budou všichni přesvědčeni, že Dimitrij už není Strigoj, znamená to, že ho zavřou, ale neprobodnou mu srdce kůlem. Menší zlo.

Lissin výslech pokračoval ještě chvíli, dokud se strážci neusnesli, že se na mém útěku nijak nepodílela, a že je tudíž volná. Celou tu dobu si vedla skvěle, když hrála překvapení a zděšení. Dokonce uronila pár slz, když naříkala, jak se ve mně zklamala. Do svého předstírání ale zapojila i éter – ne tolik, aby někomu vymyla mozek, ale dost na to, aby se Steeleův hněv změnil v soucit. Co si myslí Hans, bylo těžko odhadnout. Ale když celá skupinka odcházela, připomněl Taše a Christianovi, že si s nimi chce promluvit později, a raději bez doprovodu někoho dalšího.

Teď čekal na žhavém sedadle na chodbě někdo jiný: Eddie. Lissa se na něj usmála stejně jako na každého svého kamaráda. Nic nenaznačovalo, že jsou oba zapleteni do konspirace. Eddie jí kývl na pozdrav, ale to už ho zavolali k výslechu. Lissa se o něj bála, ale já věděla, že jeho strážcovské sebeovládání je zárukou toho, že mu všichni uvěří. Pravděpodobně se jim tam nerozbrečí jako Lissa, ale jistě bude hrát zděšení nad mou „zradou“ stejně jako ona.

Jakmile se ocitli venku, Taša se s Christianem a Lissou rozloučila. Nejprve ji ovšem varovala. „Z tohohle ses dostala, ale nemyslím, že ti strážci tak úplně věří. Hlavně Hans.“

„Já se o sebe postarám, až na mě přijde řada,“ prohlásil Christian.

Taša obrátila oči v sloup. „Ano. Vidím, co se děje, když spoléháte jen na sebe.“

„Hele, nebuď naštvaná jen proto, že jsme ti o tom neřekli,“ vykřikl. „Neměli jsme čas a už tak do toho byla zapletená fůra lidí. Navíc ty jsi svoje šílený plány zrealizovala už dřív.“

„To je pravda,“ uznala Taša. Ona by se jen těžko dala označit za osobu, která hraje podle pravidel. „To jen, že je všechno tak zamotané. Rose je na útěku. A teď ještě Dimitrij…“ Povzdechla a já ani nepotřebovala, aby dokončila větu. Stejně mi bylo jasné, na co myslí. V očích měla takový smutný pohled. Připadala jsem si kvůli tomu provinile. Stejně jako my všichni, i Taša chtěla očistit Dimitrijovu pověst. A tím, že osvobodil vražedkyni královny, si šance na přijetí dost pokazil. Opravdu jsem si přála, aby se býval do mého útěku nezapletl, a doufala jsem, že můj současný plán na útěk se mi vyplatí.

„To vyjde,“ řekl Christian. „Uvidíš.“ Netvářil se tak přesvědčivě, jak mluvil, a tak ho Taša obdařila pobaveným úsměvem.

„Jenom si dávej pozor. Prosím. Nechci tě vidět taky v cele. Vzhledem k tomu, co všechno se tu děje, bych na návštěvy ve vězení stejně neměla čas.“ Pobavení ji vzápětí přešlo. „Naše rodina je potrhlá. Věřil bys, že řešili, že sem pošlou Esmonda? Panebože! Tady se děje jedna tragédie za druhou. Aspoň bychom se měli pokusit z tohohle blázince něco vytěžit.“

„Nemyslím, že bych znal nějakýho Esmonda,“ oznámil Christian.

„Protiva,“ objasnila věcně. „Tedy myslím jeho, ne tebe. Někdo by měl naší rodině vemluvit do hlavy trochu rozumu, než se všichni ztrapní.“

Christian se zazubil. „A nech mě hádat. Ten ‚někdo‘ jsi ty?“

„Samozřejmě,“ přitakala s rozpustilým úsměvem. „Už jsem dokonce sepsala seznam ideálních kandidátů. Naše rodina jen potřebuje přesvědčit, že jsme báječní.“

„Soucítil bych s nimi, kdyby se k nám nechovali jako idioti,“ poznamenal Christian, když se díval se za tetou, jak odchází. I po všech těch letech stále nesl stigma toho, že se jeho rodiče stali Strigoji. Taša to přijala smířlivěji –, přestože si neustále stěžovala –, ale pořád se chtěla podílet na rozhodování rodiny Ozerových. Christian se o to nijak nesnažil. Už tak pro něj bylo dost zlé, že s ním všichni zacházejí hůř než s ostatními Moroji. Odpírali mu strážce a další věci, které byly pro královské normální. Ale že se ho straní jeho vlastní rodina, to bylo obzvláště kruté. Odmítal předstírat, že se s tím smířil.

„Nakonec se tu stejně objeví,“ řekla Lissa a vyznělo to optimističtěji, než cítila.

Christian už jí nestihl odpovědět, neboť s nimi srovnal krok někdo další – můj otec. Jeho náhlá přítomnost oba mé kamarády překvapila. Nejspíš věděl o Lissině výslechu, a tak na ni čekal venku, aby si s ní mohl promluvit.

„Venku je hezky,“ prohlásil Abe přívětivě a díval se po stromech a květinách. „Ale až vyjde slunce, bude pekelné vedro.“

Tma, která mi dělala tolik problémů v lesích západní Virginie, znamenala, že podle vampýrského rytmu je na královském dvoře příjemné poledne. Lissa na Abeho dlouze pohlédla. Jelikož ve tmě viděla dobře, bez potíží zaznamenala pod jeho sportovní béžovou bundou zářivě modrou košili. Takovou barvu by ale nejspíš viděl i slepý.

Uchechtla se Abeho nonšalantnímu chování. Měl ve zvyku začít nejdřív s konverzací o nepodstatném a pak teprve přejít k závažnějším záležitostem. „Nejsi tu, abychom se bavili o počasí.“

„Snažím se jen být společenský, toť vše.“ Zmlkl, když kolem nich procházelo pár mladých Morojek. Jakmile byly z doslechu, ztišil hlas. „Předpokládám, že tam všechno proběhlo dobře.“

„V pohodě,“ přitakala a neobtěžovala se ho zasvěcovat do „iracionální citové záležitosti“. Věděla, že ho zajímá jen to, že nikdo z jejich spolupracovníků nebyl odhalen.

„Strážci teď vyslýchají Eddieho,“ řekl Christian. „A se mnou chtějí mluvit později, ale myslím, že tím to zhasne.“

Lissa si povzdechla. „Upřímně si myslím, že ten výslech byl jen legrace oproti tomu, co bude následovat.“ Mínila tím, že hodlají vypátrat, kdo skutečně zabil Taťánu.

„Jedno po druhém,“ zabrblal Abe. „Nemá smysl nechat se zavalit všemi starostmi najednou. Prostě začneme hezky od začátku.“

„To je právě ten problém,“ vložila se do toho Lissa a naštvaně kopla do větve, která se válela na dlážděné cestičce před ní. „Nemám tušení, kde začít. Ať už Taťánu zabil kdokoli, bezvadně zakryl všechny stopy a hodil to na Rose.“

„Jedno po druhém,“ zopakoval Abe.

Mluvil tím svým prohnaným tónem, který mě někdy iritoval a Lisse se dneska zdál obzvlášť protivný. Až dosud zaměřila veškerou svou energii na to, aby mě dostala z vězení a následně někam do bezpečí. To byl cíl, který musela splnit.

Teď když ta prvotní intenzita opadla, začal na ni doléhat tlak toho všeho. Christian ji jednou rukou objal kolem ramen, protože vycítil její rozpoložení. Obrátil se k vážně se tvářícímu Abemu.

„Napadá tě něco?“ dotázal se. „Žádnej opravdickej důkaz jistě nemáme.“

„Máme rozumné předpoklady,“ odvětil Abe. „Jako třeba fakt, že ten, kdo zabil Taťánu, musel mít přístup do jejích soukromých pokojů. To není zrovna dlouhý seznam podezřelých.“

„Ale ani krátký.“ Lissa počítala dotyčné osoby na prstech. „Královská stráž, její kamarádi a rodina… a to ještě za předpokladu, že nikdo nezměnil záznamy strážců o jejích návštěvách. A pokud víme, tak někteří návštěvníci se tu vůbec neubytovali. Pravděpodobně měla taky tajné schůzky.“

„Nezdá se mi, že by měla pracovní schůzky v ložnici, když na sobě měla noční košili,“ zahučel Abe. „To záleží ovšem na druhu schůzek.“

Lissa klopýtla, když jí to došlo. „Ambrose.“

„Kdo?“

„Je to dhampýr…, fakt pěkný… On a Taťána byli, ehm…“

„Milenci?“ řekl Christian s úsměvem, když si vzpomněl na výslech.

Teď se pro změnu zastavil Abe. Lissa udělala totéž a oba si pohlédli do očí. „Viděl jsem ho. Takový ten týpek jako od bazénu.“

„Má přístup do její ložnice,“ řekla Lissa. „Ale nedovedu si… Nevím, prostě si nedovedu představit, že by udělal něco takového.“

„Zjev někdy klame,“ prohlásil Abe. „V soudní síni se nějak moc zajímal o Rose.“

Lissa zažila další překvapení. „O čem to mluvíš?“

Abe se významně poškrábal na bradě. „Mluvil s ní… nebo jí dával nějaký signál. Nejsem si jistý, ale něco tam mezi nimi proběhlo.“

Chytrý a všímavý Abe. Zaznamenal, že mi Ambrose předal dopis, ale asi si naplno neuvědomil, co se tam vlastně stalo.

„Tak to bychom si s ním měli promluvit,“ prohlásil Christian.

Lissa přikývla. Svářily se v ní protichůdné emoce. Byla nadšená, že konečně narazili na nějakou stopu, ale na druhou stranu se jí příčilo, že podezřelým je ten hodný a milý Ambrose.

„Já se o to postarám,“ ujistil ji Abe.

Cítila jsem, jak na něm těžce spočinula pohledem. Nemohla jsem ji vidět, jak se tváří, ale viděla jsem, že Abe nedobrovolně couvl. Oči se mu leskly údivem. Dokonce i Christian sebou trhl. „A já u toho budu,“ oznámila Abemu pevným hlasem. „Nepokoušej se o nějaký šílený výslech s mučením beze mě.“

„Chceš se účastnit mučení?“ podivil se Abe, když se vzpamatoval z jejího vlivu.

„Žádné mučení se konat nebude. Promluvíme si s Ambrosem jako civilizovaní lidé, rozumíš?“ Opět se na něj zahleděla a Abe konečně pokrčil rameny na znamení souhlasu, jako by mu vůbec nevadilo, že ho přemohla žena, navíc o polovinu mladší než on.

„Fajn. Uděláme to spolu.“

Lisse se ta jeho ochota moc nezdála a Abe její podezíravost vycítil.

„Opravdu,“ ujistil ji a pokračoval v chůzi. „Tohle je vhodná doba na výslech… No, vlastně stejně vhodná jako kterákoli jiná. U dvora bude chaos, když co nevidět propuknou volby nového vládce. Každý tady bude mít plno práce a nahrnou se sem další lidé.“

Vlhký vítr rozcuchal Lisse vlasy. Ve vzduchu se vznášel příslib horkého dne. Lissa si uvědomila, že Abe má s tím svítáním pravdu. Nebylo by marné jít už spát.

„Kdy budou volby?“ dotázala se.

„Jakmile bude naše drahá Taťána navěky odpočívat. Tyhle věci jdou rychle. Potřebujeme obnovit vládu. Zítra bude v kostele obřad a potom Taťánu pohřbí, ale smuteční průvod už se opakovat nebude. Všichni se pořád bojí.“

Cítila jsem se trochu provinile za to, že se jí nedostalo královského pohřbu v plné parádě. Ale kdyby to znamenalo, že díky tomu bude odhalen její vrah, možná by byla radši, že to dopadlo takhle.

„Jakmile skončí pohřeb a začnou volby,“ pokračoval Abe, „každá rodina, která chce zařadit svého člena mezi kandidáty, tak může učinit. A po tom samozřejmě touží všichni. Tys nikdy neviděla volby panovníka, viď? Je to cirkus. Před samotnou volbou samozřejmě všichni kandidáti absolvují zkoušky.“

Když se zmínil o zkouškách, vyznělo to zlověstně, ale Lissa už byla myšlenkami jinde. Taťána byla jedinou královnou, kterou kdy poznala, takže jí myšlenka na jiného vládce připadala ohromující. „Nový král nebo královna může ovlivnit všechno – jak k lepšímu, tak k horšímu. Doufám, že to bude někdo dobrý. Třeba někdo z Ozerových. Někdo z Tašiných lidí.“ S nadějí pohlédla na Christiana, který se zmohl jen na pokrčení rameny. „Nebo Ariana Szelská. Mám ji ráda. Teda ne že by záleželo na tom, koho bych tam chtěla mít já,“ dodala hořce. „Když nemůžu ani volit.“ Volit bude pochopitelně královská rada, takže Lissa se opět nebude moct zúčastnit morojských právních postupů.

„Nominace vyžaduje spoustu práce,“ objasnil Abe a vyhnul se tak její poslední poznámce. „Každá rodina bude chtít nominovat svého člena, aby prosazoval jejich zájmy, ale musí to být někdo, kdo má šanci získat hlasy od…“

„Uff!“

Byla jsem brutálně vyhozena ze světa vypočítavé politiky Morojů zpátky do divočiny západní Virginie – a to tak, že velmi bolestně. Něco mě povalilo na zem a podrápala jsem si při tom obličej a ruce o větve. Silné ruce mě držely u země a u ucha jsem zaslechla Dimitrijův hlas.

„Měla ses schovat ve městě,“ řekl mi s notnou dávkou pobavení. Vzhledem k jeho váze a pozici jsem neměla možnost se ani pohnout. „To by bylo to poslední místo, kde bych tě hledal. Ale takhle jsem věděl přesně, kam půjdeš.“

„To je fuk. Nedělej ze sebe chytrýho,“ procedila jsem skrz zuby a pokusila se mu vykroutit. Zatraceně! On je chytrý. A jeho blízkost mě opět rozptylovala. Předtím totéž pociťoval i on, ale už se z toho nejspíš poučil. „Měl jsi jen štěstí, to je všechno.“

„Já nepotřebuju štěstí, Rozo. Tebe vždycky najdu. Teď už je opravdu jenom na tobě, nakolik chceš zkomplikovat naši situaci.“ Mluvil téměř až konverzačním tónem, což dělalo celou situaci ještě směšnější. „Tyhle honičky můžeme opakovat pořád dokola, nebo se můžeš chovat rozumně a zůstat se mnou a se Sydney.“

„To není rozumný! To je ztráta času.“

Byl celý zpocený, jednak proto, že bylo vedro, a pak taky proto, že za mnou musel běžet, aby mě dohnal. Adrian používal kolínskou, ze které se mi pokaždé točila hlava, ale i Dimitrijova přirozená vůně byla omamná. Udivilo mě, že si všímám takových maličkostí – a že mě Dimitrij přitahuje, i když jsem na něj vlastně naštvaná, že mě tu drží proti mé vůli. Možná je pro mě ale vztek rozbuškou.

„Kolikrát ti musím vysvětlovat, že to, co děláme, má svoji logiku?“ dotázal se zoufale.

„Dokud to nevzdáš.“ Zatlačila jsem do něj a pokusila se ho odstrčit, jenže jsme se ocitli u sebe ještě blíž. Měla jsem dojem, že tentokrát by finta s líbáním už asi nezabrala.

Vytáhl mě na nohy, ale ruce mi pořád držel za zády. Měla jsem o něco víc prostoru na manévrování, než když jsem ležela na zemi, ale zas ne tolik, abych se osvobodila. Pomalu mě začal strkat před sebou směrem, odkud jsem přišla.

„Nenechám tebe ani Sydney, abyste se kvůli mně dostali do průšvihu. Já se o sebe postarám, jenom mě pusť!“ vykřikla jsem a doslova za sebou táhla nohy. Zrovna jsme šli kolem jednoho vysokého stromu s útlým kmenem, tak jsem za něj hned zahákla nohu a chytila se ho, což nás oba zastavilo.

Dimitrij zaúpěl a přehmátl, aby mě od toho stromu odtrhl. To mi málem poskytlo příležitost k útěku, jenže mi bylo jasné, že bych stihla udělat asi tak dva kroky, než by mě zase chytil.

„Rose,“ povzdechl znaveně. „Nemůžeš vyhrát.“

„Nebolí tě tvář?“ zeptala jsem se. V tom slabém světle jsem neviděla, jestli mu na ní nezůstaly stopy po mém úderu, ale zítra je tam zcela jistě mít bude. Připadalo mi škoda poničit jeho hezký obličej, ale brzy se mu to zahojí a možná si z toho vezme i ponaučení, že není radno začínat si s Rose Hathawayovou.

Nebo taky ne. Zase mě začal táhnout pryč. „Moc mi nechybí k tomu, abych si tě hodil přes rameno,“ varoval mě.

„To bych chtěla vidět.“

„Jak myslíš, že by bylo Lisse, kdyby tě zabili?“ Sevřel mě ještě víc a já si nebyla jistá, jestli se chystá opravdu si mě přehodit přes rameno, nebo mnou zalomcovat. Byl dost vytočený. „Dovedeš si představit, co by to s ní udělalo, kdyby tě ztratila?“

V tu chvíli mi došly kousavé poznámky. Nechtěla jsem umřít, ale když jsem riskovala svůj život, dělala jsem jen tohle a nic víc – riskovala jsem svůj život. Ne život někoho jiného. Stejně jsem ale věděla, že má Dimitrij pravdu. Lissu by zničilo, kdyby se se mnou něco stalo. Jenže… to bylo riziko, které jsem musela podstoupit.

„Ty ve mě nemáš moc důvěry, soudruhu. Já se zabít nenechám,“ prohlásila jsem umanutě. „Zůstanu naživu.“

To nebyla odpověď, kterou chtěl slyšet. Povolil svoje sevření. „Jsou i jiné způsoby, jak pomáhat, než nějaké šílenosti, co tě zrovna napadají.“

Najednou jsem zvláčněla. Dimitrij sebou trhl, jak ho překvapilo, že se už nebráním. „Co se děje?“ zeptal se nechápavě i podezíravě.

Zadívala jsem se do noci, aniž bych se koukala na něco konkrétního. Před očima jsem měla Lissu a Abeho, když se bavili na královském dvoře. Vybavila jsem si Lissinu bezmoc a touhu volit. Vzpomněla jsem si na Taťánin dopis a na okamžik jako bych v hlavě slyšela její hlas. Ona není poslední z rodu Dragomirů. Žije ještě jeden.

„Máš pravdu,“ uznala jsem nakonec.

„Pravdu v čem?“ Dimitrij absolutně nechápal. Ale to byla obvyklá reakce každého, kdykoli jsem souhlasila s něčím rozumným.

„Kdybych se rozběhla zpátky ke dvoru, Lisse by to nepomohlo.“

Ticho. Jeho výraz jsem nedokázala dost dobře rozeznat, ale pravděpodobně se tvářil šokovaně.

„Vrátím se s tebou do motelu a nebudu už utíkat ke dvoru.“ Další Dragomir. Další Dragomir musí být nalezen. Zhluboka jsem se nadechla. „Ale nebudu tam jen sedět a nic nedělat. Udělám něco pro Lissu. A ty a Sydney mi s tím pomůžete.“

OSM

Ukázalo se, že můj odhad byl špatný, když jsem měla za to, že místní policejní oddělení sestává z jednoho muže se psem. Když jsme se totiž s Dimitrijem vraceli k motelu, spatřila jsem na parkovišti blikající červená a modrá světla. Kolem postávalo několik zvědavců, kteří chtěli vidět, co se tu děje.

„Celý město je vzhůru nohama,“ prohlásila jsem.

Dimitrij si povzdechl. „Tys něco řekla recepčnímu, viď?“

Zastavili jsme se kus od policejního auta a zůstali ve stínu zchátralé budovy. „Myslela jsem, že tě to zpomalí.“

„Teď nás to zpomalí oba.“ Přejel pohledem celou tu scénu na parkovišti a zaznamenával v tom blikavém světle každičký detail. „Sydneyino auto je pryč. Aspoň něco.“

Moje předchozí drzost mě rázem přešla. „Vážně? Nemáme čím jet!“

„Neopustila by nás. Naštěstí je natolik chytrá, že vypadla z pokoje dřív, než na ni stihla zaklepat policie.“ Otočil se a zadíval se na hlavní třídu ve městě. „Pojď. Musela zůstat někde poblíž. Je dost pravděpodobné, že to tu policie začne prohledávat, pokud si myslí, že tu někdo pronásleduje bezbrannou holku.“ Tón, jakým vyslovil „bezbrannou“, mluvil za vše.

Dimitrij se nakonec rozhodl vydat se zpátky silnicí, kterou jsme přijeli do města. Předpokládal, že tamtudy by Sydney chtěla odjet, když jsem tak pokazila naše utajení. Kdyby se do celé záležitosti zapojila policie, vznikly by tím jen další problémy. Trochu jsem litovala toho, co jsem udělala. Teď jsem ale byla především nadšená plánem, který mě napadl v lese. Jako obvykle jsem s tím chtěla začít pokud možno ihned. Hlavně se ale musíme dostat z téhle díry.

Dimitrijovy instinkty ohledně Sydney byly správné. Asi tři čtvrtě kilometru za městem jsme uviděli u krajnice zaparkované CR-V. Motor byl vypnutý, světla zhasnutá, ale viděla jsem dost dobře na to, abych přečetla louisianské poznávací značky. Došla jsem k okénku u řidiče a zaklepala na něj. Sydney uvnitř nadskočila. S nevěřícným výrazem stáhla okénko.

„Co jste vyváděli? To je fuk. Neobtěžujte se. Jenom nastupte.“

Dimitrij i já jsme ji poslechli. Když se na mě tak koukala, připadala jsem si jako zlobivé děcko. Beze slova nastartovala a vyjela směrem, kterým jsme sem původně přijeli. Nakonec jsme se napojili na menší státní silnici, která vedla zpátky na dálnici. To vypadalo slibně. Až na to, že sotva jsme ujeli pár kilometrů, znovu zastavila, tentokrát na temném odpočívadle, kde to vypadalo, že tam není vůbec nic.

Vypnula motor a ohlédla se po mně na zadní sedadlo. „Tys utekla, že jo?“

„Jo, ale už chápu tenhle…“

Sydney zvedla ruku, aby mě umlčela. „Ne, teď ne. Taky jsi mohla zdrhnout a nepřilákat kvůli tomu policii.“

„Taky myslím,“ přisadil si Dimitrij.

Na oba jsem se zamračila. „Hele, vrátila jsem se.“ Dimitrij povytáhl obočí, jako by se chtěl dotázat, jak dobrovolný můj návrat byl. „A teď už vím, co musíme udělat, abychom pomohli Lisse.“

„Co teď musíme udělat,“ řekla Sydney, „je najít bezpečné místo na noc.“

„Stačí zajet do civilizace a vybrat si hotel. Nějakej s pokojovou službou. Můžeme si tam zařídit základnu pro naše operace a pracovat na dalším plánu.“

„Tohle město jsme speciálně prověřili!“ vykřikla. „Nemůžeme zajet někam kamkoli – aspoň ne nikde poblíž. Pochybuju, že si zapsali číslo auta, ale každopádně můžou obvolat okolí a ptát se po autě téhle značky. Pokud mají značku a náš popis a dostane se to na policii, tak se to zase dostane k alchymistům a pak…“

„Klídek,“ řekl Dimitrij a dotkl se její paže. Na tom doteku nebylo nic intimního, ale já jí záviděla. Zvlášť poté, co mě můj milovaný tak brutálně odtáhl z lesa. „Nevíme, jestli k něčemu z toho vůbec dojde. Proč prostě nezavoláš Abemu?“

„Jo,“ povzdechla ponuře. „Přesně po tom toužím. Oznámit mu, že jsem ani ne za dvacet čtyři hodin podělala plán.“

„No jestli ti to uleví,“ ozvala jsem se, „tak plán se stejně mění.“

„Ticho!“ vyštěkla. „Oba dva. Musím přemýšlet.“

S Dimitrijem jsme na sebe pohlédli, ale zůstali jsme zticha. Když jsem mu řekla, že znám způsob, jak bychom mohli Lisse opravdu pomoct, evidentně ho to zaujalo. Věděla jsem, že bude chtít znát podrobnosti, jenže teď jsme museli oba počkat na Sydney.

Rozsvítila lampičku vpředu a vytáhla mapu státu. Asi minutu ji studovala, načež ji zase složila a zadívala se před sebe. Do obličeje jsem jí neviděla, ale odhadla jsem, že se určitě mračí. Nakonec povzdechla tím svým utrápeným způsobem, zapnula světla a nastartovala. Sledovala jsem, jak zadává do GPS Altswood v západní Virginii.

„Co je v Altswoodu?“ zeptala jsem se a pocítila zklamání, že tam nezadala něco jako Atlantic City.

„Nic,“ odpověděla a zajela zase na silnici. „Ale je to nejbližší místo, kam můžeme jet a GPS ho najde.“

Světla auta projíždějícího v protisměru na okamžik ozářila Dimitrijův profil a já uviděla, že se taky tváří zvědavě. Takže nejsem jediná, kdo neví, která bije. Podle GPS nám do cíle zbývala skoro hodina a půl. Dimitrij ovšem nijak nezpochybňoval Sydneyinu volbu, jen se otočil ke mně.

„Tak co je s Lissou? Co máš za tak velkolepý plán?“ Střelil pohledem po Sydney. „Rose tvrdí, že musíme udělat něco důležitého.“

„To jsem pochopila,“ řekla Sydney suše. Dimitrij se s očekáváním podíval zase na mě.

Zhluboka jsem se nadechla. Nastal čas odhalit tajemství, které jsem uchovávala už od svého výslechu. „Takže… Ukázalo se, ze Lissa má bratra nebo sestru. A já myslím, že bychom ho měli najít.“

Snažila jsem se, aby to vyznělo chladně a jako by o nic nešlo. Srdce se mi ale svíralo. Přestože jsem měla dost času na to, abych zpracovala Taťánin dopis, když jsem ta slova vyslovila nahlas, dodávalo to celé informaci na skutečnosti, jako by to předtím skutečné nebylo. Šokovalo mě to a naplno jsem si uvědomila, co všechno to znamená a jak moc to může změnit vše, čemu jsme věřili.

Můj šok se pochopitelně nemohl srovnávat s šokem ostatních. Jedna nula pro Rose a navíc ještě moment překvapení. Sydney se ani nesnažila skrýt svůj údiv a hlasitě zalapala po dechu. Dokonce i Dimitrij vypadal, že ho to vykolejilo.

Jakmile se vzpamatovali, bylo na nich znát, že přemýšlejí, jak to vyvrátit. Buď budou chtít důkazy, anebo tu myšlenku prostě zavrhnou jako nesmysl. Vrhla jsem se do akce dřív, než se oni zmohli na protest. Vytáhla jsem Taťánin dopis a nahlas jim ho přečetla. Pak jsem ho podala Dimitrijovi, aby se na něj mohl podívat. Pověděla jsem jim, jak jsem ve vězení přivolala duchy a jak mi královnin ztrápený duch v podstatě potvrdil, že dopis je pravý. Bez ohledu na to se ale moji společníci tvářili skepticky.

„Nemáš žádný důkaz, že to psala opravdu Taťána,“ namítl Dimitrij.

„Alchymisti nemají záznam o žádném jiném Dragomirovi,“ přidala se Sydney.

Oba řekli přesně to, co jsem si myslela, že řeknou. Dimitrij vždycky očekával nějakou lest nebo past. Ke všemu potřeboval pádný důkaz. Sydney žila ve světě faktů a dat a naprosto věřila alchymistům a jejich informacím. Pokud něčemu nevěřili alchymisté, nevěřila tomu ani ona. Duch jako důkaz nepřesvědčil ani jednoho z nich.

„Vážně nechápu, proč by mi měl Taťánin duch lhát,“ oponovala jsem. „A alchymisti taky nejsou vševědoucí. V tom dopise se píše, že je to dobře střežený tajemství. A když o tom nevědí Morojové, pak je logický, že o tom nevědí ani alchymisti.“

Sydney se zamračila, protože se jí nelíbila ta moje „přechytralá“ poznámka, ale nic na to neřekla. Zato Dimitrij tlačil na pilu a odmítal věřit něčemu, pro co nemá víc důkazů.

„Jednou jsi mi říkala, že to, co se ti pokoušejí duchové sdělit, není tak úplně jasné,“ poukázal. „Třeba jsi ji špatně pochopila.“

„Já nevím…“ Znovu jsem si vybavila její vážný průsvitný obličej. „Myslím, že ten dopis opravdu napsala. Cítím to v kostech.“

Přimhouřila jsem oči. „Víš, že mě instinkty nikdy nezklamaly. Můžeš mi v tomhle věřit?“

Dlouho se na mě díval a neuhýbal pohledem. Na základě naší němé komunikace jsem se mohla jen dohadovat, co se v něm odehrává. Celá ta situace vypadala dost přitažená za vlasy, jenže Dimitrij si uvědomoval, že mám ohledně svých instinktů pravdu. Ani dřív mě nikdy nezradily. Bez ohledu na to, čím vším si prošel, bez ohledu na naši současnou nevraživost mě pořád znal natolik dobře, aby mi v tomhle věřil.

Pomalu, skoro až váhavě přikývl. „Ale jestli se rozhodneme pátrat po tom údajném sourozenci, porušíme Lissiny instrukce, že tady máme zůstat.“

„Ty tomu dopisu věříš?“ vyjekla Sydney. „Ty vůbec uvažuješ o tom, že bychom se podle toho zařídili?“

Okamžitě ve mně vzplál hněv, ale snažila jsem se to nedat najevo. Samozřejmě. Tohle bude pochopitelně další překážka – Dimitrijova neschopnost neposlechnout Lissu. Sydney se bála Abeho, což mi připadalo pochopitelné, ale Dimitrij se řídil jen kavalírskou přísahou, kterou Lisse složil. Zhluboka jsem se nadechla. Kdybych mu řekla, že mi jeho chování připadá trapné, nijak bych si nepomohla.

„Technicky vzato ano. Kdybychom mohli opravdu dokázat, že není poslední ze svojí rodiny, hodně by jí to pomohlo. Nemůžeme tu možnost ignorovat. A když přitom dokážete i to, abych nespadla do průšvihu…,“ snažila jsem se nešklebit se, „… pak nikde nevidím problém.“

Dimitrij se nad tím zamyslel. Znal mě. A taky znal moji logiku, kterou jsem používala, kdykoli mi něco stálo v cestě.

„Dobře,“ souhlasil nakonec. Viděla jsem, že se mu změnil výraz. Rozhodnutí už padlo a on se ho teď chtěl držet. „Ale kde začneme? Krom toho záhadného dopisu nemáš žádnou stopu.“

Bylo to jako déjà vu a připomnělo mi to Lissin a Christianův rozhovor s Abem, když se rozhodovali, kde začít s pátráním. Zdá se, že s Lissou žijeme paralelní životy a obě se snažíme složit těžkou skládačku, k níž nemáme žádný návod. Jak jsem si v duchu jejich rozhovor přehrávala, pokoušela jsem se použít stejné důvody, jaké použil Abe. Bez jediné stopy je nejlepší začít se zřejmými závěry.

„Zjevně je to tajemství,“ prohlásila jsem. „Veliký. Takový, co by některý lidi chtěli odhalit – a dost velký na to, aby záznamy o něm ukradli a udrželi tak Dragomiry bez moci.“ Někdo se totiž vloupal do budovy alchymistů a ukradl odtamtud papíry naznačující, že Eric Dragomir skutečně finančně podporoval jakousi záhadnou ženu. Řekla jsem svým společníkům, že se mi zdá dost pravděpodobné, že právě tahle žena je matkou jeho dítěte. „Můžete se na ten případ podívat podrobněji.“ Tahle slova byla určena Sydney. Existence dalšího Dragomira jí možná byla ukradená, ale alchymisti se jistě chtějí dovědět, kdo jim sebral záznamy.

„Zpomal! Jak to, že jsem se toho rozhodování ani nezúčastnila?“ Pořád ještě se nevzpamatovala z toho, jaký směr nabraly události a jak jsme se bavili bez ní. Poté, jak se vyvíjela dnešní noc, se Sydney netvářila moc nadšeně nad tím, že ji hodlám vtáhnout do svých brutálních plánů. „Vy si možná nic neděláte z toho, že porušíte Lissina pravidla, ale já bych šla proti Abemu. A ten by asi tak shovívavý nebyl.“

To byla pravda. „Já se u něj přimluvím jako jeho dceruška,“ ujistila jsem ji. „Navíc ten stařík miluje tajemství. Tohle by se mu zamlouvalo, to mi věř. A tys objevila tu největší stopu. Pokud totiž Eric posílal peníze nějaký neznámý ženský, tak proč by to nemohla být jeho tajná milenka s dítětem?“

„Neznámá – to je klíčové slovo,“ poznamenala Sydney, která se pořád tvářila skepticky ohledně Zmejovy „shovívavosti“. „Jestli je tvoje teorie správná – a že teda má trhliny –, pořád nemáme tušení, kdo by ta jeho milenka mohla být. Ani v těch ukradených dokumentech to nebylo.“

„Existujou jiný dokumenty, co by souvisely s těma ukradenýma? Nebo se můžeš zeptat v bance, do který posílal peníze?“ Alchymisty zajímalo jen to, že jim někdo ukradl dokumenty. Jejich kolegové zjistili, co přesně zmizelo, ale nad obsahem dokumentů se už nikdo nezamýšlel. Vsadila bych se, že papíry, které se vztahují k něčemu podobnému, už pak nikdo nezkoumal. Sydney to ostatně sama potvrdila.

„Ty netušíš, jak probíhá vyhledávání záznamů, viď? Není to vůbec tak snadný,“ řekla. „Může to chvíli trvat.“

„No…, proto je asi nejlepší teď odjet na nějaký, ehm, bezpečný místo, co?“ dotázala jsem se. Ohromilo mě zjištění, že budeme potřebovat čas, abychom se mohli posunout dál. Teď už jsem chápala, jak je zlé, že jsme přišli o svůj utajený úkryt.

„Bezpečný místo…“ Zavrtěla hlavou. „No, uvidíme. Jenom doufám, že nedělám nějakou blbost.“

Potom zavládlo mlčení. Chtěla jsem se dozvědět víc o místě, kam jedeme, ale nechtěla jsem moc naléhat, když jsem teď vlastně tak trochu zvítězila. Nebo jsem si to aspoň myslela. Nebyla jsem si tak docela jistá, jestli do toho Sydney chce jít s námi, ale Dimitrije jsem určitě přesvědčila. Teď bych ji neměla rozčilovat. Podívala jsem se na GPS. Zbývala skoro ještě hodina. Dost času na to, abych zkontrolovala Lissu.

Trvalo mi asi minutu, než jsem poznala, kde se moje kamarádka nachází. Bylo to nejspíš tím, že jsem předpokládala, že ji zastihnu v jejím pokoji. Ale ne, byla na místě, které jsem navštívila jen jednou – v domě Adrianových rodičů. Překvapilo mě to, ale během chvilky jsem přečetla její myšlenky a bylo mi jasné, proč tam je. Na královském dvoře bydlela v domě pro hosty, kde teď panoval chaos, protože všichni návštěvníci se po panice, která vypukla po mém útěku, snažili co nejrychleji odjet. Dům Ivaškovových, který stál v obytné části královského dvora, byl o něco klidnější – tedy ne že by tam občas nevběhl nějaký soused.

Adrian seděl v křesle a nohy měl na drahém stolku, který jeho matce pravděpodobně pomáhal vybrat nějaký bytový architekt. Lissa s Christianem právě dorazili. Lissa ihned ucítila cigaretový kouř a pomyslela si, že se Adrian vrátil ke svým zlozvykům.

„Když budeme mít štěstí,“ oznámil Lisse a Christianovi, „rodiče se vrátí až za dlouho a my tady budeme mít chvíli klid. Jak brutálně vás vyslýchali?“

Lissa s Christianem se usadili na pohovce, která byla sice hezká, ale ne moc pohodlná. S povzdechem se opřela o Christiana. „Nebylo to zas tak zlý. Nevím, jestli jsme je tak úplně přesvědčili, že s Rosiným útěkem nemáme nic společnýho…, ale rozhodně pro to nemají žádný důkaz.“

„Myslím, že větší potíže budou s tetou Tašou,“ vložil se do toho Christian. „Byla dost vytočená, že jsme jí neřekli, co se děje. Asi chtěla ty sochy vyhodit do luftu osobně.“

„Řekla bych, že ji víc štve, že jsme do toho zamotali Dimitrije,“ namítla Lissa. „Myslí si, že jsme mu tím pokazili šanci na to, že ho ještě někdy přijmou zpátky.“

„Má pravdu,“ prohlásil Adrian. Zvedl dálkový ovládač a zapnul velkou plazmovou televizi. Vypnul zvuk a začal přepínat programy. „Ale nikdo ho k tomu nenutil.“

Lissa přikývla, ale přitom uvažovala, jestli ho k tomu vlastně nedonutila ona. Jeho oddaná přísaha, že ji bude chránit, nebyla žádným tajemstvím. Christian vypadal, že uvažuje o tomtéž.

„Hele, pokud víme, tak by nikdy neměl…“

Přerušilo ho zaklepání na dveře.

„Sakra,“ ulevil si Adrian a vstal. „Klidu a ticha už jsme si asi užili dost.“

„Rodiče by neklepali, ne?“ podivil se Christian.

„Ne, ale tohle bude nejspíš nějakej jejich kámoš, co s nimi chce u skleničky portskýho probrat, jaká je dneska strašná doba, když se z tak mladých lidí stávají vrazi,“ zakřičel Adrian z předsíně.

Lissa uslyšela, jak se otevřely dveře, a potom nějaké tlumené hlasy. Po chvilce se Adrian vrátil s mladým Morojem, kterého Lissa neznala.

„Podívej,“ řekl ten kluk a nervózně přejel pohledem po místnosti, „klidně se stavím za chvíli.“ Když uviděl Lissu a Christiana, zarazil se.

„Kdepak,“ ujišťoval ho Adrian. Jeho proměna z bručouna v přívětivého člověka se odehrála tak rychle, jako by cvakl vypínačem. „Máma se určitě každou chvíli vrátí. Znáte se vůbec, děcka?“

Moroj přikývl a pohledem sklouzl z jednoho obličeje na druhý. „Samozřejmě.“

Lissa se zamračila. „Já tě neznám.“

Adrian se nepřestával usmívat, ale Lisse rychle došlo, že se tu děje něco důležitého. „To je Joe. Joe je ten údržbář, co mi pomohl, když vypověděl, že jsem nebyl s Rose v době Taťániny vraždy. Pracoval v baráku, kde bydlela Rose.“

Lissa i Christian povstali. „Tak to bylo štěstí, že ses objevil před výslechem,“ prohlásil opatrně Christian. Jeden čas propukla panika, že Adrian bude obviněn spolu se mnou, ale Joe vypověděl, kdy viděl Adriana, jak mě jde navštívit.

Joe udělal pár kroků vpřed. „Vážně bych měl jít. Jen řekni lady Ivaškovové, že jsem se tu zastavil a že odjíždím z královského dvora. A že je všechno zajištěno.“

„Co všechno je zajištěno?“ podivila se Lissa a opět se zvedla.

„Ona… Ona už bude vědět.“ Lissu to nezastrašilo. Byla hezká a štíhlá, ale Joe se na ni díval zděšeně – bezpochyby ho obdařila nějakým strašlivým pohledem. To mi připomnělo debatu s Abem. „Opravdu už musím jít,“ vyhrkl.

Znovu vykročil, ale já náhle z Lissy ucítila zášleh éteru. Joe se zastavil a ona došla až k němu.

„O čem jsi chtěl mluvit s lady Ivaškovovou?“ chtěla vědět.

„Klídek, sestřenko,“ zašeptal Adrian. „Nepotřebuješ tolik éteru, abys získala odpověď.“

Lissa vyvíjela na Joea takový nátlak, že by mohl docela dobře být její loutkou.

„O penězích,“ vydechl Joe s vykulenýma očima. „O dohodě ohledně peněz.“

„O jakých penězích?“ zeptala se.

Joe zaváhal, jako by byl schopen odporu, ale vzápětí odpověděl. Nedokázal se bránit nátlaku od tak dobré uživatelky éteru. „Peníze… Peníze za výpověď… o tom, kde byl.“ Joe trhl hlavou směrem k Adrianovi.

Adrianův pohodový výraz se trochu změnil. „Co tím myslíš, kde jsem byl? Tu noc, kdy mi umřela teta? Tvrdíš snad…“

Christian viděl, že to Adrian nedokáže ani vyslovit, a tak se toho ujal sám. „Lady Ivaškovová ti platí za to, žes řekl, žes viděl Adriana?“

„Já jsem ho opravdu viděl,“ vykřikl Joe. Viditelně se potil. Adrian měl pravdu, když řekl, že Lissa na něj používá až moc éteru. Ubližovalo mu to fyzicky. „Já jen… Jenom… si nepamatuju, kolik přesně bylo… Nepamatuju si přesný čas. To jsem říkal i tomu druhému chlapovi. A ona mi zaplatila, abych doplnil přesný čas, kdy jsem tě tam viděl.“

Adrianovi se to ani v nejmenším nelíbilo. Ale musela jsem mu přičíst k dobru, že aspoň zůstal v klidu. „Jak to myslíš, žes to říkal nějakýmu druhýmu chlapovi?“

„Kdo další?“ vyhrkla Lissa. „Kdo další s ní byl?“

„Nikdo! Lady Ivaškovová chtěla jen zajistit, že z toho její syn vyjde s čistým štítem. Vymyslel jsem si kvůli ní pár podrobností. Ale pak se objevil ten chlap…, ten přišel až potom… A chtěl vědět, kdy byla Hathawayová doma.“

Z předsíně se ozvalo klapnutí, jako by se otevíraly vstupní dveře. Lissa se naklonila vpřed a posílila svůj nátlak. „Kdo? Kdo to byl? Co chtěl?“

Joe se teď tvářil, jako by trpěl nesnesitelnou bolestí. Polkl. „Nevím, kdo to byl! Nikdy předtím jsem ho neviděl. Nějaký Moroj. Chtěl jenom, abych vypověděl, kdy jsem viděl Hathawayovou. Zaplatil mi víc než lady Ivaškovová. Nic se nestalo…“ Zoufale pohlédl na Lissu. „Nic se nestalo, když jsem jim pomohl oběma…, hlavně když to Hathawayová opravdu udělala…“

„Adriane?“ z chodby se ozval Daniellin hlas. „Jsi tady?“

„Už toho nech,“ varoval Adrian Lissu tiše. Čišela z toho naléhavost.

Její hlas byl stejně tak tichý, ale stále se zaměřovala na Joea. „Jak ten Moroj vypadal? Popiš ho.“

Na dřevěné podlaze v hale se ozvalo klapání vysokých podpatků.

„Úplně obyčejně!“ vykřikl Joe. „Přísahám! Nebylo na něm nic výjimečného. Až na tu ruku… Prosím, pusť mě…“

Adrian odstrčil Lissu stranou a přerušil tak kontakt mezi ní a Joem. Ten se samou úlevou málem svezl k zemi. Podíval se na Adriana a strnul. Další nátlak, ale ne tak velký, jako vyvíjela Lissa.

„Zapomeň na to,“ sykl Adrian. „Tenhle rozhovor jsme nikdy nevedli.“

„Adriane, co to…“

Daniella se zastavila ve dveřích do obýváku a nevěřícně sledovala, co se odehrává uvnitř. Christian pořád seděl na sedačce, ale Adrian s Lissou stáli jen pár centimetrů od Joea, který měl tričko už úplně propocené.

„Co se tu děje?“ vykřikla Daniella.

Adrian odstoupil a obdařil matku jedním ze svých okouzlujících úsměvů, které na ženy zabírají. „Přišel za tebou, mami. Řekli jsme mu, že tu s ním počkáme, dokud se nevrátíš. Takže teď už můžeme jít ven.“

Daniella těkala pohledem ze svého syna na Joea. Z toho, co viděla, byla evidentně nervózní a nechápala, co se tu odehrálo. Lissu překvapilo, když Adrian oznámil, že jdou ven, ale následovala ho ze dveří. I Christian se zvedl.

„Ráda jsem vás viděla,“ řekla Lissa a pokusila se o úsměv, který se mohl směle srovnávat s tím Adrianovým. Joe vypadal naprosto omámeně. Po Adrianově posledním příkazu zřejmě zapomněl i to, jak se vůbec dostal do domu Ivaškovových.

Lissa s Christianem rychle následovali Adriana ven, takže Daniella jim už nestihla nic říct. „Co to sakra bylo?“ dotázal se Christian, sotva se ocitli venku. Nebyla jsem si jistá, jestli se ptal na Lissin děsivý nátlak, nebo na informace, které odhalil Joe.

„Nevím jistě,“ odvětil Adrian se zachmuřeným výrazem. Už žádný veselý úsměv. „Ale měli bychom si promluvit s Michailem.“

„Rose.“

Dimitrij mě tiše oslovil, což mě přivedlo zpátky k němu a k Sydney do auta. Bezpochyby podle mého výrazu poznal, co jsem dělala a kde jsem byla.

„Je tam všechno v pořádku?“ zeptal se.

Věděla jsem, že tím „tam“ míní královský dvůr, a ne zadní sedadlo. Přikývla jsem, přestože výraz „v pořádku“ mi nepřipadal zrovna výstižný pro to, čeho jsem byla svědkem. Čeho jsem vlastně byla svědkem? Přiznání k falešné výpovědi. Přiznání, které popíralo některé důkazy, jež byly proti mně použity. Ani mi nevadilo, že Joe lhal proto, aby tím uchránil Adriana. Vždyť Adrian neměl nic společného s Taťáninou vraždou. Chtěla jsem, aby ho s tím nikdo nespojoval a aby byl volný. Ale co ta další část? Nějaký „obyčejný“ Moroj, který Joeovi zaplatil, aby lhal o tom, v kolik hodin mě viděl, a já tak neměla alibi na dobu vraždy?

Než jsem stihla plně zpracovat všechny důsledky, došlo mi, že auto zastavilo. Myšlenky na Joea jsem odsunula do pozadí a namísto toho jsem se pokusila zapojit do současné situace. Sydney za volantem měla na klíně otevřený notebook, jehož monitor zářil do tmy. Něco hledala.

„Kde jsme?“ Vykoukla jsem z okna. Uviděla jsem nějakou zavřenou a bezútěšně vypadající benzínku.

„V Altswoodu,“ odpověděl Dimitrij.

Zdálo se mi, že kromě té zavřené pumpy tam není absolutně nic. „Ve srovnání s tímhle bylo to poslední město úplnej New York.“

Sydney zavřela notebook. Podala mi ho a já ho odložila na sedadlo vedle sebe, k našim báglům, které se jí zázračně podařilo vzít z motelu. Vyjeli jsme na silnici za benzínkou. Bylo odtamtud vidět na dálnici a já čekala, že po ní vyrazíme dál. Jenže Sydney jela do tmy. Stejně jako na tom posledním místě jsme i tady byli obklopeni horami a lesy. Jeli jsme pomalu jako šneci, dokud Sydney nespatřila úzkou štěrkovou cestu, která vedla do lesů. Byla široká tak akorát pro jedno auto, ale nečekala jsem, že by tam byl bůhvíjaký provoz. Jeli jsme hlouběji a hlouběji do lesa. Přestože jsem Sydney neviděla do obličeje, cítila jsem úzkost, která z ní vyzařovala.

Minuty mi připadaly jako hodiny. Pak nás cesta zavedla na větší otevřené prostranství, kde stála zaparkovaná další vozidla, z nich většina vypadala dost staře. Bylo to zvláštní místo na parkoviště, vzhledem k tomu, že kolem nebylo nic než les. Sydney vypnula motor.

„Tady budeme kempovat?“ zeptala jsem se.

Neodpověděla. Namísto toho se jen podívala po Dimitrijovi. „Jsi opravdu tak dobrý, jak všichni tvrdí?“

„Cože?“ podivil se s nemalou dávkou překvapení.

„V boji. Všichni povídají, jak jsi nebezpečný. Je to pravda? Jsi vážně tak dobrý?“

Dimitrij se nad tím zamyslel. „Dost dobrý.“

Zamračila jsem se. „Moc dobrý.“

„Doufám, že to bude stačit,“ řekla Sydney a natáhla se po klice.

Taky jsem otevřela dveře. „Na mě se nezeptáš?“

„O tobě už vím, že jsi nebezpečná,“ řekla mi. „Viděla jsem to.“

Její kompliment mi poskytl jen malou útěchu. Kráčeli jsme přes odlehlé parkoviště. „Proč jsme tu zastavili?“

„Protože dál už musíme pokračovat pěšky.“ Vytáhla baterku a posvítila všude možně kolem parkoviště. Blikavé světýlko nakonec ozářilo cestičku mezi stromy. Téměř se ztrácela, jak byla zarostlá trávou a dalšími rostlinami. „Tady.“ Sydney po ní vykročila.

„Počkej,“ zarazil ji Dimitrij. Předběhl ji, aby šel první, a já okamžitě zaujala v naší skupince pozici na posledním místě. Byla to standardní formace strážců. Chránili jsme Sydney, jako bychom chránili Moroje. Veškeré moje dřívější myšlenky na Lissu mě v tu chvíli opustily. Teď jsem se plně soustředila na nastalou situaci a všechny smysly jsem měla vybuzené. Dávala jsem pozor, jestli se někde neobjeví nebezpečí. Viděla jsem, že Dimitrij si počíná stejně obezřetně. Oba jsme měli kůly vytažené.

„Kam jdeme?“ dotázala jsem se. Pečlivě jsme se museli vyhýbat dírám a kořenům, které se objevovaly před námi. Větve mi rozdíraly paže.

„K lidem, co tě neprásknou,“ prohlásila ponurým tónem.

Na rty se mi draly další otázky, ale vtom mě oslnilo jasné světlo. Oči jsem měla přizpůsobené temnotě, takže ten náhlý jas byl pro mě pořádná změna. Mezi stromy to zašustilo a já vycítila, že kolem nás se pohybuje spousta lidí. Jakmile jsem se rozkoukala, všude kolem jsem uviděla tváře vampýrů.

DEVĚT

Naštěstí to všechno byli Morojové.

To mě ale neodradilo od toho, abych pozvedla svůj kůl výš a přistoupila blíž k Sydney. Nikdo na nás neútočil, a tak jsem jen dál držela svou pozici, ale nejspíš na tom stejně nezáleželo. Jak jsem se rozkoukávala, docházelo mi, že kolem nás stojí asi deset osob. Sydney jsme řekli, že jsme dobří, což byla pravda. Dimitrij a já bychom nejspíš přemohli i takovouhle skupinku, i když by to v těchhle podmínkách asi bylo dost obtížné. Taky jsem si uvědomila, že kolem nás nejsou jen Morojové – to byli jen ti, kteří u nás stáli nejblíž. Kousek za nimi postávali dhampýři. A to světlo, které jsem zprvu považovala za světlo baterky nebo pochodně, vydávala ohnivá koule, kterou držela jedna Morojka v ruce.

Vpřed vykročil Moroj asi stejně starý jako Abe. Měl rozježený hnědý plnovous a v ruce třímal stříbrný kůl. Mlhavě jsem zaregistrovala, že můj kůl je mnohem propracovanější než ten jeho, nicméně ostrým hrotem by svou práci odvedl dobře. Ten muž přejel pohledem mě a Dimitrije a kůl sklonil. Pak si začal prohlížet Sydney. Najednou po ní hrábl a přitáhl si ji k sobě. Dimitrij i já jsme se ihned vymrštili, abychom ho zarazili, jenže další ruce se zase pokusily zarazit nás. Připravovala jsem se na boj, ale strnula jsem, když ze sebe Sydney přiškrceně vypravila: „Počkejte.“

Vousatý Moroj ji popadl za bradu a otočil jí hlavou tak, aby ve světle dobře viděl její zlaté tetování na tváři. Pak ji pustil a odstoupil.

„Liliová holka,“ zavrčel.

Ostatní vypadali, že se trošku uklidnili, ale nepřestávali na nás mířit hroty kůlů a zdálo se, že kdybychom je vyprovokovali, neváhali by zaútočit. Vůdce Morojů tentokrát zaměřil svou pozornost na Dimitrije a na mě.

„Přišli jste sem, abyste se k nám přidali?“ zeptal se obezřetně.

„Potřebujeme úkryt,“ odpověděla Sydney a lehce se dotkla svého hrdla. „Pronásledují je… Poskvrnění.“

Žena s ohnivou koulí se zatvářila skepticky. „Spíš vypadají jako zvědové Poskvrněných.“

„Poskvrněná královna je mrtvá,“ oznámila jim Sydney. Kývla hlavou směrem ke mně. „Myslí si, že to udělala ona.“

Nadechla jsem se k otázce, ale rychle jsem zase zmlkla. Měla jsem dost rozumu na to, abych si uvědomila, že tuhle bizarní situaci nejlépe vyřeší Sydney sama. Nerozuměla jsem tomu, co řekla. Když pověděla, že nás pronásledují Poskvrnění, myslela jsem, že se téhle skupince snaží namluvit, že po nás jdou Strigojové. Ale když se pak zmínila o královně, už jsem si tím tak jistá nebyla. Taky mi nepřipadalo moc moudré představit mě tu jako potenciální vražedkyni. Hnědovous by mě klidně mohl zajmout a pak za mě chtít odměnu. Podle toho, jak vypadalo jeho oblečení, by jistě nějaké peníze potřeboval.

Kupodivu se ale usmál. „A tak zemřel další uzurpátor. Už zvolili nového?“

„Ne,“ odpověděla Sydney. „Brzy budou volby a tam někoho vyberou.“

Úsměvy se vytratily a všichni si začali znechuceně šeptat o volbách. Nemohla jsem si pomoct. „A jak jinak by zvolili novýho krále nebo královnu?“

„Opravdovým způsobem,“ řekl nedaleko stojící dhampýr. „Tak, jak se to dělalo před dávnými věky. V bitvě na život a na smrt.“

Čekala jsem, kdy přijde ten vtip, ale ten kluk to zjevně myslel vážně. Chtěla jsem se zeptat Sydney, do čeho nás to namočila, ale v tuto chvíli jsme měli patrně představování za sebou. Vůdce Morojů se otočil a vydal se po cestičce. Celá skupina ho následovala a my také. Poslouchala jsem jejich rozhovory a mračila se – nejen proto, že možná riskujeme svoje životy. Zaujalo mě, jak mluví. Recepční v motelu měl těžký jižanský přízvuk, přesně takový, jaký byste v téhle části země očekávali. Tihle Morojové a dhampýři sice mluvili podobně, ale do jejich řeči se mísily i jiné akcenty. Trošku mi to připomínalo Dimitrijův přízvuk.

Byla jsem tak napjatá a nervózní, že jsem ani nedokázala odhadnout, jak dlouho vlastně jdeme. Cesta nás nakonec zavedla kamsi, kde to vypadalo jako dobře utajený tábor. Uprostřed hořela veliká vatra a kolem ní seděli další lidé. Po jedné straně tábora až k lesu se táhla malá stavení a další stála podél cesty, která tady už byla dost široká. Nebyla to samozřejmě silnice, ale dodávala celému místu iluzi městečka nebo přinejmenším vesnice. Domky byly malé a ošumělé, vypadaly, že tam stojí už dlouho. Na druhé straně ohniště se prudce zvedal skalnatý svah Appalačského pohoří, které bylo tak vysoké, že místy zastiňovalo hvězdy. V blikotavém světle jsem zaznamenala úbočí hory pokryté kamením, řídce roztroušenými stromy a černými dírami.

Raději jsem se zaměřila na živé. Kolem ohně sedělo asi pětadvacet lidí. Všichni mlčeli, když nás náš doprovod zavedl až k nim. Nejprve jsem uvažovala jen o jejich počtu. Bojovnice ve mně vždycky počítá protivníky a plánuje útok. Až potom, stejně jako předtím, jsem si začala prohlížet jejich obličeje. Byli to zase Morojové a dhampýři. A taky mě šokovalo, když jsem si všimla, že jsou mezi nimi i lidé.

A nebyli to dárci. Nebo aspoň ne v tom pravém slova smyslu, jak jsem dárce znala. I ve tmě jsem občas u některého z nich zahlédla na krku krvavé kousance, ale vzhledem k tomu, že se tvářili zvědavě, mi bylo jasné, že tihle lidé nemůžou dávat krev pravidelně. Nebyli zfetovaní. Pohybovali se tam mezi Moroji a dhampýry, postávali tam, posedávali, bavili se – celá ta skupina působila semknutě jako nějaká komunita. Možná mají mezi sebou nějaké obchodní vztahy.

Sevřená formace kolem nás se rozšířila a já přistoupila blíž k Sydney. „Proboha, co to tady je?“

„Udržovatelé,“ řekla mi hlubokým hlasem.

„Udržovatelé? Co to znamená?“

„To znamená,“ ozval se vousatý Moroj, „že na rozdíl od vašich lidí se pořád držíme starých způsobů a děláme věci tak, jak by se správně dělat měly.“

Dívala jsem se po těch „Udržovatelích“ v obnošených šatech a všimla jsem si, že jejich děti tam pobíhají bosé. Vzhledem k tomu, jak daleko jsme byli od civilizace a jaká tma panovala kousek od ohně, bych byla ochotná se vsadit, že tady nemají ani elektřinu. Už už jsem chtěla říct, že podle mě by takhle nikdo žít neměl, ale včas jsem si vybavila, s jakou lehkostí tihle lidé mluví o boji na život a na smrt, a tak jsem si svoje poznámky radši nechala pro sebe.

„Proč jsou tady, Raymonde?“ zeptala se žena, která seděla u ohně. Byla to lidská žena, ale s vousatým Morojem se bavila úplně normálně. Neměla takové to typické zasněné chování jako dárci. Ani se s ním nebavila povýšeným tónem jako třeba alchymisté s mým druhem. „Chtějí se k nám přidat?“

Raymond zavrtěl hlavou. „Ne. Pronásledují je Poskvrnění, protože zabili jejich královnu.“

Sydney do mě strčila loktem dřív, než jsem to tvrzení stačila popřít. Se zaťatými zuby jsem čekala, že teď se na mě ten dav vrhne. Namísto toho se mi ale dostalo obdivných pohledů, stejně jako všem ostatním.

„Poskytneme jim útočiště,“ objasnil Raymond. Posvítil na nás a já nevěděla, jestli za námi tak stojí proto, že jsme údajně vrazi, nebo si prostě jen užívá všeobecnou pozornost, jíž se mu teď dostává. „Ale samozřejmě jste vítáni, kdybyste tu chtěli žít. Máme ještě místo v jeskyních.“

Jeskyně? Trhla jsem hlavou směrem ke skalním útesům za ohněm. Teď už jsem věděla, co jsou ty černé díry ve svahu. Dokonce jsem viděla, jak k nim směřuje pár lidí, kteří už si šli lehnout. Mizeli v temných hlubinách hory.

Zatímco jsem se tvářila zděšeně, Sydney odpověděla. „Potřebujeme tu zůstat jen…“ Na okamžik zaváhala, což nebylo nic překvapivého, vzhledem k tomu, že náš plán ještě nebyl příliš propracovaný. „Pár dní, nejspíš.“

„Můžete zůstat s mou rodinou,“ nabídl Raymond. „I ty.“ To bylo adresováno Sydney a vyznělo to, jako by jí tím prokazoval ohromnou laskavost.

„Děkuju,“ řekla. „Budeme ti vděční, když nás necháš přespat ve svém domě.“ To poslední slovo zdůraznila kvůli mně, jak mi došlo vzápětí. Dřevěné domky podél prašné cesty nevypadaly luxusně ani při zapojení největší představivosti, ale rozhodně bych jim dala přednost před bydlením v jeskyni.

Celá vesnice, či jak to nazvat, byla najednou vzhůru nohama, že se tam objevil někdo nový. Začali nás bombardovat dotazy – nejprve normálními, jak se jmenujeme a podobně, ale pak se rychle začali vyptávat na detaily ohledně Taťániny smrti.

Naštěstí jsem na nic odpovídat nemusela, protože žena, která se před chvílí bavila s Raymondem, vyskočila a odvedla naši trojici stranou. „To stačí,“ napomenula ostatní. „Už je pozdě a naši hosté mají určitě hlad.“

Já jsem hlady přímo umírala, ale trochu jsem se obávala, aby nám tu nenaservírovali steak z vačice nebo nějakou podobnou hrůzu, co tady můžou mít k jídlu. Vesničanům se nelíbilo, že nás ta žena od nich vede pryč, ale nakonec se spokojili s tím, že si s námi promluví zítra. Rozhlédla jsem se kolem a na východě jsem spatřila purpurové nebe. Začínalo svítat. Skupina Morojů, která lpí na tradicích, se bude zcela jistě řídit nočním režimem, což znamenalo, že během pár hodin půjdou všichni spát.

Ta žena se představila jako Sarah. Vedla nás prašnou cestou. Raymond za námi křičel, že dorazí později. Šli jsme dál a viděli další lidi mířící do omšelých chatrčí. Nejspíš se vraceli do postelí, odkud je vytáhl ten nenadálý povyk. Sarah se podívala po Sydney.

„Nepřinesla jsi nám něco?“

„Ne,“ odpověděla Sydney. „Jsem tu jen jako jejich doprovod.“

Sarah se zatvářila zklamaně, ale nakonec pokývala hlavou. „Důležitý úkol.“

Sydney se zamračila a vypadala, že je jí to hodně nepříjemné. „Kdy vám naposled moji lidi něco přinesli?“

„Před pár měsíci,“ odpověděla Sarah po krátkém zamyšlení.

Sydney se nad tím zachmuřila, ale nic neřekla.

Sarah nás konečně dovedla do jednoho z domků, který byl o něco větší a hezčí než většina ostatních. Pořád byl ale jednoduchý, postavený z nenalakovaného dřeva. Uvnitř panovala neproniknutelná tma. Čekali jsme, až Sarah zapálí několik starodávných luceren. Měla jsem pravdu. Žádná elektřina. To mě přivedlo na myšlenky o vodovodech a záchodech.

Podlaha byla dřevěná stejně jako stěny a pokrytá pestrobarevnými koberečky. Patrně jsme se nacházeli v jakési kombinaci kuchyně, jídelny a obýváku. Uprostřed bylo veliké ohniště na vaření, u jedné strany stál dřevěný stůl a židle a naproti byly rozmístěné polštáře, které zřejmě měly nahrazovat sedačku. U ohniště se sušily byliny, které naplňovaly celou místnost kořenitou vůní, jež se mísila s vůní spáleného dřeva. U zadní stěny se nacházely troje dveře. Sarah k jedněm z nich kývla.

„Vy můžete spát v dívčím pokoji,“ oznámila.

„Díky,“ řekla jsem a nijak zvlášť jsem netoužila vidět zdejší ubytování pro hosty. Už teď se mi stýskalo po motelu. Zvědavě jsem si prohlížela Sarah. Byla asi Raymondova věku a měla na sobě jednoduché modré šaty ke kolenům. Blond vlasy měla stažené dozadu. Připadala mi malá, jako všichni lidé. „Vy jste Raymondova hospodyně?“ To byla jediná role, kterou tady mohla zastávat. Na krku měla několik kousanců, ale dárkyně rozhodně nebyla. Aspoň tedy ne na plný úvazek. Možná že v těchhle končinách se dárci starají i o domácnost.

Usmála se. „Jsem jeho žena.“

Důkazem mého sebeovládání bylo, že jsem neřekla nic než „Aha.“

Sydney mě probodla pohledem, zjevně mě chtěla varovat: neřeš to. Zaťala jsem zuby a krátce na ni kývla, aby pochopila, že rozumím.

Jenže jsem tomu nerozuměla. Dhampýři chodí s Moroji běžně. Dhampýři musejí. Trvalejší vztahy mezi nimi jsou skandální, ale ne nemožné.

Ale Moroj a člověk? To je nad moje chápání. Tyhle rasy spolu nic neměly po celá staletí. Před dávnými věky spolu zplodili dhampýry, ale s vývojem moderního světa se Morojové zcela oprostili od styků – intimních – s lidmi. Samozřejmě mezi nimi žijeme. Morojové i dhampýři pracují ve světě po boku lidí, kupují si domy vedle nich a zjevně vytvářejí i různé bizarní tajné spolky, jako jsou třeba alchymisté. A Morojové samozřejmě taky z lidí pijí krev – a o to jde. Pokud si někdo drží u sebe člověka, dělá to proto, že dotyčný je dárce. Dárci představují prostě a jednoduše jenom potravu. Je to potrava, s kterou se dobře zachází, ano, ale ne potrava, s kterou by někdo kamarádil. Sex Moroje s dhampýrem? Typické. A když má Moroj sex s dhampýrkou a pije jí u toho krev? Hříšné a ponižující. A co když má Moroj sex s člověkem – ať už u toho pije krev, nebo ne? Nepochopitelné.

Jen málo věcí mě šokuje nebo uráží. Co se týče názorů na různé vztahy, myslím, že jsem dost liberální, ale myšlenka na manželství Moroje s člověkem mě úplně ohromila. A bylo mi jedno, jestli je ta lidská žena spíš dárkyně – jak vypadala Sarah –, nebo někdo „výše postavený“ jako třeba Sydney. Lidé a Morojové se k sobě nehodí. Je to primitivní a špatné, a proto k tomu už nedochází. Aspoň ne tam, odkud pocházím.

Na rozdíl od vašich lidí se pořád řídíme starými způsoby.

Zvláštní na tom bylo, že jakkoli mi to připadalo špatné, Sydney se svou nechutí k vampýrům to musela prožívat ještě víc. Ale asi na zdejší poměry byla připravená, protože se tvářila, jako by to bylo naprosto normální. Nevykolejilo ji to tolik jako mě a Dimitrije. S jistotou jsem věděla, že i on sdílí moje pocity, jen se dokázal líp ovládat a skrývat svůj údiv.

Z šoku jsem se vzpamatovala, až když u dveří propukl nějaký rozruch. Dorazil Raymond a nepřišel sám. Na ramenou mu seděl asi osmiletý malý dhampýr a kolem pobíhala morojská holčička asi stejného věku. Za nimi šla hezká Morojka, které mohlo být něco přes dvacet. A jako poslední se objevil dhampýr jen o něco málo starší než já, pokud vůbec.

Začalo představování. Děti se jmenovaly Phil a Molly a ta Morojka Paulette. Vypadalo to, že všichni bydlí tady, ale jejich vzájemné vztahy mi zůstávaly záhadou. Zjistila jsem jen, že ten mladý dhampýr je Joshua, syn Sarah. Na všechny se usmíval, hlavně tedy na mě a na Sydney. Jeho oči mi připomínaly křišťálově modré oči Ozerových. Až na to, že v Christianově rodině měli skoro všichni tmavé vlasy. Joshua byl blonďák. Musela jsem uznat, že vypadá dost přitažlivě, ale pořád mě zaráželo, že vzešel ze spojení člověka a Moroje, a ne dhampýra a Moroje jako já. Konečný výsledek byl stejný, ale přesto mi to připadalo bizarní.

„Uložím je do tvého pokoje,“ oznámila Sarah Paulettě. „Vy ostatní můžete spát v patře.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že těmi ostatními míní Paulettu, Joshuu, Molly a Phila. Zvedla jsem hlavu a opravdu jsem uviděla něco jako patro, které se táhlo přes polovinu šířky budovy.

Ale nevypadalo dost velké na to, aby se tam poskládali čtyři lidé.

„Nechceme vám přidělávat problémy,“ ozval se Dimitrij, který patrně uvažoval o tomtéž jako já. Skoro po celou dobu tohoto našeho lesního dobrodružství mlčel. Místo slov si šetřil energii na boj. „Nám tam bude dobře.“

„S tím si nedělejte starosti,“ ujišťoval nás Joshua. Opět mě obdařil tím svým pěkným úsměvem. „Nám to nevadí. A Angeline to taky vadit nebude.“

„Komu?“ podivila jsem se.

„To je moje sestra.“

Ovládla jsem se, abych se nezamračila. Do patra se jich nacpe pět, abychom měli pokoj pro sebe. „Děkujeme,“ řekla Sydney. „Moc si toho vážíme. A opravdu se nezdržíme dlouho.“ Přestože alchymisté nesnášejí vampýry, když chtějí, umějí být zdvořilí a okouzlující.

„To je škoda,“ povzdechl Joshua.

„Přestaň flirtovat, Joshi,“ okřikla ho Sarah. „Nechcete vy tři nejdřív něco k jídlu, než půjdete spát? Můžu vám ohřát dušené maso. A k tomu chleba, co upekla Paulette. My už jsme jedli.“

Jak řekla dušené maso, okamžitě se mi vrátily moje dřívější obavy. „To není třeba,“ vyhrkla jsem okamžitě. „Mně bude stačit chleba.“

„Mně taky,“ podpořil mě Dimitrij. Uvažovala jsem, jestli jim jenom nechce přidělávat práci, anebo jestli se taky bojí, jaké maso by nám mohli předložit. Ale spíš jim jen nechtěl přidělávat práci. Dimitrij je ten typ, co se bez váhání vrhne do divočiny a tam přežije úplně všechno.

Paulette zjevně upekla hodně chleba. V našem pokoji nám uspořádali piknik s celým bochníkem a miskou másla, které pravděpodobně stloukla sama Sarah. Pokoj byl asi tak velký jako ten, který jsem obývala na Akademii svatého Vladimíra. Na zemi byly jen dvě matrace. Na nich ležely pečlivě složené deky, které nejspíš nikdo nepoužil už celé měsíce, vzhledem k tomu, jaké bylo poslední dobou vedro. Vzala jsem si kousek chleba, který byl překvapivě dobrý, a rukou jsem přejela po jedné z přikrývek.

„To mi připomíná ruský vzory,“ poznamenala jsem.

Dimitrij se také zadíval na ten vzorek. „Je to podobné, ale ne úplně stejné.“

„To je kulturní vývoj,“ prohlásila Sydney. Byla sice unavená, ale ne natolik, aby přestala mluvit jako učebnice. „Tradiční ruské vzory sem pronikly a tady se smísily s americkými.“

No teda. „To je dobré vědět.“ Celá rodina nás tam nechala a všichni se chystali ulehnout. Obezřetně jsem si prohlížela naše rozvrzané dveře. Za nimi probíhaly hlučné rozhovory, takže nehrozilo, že by nás někdo slyšel, ale přesto jsem snížila hlas. „Už nám můžeš vysvětlit, kdo jsou ksakru tihle lidi?“

Pokrčila rameny. „Udržovatelé.“

„Jo, to už jsem pochopila. A my jsme Poskvrnění. To zní jako lepší jméno pro Strigoje.“

„Ne.“ Sydney se opřela o dřevěnou zeď. „Strigojové jsou Ztracení. A vy jste Poskvrnění, protože žijete v moderním světě a opustili jste staré způsoby a zvyklosti.“

„Hele,“ obořila jsem se na ni. „My tady nepobíháme v krojích a nehrajeme na bendžo.“

„Rose,“ napomenul mě Dimitrij a střelil pohledem ke dveřím. „Dávej si pozor na jazyk. A navíc jsme viděli v kroji jen jednoho.“

„Jestli si budete připadat líp,“ řekla Sydney. „Tak mně přijde váš způsob života lepší. Když vidím, jak tady lidi žijou s…“ Milý a profesionální výraz, který měla před Udržovateli, náhle zmizel. „Je to nechutný. Bez urážky.“

„Nikdo se neuráží,“ ujistila jsem ji a zachvěla se. „Věř mi, že to vnímám podobně. Nemůžu uvěřit… Nemůžu uvěřit, že takhle žijou.“

Přikývla a vypadala potěšeně, že sdílím její názor. „Líbí se mi, že vy se držíte vlastního druhu. Až na to…“

„Až na co?“ chtěla jsem vědět.

Zatvářila se nevrle. „I když tam, odkud pocházíte, se vampýři nežení s lidmi, stejně mezi lidmi žijete v jejich městech. To tihle nedělají.“

„A alchymistům to připadá přijatelnější,“ tipl si Dimitrij. „Neschvaluješ zdejší zvyklosti, ale líbí se ti, že místní žijí stranou od společnosti.“

Sydney přisvědčila. „Čím víc vampýrů zůstane v lesích, tím líp – i když je jejich životní styl šílený. Tihle ale žijí v semknuté komunitě a drží si odstup od okolí.“

„A to dělají tak, že působí nepřátelsky?“ dotázala jsem se. Vždyť na nás vyskočili jako banda válečníků, což Sydney evidentně čekala. Všichni byli připraveni k boji: Morojové, dhampýři i lidé.

„Snad nejsou až tak nepřátelští,“ poznamenala vyhýbavě.

„Pustili tě dál,“ řekl Dimitrij. „Oni alchymisty znají. Proč se tě vlastně Sarah ptala, jestli jsi jim něco nepřinesla?“

„Protože to děláme,“ objasnila. „Skupinám, jako je tahle, často nosíme různé věci, jako třeba jídlo nebo léky pro lidi.“ Opět jsem v jejím hlase zaznamenala posměšný tón, ale ten se vzápětí změnil v nervozitu. „Jde o to, že pokud má Sarah pravdu, pak čekají co nevidět návštěvu alchymistů. To by bylo nadělení, kdybychom se tu s nimi potkali.“

Už jsem ji chtěla začít ujišťovat, že si tu pobudeme jen pár dní, když vtom mi došlo, co řekla předtím. „Počkej. Tys řekla ‚skupiny, jako je tahle‘. Kolik je vůbec takových komunit?“ Obrátila jsem se k Dimitrijovi. „Tohle není stejný jako s alchymisty, že ne? Že by o tom věděl jenom někdo a před ostatními to tajil?“

Zavrtěl hlavou. „Tohle všechno mě ohromuje stejně jako tebe.“

„Pár vašich vůdců má pravděpodobně povědomí, že Udržovatelé existují,“ objasnila Sydney. „Ale podrobnosti neznají. Ani místo. Tyhle skupinky se umějí dobře skrývat, a když je třeba, celý tábor můžou rychle přemístit někam jinam. Drží se stranou od lidí. Nemají vaše lidi rádi.“

Povzdechla jsem si. „Proto nás neprásknou. A proto jsou tak vedle z toho, že jsem možná zabila Taťánu. Za to ti mimochodem děkuju.“

Sydney ani v nejmenším neměla potřebu se omlouvat. „Zajistí nám to ochranu. Šlo jenom o tohle.“ Potlačila zívnutí. „Ale teď už jsem unavená. Nejsem schopná sledovat žádný šílený plány, ať už tvoje nebo Abeho, dokud se trochu nevyspím.“

Věděla jsem, že je unavená, ale až teď jsem si uvědomila, jak to s ní opravdu je. Sydney není jako my. My sice spánek potřebujeme, ale když není jiné východisko, dokážeme se načas obejít i bez něj. Sydney byla vzhůru celou noc a ocitla se v situacích, na něž asi moc zvyklá nebyla. Vypadala, že usne hned tady a teď, vsedě, opřená o zeď. Otočila jsem se k Dimitrijovi. Ten už se na mě taky díval.

„Směny?“ zeptala jsem se. Bylo mi jasné, že naše skupinka na tomhle místě nemůže zůstat nestřežená, i když nás tu považují za hrdiny, kteří zabíjejí královny.

Přikývl. „Běž si lehnout první a já…“

Dveře se otevřely a já i Dimitrij jsme okamžitě vyskočili, připraveni k útoku. Stála tam dhampýrka a koukala z jednoho na druhého. Byla o pár let mladší než já, asi tak stará jako Jill Mastranová, studentka z Akademie svatého Vladimíra, která se chce stát morojskou bojovnicí. Tahle holka jí byla i trochu podobná. Byla štíhlá, ale silná, jako většina dhampýrů, a stála tak, že to vypadalo, že se na nás hodlá každou chvíli vrhnout. Tmavé kaštanové vlasy měla rovné a sahaly jí až k pasu. Ve slunečním světle se jí leskly do odstínů zlaté a měděné. Oči měla stejně modré jako Joshua.

„Takže,“ prohlásila, „vy jste ti hrdinové, co se ubydleli v mým pokoji.“

„Angeline?“ tipla jsem si, když jsem si vzpomněla, že se Joshua zmínil o své sestře.

Přimhouřila oči, protože se jí zjevně nelíbilo, že vím, kdo je. „Ano.“ Pozorně si mě prohlížela a vypadala, že se jí moc nezamlouvám. Pak se zaměřila na Dimitrije. Čekala jsem, že se její výraz změní, protože se jí bude líbit stejně, jako se líbí všem ženám. Ale ne. Vysloužil si stejně podezíravý pohled jako já. Obrátila svou pozornost zase na mě.

„Tomu nevěřím,“ prohlásila. „Jsi moc měkká. Moc upravená.“

Upravená? Vážně? V džínách a tričku, v němž jsem se vyválela po zemi při boji, jsem si tak určitě nepřipadala. Ale jak jsem se tak dívala na její oděv, snad jsem to i pochopila. Oblečení měla sice čisté, ale džíny rozedrané takovým způsobem, že z nich na kolenou zbyly jen nitě. K nim měla jednoduché bílé tílko, které působilo dost domácky. Těžko říct, jestli skutečně bylo původně bílé. Ve srovnání s Angeline jsem tedy asi vypadala upraveně. Pokud tu ale někdo byl upravený, pak to jistě byla Sydney. Klidně by mohla hned vyrazit na obchodní jednání, ostatně se nezúčastnila žádných bitek ani útěků z vězení.

Ale na ni se Angeline ani nepodívala. Nabyla jsem z toho dojmu, že alchymisté jsou pro zdejší lidi jiná kategorie. Asi je považují za jiný druh lidí než ty, s nimiž se žení Udržovatelé. Alchymisté jim sem přinesou zásoby a zase odejdou. Pro tyhle lidi představují něco jako zdroj jídla. Udržovatelé mají ve větší úctě ty lidi, na něž se v mojí kultuře pohlíží spatra.

Bez ohledu na to jsem ale stejně nevěděla, co bych měla Angeline říct. Nelíbilo se mi, že tvrdí, že jsem měkká, a vlastně zpochybňuje moje bojové schopnosti. Rozčílilo mě to, ale nemínila jsem se porvat s dcerou našich hostitelů ani jí objasňovat podrobnosti ohledně královniny vraždy. A tak jsem jen pokrčila rameny.

„Nemůžeš všechny odhadovat podle vzhledu,“ řekla jsem.

„To je pravda,“ přisvědčila chladným hlasem.

Došla do rohu k malé skříňce, z níž vyndala něco, co vypadalo jako noční košile. „A moc mi nezválej postel,“ varovala mě. Pohlédla na Sydney sedící na druhé matraci. „Co uděláte s Paulettinou postelí, je mi fuk.“

„Paulette je tvoje sestra?“ zeptala jsem se, protože mi vůbec nebyly jasné zdejší rodinné vztahy.

Ale zdálo se, že nemůžu říct absolutně nic, aniž bych tuhle holku neurazila. „Samozřejmě, že ne,“ vyštěkla Angeline a hlučně za sebou zabouchla dveře. Ohromeně jsem se dívala za ní.

Sydney zívla a natáhla se na matraci, na které seděla. „Paulette bude pravděpodobně Raymondova… ehm, milenka. Konkubína.“

„Cože?“ vyjekla jsem. Moroj se ožení s lidskou ženou a je jí nevěrný s Morojkou? Připadalo mi, že víc podobných informací už asi nedokážu zpracovat. „A ona žije s jeho rodinou?“

„Mě se neptej, já ti to asi nevysvětlím. O vašich ujetých zvyklostech nechci vědět víc, než je nezbytně nutný.“

„To nejsou moje zvyklosti,“ opáčila jsem.

Zanedlouho přišla Sarah, omluvila se za Angeline a ujistila se, že nic nepotřebujeme. Řekli jsme, že jsme spokojení, a poděkovali jí za pohostinnost. Jakmile odešla, ustanovili jsme si s Dimitrijem směny na spánek. Bylo by mi příjemnější, kdybychom zůstali vzhůru oba, protože jsem se obávala, že Angeline může někomu spícímu podříznout hrdlo. Jenže jsme si oba potřebovali odpočinout a stejně jsem věděla, že bychom oba reagovali pohotově, kdyby se otevřely dveře našeho pokoje.

A tak jsem nechala Dimitrijovi první hlídku, zatímco jsem se zachumlala do Angelininy postele a snažila se ji moc nezválet. Byla překvapivě pohodlná. Nebo jsem možná byla tak strašně unavená. Dokázala jsem přestat myslet na svoje starosti s popravou, ztraceným sourozencem a podivnými zvyklostmi vampýrů. Upadla jsem do hlubokého spánku a začala snít…, ale nebyl to obyčejný sen. Jako by se můj vnitřní svět změnil. Připadalo mi, že jsem jak v realitě, tak mimo ni. Byla jsem vtažena do snu vyvolaného éterem.

Adrian!

To pomyšlení ve mně vyvolalo radost. Chyběl mi a nemohla jsem se dočkat, až si s někým normálně promluvím po tom všem, co se stalo na královském dvoře. Během mého útěku moc času na povídání nebylo a po tomhle bizarním lesním dobrodružství jsem potřebovala aspoň náznak normality a civilizace.

Začal se přede mnou formovat snový svět a byl čím dál jasnější. Nacházela jsem se na místě, kde jsem nikdy dřív nebyla. Ocitla jsem se v přijímacím salónu s křesly a pohovkami pokrytými fialovými kašmírovými polštáři. Na stěnách visely olejomalby a v rohu stála harfa. Už před delší dobou jsem pochopila, že se nedá předvídat, kam mě Adrian ve snu zavede – nebo co mi dá na sebe. Naštěstí jsem na sobě měla džíny a tričko a na krku mi visel můj modrý nazar.

Nedočkavě jsem se otočila a hledala Adriana, abych ho mohla pořádně obejmout. Ale jak jsem se rozhlížela po místnosti, nebyl to Adrian, koho jsem spatřila.

Stál tam Robert Doru.

A spolu s ním Viktor Daškov.

DESET

Když váš přítel, umí vcházet do snů, pochopíte spoustu věcí. Nejdůležitější z nich je, že když něco ve snu uděláte fyzicky, vnímáte to stejně, jako by se to dělo ve skutečném světě. Řekněme třeba, když někoho políbíte. S Adrianem jsme se takhle ve snu líbali už mnohokrát a bylo to tak intenzivní, že mě to pokaždé vzrušilo a chtěla jsem víc. Přestože jsem nikdy nikoho ve snu nenapadla, vsadila bych se, že rána ve snu bolí stejně jako ta opravdová.

Bez váhání jsem skočila před Viktora a nevěděla jistě, jestli ho mám jen praštit, nebo rovnou začít škrtit. Obojí mi připadalo jako bezva nápad. Jenže jsem neudělala ani jedno. Rozmáchla jsem se a bylo to, jako bych narazila pěstí do neviditelné zdi. Tvrdě. Viktora jsem se ani nedotkla, jen mě ten zpětný náraz odhodil. Zavrávorala jsem a pokusila se zaujmout stabilní pozici, ale skončila jsem na zemi. Ve snech to chodí opravdu jako ve skutečnosti.

Zadívala jsem se na Roberta a pociťovala přitom vztek a nervozitu. To druhé jsem se snažila nedávat najevo. „Ty ovládáš éterem i telekinezi?“

Vím, že je to možné, ale ani Lissa, ani Adrian se to zatím nenaučili. A pomyšlení na to, že Robert umí stavět neviditelné stěny a házet kolem sebe předměty, se mi vůbec nelíbilo. To byla nepřítelova výhoda, kterou jsem teď vůbec nepotřebovala.

Robert se tvářil tajemně. „Ovládám sen.“

Viktor na mě shlížel se svým samolibým vypočítavým výrazem, v němž naprosto exceloval. Došlo mi, v jak nedůstojné póze se nacházím, a urychleně jsem se vyškrábala zase na nohy. Napjala jsem se a pořádně se zapřela nohama. Uvažovala jsem, Jestli tam Robert bude udržovat tu neviditelnou stěnu pořád.

„Už ses vyvztekala?“ dotázal se Viktor. „Když se budeme chovat jako civilizovaní lidé, bude náš rozhovor mnohem příjemnější.“

„Nemám zájem se s vámi bavit,“ vyštěkla jsem. „Jediný, co chci udělat ve skutečným světě, je najít tě a předat vyšší moci.“

„Kouzelné,“ poznamenal Viktor. „Třeba nám dají jednu celu dohromady.“

Trhla jsem sebou.

„Ano,“ pokračoval. „Vím o všem, co se stalo. Chudinka Taťána. Taková tragédie! Taková ztráta!“

Jeho posměšný melodramatický tón způsobil, že mě napadlo něco alarmujícího. „Ty… ty s tím nemáš nic společnýho, že ne?“ Viktorův útěk z vězení vyvolal mezi Moroji vlnu strachu a paranoie. Všichni byli přesvědčeni, že teď půjde po nich. Ale já věděla, jak to s jeho útěkem bylo doopravdy, a tak jsem takovým řečem nevěnovala pozornost a jenom jsem předpokládala, že se Viktor někde schovává. Teď jsem si ale vzpomněla, že už kdysi chtěl podnítit mezi Moroji revoluci, a napadlo mě, jestli ten, kdo zavraždil královnu, je skutečně tím největším zloduchem.

Viktor odfrkl. „To těžko.“ Dal si ruce za záda, začal přecházet po místnosti a předstírat, že si prohlíží obrazy. Znovu jsem přemýšlela, jak dlouho vydrží Robertův štít. „Mám mnohem sofistikovanější metody, abych dosáhl svého. K něčemu takovému bych se nikdy nesnížil – a ty taky ne.“

Už už jsem mu chtěla říct, že když si zahrával s Lissinou myslí, příliš sofistikované to nebylo, ale vtom mi došel význam jeho posledních slov. „Tak ty myslíš, že jsem to neudělala?“

Podíval se na mě od obrazu představujícího muže v cylindru s vycházkovou holí, u něhož zrovna stál. „Jistěže ne. Ty bys nikdy neudělala nic, co by vyžadovalo tolik prozíravosti. A pokud je pravda to, co jsem slyšel o místě činu, taky bys po sobě nikdy nenechala tolik důkazů.“

Byly to urážky i komplimenty. „No tak dík za důvěru. Strachovala jsem se, co si o tom budeš myslet.“ Tím jsem si od něj vysloužila úsměv. Překřížila jsem si ruce přes prsa. „Jak vy dva vůbec víte, co se děje u dvora? Máte tam špehy?“

„Takové věci se ve světě Morojů šíří rychle,“ poznamenal Viktor. „Nejsem tak docela bez kontaktů. O Taťánině vraždě jsem se dozvěděl skoro okamžitě. A o tvém mistrovském útěku taky.“

Dívala jsem se víceméně jen na Viktora, ale občas jsem střelila pohledem i po Robertovi. Mlčel a tvářil se natolik zasněně, že nebylo jasné, jestli vůbec vnímá, o čem je tu řeč. Když jsem se na něj tak dívala, přeběhl mi po zádech mráz. Byl typickým příkladem toho, jak moc může někoho zničit éter.

„Proč tě to zajímá?“ vyštěkla jsem. „A proč mě sakra otravujete ve snech?“

Viktor dál přecházel sem a tam, zastavil se jen na chvilku, aby prsty přejel po dřevěném hladkém povrchu harfy. „Protože se velmi zajímám o morojskou politiku. A rád bych se dozvěděl, kdo tu vraždu skutečně spáchal a co tím sleduje.“

Ušklíbla jsem se. „To zní, jako bys záviděl, že teď pro změnu tahá za nitky někdo jiný než ty. Bez urážky.“

Spustil ruku z harfy a upřel na mě pohled svých pronikavých světle zelených očí, stejných, jako má i Lissa. „S těmi svými moudrými poznámkami se daleko nedostaneš. Buď si od nás necháš pomoct, nebo ne.“

„Ty jsi ten poslední, od koho bych chtěla pomoct. Nestojím o to.“

„Chápu. Ono to totiž bude mimořádně skvělé, když budeš žít jako uprchlík, věčně na útěku a navíc ještě s chlapem, o kterém si všichni myslí, že je Strigoj.“ Viktor se vypočítavě odmlčel. „Samozřejmě jsem si jist, že to poslední ti nevadí. Víš, že kdybych vás dva našel a tebe zastřelil, mohl bych se vrátit zpátky jako hrdina?“

„Na to moc nesázej.“ Pěnila jsem vzteky, jednak z těch jeho urážek a pak taky proto, že mně i Dimitrijovi způsobil v minulosti už řadu problémů. S vynaložením veliké vůle jsem mu odpověděla hlubokým výhrůžným hlasem. „Já si najdu tebe. A nejspíš se nedožiješ toho, abych tě předala vyšší moci.“

„Snad už jsme se shodli na tom, že bys nedokázala nikoho zavraždit.“ Viktor usedl do jednoho křesla s polštáři a pohodlně se tam uvelebil. Robert dál stál opodál a tvářil se pořád stejně bezvýrazně. „Teď především musíme přijít na to, proč někdo chtěl zabít královnu. Moc milá sice nebyla, ale to byl asi těžko ten důvod. Lidé dělají takové věci proto, aby získali moc nebo příležitost prosadit své vlastní zájmy. Pokud vím, tak Taťána učinila poslední kontroverzní rozhodnutí, když nedávno schválila zákon o snížení věku. Ano, proto se na mě tak mračíš. A právě ten zákon odporuje její vraždě.“

Ani v nejmenším jsem nechtěla Viktorovi dát za pravdu. Nechtěla jsem s ním vést rozumnou diskusi. Chtěla jsem jen nějaký náznak, kde se může Viktor nacházet v reálném světě. A pak jsem taky chtěla další šanci pokusit se znovu probourat tu neviditelnou zeď. Kdybych mohla způsobit nějakou škodu, stálo by to za to riziko. Trošku mě tedy překvapilo, když jsem se slyšela říct: „Ať už to udělal kdokoli, chtěl přijít s něčím ještě horším – na dhampýry. Myslí si, že tenhle zákon je moc měkký.“

Uznávám, že vyvést z míry Viktora Daškova je jednou z největších radostí v mém životě. Teď se mi toho uspokojení dostalo, což jsem usuzovala z jeho zdviženého obočí a udiveného výrazu. Nebylo snadné překvapit takového mistra pletich teorií, která ho ani nenapadla. „Zajímavé,“ utrousil nakonec. „Možná jsem tě podcenil, Rose. To byla brilantní dedukce.“

„No, ehm… To nebyla tak úplně moje dedukce.“

Viktor očekával podrobnější vysvětlení. Dokonce i Robert se vymanil ze svého obluzení a zadíval se na mě. Bylo to strašidelné.

„Taťána to sdělila přímo – teda v dopise, co mi nechala.“ Proč před nimi takhle plácám? Aspoň se mi ale podařilo opět Viktora překvapit.

„Taťána Ivaškovová nechala dopis s tajnou informací pro tebe? Proč?“

Skousla jsem si ret a zadívala se na jeden z obrazů. Byla na něm elegantně oděná Morojka se stejnýma jadeitově zelenýma očima, jaké má většina členů rodiny Daškovových i Dragomirových. V tu chvíli mě napadlo, jestli Robert nevybral za dějiště tohoto snu nějaké sídlo Daškovových, které znal z dětství. Koutkem oka jsem postřehla pohyb, a tak jsem svou pozornost raději začala věnovat zase oběma bratrům.

Viktor se zvedl a se zvědavým výrazem ve tváři udělal pár kroků směrem ke mně. „Je toho víc. Co dalšího ti sdělila? Věděla, že je v nebezpečí. Věděla, že ten zákon o snížení věku je toho součástí… Ale to přece nebylo všechno. Nebo ano?“

Zůstala jsem zticha, ale v mysli už se mi rodil šílený nápad. Vlastně jsem uvažovala, jestli by mi Viktor nemohl pomoct. Vzhledem k tomu, co už se mezi námi stalo, to ale zas až tak šílený nápad nebyl. Vždyť jsem ho osvobodila z vězení, aby mi pomohl.

„Taťána napsala…“ Můžu to říct? Můžu mu sdělit tajemství, které jsem neprozradila ani Lisse? Kdyby se Viktor dozvěděl, že existuje další Dragomir, mohl by tu informaci použít pro svoje plány. Ale jak? Netušila jsem, ale už dlouho vím, že od něj můžu čekat nečekané. A taky… Viktor zná spoustu tajemství Morojů. Celkem by mě bavilo sledovat jeho a Abeho, jak společně zapojují své brilantní mozky do pátrání. Nepochybuju, že spousta Viktorových vědomostí se týká právě Dragomirových a Daškovových. Polkla jsem. „Taťána napsala, že existuje ještě jeden Dragomir. Že Lissin táta měl poměr s nějakou ženskou, a když přijdu na to, kdo to je, Lissa tím pádem získá svou moc a bude moct usednout v radě.“

Když si Viktor s Robertem vyměnili šokované pohledy, uvědomila jsem si, že se můj plán obrátil proti mně. Viktor mi nic tajného neřekne. To jen já jsem mu vyslepičila cennou informaci. Sakra, sakra, sakra.

Znovu se na mě zadíval a zatvářil se zamyšleně. „Takže Eric Dragomir nebyl takový světec, za jakého ho všichni považují?“

Zaťala jsem ruce v pěsti. „Neurážej jejího tátu.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Měl jsem Erika moc rád. Ale ano… Pokud je to skutečně tak, pak měla Taťána pravdu. Technicky vzato má Vasilisa rodinné zázemí a její liberální názory by jistě daly vznik nové frakci v radě, která vypadá, že se nikdy nezmění.“ Zakuckal se. „Ano, rozhodně by to dost lidí popudilo – včetně vraha, který chce utlačovat dhampýry. Dovedu si představit, že dotyčný nebo dotyčná nechtěli, aby tato informace vyplula na povrch.“

„Někdo už se pokusil zbavit se záznamů, který spojovaly Lissina tátu s jeho milenkou.“ Opět jsem promluvila bez rozmýšlení a vzápětí jsem si to vyčítala. Nechtěla jsem oběma bratrům poskytnout víc informací. Nechtěla jsem si s nimi hrát na spolupracovníky.

„Nech mě hádat,“ řekl Viktor. „Právě o tohle se pokoušíš, že?

Najít Dragomirova bastarda.“

„Hele, neříkej…“

„Je to jen výraz,“ přerušil mě. „Pokud vás dvě znám – a myslím si, že vás znám velice dobře –, Vasilisa se teď u dvora zoufale snaží očistit tvoje jméno, zatímco ty a Belikov si užíváte erotikou nabitého dobrodružství při hledání jejího bratra nebo sestry.“

„Ty o nás nic nevíš,“ zavrčela jsem. Vskutku erotikou nabité dobrodružství!

Pokrčil rameny. „Vyčtu ti to z tváře. A opravdu to není špatný nápad. Není ani bůhvíjak vynikající, ale vyloženě špatný není. Dej Dragomirům rodinné kvórum, a budeš mít v radě hlas, který se za tebe bude přimlouvat. Předpokládám, že žádnou stopu nemáte…?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

Viktor pohlédl na Roberta. Věděla jsem, že ti dva spolu nemají žádnou psychickou komunikaci, ale jak se tak na sebe podívali, měla jsem z toho dojem, že přemýšlejí o tomtéž a vzájemně si dávají za pravdu. Nakonec Viktor přikývl a obrátil se zase ke mně.

„Tak tedy dobrá. Pomůžeme ti.“ Vyznělo to, jako by se neochotně uvolil prokázat mi ohromnou laskavost.

„Tvou pomoc nepotřebujeme!“

„Jistěže potřebujete. Míříš mimo svoji ligu, Rose. Hodláš se vydat do hnízda ošklivé státní politiky, což je něco, s čím nemáš absolutně žádné zkušenosti. Není žádná ostuda si to přiznat. Já se taky nestydím uznat, že kdyby mezi námi náhodou došlo na pěstní souboj, jistě bys vyhrála.“

Další dvojsmyslný kompliment. „Vedeme si skvěle. Pomáhá nám alchymistka.“ Tak. Tohle mu ukáže, kdo je mimo svou ligu. Potěšilo mě, že to na něj udělalo trochu dojem. Trochu.

„Tak to je lepší, než bych čekal. A přišla už ta tvoje alchymistka na nějakou stopu?“

„Pracuje na tom,“ zopakovala jsem.

Frustrovaně povzdechl. „V tom případě budeme potřebovat čas, že? Aby Vasilisa pokročila s pátráním na královském dvoře a vy abyste vystopovali to dítě.“

„Děláš, jako bys věděl všechno,“ řekla jsem. „Myslela jsem, že o tom budeš něco vědět.“

„Bohužel ne.“ Viktor ovšem nezněl moc přesvědčivě. „Ale ujišťuju tě, že jakmile na něco narazíme, hned tě budu informovat.“ Přesunul se ke svému bratrovi a poklepal mu po paži, aby ho uklidnil. Robert jej obdařil zbožňujícím pohledem. „Ještě tě navštívíme. Dej nám vědět, až se dozvíš něco užitečného, a my se s tebou zase sejdeme.“

Vytřeštila jsem oči. „Nedělej takový…“ Zarazila jsem se. V Las Vegas jsem nechala Viktora uprchnout. A on mi teď nabízí, že mě navštíví. Možná bych mohla svou chybu napravit. Rychle jsem se pokusila nějak zastřít svou neschopnost vyjádřit se. „Jakou mám jistotu, že vám můžu věřit?“

„Nemáš,“ vyhrkl. „Musíš jen věřit, že nepřítel tvého nepřítele je tvůj přítel.“

„Tohle rčení jsem nikdy neměla ráda. Ty budeš vždycky můj nepřítel.“

Trochu mě překvapilo, že se v tu chvíli Robert probral k životu. Se zuřivým výrazem vykročil vpřed. „Můj bratr je dobrý člověk, ty stínem políbená! Jestli mu ublížíš… Jestli mu ublížíš, zaplatíš za to. A příště už se zpátky nevrátíš. Svět mrtvých tě podruhé ze svých spárů nepustí.“

Věděla jsem, že hrozby toho šílence nemůžu brát vážně, ale při jeho poslední větě mi přeběhl po zádech mráz. „Tvůj bratr je psycho…“

„To stačí,“ utnul mě Viktor a opět Roberta poklepal po ruce. Ten se na mě nepřestával mračit, ale vycouval. Vsadila bych se, že ta neviditelná zeď už zase stojí. „Tohle nám neprospěje. Jenom marníme čas, kterého se nám beztak nedostává. Potřebujeme ho získat víc. Volba nového panovníka může začít od nynějška kdykoli a Taťánin vrah ji může ovlivnit. Musíme volbu zpomalit – nejen proto, abychom zmařili plány tomu vrahovi, ale také abychom získali čas na splnění našich úkolů.“

Už mě to začínalo unavovat. „Jo? A jak to chceš udělat?“

Viktor se usmál. „Tak, že navrhneme Vasilisu za kandidátku na příští královnu.“

Vzhledem k tomu, že jsem se dohadovala s Viktorem Daškovem, nemělo by mě asi překvapit vůbec nic, co říká. Bylo jen známkou míry jeho šílenství, že mě neustále nachytával nepřipravenou.

„To je nemožný,“ prohlásila jsem.

„Ne tak docela,“ odvětil.

Zoufale jsem rozhodila rukama. „Tys nedával pozor, když jsme se tu před chvílí bavili? Smyslem všeho našeho snažení je poskytnout Lisse rodinný právo usednout v morojský radě. Vždyť teď nemůže ani volit! Jak by asi mohla kandidovat na královnu?“

„Podle zákona by mohla. Je psáno, že na pozici panovníka může kandidovat jedna osoba z každé královské rodiny. To je vše, co se o tom v zákoně píše. Jedna osoba z každé královské rodiny. Není tam ani zmínka o tom, kolik členů ta rodina musí mít, jako je to v případě volebního práva v radě. Potřebuje jen získat tři nominační hlasy – a zákon nespecifikuje, z jakých rodin musejí ty hlasy přijít.“

Viktor mluvil tak škrobeně a přesně, jako by citoval z nějakého zákoníku. Uvažovala jsem, zda zná zpaměti všechny zákony. Ale když si na porušování zákonů postavíte kariéru, asi byste je znát měli.

„Ať už ten zákon napsal kdokoli, pravděpodobně předpokládal, že kandidáti budou mít nějaký rodinný příslušníky. Autor se jenom neobtěžoval to zdůraznit. Jestli bude Lissa kandidovat, lidi budou protestovat a používat tenhle argument.“

„Ať si protestují, jak budou chtít. Ti, co jí upírají její místo v radě, odkazují na ten jeden řádek v zákoníku, který zmiňuje členy rodiny. Pokud je tohle jejich argument – že se musí splnit úplně všechny podmínky –, pak by se měli zachovat stejně i v případě volebního zákona. A ten, jak už jsem řekl, se o žádných rodinných příslušnících nezmiňuje. A to je ta krásná trhlina v zákoně. Její oponenti nemůžou dosáhnout obojího.“ Viktor se spokojeně usmál. „Ujišťuju tě, že nic zákonného jí nemůže zabránit v tom, aby kandidovala.“

„A co její věk?“ připomněla jsem mu. „Kandidující princové a princezny jsou vždycky staří.“ Titul prince nebo princezny totiž vždy podle tradice přechází na nejstaršího člena rodiny, což je obvykle taky ten, kdo kandiduje na krále či královnu. Rodina se samozřejmě může rozhodnout navrhnout někoho, kdo vyhovuje víc, ale pokud vím, vždycky je to někdo starší a zkušenější.

„Jediným požadavkem na věk je, aby byl kandidát plnoletý,“ prohlásil Viktor. „Je jí osmnáct. Má po maturitě. Ostatní rodiny mají mnohem větší rybníky, kde můžou lovit svoje kandidáty, takže vždy přirozeně vyberou někoho zkušenějšího. Ale v případě Dragomirů? Není jiná možnost. Navíc mladí panovníci už tu také byli. Třeba proslulá královna Alexandra, která nebyla o moc starší než Vasilisa. Všichni ji milovali pro její výjimečnost. Na královském dvoře u kostela stojí její socha.“

Nervózně jsem se zavrtěla. „Vlastně… už tam nestojí. Ehm, tak nějak vybouchla.“

Viktor na mě vykulil oči. O mém útěku se zjevně dozvěděl, ale neznal všechny podrobnosti.

„To je teď ale fuk,“ rychle jsem to odbyla a pocítila výčitky svědomí z toho, že mám na svědomí zničení sochy slavné královny. „Celej ten nápad s využitím Lissy je k smíchu.“

„Nebudeš jediná, kdo si to pomyslí,“ poznamenal Viktor. „Budou se hádat. Budou bojovat. Nakonec však zvítězí zákon. Budou ji muset nechat kandidovat. Projde zkouškami a nejspíš je zvládne. Pak ale nastanou volby. Zákony, podle nichž se tento proces řídí, se zmiňují o členu rodiny asistujícím při volbě.“

Šla mi z toho hlava kolem. Psychicky mě vyčerpávalo pořád poslouchat o všech těch skulinách v zákonech a technických náležitostech.

„Prostě mi to řekni normálně,“ poručila jsem mu.

„Až nastanou volby, Vasilisa už nebude připadat v úvahu. Nemá žádnou rodinu, která by se ujala role potřebné při volbách. Jinými slovy, zákon říká, že může kandidovat a podstoupit zkoušky. Ale vlastně ji nikdo nemůže volit, protože nemá žádnou rodinu.“

„To je ale… debilní.“

„Souhlasím.“ Odmlčel se. Myslím, že ani jeden z nás neočekával, že bychom se mohli na něčem shodnout.

„Lisse se to nebude líbit. Nikdy by se nechtěla stát královnou.“

„Tys mě neposlouchala?“ vykřikl Viktor. „Ona nebude královnou. Nemůže. Je to špatně napsaný zákon, protože tuhle situaci nikdo nepředvídal. Je to zmatek. Ale zdrží to volby natolik, že budeme mít čas najít Vasilisina sourozence a zjistit, kdo zabil Taťánu.“

„Hele! Už jsem ti říkala, že není žádný ‚my‘! Já nebudu…“

Viktor s Robertem si vyměnili pohledy.

„Vasilisa musí kandidovat,“ utnul mě rázně Viktor. „A my se brzo ozveme a dáme ti vědět, kde se sejdeme na pátrání po ztraceném Dragomirovi.“

„To není…“

Probudila jsem se.

Okamžitě jsem se nadechla k nadávkám, ale včas jsem si uvědomila, kde jsem, a tak jsem si nechala jadrné výrazy pro sebe. V rohu jsem rozeznávala siluetu Dimitrije na hlídce. Nechtěla jsem, aby věděl, že jsem vzhůru. Zavřela jsem oči, pohodlně se uvelebila a doufala, že tentokrát už doopravdy usnu a nebudu se účastnit žádných šílených plánů bratrů Daškovových. Lissa jakožto kandidátka na královnu? To je šílenost. Ale přitom… není to zase o tolik šílenější než většina věcí, které jsem kdy udělala.

Pustila jsem to z hlavy, uvolnila se a začala usínat. Zdůrazňuji, že začala. Protože najednou se přede mnou vynořil další sen vyvolaný éterem.

Tohle bude zjevně rušná noc.

JEDENÁCT

Připravila jsem se na to, že opět uvidím bratry Daškovovy, kteří mi jistě zapomněli udělit poslední „radu“, ale namísto nich jsem spatřila…

„Adriane!“

Rozběhla jsem se zahradou, v níž jsem se objevila, a padla mu kolem krku. Pevně mě objal a zvedl mě do vzduchu.

„Malá dhampýrko,“ oslovil mě, sotva mě postavil zase na zem. Rukama mě ale nepřestával držet kolem pasu. „Chybělas mi.“

„Ty mně taky.“ A byla to pravda. Události posledních dnů mi obrátily život naruby a útěchou pro mě bylo už to, že jsem mohla být s Adrianem. Aspoň ve snu. Stoupla jsem si na špičky a políbila ho. Vychutnávala jsem si hřejivý pocit z toho, když se naše rty setkaly.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se, když jsem se od něj odtáhla. „Nikdo mi toho o tobě moc neřekl. Tvůj stařík tvrdí, že jsi v bezpečí a že by mu alchymisti dali vědět, kdyby se něco zvrtlo.“

Radši jsem Adrianovi neřekla, že to není tak docela pravda. Vždyť Abe ani neví, že se tu bratříčkujeme s nějakými volnomyšlenkářskými vampýry z lesů.

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem Adriana. „Nudím se. Trčíme zahrabaný v týhle díře. Nemyslím, že nás někdo hledá.“

Jeho pohledný obličej se rozzářil úlevou a mně až teď došlo, jak se o mě bál. „To jsem rád, Rose. Nedovedeš si představit, jaký to je. Nedělají jen to, že vyslýchají lidi, co do toho teoreticky mohli být zapletení. Strážci taky plánujou, jak tě dopadnout. Už se tu mluví o ‚smrtící síle‘.“

„Stejně mě nenajdou. Jsem docela daleko.“ Velice daleko.

„Lituju, že jsem nejel s váma.“

Pořád se tvářil ustaraně, a tak jsem mu přitiskla prst na rty. „Ne, to neříkej. Máš se líp tam, kde jsi. A taky je lepší, když tě se mnou nikdo nespojuje víc, než je nutný. Už tě vyslýchali?“

„Jo, ale nic užitečnýho ze mě nedostali. Mám neprůstřelný alibi. Předvolali mě, zrovna když jsem šel za Michailem, protože předtím jsme mluvili s…“

„S Joem, já vím.“

Adrian se podivil jen krátce. „Tys nás špehovala, malá dhampýrko.“

„Těžko nešpehovat.“

„Líbí se mi, že vždycky poznáš, když je Lissa v maléru, ale jsem rád, že nemáš pouto se mnou. Asi bych nechtěl, abys mi koukala do hlavy.“

„Nemyslím, že by se ti někdo chtěl koukat do hlavy. Stačí jedna osoba, která žije život Adriana Ivaškova.“ V očích mu zajiskřilo pobavením, ale já jsem se rychle vrátila k věci. „Každopádně jsem byla u toho, když Lissa…, ehm, vyslýchala Joea. To je vážný. Co k tomu řekl Michail? Jestli Joe u výslechu lhal, pak polovina důkazů proti mně je neplatná.“ Teoreticky by to ovšem taky podkopalo Adrianovo alibi.

„Ne celá polovina. Bylo by lepší, kdyby Joe býval řekl, žes v době vraždy byla ve svým pokoji, než aby přiznal, že je pako, který si nic nepamatuje. Taky by bylo lepší, kdyby to všechno neprozradil pod Lissiným nátlakem. Michail to nemůže nahlásit.“

Povzdechla jsem si. Jelikož jsem tak často ve společnosti uživatelů éteru, už považuju éter za něco zcela samozřejmého. Je snadné zapomínat, že mezi Moroji je to pořád ještě tabu – věc, za kterou se můžete dostat do vážného maléru. Lissa by neměla problém jen z toho, že na Joea použila éter. Klidně by ji mohli nařknout, že přinutila Joea říct, co sama chtěla slyšet. Cokoli by pak řekla na mou obranu, by bylo podezřelé. Nikdo by tomu neuvěřil.

„A taky když se dostane ven, co Joe povídal,“ dodal zděšeně Adrian, „všichni se dozvědí, co moje matka provedla z čiré lásky k synovi.“

„To mě mrzí,“ pokusila jsem se ho utěšit. Objala jsem ho. Na rodiče si stěžoval v jednom kuse, ale svou matku měl opravdu rád. Muselo pro něj být těžké, když zjistil, jak Joea podplácela.

A taky jsem věděla, že ho pořád bolí Taťánina smrt. Zdá se, že poslední dobou způsobuju mužům jen trápení. „Ale jsem moc ráda, že tě z toho dostala a nikdo tě s tím nespojuje.“

„Byla to od ní blbost. Kdyby na to někdo přišel, bude v pořádným maléru.“

„A co teda radí Michail?“

„Slíbil, že půjde za Joem a vyslechne ho sám. Od toho se pak odpíchneme. Prozatím si s tou informací nemůžeme nic počít. Je užitečná pro nás…, ale ne pro právní systém.“

„Jo,“ povzdechla jsem si a snažila se nepřipadat si tak zdrceně. „Asi je to lepší než nic.“

Adrian přikývl a jeho zachmuřená nálada ho rázem přešla, což u něj bylo obvyklé. Nepřestával mě objímat, ale trochu se ode mě odtáhl a usmál se. „Mimochodem, hezký šaty.“

Překvapila mě ta náhlá změna tématu, ale už jsem si na to za tu dobu s ním taky mohla zvyknout. Podívala jsem se na sebe a zjistila, že mám na sobě svoje staré šaty. Byly černé a moc sexy. Měla jsem je na sobě, když tenkrát Viktor použil na mě a na Dimitrije kouzlo chtíče. A jelikož mě do tohohle snu neoblékl Adrian, nejspíš to udělalo moje podvědomí. Docela mě ohromilo, že si moje podvědomí vybralo právě tyhle šaty.

„Aha…“ Najednou mi bylo trapně, aniž bych věděla proč. „Moje normální oblečení je v hrozným stavu. Asi jsem chtěla tentokrát vypadat dobře.“

„Moc ti to sluší.“ Adrian přejel prsty po ramínku od šatů. „Vážně moc.“

Dokonce i ve snu jsem pod jeho dotykem roztávala. „Bacha, Ivaškove. Na tohle nemáme čas.“

„Vždyť spíme. Co jinýho můžeme dělat?“

Moje protesty udusil polibkem. Poddala jsem se mu. Jednou rukou mě pohladil po stehně v místech, kam mi sahaly šaty. Musela jsem se hodně soustředit, abych přišla na to, že pokud mi ty šaty vyhrne, moje jméno u dvora to patrně neočistí. Váhavě jsem se stáhla.

„Musíme zjistit, kdo zabil Taťánu,“ řekla jsem a snažila se zklidnit svůj dech.

„Není žádný ‚my‘,“ prohlásil a nevědomky tak zopakoval to, co jsem před chvílí řekla Viktorovi. „Jsem tu já, Lissa a Christian. A další ztracený existence, který nazýváme přáteli.“ Pohladil mě po vlasech, znovu si mě přivinul blíž a políbil mě na tvář. „Neboj, malá dhampýrko. Dávej na sebe pozor. Jenom zůstaň, kde jsi.“

„To nemůžu,“ namítla jsem. „Ty to nechápeš? Nemůžu jen sedět a nic nedělat.“ Ta slova mi vyšla z pusy dřív, než jsem tomu dokázala zabránit. Když jsem si stěžovala na svou pasivitu Dimitrijovi, bylo to něco jiného, jenže s Adrianem… Zkrátka jsem potřebovala, aby si on i všichni ostatní u dvora mysleli, že dělám „správnou věc“.

„Musíš. My se o tebe postaráme.“ Uvědomila jsem si, že to nepochopil. Nepochopil, jak zoufale potřebuju udělat něco, abych jim pomohla. Ale muselo se mu nechat, že to se mnou myslel dobře. Zřejmě se domníval, že postarat se o mě je zásadní. Chtěl, abych zůstala v bezpečí. Jenže nechápal, jak strašně mě ničí tohle nicnedělání. „Najdeme toho vraha a zarazíme ho, ať už teď dělá, co chce…, nebo teprve udělá. Může to trvat dlouho, ale spravíme to.“

„Čas…,“ zahučela jsem se rty přitisknutými na jeho tričko. Radši už jsem to nechala být. Kdybych ho přesvědčovala, že musím svým kamarádům pomoct, beztak by to k ničemu nevedlo. A navíc teď mám před sebou svůj úkol. Musíme toho udělat tolik, a máme tak málo času. Zadívala jsem se na krajinu, kterou ve snu vytvořil. Už dřív jsem si všimla stromů a květin, ale až teď jsem si uvědomila, že jsme na zahradě před kostelem, která vypadala jako dřív, ještě než to tam Abe poničil. Socha královny Alexandry tam stála nedotčená, její dlouhé vlasy a vlídné oči byly stále zvěčněné do kamene. Vyšetřování vraždy bylo skutečně prozatím pouze v rukou mých kamarádů. Adrian měl pravdu – může to trvat dlouho. Povzdechla jsem si. „Čas. Potřebujeme víc času.“

Adrian ode mě nepatrně poodstoupil. „Hmmm? Co to povídáš?“

Podívala jsem se mu do očí a skousla si ret. Na mysl se mi dral snad milión myšlenek. Podívala jsem se na Alexandru a rozhodla se. Uvažovala jsem, jestli si za to zasloužím další body ke svému bláznovství. Obrátila jsem se znovu k Adrianovi a stiskla mu ruku.

„Řekla jsem, že potřebujeme víc času. A vím, jak ho můžeme získat…, jenže… budeš pro mě muset něco udělat. A taky by ses o tom zatím neměl zmiňovat Lisse…“

Měla jsem čas právě tak na to, abych Adrianovi předala instrukce. Toho to šokovalo, přesně jak jsem očekávala. Pak mě hned vzbudil Dimitrij, abychom se vystřídali na stráži. Prohodili jsme se a ani jsme spolu moc nemluvili. Tvářil se jako obvykle zamyšleně, ale jeho obličej nesl i jasné známky únavy. Nechtěla jsem ho teď zatěžovat svým setkáním s Viktorem a Robertem ani mu vykládat, že jsem právě řekla Adrianovi, co má dělat. Na to bude dost času později. Dimitrij usnul a Sydney se celou dobu ani nepohnula. Záviděla jsem jí celonoční spánek, ale jak bylo v místnosti čím dál víc světla, neubránila jsem se úsměvu. Sydney totiž po našem nočním dobrodružství nedobrovolně najela na vampýrský režim.

Lissa měla samozřejmě tentýž režim, což znamenalo, že ji klidně můžu během své hlídky navštívit. Zároveň jsem ale musela dávat pozor na ten strašidelný kolektiv, v němž jsme se tu ocitli. Udržovatelé nás sice nechtějí udat, ale to ještě neznamená, že jsou neškodní. Taky jsem měla na paměti Sydneyiny obavy, že se tu znenadání můžou objevit alchymisté.

Když ve zbytku světa zavládlo pozdní odpoledne, uslyšela jsem v domě nějaké štrachání. Jemně jsem se dotkla Dimitrijova ramene a on se vmžiku probudil a bleskurychle se posadil.

„Klídek,“ šeptla jsem a nedokázala skrýt svůj úsměv. „To je jen budíček. Vypadá to, že naši kamarádi burani akorát vstávají.“

Tentokrát naše hlasy probudily Sydney. Překulila se, aby na nás viděla, a zamžourala do slunečního světla, které sem pronikalo skrz mizerné rolety. „Kolik je?“ zeptala se a začala se protahovat.

„Nevím.“ Neměla jsem hodinky. „Nejspíš po poledni. Tři? Čtyři?“

Posadila se skoro stejně jako Dimitrij. „Odpoledne?“ Sluneční světlo jí odpovědělo místo mě. „Běžte do prdele i s tím vaším ďábelským režimem.“

„Tys řekla ‚do prdele‘? Není to proti pravidlům alchymistů?“ utahovala jsem si z ní.

„Někdy je to nutný.“ Promnula si oči a podívala se ke dveřím. Tlumené zvuky, které jsem před chvílí slyšela z hloubi domu, už zněly hlasitěji, takže byly slyšitelné i pro ni. „Řekla bych, že potřebujeme plán.“

„Už jeden máme,“ prohlásila jsem. „Najít Lissina sourozence.“

„S tím jsem nikdy tak úplně nesouhlasila,“ připomněla mi. „A vy dva si pořád myslíte, že já se nějakým zázrakem můžu dostat k odpovědi na každou otázku.“

„No aspoň…“ Vtom mě napadlo něco, co situaci komplikuje ještě víc. „Do prčic! Tady asi nebude fungovat tvůj notebook.“

„Je v něm satelitní modem, ale spíš si dělám starosti s baterií.“ Sydney s povzdechem vstala a nešťastně si uhladila svoje pomačkané oblečení. „Potřebuju kavárnu.“

„Myslím, že jsem jednu viděla po cestě v jeskyni,“ řekla jsem.

To ji téměř přimělo k úsměvu. „Někde poblíž musí být město, kde by se dal notebook použít.“

„Nepřipadá mi jako dobrý nápad jezdit s tímhle autem po státě,“ vložil se do toho Dimitrij. „Pro případ, že si někdo z motelu opsal poznávací značku.“

„Já vím,“ povzdechla jsem ponuře. „To mě taky napadlo.“

Naše brilantní plánování přerušilo zaklepání na dveře. Aniž by Sarah čekala na vyzvání, otevřela je a s úsměvem nakoukla dovnitř. „To je dobře, že už jste všichni vzhůru. Zrovna děláme snídani, tak přijďte, jestli se s námi chcete najíst.“

Otevřenými dveřmi pronikla dovnitř vůně normálního jídla. Slanina, vejce… Chleba mi sice pomohl přežít noc, ale už jsem se nemohla dočkat pořádné stravy. Měla jsem takový hlad, že bych snad spořádala cokoli, co mi Raymondova rodina předloží.

V hlavní části domu už bylo rušno. Raymond něco vařil na ohništi, zatímco Paulette prostírala dlouhý stůl. Už na něm stála mísa s něčím, co vypadalo jako dokonale normální míchaná vajíčka, a taky nakrájený včerejší chléb. Raymond se vztyčil od ohniště s tácem plným křupavé slaniny. Jakmile nás uviděl, po jeho vousaté tváři se rozlil úsměv. Čím častěji jsem tyhle Udržovatele vídala, tím víc jsem si všímala jejich chování. Oni se vůbec nesnažili skrývat svoje tesáky. Moji Morojové se od dětství učí usmívat se a mluvit tak, aby tesáky moc neodhalovali – to pro případ, že by se ocitli v lidských městech. Tady to ale bylo jiné.

„Dobré ráno,“ pozdravil Raymond a postavil tác se slaninou na stůl. „Doufám, že máte všichni hlad.“

„Myslíte, že je to opravdická slanina?“ zeptala jsem se šeptem Sydney a Dimitrije. „Že to není maso z veverky nebo tak něco?“

„Zdá se mi, že vypadá opravdicky,“ řekl Dimitrij.

„Taky myslím,“ přidala se Sydney. „Ale zaručuju, že maso je z jejich prasat, a ne kupovaný v krámu.“

Dimitrij se zasmál, protože jsem se asi tvářila hrozně. „Vždycky mě pobaví, z čeho máš strach. Ze Strigojů? Ne. Z pochybného jídla? Ano.“

„Co je se Strigoji?“

Do domu vešel Joshua s Angeline. Nesl misku ostružin a ona před sebou strkala malé děti. Měly špinavé i obličeje a kroutily se, takže bylo jasné, že by šly nejraději zase běhat ven. To Angeline se zeptala na Strigoje.

Vysvětlení se ujal Dimitrij. „Jen jsme se bavili o tom, kolik jich Rose zabila.“

Joshua strnul a vykulil na mě ty svoje hezké modré oči. „Tys zabila Ztracené? Ehm, totiž Strigoje?“ Obdivovala jsem jeho snahu použít „náš“ výraz. „Kolik?“

Pokrčila jsem rameny. „Už ani nevím.“

„Nepoužíváte na počítání ty vaše značky?“ pozastavil se Raymond. „Nemyslím, že od toho Poskvrnění upustili.“

„Značky… Aha, jasně. Naše tetování? Používáme.“ Otočila jsem se k nim a odhrnula si vlasy z krku. Všichni se ke mně seběhli a vzápětí jsem na zadní straně krku ucítila něčí prst. Ucukla jsem a zase se otočila. Joshua stydlivě klopil zrak.

„Promiň,“ řekl. „Já nic takového v životě neviděl. Molnijské značky. Tak počítáte zabité Strigoje. Máš jich… hodně.“

„Ta značka ve tvaru S je ale jiná,“ poznamenal Raymond zachmuřeně. Jeho výraz se ale rychle změnil v obdivný. „To druhé je zvjezda.“

Joshua s Angeline zalapali po dechu a já se podivila. „Co?“

„Značka za bitvu,“ objasnil Dimitrij. „Dneska už tomu moc lidí zvjezda neříká. Znamená to hvězda.“

„Aha, to dává smysl,“ souhlasila jsem. Tetování v podstatě mělo tvar hvězdy a získával je ten, kdo bojoval ve veliké bitvě, kde zabil tolik Strigojů, že je nikdo nepočítal. Jinak by se totiž tolik molnijských znaků na krk ani nevešlo.

Joshua se na mě usmál takovým způsobem, až jsem z toho ucítila zašimrání v břiše. Sice patřil ke komunitě, která nejvíce ze všeho připomíná Amiše, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že je moc hezký. „Teď už chápu, jak jsi mohla zabít královnu Poskvrněných.“

„Nejspíš je ta značka falešná,“ prohlásila Angeline.

Už jsem chtěla začít protestovat, že jsem královnu nezabila, ale její poznámka mě rozčílila. „To teda není! Zasloužila jsem si ji, když naši školu napadli Strigojové. A tam jsem jich sejmula fakt hodně.“

„Ta značka vám přece nemůže připadat tak neobvyklá,“ řekl Dimitrij. „Vaši lidi se taky občas musejí potýkat se Strigoji.“

„Ani ne,“ odpověděl Joshua a nespouštěl ze mě oči. „Většina z nás nikdy se Ztracenými nebojovala, dokonce je ani neviděla. Vůbec nás neobtěžují.“

To bylo překvapivé. Skupina Morojů, dhampýrů a lidí uprostřed pustiny by pro Strigoje představovala ideální cíl. „Jak to?“ podivila jsem se.

Raymond na mě mrkl. „Protože se bráníme.“

Uvažovala jsem o jeho záhadném konstatování a mezitím celá rodina usedla ke stolu. Vzpomněla jsem si, jak byli zdejší obyvatelé odhodláni bojovat, když jsme sem přišli. Ale opravdu by to mohlo odstrašit Strigoje? Odstrašit asi ne, ale odrazit možná ano. Znamenalo by to příliš nepohodlí. Přemýšlela jsem, jaký názor na to asi má Dimitrij. Jeho rodina pochází z komunity, která se taky separovala od většinového života Morojů, ale s tímhle se to nedalo srovnávat.

Tohle všechno se mi přemílalo v hlavě, zatímco jsme jedli a povídali si. Udržovatelé se pořád vyptávali na nás a Taťánu. Jediný, kdo se konverzace nezúčastnil, byla Angeline. Jedla stejně málo jako Sydney a neustále se na mě mračila.

„Potřebujeme si něco nakoupit,“ ozvala se náhle Sydney a bylo jí jedno, že mě přerušila uprostřed vyprávění. Mně to nevadilo, ale ostatní se tvářili zklamaně. „Kde je nejbližší město, kde je kavárna… nebo jakákoli restaurace?“

„No,“ ujala se odpovědi Paulette, „Rubysville je asi hodinu cesty severně. Ale máme tu spoustu jídla i pro vás.“

„Nejde o jídlo,“ objasnila jsem. „To vaše je vynikající.“ Střelila jsem pohledem po Sydney. „Hodina cesty, to jde, ne?“

Přikývla a váhavě se zadívala na Raymonda. „Nemůžeme… Nemůžeme si tady od někoho náhodou půjčit auto? Já…“ Následující slova jí evidentně způsobovala duševní muka. „Já vám tu nechám klíčky od svého, dokud se nevrátíme.“

Povytáhl obočí. „Máš přece hezké auto.“

Sydney pokrčila rameny. „Čím míň s ním budeme jezdit tady po okolí, tím líp.“

Řekl, že si můžeme půjčit jeho dodávku a že „pravděpodobně“ ani nebude chtít klíčky od CR-V. Sydney se na něj jako výraz díků křečovitě usmála a já na ní viděla, jak si s hrůzou představuje vampýry prohánějící se v jejím autě.

Brzy nato jsme vyrazili, protože jsme se chtěli stihnout vrátit, než zapadne slunce. Venku všichni pobíhali a pracovali. Skupinka dětí seděla kolem jedné dhampýrky, která jim předčítala knihu. Napadlo mě, jaké tady asi mají vzdělání.

Úplně každý Udržovatel, ať už zrovna dělal cokoli, toho na okamžik nechal, když jsme procházeli kolem něj. Buď na nás koukali se zvědavostí, nebo se jen usmívali. Občas jsem se na někoho taky usmála, ale většinou jsem koukala jen před sebe. Joshua nás šel doprovodit k „parkovišti“ a na úzké cestičce se mu samozřejmě podařilo jít vedle mě.

„Doufám, že nebudete pryč dlouho,“ řekl mi. „Chtěl bych s tebou víc mluvit.“

„Jasně,“ souhlasila jsem. „Bude legrace.“

Celý se rozzářil a kavalírsky mi odhrnul z cesty větev. „Mohl bych ti třeba ukázat svou jeskyni.“

„Počkej… Co? Ty nebydlíš s tátou?“

„Zatím jo. Ale pomalu se přesouvám do vlastního.“ Z jeho hlasu zaznívala hrdost. „Samozřejmě to tam není tak veliké jako tady, ale je to dobrý začátek. Už je tam skoro uklizeno.“

„To je vážně… ehm, skvělý. To mi rozhodně ukaž, až se vrátíme.“ Moc jsem neuvažovala o tom, co jsem řekla, spíš mě zarazilo, že Josh považuje Raymondův dům za velký.

Když jsme došli k Raymondově dodávce, Joshua se s námi rozloučil. Nasedli jsme do velkého červeného pick-upu, kde byla vpředu tři sedadla, kam jsme se nacpali tak tak. Vzhledem k tomu, že Udržovatelé lesy moc často neopouštějí, mi připadalo zvláštní, že auto vypadá, jako by mělo najeto spoustu kilometrů. Nebo možná bylo v tak žalostném stavu proto, že ho léta nikdo nepoužíval.

„Neměla bys ho v tom povzbuzovat,“ řekl Dimitrij, když jsme byli na cestě asi deset minut. Kupodivu ho Sydney nechala řídit. Asi si řekla, že takové chlapské auto prostě musí řídit chlap.

Vytrhl mě z myšlenek na úkol, který máme před sebou – najít dalšího Dragomira. „Co?“

„Joshuu. Flirtovala jsi s ním.“

„Neflirtovala! Jen jsme si povídali.“

„Nechodíš náhodou s Adrianem?“

„Ano!“ vykřikla jsem naštvaně. Upíral pohled přímo před sebe. „A proto jsem taky neflirtovala. Jak tě to vůbec napadlo? Joshuovi se ani nelíbím.“

„No, já bych řekla, že jo,“ vložila se do toho Sydney usazená mezi námi.

Nevěřícně jsem na ni pohlédla. „Jak to víš? Poslal ti snad ve třídě tajně psaníčko?“

Obrátila oči v sloup. „Ne. Ale na tebe a Dimitrije v táboře všichni pohlížejí jako na bohy.“

„Jsme psanci,“ připomněla jsem jí. „Poskvrnění.“

„Ne. Jste bojovníci proti Strigojům a zabíječi královen, kteří od Poskvrněných odpadli. Tihle lidi se sice chovají jižansky pohostinně a vřele, ale v podstatě jsou divoši. Obdivují skvělé bojovníky. A tady v tom zapadákově každý vypadá jako buran… No… řekněme, že vy dva jste pro ně tou nejzajímavější novinkou, jakou poslední dobou viděli.“

„A ty ne?“ podivila jsem se.

„To je irelevantní,“ odpověděla a bylo znát, že se jí to dotklo. „Alchymisty vůbec neberou v úvahu. Nebojujeme. Proto nás považují za slabochy.“

Vzpomněla jsem si na nadšené výrazy Udržovatelů a uvědomila jsem si, že mnoho z nich působí dost drsně a ztrhaně. Ale najdou se mezi nimi i výjimky. „Raymondova rodina vypadá docela dobře,“ poznamenala jsem. Dimitrij zavrčel, což jsem považovala za jeho vyjádření nelibosti nad tím, že jsem se právě přiznala k flirtování s Joshuou.

„Jo,“ souhlasila. „Protože to je pravděpodobně nejvýznamnější rodina ve vesnici. Mají lepší jídlo a nejspíš ani moc nemusejí pracovat venku na sluníčku. To je rozdíl.“

Jeli jsme dál a naštěstí už nevypukla žádná debata o flirtování. Zanedlouho jsme dojeli do Rubysville. Městečko se až strašidelně podobalo tomu poslednímu, kde jsme zůstali. Zastavili jsme u benzínky – patrně jediné, která tu je – a Sydney zašla dovnitř, aby se zeptala na pár věcí. Když se po chvíli vrátila, oznámila nám, že uvnitř je skutečně kavárna, kde bychom si mohli připojit notebook a vyhledat informace, které potřebujeme.

Všichni jsme se tam usadili a Sydney objednala kávu. Byli jsme dost nacpaní od snídaně, takže jsme si ani nedali nic k jídlu. Servírka na nás koukala jako na nějaké pobudy, a tak jsme se s Dimitrijem usnesli, že se půjdeme podívat do městečka. Sydney se na to tvářila skoro stejně nadšeně jako ta servírka. Asi se jí moc nelíbilo, že se držíme u ní.

Na západní Virginii jsem sice neustále nadávala, ale teď jsem musela uznat, že příroda je tu opravdu nádherná. Město obklopovaly vysoké stromy a za nimi se tyčily hory, úplně jiné než ty, na něž jsem byla zvyklá na Akademii svatého Vladimíra. Tyhle byly takové kulatější a zelenější a více zarostlé stromy. Hory kolem Akademie byly kamenité a špičaté, jejich vrcholy často pokrýval sníh. Jak jsem si vzpomněla na Montanu, zachvátila mě nostalgická nálada. Je docela pravděpodobné, že už se tam nikdy nevrátím. Pokud budu nucena strávit zbytek života na útěku, Akademie je tím posledním místem, kde bych se mohla ukázat. A jestli mě dopadnou…, tak už rozhodně Montanu nikdy neuvidím.

„Ani nic jinýho,“ zabrblala jsem si pro sebe.

„Co?“ dotázal se Dimitrij.

„Nic, jen jsem uvažovala, jestli nás strážci najdou. Nikdy dřív jsem si neuvědomila, kolik toho chci ještě vidět a zažít. A najednou je v sázce úplně všechno, rozumíš?“ Uhnuli jsme ke krajnici, protože kolem projížděl oranžový pick-up. Na zadním sedadle se smály děti, které si užívaly prázdnin. „Co když se nikdy nepodaří očistit moje jméno a vypátrat skutečnýho vraha? Co pak? Budu se pořád schovávat a utíkat. To bude můj život. Nejspíš budu muset žít jako Udržovatelé.“

„To si nemyslím,“ řekl Dimitrij. „Abe a Sydney by ti jistě našli nějaké bezpečné místo.“

„Existuje vůbec nějaký takový? Opravdu? Adrian říkal, že se nás strážci snaží stůj co stůj najít. Pomáhají jim alchymisti a nejspíš i lidská policie. Ať už půjdeme kamkoli, vždycky riskujeme, že nás někdo uvidí. Pak se budeme muset přesunout zase jinam. A takhle to bude už napořád.“

„Budeš naživu,“ připomněl mi. „To je nejpodstatnější. Užívej si to, co máš, každý detail toho, kde zrovna jsi. A netrap se tím, kde nejsi.“

„Jo,“ uznala jsem a pokusila se vzít si jeho radu k srdci. Nebe se mi hned zdálo modřejší a zpěv ptáků hlasitější. „Asi bych vážně neměla lkát nad tím, kam všude se nepodívám. Měla bych být vděčná za to, že se podívám vůbec někam. A že nežiju v jeskyni.“

S úsměvem se po mně ohlédl, a z jeho pohledu jsem nevyčetla vůbec nic. „Kam se chceš podívat?“

„Teď?“ Začala jsem se rozhlížet a uvažovat, jaké máme možnosti. Byl tam obchod s rybářskými potřebami, drogerie a cukrárna. Měla jsem dojem, že to poslední prostě musíme navštívit, než odjedeme z města.

„Ne, myslím ve světě.“

Obezřetně jsem se na něj zadívala. „Sydney bude naštvaná, když vyrazíme třeba do Istanbulu.“

Tím jsem si vysloužila jeho srdečný smích. „To jsem zrovna nemyslel. Tak pojď.“

Následovala jsem ho k obchodu s rybářskými potřebami a za ním si všimla malé budovy. Dimitrij pochopitelně svým ostřížím zrakem viděl, co mi uniklo – nejspíš proto, že jsem až moc myslela na zmrzlinu v cukrárně. VEŘEJNÁ KNIHOVNA V RUBYSVILLE.

„Hej,“ křikla jsem na něj. „Jednou z výhod toho, že už mám maturitu za sebou, je, že se můžu vyhýbat takovým místům.“

„Určitě tam budou mít klimatizaci,“ řekl.

Podívala jsem se na svoje propocené tílko a všimla si, že mám nějak růžovou pleť. Jsem tmavý typ a spálím se jen málokdy, ale tady hrozně pražilo slunce, i když už bylo pozdní odpoledne. „Tak běž první,“ pobídla jsem ho.

V knihovně bylo naštěstí opravdu celkem chladno, i když mnohem menší než v budovách na Akademii. Dimitrij se nechal vést nějakým svým záhadným smyslem (nebo možná jen znalostí systémů v knihovnách) a zavedl nás k regálu o cestování, kde se nacházelo asi deset knih, z nichž tři pojednávaly o západní Virginii. Zamračil se.

„To není zrovna to, co jsem čekal.“ Dvakrát přejel zrakem knihy v polici a pak vytáhl velkou barevnou publikaci nazvanou 100 nejlepších míst, která na světě navštívit.

Usadil se na podlahu, překřížil si nohy a tu knihu mi podal. „Ani náhodou, soudruhu,“ prohlásila jsem. „Vím, že knihy probouzejí představivost, ale toho dneska nemám zapotřebí.“

„Jen si ji vem,“ pobídl mě. „Zavři oči a náhodně nalistuj nějakou stránku.“

Připadalo mi to hloupé vzhledem k tomu, co všechno se kolem nás děje, ale jeho výraz napovídal, že to myslí vážně. Poslechla jsem ho, zavřela oči a otevřela knihu někde uprostřed.

„Mitchell v Jižní Dakotě?“ vykřikla jsem. Včas jsem si ale uvědomila, že jsem v knihovně, a tak jsem ubrala na hlasitosti. „Ze všech míst na světě se dostal do první stovky?“

Už zase se usmíval. Málem jsem zapomněla, jak moc mi chyběly jeho úsměvy. „Přečti si to.“

„Mitchell se nachází devadesát minut od Siouxských vodopádů a je proslulý Kukuřičným palácem.“ Nevěřícně jsem vzhlédla. „Kukuřičnej palác?“

Přesunul se vedle mě, aby líp viděl na obrázky. „Vypadá to, že ho postavili z kukuřičných lusků,“ poznamenal. Na obrázku byla stavba jako z Blízkého východu nebo dokonce z Ruska – stylový dům s věžičkami a cibulovitými střechami.

„Taky mi to tak připadá.“ Váhavě jsem dodala: „Klidně bych se tam zajela podívat. Určitě tam mají bezva trička.“

„A taky by nás tam určitě nehledali strážci.“

Neubránila jsem se smíchu při představě, že zbytek života strávíme jako uprchlíci v baráku z kukuřice. Svou hlučností jsem si vysloužila káravý pohled knihovnice. Ztišila jsem se a předala knihu Dimitrijovi. Sao Paulo v Brazílii. Pak byla řada na mně: Honolulu na Havaji. Předávali jsme si knihu pořád dokola. Nakonec jsme leželi na zemi vedle sebe a sdělovali si názory na místa, která jsme navštívili při našem imaginárním cestování. Téměř jsme se dotýkali rukama a nohama.

Kdyby mi někdo před dvěma dny řekl, že budu ležet s Dimitrijem na zemi v knihovně a prohlížet si knihu o cestování, asi bych řekla, že se zbláznil. Stejně bláznivé pro mě bylo zjištění, že s ním dělám něco tak obyčejného. Už od našeho seznámení jsme náš vztah tajili a neustále se ocitali v nějakém nebezpečí. Ale teď jako by se čas zastavil. Byl mezi námi mír. Byli jsme přátelé.

„Florencie v Itálii,“ přečetla jsem. Stránka byla plná fotek nazdobených kostelů a galerií. „Tam chce jet Sydney. Vlastně tam chce studovat. Kdyby to Abe dokázal zařídit, nejspíš by mu ráda sloužila po zbytek života.“

„Stejně je hrozně poslušná,“ poznamenal Dimitrij. „Moc dobře ji neznám, ale řekl bych, že na ni Abe něco má.“

„Dostal ji z Ruska zpátky do Států.“

Zavrtěl hlavou. „V tom bude něco víc. Alchymisti jsou svému řádu oddaní. Nemají nás rádi. Ona to nedává najevo, ostatně všichni jsou na to vytrénovaní, ale každá minuta s Udržovateli je pro ni utrpení. To, že nám pomáhá a zrazuje svoje nadřízené, napovídá, že je Abemu zavázaná z nějakého vážného důvodu.“ Oba jsme na chvíli mlčeli a uvažovali, co může mít za záhadnou dohodu s mým otcem. „Ale stejně na tom nesejde. Důležité je, že nám pomáhá…, a my bychom se za ní asi už měli vrátit.“

Věděla jsem, že má pravdu, ale moc se mi nechtělo. Nejraději bych tady zůstala, užívala si tu iluzi klidu a bezpečí a věřila, že se jednou opravdu podívám do Parthenonu nebo dokonce do Kukuřičného paláce. Podala jsem knihu Dimitrijovi. „Tak ještě naposled.“

Náhodně otevřel knihu a úsměv ho rázem přešel. „Petrohrad.“

Hruď se mi sevřela rozporuplnými pocity. Pociťovala jsem nostalgii, protože to město je krásné. Bolest, protože moje návštěva Petrohradu byla poskvrněna úkolem, kvůli kterému jsem tam přijela.

Dimitrij si dlouho prohlížel obrázky a tvářil se smutně. Došlo mi, že nejspíš prožívá to, co já s Montanou. Naše stará a oblíbená místa už jsou pro nás ztracená.

Jemně jsem do něj strčila. „Užívej si místa, kde jsi, pamatuješ? A netrap se tím, kam nemůžeš.“

Váhavě zaklapl knihu a odtrhl od ní zrak. „Kdypak jsi tak zmoudřela?“ utahoval si ze mě.

„Mám dobrýho učitele.“ Usmívali jsme se jeden na druhého. V tu chvíli mě něco napadlo. Celou tu dobu jsem myslela, že mi pomáhá s útěkem jen kvůli Lisse. Ale možná je v tom opravdu něco víc. „Proto jsi se mnou utekl?“ zeptala jsem se. „Abys mohl cestovat po světě?“

Podivil se jen krátce. „Nepotřebuješ mě, abys zmoudřela, Rose. Vedeš si skvěle i beze mě. Ano, částečně i proto. Po nějaké době mě nakonec možná vezmou zpátky, ale pořád tu bude riziko, že ne. Po tom… po tom, co jsem byl Strigoj…,“ trošku se při těch slovech zarazil, „jsem si začal víc vážit života. Chvíli to trvalo. Ale pořád to ještě není jako za starých časů. Měli bychom se zaměřit na přítomnost, a ne na budoucnost, jenže mě pořád pronásleduje moje minulost. Obličeje. Noční můry. Ale čím víc se vzdaluju od toho světa smrti, tím mi připadá život lepší. Všechno si vychutnávám. Vůni knih a tvého parfému. Jak oknem pronikají dovnitř sluneční paprsky. Dokonce i chuť snídaně u Udržovatelů.“

„Teď je z tebe básník.“

„Ne, jen si začínám uvědomovat pravdu. Respektuju zákon a to, jak to chodí v naší společnosti, ale nechtěl bych riskovat, že strávím život někde v cele, když teprve teď začínám život znovu objevovat. Taky jsem chtěl utéct. Proto jsem ti pomohl. A taky…“

„Co?“ Prohlížela jsem si ho a litovala, že je tak dobrý ve skrývání svých pocitů. Znám ho dobře a rozumím mu. Ale pořád přede mnou dokáže ledacos tajit.

Posadil se, ale do očí se mi nepodíval. „To je jedno. Pojďme teď za Sydney, třeba něco objevila… Ačkoli se mi to zdá dost nepravděpodobné.“

„Já vím.“ Taky jsem se zvedla a pořád jsem přemýšlela, co dalšího chtěl říct. „Nejspíš už to vzdala a hraje Vrhače min.“

Zamířili jsme zpátky ke kavárně a cestou se zastavili jen pro zmrzlinu. Lízat zmrzlinu při chůzi ovšem bylo dost náročné. Slunce už se sklánělo k obzoru a vše barvilo do odstínů oranžové a červené, ale vedro pořád přetrvávalo. Užívej si to, Rose, řekla jsem si v duchu. Ty barvy, chuť čokoládové zmrzliny. Čokoládu jsem samozřejmě měla ráda odjakživa. Ani nemusím být v ohrožení, abych si vychutnala čokoládový dezert.

V kavárně jsme objevili Sydney sklánějící se nad notebookem. Na stole měla nedojedenou bagetu a patrně už čtvrtý šálek kávy. Usedli jsme vedle ní.

„Tak jak to… Hele! Ty hraješ Vrhače min!“ Pokusila jsem se podívat na monitor z větší blízkosti, ale uhnula s ním. „Máš přece hledat Erikovu milenku.“

„Už jsem ji našla,“ odpověděla prostě.

S Dimitrijem jsme si vyměnili udivené pohledy.

„Ale nevím, jestli to k něčemu bude.“

„Všechno je k něčemu,“ prohlásila jsem. „Co jsi zjistila?“

„Nejdřív jsem se snažila vystopovat všechny ty bankovní záznamy a transakce – a řeknu vám, že to vůbec není legrace – a pak jsem konečně něco málo našla. Účet v bance, který máme teď, je novější. Přesunul se z jiné banky asi před pěti lety. Ten starý účet je pořád vedený na Jane Doeovou, ale je u něj poznámka, že kdyby se s majitelkou něco stalo, účet přechází na další osobu.“

Sotva jsem dokázala popadnout dech. Finančním transakcím jsem ani v nejmenším nerozuměla, ale tohle vypadalo, že jsme konečně narazili na něco, čeho se můžeme chytnout. „Opravdový jméno?“

Sydney přikývla. „Soňa Karpová.“

DVANÁCT

Dimitrij i já jsme ze samého šoku znehybněli, sotva jsme uslyšeli to jméno. Sydney se dívala z jednoho na druhého se suchým úsměvem ve tváři.

„Pochopila jsem správně, že víte, o koho se jedná?“

„Samozřejmě,“ vykřikla jsem. „Byla to moje profesorka. Zbláznila se a proměnila se ve Strigojku.“

Sydney přikývla. „Já vím.“

Vyvalila jsem oči ještě víc. „Ona nebyla… Ona přece nechodila s Lissiným tátou, že ne?“ Panebože! To by byl jeden z nejnečekanějších objevů v mém životě. Nedokázala jsem to ani začít zpracovávat.

„Nezdá se mi to moc pravděpodobné,“ řekla. „Ten účet byl založen pár let předtím, než tam byla připsána, což bylo právě v době, kdy jí bylo osmnáct. Takže když budeme předpokládat, že účet založili přibližně v době, kdy se narodilo dítě, pak by na to byla moc mladá. Soňa je nejspíš jen příbuzná.“

Moje ohromení se rázem změnilo v radost a podobnou reakci jsem viděla i na Dimitrijovi. „Musíte mít záznamy o její rodině,“ řekl. „Nebo jestli je nemáte, určitě je mají Morojové. Měla Soňa příbuzné? Neměla sestru?“

Sydney zavrtěla hlavou. „Ne. To by pak bylo jasné. Bohužel má ale vzdálenější příbuzné – tuny příbuzných. Oba její rodiče pocházejí z rozvětvených rodin, takže má plno bratranců a sestřenic. Dokonce i některé její tety jsou v odpovídajícím věku.“

„Můžeme na ně mrknout, viď?“ ujistila jsem se. Zachvátilo mě podivné tušení. Tolik informací jsem vůbec nečekala. Vlastně jich zase tolik nebylo, ale aspoň něco. Jestli je Soňa Karpová příbuzná Erikovy milenky, můžeme to vypátrat.

„Je jich spousta.“ Sydney pokrčila rameny. „Teda, jasně že se na ně můžeme mrknout, ale zabere fůru času, než zjistím něčí životní příběh. A i pak – hlavně pokud je to všechno takhle utajené – budeme mít co dělat, abychom vypátrali, jestli jedna z těch žen je skutečně tou, kterou hledáme. Nebo jestli ji někdo nezná.“

Dimitrij promluvil hlubokým a zamyšleným tónem. „Jedna osoba ví, kdo je Jane Doeová.“

Sydney i já jsme na něj upřely pohledy plné očekávání.

„Soňa Karpová,“ odpověděl.

Rozhodila jsem rukama. „Jo, jenže s ní mluvit nemůžeme. To je ztracený případ. Michail Tanner ji hledal víc než rok, a stejně ji nenašel. Když to nedokázal on, my asi taky ne.“

Dimitrij ode mě odvrátil zrak a zadíval se z okna. S výrazem utrpení se díval ven a bylo jasné, že jeho myšlenky se zatoulaly daleko od nás. Tak docela jsem nerozuměla tomu, co se s ním děje, ale ty klidné chvíle v knihovně – kdy se usmíval a společně jsme snili o normálním životě – byly už nenávratně pryč. A nejen ty chvíle. I ten pohodový Dimitrij byl pryč. Opět působil odhodlaně a jako by na svých ramenou nesl tíhu celého světa. Nakonec povzdechl a podíval se zase na mě. „To proto, že Michail neměl ty správné kontakty.“

„Michail s ní chodil,“ připomněla jsem mu. „Ten musel mít víc kontaktů než kdokoli jiný.“

Dimitrij mou poznámku nebral na vědomí. Opět se tvářil zadumaně. Viděla jsem na něm, že se v něm odehrává nějaká vnitřní bitva. Nakonec se zřejmě rozhodl.

„Máš tady na telefonu signál?“ zeptal se Sydney.

Přikývla, zalovila v kabelce a podala mu svůj mobil. Chvilku ho držel v ruce a díval se na něj, jako by mu i pouhý dotek způsoboval utrpení. Po chvíli opět povzdechl a zamířil ke dveřím. Se Sydney jsme na sebe tázavě pohlédly a vydaly se za ním. Tedy Sydney se trochu zdržela, protože ještě hodila na stůl nějaké drobné a taky si musela sbalit notebook. Ven jsem vyšla přesně ve chvíli, kdy Dimitrij vyťukal číslo a přiložil si telefon k uchu. Pak dorazila i Sydney. Osoba, které Dimitrij volal, konečně zvedla telefon.

„Boris?“ ujistil se Dimitrij.

A to bylo vše, čemu jsem rozuměla, protože pak už následovala rychlá ruština. Během toho telefonátu jsem měla zvláštní pocit. Byla jsem zmatená a nevěděla jsem, o čem je řeč, protože jsem rusky nerozuměla…, ale bylo v tom ještě něco víc. Cítila jsem strach. Tep se mi zrychlil hrůzou. Ten hlas… Znala jsem ten hlas. Byl to Dimitrijův hlas, ale přitom jako by nebyl. Byl to hlas z mých nočních můr, hlas plný chladu a krutosti.

Dimitrij hrál Strigoje.

Ačkoli „hrát“ je moc jemné slovo na to, aby to vystihlo. Možná by se to dalo líp popsat tak, že se do něj převtělil. Každopádně to dělal velmi přesvědčivě.

Sydney se vedle mě mračila, ale ta asi těžko prožívala to, co já. Jako Strigoje ho nikdy nezažila. Ona na něj neměla ty strašlivé vzpomínky. Změna jeho vystupování nicméně byla patrná na první pohled. Když jsem se na Sydney podívala, uvědomila jsem si, že sleduje, o čem ti dva telefonují. Zapomněla jsem, že umí rusky.

„Co říká?“ zeptala jsem se.

Zamračila se ještě víc. Buď to způsobil ten telefonát, anebo se jí nelíbilo, že ji ruším. „Vypadá to…, že mluví s někým, s kým už dlouho nemluvil. Dimitrij mu nadává, že se flákal, zatímco on je pryč.“ Zmlkla a dál v duchu překládala. V jednu chvíli Dimitrij vztekle zvýšil hlas a já i Sydney jsme sebou trhly. Upřela jsem na ni tázavý pohled. „Zlobí se, že zpochybňují jeho autoritu. Těžko říct, ale vypadá to…, že ten druhý se teď hrozně omlouvá.“

Chtěla jsem se dozvědět každé slovo, jenže pro ni bylo těžké poslouchat a zároveň mi překládat. Dimitrij už zase mluvil normálně hlasitě, ale z jeho hlasu pořád zaznívalo to strašlivé zlo. V té záplavě slov jsem pochytila „Soňa Karpová“ a „Montana“.

„Ptá se na profesorku Kar- Soňu?“ zeptala jsem se tiše. Už dlouho nebyla mojí učitelkou, tak co bych jí teď nemohla říkat Soňa?

„Jo,“ přitakala Sydney s očima upřenýma na Dimitrije. „Prosí… ehm, no, spíš nařizuje tomu dotyčnému, aby našel někoho jiného, kdo o Soně bude vědět. Ten člověk…“ Znovu se tiše zaposlouchala. „Ten člověk, o kterém Dimitrij mluví, asi zná hodně lidí tam, kde ji naposled viděli.“

Došlo mi, že „lidi“ v tomhle kontextu znamenají „Strigojové“. Dimitrij si mezi nimi rychle vybudoval postavení, jelikož byl schopnější a silnější než ostatní. Většina Strigojů pracuje samostatně – ve skupinách jen zřídka. Nicméně i ti samostatní poznají hrozbu a dominantnějšího Strigoje. Dimitrij měl svoje kontakty, jak už řekl. I kdyby se Strigojové doslechli o jeho proměně – a věřili tomu –, vzhledem k jejich dezorganizaci by se ta zpráva nerozšířila dost rychle. A tak si teď Dimitrij musel hrát na Strigoje, aby našel někoho, kdo zná někoho jiného, kdo ví, kde je Soňa.

Dimitrij znovu hlasitě a vztekle zavrčel a jeho hlas působil ještě zlověstněji, pokud to vůbec bylo možné. Náhle mi z toho bylo hrozně a Sydney taky vypadala vyděšeně. Polkla.

„Říká tomu chlapovi, že když mu nedá užitečnou informaci do zítřejšího večera, prý ho najde a rozsápe a…“ Sydney to ani nedopověděla. Jen kulila oči. „Zapoj svou představivost. Je to dost hrůza.“ V tu chvíli jsem byla ráda, že se ten rozhovor neodehrává v angličtině a že mu nerozumím.

Když Dimitrij dotelefonoval a vrátil Sydney mobil, už se netvářil tak zlověstně. Zase to byl ten můj Dimitrij, Dimitrij dhampýr. Působil sklesle a zoufale. Opřel se o zeď kavárny a zahleděl se do nebe. Věděla jsem, co se s ním děje. Pokoušel se uklidnit a ovládnout svoje emoce. Právě udělal něco, co nám mohlo poskytnout potřebnou stopu…, ale stálo ho to hodně. Svrběly mě prsty. Nejradši bych ho objala, abych ho utěšila, nebo ho aspoň poklepala po rameni, abych mu dala najevo, že není sám. Ale ovládla jsem se, protože jsem tušila, že by se mu to nelíbilo.

Konečně se zadíval zase na nás. Už byl klidnější, alespoň navenek tak působil. „Poslal jsem někoho, aby se na ni zeptal,“ vysvětlil obezřetně. „Možná to ale nevyjde. Strigojové nemají databáze plné informací. Ale občas na sebe vzájemně dohlížejí, aby vůbec přežili. Brzo zjistíme, jestli budeme mít nějakou stopu.“

„Já… Páni! Děkuju,“ řekla jsem a nebyla schopná souvisle promluvit. Věděla jsem, že mu nemusím děkovat, ale připadalo mi to nutné.

Přikývl. „Měli bychom se vrátit k Udržovatelům… Nebo myslíte, že tady je bezpečněji?“

„Radši bych se držela dál od civilizace,“ odvětila Sydney a vydala se k autu. „Navíc chci zpátky klíčky od svého auta.“

Cesta zpátky mi připadala mnohem delší. Dimitrijova mizerná nálada byla nakažlivá a v tom malém prostoru nás málem hrozila zadusit. I Sydney to cítila. Nechala ho znovu řídit a já se nemohla rozhodnout, jestli je to dobře, nebo špatně. Rozptýlí ho řízení, aby pustil z hlavy Strigoje? Nebo se zaměří jen na svoje utrpení a nebude věnovat pozornost volantu a my se vybouráme?

Naštěstí jsme dojeli v pořádku. Na parkovišti už na nás čekala dvojice Udržovatelů – Morojka s člověkem. Tvářili se bojovně. Pořád jsem si nemohla zvyknout na to, že tyhle dvě rasy jsou připravené bojovat bok po boku. Uvažovala jsem, jestli tihle dva patří k sobě.

V táboře zase hořel oheň, kolem něhož všichni seděli, někteří jedli a jiní se jen bavili. Už u snídaně jsem se dozvěděla, že u tohohle ohně se neustále scházejí ti, kteří touží po společnosti. Spousta rodin ale raději zůstává doma.

Vrátili jsme se do Raymondova domu, ale byla tam jen Sarah a Joshua. Ona myla nádobí, zatímco on se neklidně vrtěl na židli. Jakmile mě spatřil ve dveřích, vyskočil a široce se na mě usmál.

„Rose! Jste zpátky. Už jsme si začínali dělat starosti… Teda nemyslím, že by se vám něco mohlo stát, když jsi tak dobrá, to ne. Ale spíš jsme se báli, že se už nevrátíte.“

„Když tady máme auto, tak rozhodně ne,“ oznámila mu Sydney a položila na stůl klíčky od půjčeného vozu. Klíčky od CR-V tam už ležely, tak si je hned s výrazem úlevy vzala.

Sarah nám nabídla jídlo, ale odmítli jsme, protože jsme si u benzínky v Rubysville už nakoupili. „Dobře,“ prohlásila Sarah. „Když nemáte hlad, můžete klidně zajít za ostatními k ohni. Dnes večer by měla zazpívat Jess McHaleová – tedy pokud jí někdo opatří dost alkoholu. Ale ať je ta ženská opilá nebo střízlivá, má nejkrásnější hlas, jaký jsem kdy slyšela.“

Krátce jsem pohlédla na Dimitrije a Sydney. Přiznávám, že jsem byla trochu zvědavá na to, jaké způsoby zábavy tady v divočině provozují, přestože lidové písně při měsíčku nejsou zrovna můj šálek čaje. Dimitrij se pořád tvářil tak děsivě jako při tom telefonátu.

Napadlo mě, že by mu třeba prospělo, kdyby na chvíli mohl být sám v našem pokoji, ale když Sydney prohlásila, že se jde podívat k ohni, automaticky odpověděl: „Jdu taky.“ Okamžitě mi bylo jasné proč. Pořád ho mučilo, že byl Strigojem. A mučilo ho i to, že teď se Strigojem mluvil. A možná – ne, určitě – by si nejraději zalezl někam do ústraní, jenže to by nesměl být Dimitrij. Dimitrij vždy ochraňoval ty, kteří to potřebovali. I když zpívání u táboráku není život ohrožující záležitost, přesto je to pro civilistu jako Sydney trochu nebezpečné. To nemohl dopustit. Navíc si uvědomoval, že Sydney se bude cítit mnohem bezpečněji, když oba dva budeme s ní.

Už jsem se nadechla, abych řekla, že taky půjdu s nimi, ale předběhl mě Joshua. „Ještě chceš vidět moji jeskyni? Venku už se skoro stmívá. Asi si budeme muset vzít pochodeň.“

Na svůj předchozí rozhovor s Joshuou už jsem skoro zapomněla a teď jsem chtěla jeho nabídku odmítnout. V Dimitrijových očích jsem zahlédla nesouhlasný záblesk. Takže on nechce, abych někam chodila s mladým a hezkým klukem. Vážně se obává Udržovatelů? Nebo je to žárlivost? Ne, to druhé jistě ne. Už jsme se dohodli – mnohokrát –, že Dimitrij se mnou chodit nechce. Dokonce se předtím postavil i za Adriana. Nebo je to jen tím, že jsme spolu dřív chodili? V Rubysville jsem věřila, že bychom s Dimitrijem mohli být kamarádi, jenže to se nestane, dokud si myslí, že mi může mluvit do života a rozkazovat mi. Znám spoustu holek, které mají podobného expřítele. Já nebudu jednou z nich. Můžu si courat po venku, s kým budu chtít.

„Jasně,“ řekla jsem. Dimitrij se zachmuřil. „Moc ráda.“

Joshua a já jsme vyrazili a ostatní jsme nechali doma. Rozhodla jsem se tak částečně z toho důvodu, abych dokázala svou nezávislost. Dimitrij prohlásil, že jsme si rovni, a přesto při tomhle útěku udělal spoustu rozhodnutí beze mě. Bylo hezké mít jednou pro změnu navrch. Navíc se mi Joshua zamlouval a chtěla jsem se dovědět víc o životě jeho lidu. Nemyslím, že Sydney chtěla, abych šla, ale Dimitrij už na ni dá pozor.

S Joshuou jsme cestou míjeli spoustu Udržovatelů. Stejně jako předtím na mě i teď všichni zírali. Nešli jsme po cestě, u níž stál domek Joshuova otce, ale vedl mě kolem malé hory. I tak byla dost veliká, ale když žijete poblíž Skalistých hor, všechno v těch Appalačských se vám zdá „malé“. Pokud jde o hory, jsem asi snob.

Přesto se hory táhly do dáli a my se čím dál víc vzdalovali od vesnice Udržovatelů. Les byl čím dál hustší, a jelikož se slunce sklánělo k obzoru, byla tam čím dál větší tma.

„Bydlím tak trochu stranou,“ pravil Joshua omluvně. „Pořád se rozrůstáme a v centru města už moc místa nezbývá.“ Pomyslela jsem si, že „město“ je dost přehnaný výraz, ale nic jsem neřekla. Jasně. Určitě jsem snob. „Ale jeskyní je dost.“

„Jsou přírodní?“ zeptala jsem se.

„Některé. Jiné vznikly při dolování.“

„Je tu hezky,“ poznamenala jsem. Mám ráda listnaté stromy. Sice se mi stýská po Montaně, kde jsou vesměs jehličnaté lesy, ale tyhle listnaté mají taky něco do sebe. „No a aspoň tady budeš mít dost soukromí, co?“

„To je pravda,“ usmál se. „Bál jsem se, že ti to bude připadat moc… venkovské. Nebo divošské. Ale to si nejspíš myslíš o nás všech.“

Jeho postřeh mě překvapil. Většina Udržovatelů plamenně bránila svůj styl života, takže mě ani nenapadlo, že by mohli uvažovat o tom, že by ho někdo odjinud zpochybňoval. Nebo že by nějakého Udržovatele zajímal náš názor.

„Je to jen jiný,“ odpověděla jsem diplomaticky. „Hodně se to liší od toho, na co jsem zvyklá.“ Najednou se mi hrozně zastesklo po domově, po všech místech a lidech, které teď nemůžu vidět. Lissa. Adrian. Další kamarádi. Královský dvůr. Akademie svatého Vladimíra. Rychle jsem si to vyhnala z hlavy. Neměla jsem čas na stesky a Lissu můžu jít zkontrolovat později.

„Byl jsem v lidských městech,“ pokračoval Joshua. „A navštívil jsem i jiná místa, kde žijí Poskvrnění. Takže vím, proč se ti tam tak líbí.“ Zatvářil se toužebně. „Elektřina by mi nevadila.“

„Proč ji vlastně nepoužíváte?“

„Používali bychom ji, kdybychom mohli. Jenže jsme moc daleko a nikdo ani neví, že tu žijeme. A lilioví lidé říkají, že je lepší se tu ukrývat.“

Až dosud mě nenapadlo, že tady žijí v takových podmínkách proto, že nemají jinou možnost. Uvažovala jsem, kolik z jejich způsobu života vychází z dávných tradic… a nakolik je ovlivnili alchymisté.

„A jsme tu,“ oznámil Joshua, čímž mě vytrhl z mých úvah.

Ukazoval na černou díru u země. Otvor byl tak velký, aby se jím protáhl tak akorát dospělý člověk.

„Hezký,“ pochválila jsem mu to. Už dřív jsem si všimla, že některé jeskyně se nacházejí výš ve skále. Viděla jsem jejich obyvatele, jak šplhají vzhůru buď jen tak, anebo za použití podomácku vyrobených žebříků. Snadno přístupný vchod je patrně luxus.

Joshua vypadal překvapeně, že jsem mu jeho obydlí pochválila. „Vážně?“

„Vážně.“

Už byla skoro tma, a tak Joshua zapálil pochodeň a já ho následovala dovnitř. Nejprve jsme se museli pořádně sehnout, ale jak jsme postupovali do jeskyně hlouběji, strop se postupně zvedal a nakonec jsme se ocitli v širokém kruhovém prostoru. Podlahu tvořila udusaná hlína a stěny byly hrubé a hrbolaté. Byla to přírodní jeskyně, ale byly v ní patrné snahy trošku ten prostor zcivilizovat. Podlaha byla vyrovnaná a čistá. V rohu se válela hromada kamení, kterou sem zřejmě někdo nahrnul při úklidu. Uvnitř už bylo i několik kusů nábytku: úzká dřevěná židle a matrace, kam by se vešla tak sotva jedna osoba.

„Asi ti to připadá moc malé,“ řekl Joshua.

To byla sice pravda, ale bylo to tu větší než můj pokoj na Akademii. „No… jo. Kolik ti vlastně je?“

„Osmnáct.“

„Jako mně,“ poznamenala jsem. Ta informace ho viditelně potěšila. „Mít vlastní, ehm, jeskyni v osmnácti je super.“ Ještě víc super by to samozřejmě bylo s elektřinou, internetem a přívodem vody, ale nebylo třeba se o tom zmiňovat.

Jeho modré oči zářily. Nemohla jsem si nevšimnout, jak hezky kontrastují s jeho opálenou pletí. Okamžitě jsem si ale takové myšlenky zakázala. Nejsem tady proto, abych si hledala přítele. Jenže jsem asi sama, kdo je toho názoru. Joshua udělal krok směrem ke mně.

„Můžeš tu zůstat, jestli chceš,“ navrhl mi. „Ostatní Poskvrnění tě tu nikdy nenajdou. Mohli bychom se vzít, a až budeme mít děti, postavíme si barák, jako mají moji rodiče a…“

Když řekl vzít se, v šoku jsem se přesunula blíž k východu. Zpanikařila jsem, jako by na mě zaútočili Strigojové. Jenže to bych věděla aspoň chvilku předem.

„Hele, hele, zpomal.“ Ne. Žádost o ruku jsem vskutku nečekala. „Vždyť jsme se sotva poznali!“

Naštěstí už ke mně blíž nešel. „Já vím, ale občas to tak chodí.“

„Co? Že se berou dva lidi, co se skoro vůbec neznají?“ dotázala jsem se nevěřícně.

„Jistě. Stává se to neustále. A musím ti říct, že i za tak krátkou dobu, co tě znám, už tě začínám mít rád. Jsi úžasná. Jsi krásná a zjevně jsi i dobrá bojovnice. A ten tvůj styl chůze…“ S výrazem úžasu zavrtěl hlavou. „Nic podobného jsem jaktěživ neviděl.“

Litovala jsem, že je tak hezký a milý. Poslouchat obdivné výlevy od ošklivých protivů je mnohem jednodušší, protože je odmítnu snadněji než hezkého kluka. Vzpomněla jsem si, že Sydney řekla, že jsem tu žádaným zbožím. Zjevně jsem hodně žádaná.

„Joshuo, fakt se mi líbíš, ale…“ Viděla jsem, jak na mě s nadějí upírá oči. „Na vdávání jsem ještě moc mladá.“

Zamračil se. „Neříkalas, že je ti osmnáct?“

Dobře. Věkem tady asi argumentovat nemůžu. I v Dimitrijově rodném městě jsem viděla, jak brzy si lidé pořizují děti. A na takovémhle místě by mě nepřekvapilo, ani kdyby tu provozovali sňatky dětí. Zkusila jsem to tedy odjinud.

„Ani nevím, jestli se vůbec chci vdávat.“

To ho nevykolejilo. Chápavě přikývl. „To je chytré. Tak spolu nejdřív zkusíme žít jen tak a uvidíme, jak spolu budeme vycházet.“ Už zase se usmíval. „Ale já jsem v pohodě. Nechám tě vyhrát každou hádku.“

Nemohla jsem si pomoct a rozesmála se. „V tom případě vyhraju i tuhle a řeknu ti, že nejsem připravená na… nic z toho. A navíc už s někým chodím.“

„S Dimitrijem?“

„Ne. S někým jiným. Teď je na Poskvrněným dvoře.“ Nemohla jsem uvěřit, že jsem to opravdu řekla.

Joshua se zamračil. „A proč není s tebou a nechrání tě?“

„Protože… on takový není. A já se o sebe dokážu postarat sama.“ Nikdy se mi nelíbilo, když si o mně někdo myslel, že potřebuju být ochraňována a zachraňována. „A i kdybych s ním nechodila, stejně brzo odjedeme. Mezi námi dvěma by to nikdy nefungovalo.“

„Chápu.“ Joshua se tvářil zklamaně, ale vypadal, že se s mým odmítnutím celkem v pohodě smířil. „Tak třeba až si všechno vyřešíš, vrátíš se zpátky.“

Už už jsem mu chtěla říct, aby na mě nečekal a oženil se s jinou (i když je to v jeho věku směšné), ale včas jsem si uvědomila, že by to stejně nemělo smysl. Ať si Joshua klidně sní o tom, že si vezme nějakou jinou a mě si přidá do harému až později, jako to má jeho otec se Sarah a Paulette. A tak jsem řekla jen: „Možná.“ Zoufale jsem už chtěla změnit téma, a tak jsem se začala rozhlížet po nějakém námětu na rozhovor. Zrak mi padl na židli, na níž byly vyřezané listy. „To je vážně pěkný.“

„Díky,“ řekl a došel k ní. K původnímu tématu se už naštěstí nevrátil. Zamilovaně přejel prsty přes vyřezávané dřevo. Vzorek vypadal jako cop upletený z listů. „To jsem dělal sám.“

„Vážně?“ podivila jsem se a moje překvapení nebylo hrané. „To je… úžasný.“

„Jestli se ti líbí…“ Přesunul ruce a já už se bála, že se chystá mě obejmout nebo políbit. Ale naštěstí jen sáhl do kapsy u košile, odkud vytáhl dřevěný vyřezávaný náramek. Byl jednoduchý s vlnovkovým vzorem, až jsem se divila, že se mu tak tenký náramek při výrobě nerozpadl. Dřevo bylo nalakované do vysokého lesku. „Na.“ Podal mi ho.

„To je pro mě?“ Přejela jsem prstem po hladkém okraji.

„Jestli ho chceš. Vyrobil jsem ho dneska, když jste byli pryč. Abys na mě vzpomínala, až odjedeš.“

Zaváhala jsem, protože jsem uvažovala, jestli ho tím nepovzbudím, když dárek přijmu. Nakonec jsem se usnesla, že to snad za povzbuzení považovat nebude. Svůj názor na sňatek teenagerů jsem mu oznámila dost jasně a navíc Joshua působil tak nervózně, že bych nedokázala znovu ranit jeho city. Nasadil mi náramek na zápěstí.

„Samozřejmě, že na tebe budu vzpomínat. Děkuju.“

Tvářil se tak šťastně, až mi připadalo, že jsem mu tím vynahradila svoje předchozí odmítnutí. Ukázal mi ještě pár věcí kolem jeskyně a pak kývl na můj návrh, že se půjdeme podívat za ostatními k ohni. Hudbu jsme slyšeli už v lese, hodnou chvíli předtím, než jsme došli do vesnice. Přestože to nebyl zrovna můj oblíbený žánr, životní styl téhle komunity mi teď připadal takový hřejivější a přátelštější. V létě jsem nikdy nebyla na žádném táboře a teď mi připadalo, že by se mi tam nejspíš líbilo.

Sydney s Dimitrijem seděli až u kraje celé skupiny. Mlčeli a jenom sledovali okolí, zatímco skoro všichni ostatní zpívali, tleskali nebo si povídali. Znovu mě ohromilo, v jaké pohodě spolu můžou žít Morojové, dhampýři a lidé. Všude byly k vidění smíšené páry a jeden z nich – Moroj s lidskou ženou – svůj vztah dávali najevo úplně otevřeně. Každou chvíli ji políbil na krk a přitom si taky kousl a napil se krve. Musela jsem se radši dívat jinam.

Otočila jsem se ke svým přátelům. Jakmile mě Sydney zaregistrovala, viditelně se jí ulevilo. Dimitrij se tvářil nečitelně. Jako vždy na mě všichni civěli a k mému údivu se někteří muži tvářili vyloženě závistivě. Jenom jsem doufala, že si nemyslí, že jsme s Joshuou v jeskyni provozovali něco nevhodného. Takovou pověst bych si tu vysloužila jen nerada.

„Musím mluvit se Sydney,“ snažila jsem se překřičet ten řev. Připadalo mi nejlepší držet se od místních stranou, než si o mně začnou něco povídat. A Sydney navíc vypadala, že by byla ráda, kdybych si k ní přisedla. Joshua přikývl a já se otočila. Udělala jsem dva kroky, když vtom jsem postřehla, že mi doprostřed obličeje míří něčí pěst.

Vůbec jsem na to nebyla připravená, takže jsem zareagovala pouze natolik duchapřítomně, že jsem uhnula hlavou. Aspoň natolik, že jsem dostala ránu do tváře a neskončila se zlomeným nosem. Po prvotním překvapení už se ozvaly moje instinkty. Rychle jsem uhnula z linie útoku a zaujala bojový postoj. Hudba ztichla a já se otočila k útočníkovi.

Angeline.

Stála podobně jako já, pěsti zaťaté a oči upřené na mě. „Fajn,“ houkla. „Je načase zjistit, jestli jsi opravdu tak dobrá.“

Řekla bych, že by bylo načase, aby ji jiní lidé – třeba její rodiče – odtáhli a potrestali za to, že mlátí hosty. Kupodivu se ale nikdo ani nepohnul, ani se ji nepokusil zastavit. Ačkoli to nebyla tak docela pravda. Jedna osoba se zvedla. Dimitrij se vrhl do akce v okamžiku, kdy mě uviděl v ohrožení. Čekala jsem, že Angeline odtáhne dál ode mě, ale místo toho se zastavil, když k němu přistoupila skupinka Udržovatelů. Cosi mu sdělovali tak tiše, že jsem to neslyšela. Nesnažili se mu nějak fyzicky bránit, ale ať už mu řekli cokoli, zůstal stát. Nejradši bych se ho hned zeptala, co mu řekli, jenže už se na mě opět řítila Angeline. Zdálo se, že jsem na ni sama.

Angeline byla malá, dokonce i na dhampýrku, ale byla neskutečně silná. Taky byla hodně rychlá, ale ne natolik, abych neuhnula jejímu druhému úderu. Čistě jsem se vyhnula a udržovala si od ní odstup, protože na takovou holku jsem opravdu útočit nechtěla. V boji by nejspíš dokázala někomu ublížit, ale měla trochu neohrabané pohyby. Působila, jako by za sebou měla už dost rvaček, ale trénink žádný.

„Zbláznila ses?“ vykřikla jsem a uhnula další ráně. „Nech toho. Nechci ti ublížit.“

„Jasně,“ odvětila. „Chceš, aby si všichni právě tohle mysleli, viď? Dokud se nepředvedeš v boji, budou si všichni myslet, že ty tvoje značky jsou opravdové.“

„Jsou opravdický!“ Urazila mě tím náznakem, že moje tetování je falešné. Pochopitelně mě to namíchlo, ale odmítala jsem se nechat zatáhnout do téhle směšné šarvátky.

„Dokaž to,“ vyzvala mě a chystala se znovu zaútočit. „Dokaž, že jsi opravdu taková, jak o sobě tvrdíš.“

Uhýbala jsem jejím výpadům a bylo to jako tanec. Mohla bych to dělat celou noc, ale z davu se začaly ozývat zklamané výkřiky „do toho“.

„Nemusím nic dokazovat,“ oznámila jsem jí.

„V tom případě je to lež.“ Těžce oddechovala. Vydávala ze sebe mnohem víc energie než já. „Všechno, co vy Poskvrnění děláte, je lež.“

„To není pravda,“ namítla jsem. Proč tohle Dimitrij nezarazí? Postřehla jsem ho jen koutkem oka, ale i tak jsem si všimla, že se usmívá.

Angeline nepřestávala předvádět svoje pokusy zasáhnout mě. „Všichni lžete. Všichni jste slabí. A hlavně ti vaši ‚královští‘. Ti jsou ze všech nejhorší.“

„Vůbec je neznáš. Nic o nich nevíš.“

Zvládala sice konverzovat, nicméně na ní bylo znát, že je čím dál unavenější. Kdybych si nebyla jistá, že schytám ránu do zad, klidně bych se otočila a odkráčela. „Vím toho o nich dost,“ řekla. „Všichni jsou rozmazlení sobci a nic nezvládnou udělat sami. Na nikom jiném jim nezáleží. Všichni jsou stejní.“

Souhlasila bych s Angeline, že někteří takoví opravdu jsou, ale nemám ráda generalizování. „Nemluv o něčem, čemu nerozumíš,“ vyštěkla jsem. „Všichni nejsou takoví.“

„Ale jsou,“ prohlásila a evidentně ji potěšilo, že mě vytočila. „Přeju si, aby všichni umřeli.“

To mě sice nedostalo do útočné nálady, ale rozhodilo mě to dost, abych vypadla ze střehu. V boji se Strigojem by se mi to nestalo, ale tuhle zdivočelou holku jsem podcenila. Zvedla nohu a kopla mě do kolene, což bylo, jako by hodila jiskru do benzínu. Všechno explodovalo.

Po tom kopnutí jsem trochu zakolísala a ona toho hned využila. Moje bojové instinkty mě přemohly a já neměla na vybranou. Musela jsem jí to oplatit dřív, než mě zasáhne znovu. Lidi nás začínali hlasitě povzbuzovat a konečně vypukl „pravý boj“. Utočila jsem na ni a snažila se ji porazit, což znamenalo, že náš fyzický kontakt byl čím dál častější. Bezpochyby jsem byla mnohem lepší než ona, jenže jak jsem se k ní snažila přiblížit, ocitala jsem se v dopadu jejích ran. Schytala jsem jich pár – nijak závažných –, než se mi podařilo povalit ji na zem. Čekala jsem, že tím to zhasne, ale ona se uvolnila, než jsem ji stačila úplně znehybnit. Překulily jsme se a ona se pokusila zaujmout dominantní pozici. To jsem nemohla dopustit, a tak jsem ji bouchla pěstí do tváře mnohem větší silou než předtím.

Myslela jsem, že to je konec boje. Po té ráně jsem ji ze sebe shodila a začala jsem se zvedat. Vtom mě ale ta malá čubka popadla za vlasy a táhla mě zase k sobě. Vykroutila jsem se jí – i když jí přitom v ruce zůstalo pár mých vlasů – a tentokrát jsem ji už opravdu znehybnila. Za využití své váhy i síly jsem ji tiskla k zemi. Věděla jsem, že ji to musí dost bolet, ale bylo mi to jedno. Ona si začala. Navíc tahle potyčka zašla už příliš daleko. Tahat někoho za vlasy je nečestný způsob boje.

Angeline se ještě několikrát pokusila osvobodit, ale jakmile jí bylo jasné, že to nedokáže, všichni kolem nás začali pokřikovat a hvízdat. Po chvíli se přestala tvářit tak nasupeně a vzdala se. Obezřetně jsem ji sledovala, protože jsem se obávala, že to na mě zkusí znovu.

„Fajn,“ řekla nakonec. „Asi je to v pohodě. Můžeš.“

„Co? Co je v pohodě?“ nechápala jsem.

„Je v pohodě, když si vezmeš mého bratra.“

TŘINÁCT

„To není k smíchu!“

„Máš pravdu,“ souhlasila Sydney. „To není k smíchu. Je to přímo k popukání.“

Byli jsme zpátky v soukromí Raymondova domu, v našem pokoji. Trvalo věčnost, než jsme se dostali z té slavnosti u ohně. Taky nám trvalo, než jsme zpracovali nové poznatky o hrozných zvycích Udržovatelů. Aspoň mně ten zvyk připadal dost hrozný. Ukázalo se totiž, že když se tu dva lidé chtějí vzít, každý z nich musí bojovat s nejbližším příbuzným svého partnera, který je stejného pohlaví. Angeline zaznamenala hned první den, že o mě má Joshua zájem. A když teď uviděla ten náramek, předpokládala, že jsme se na něčem dohodli. A jelikož byla jeho sestra, musela prověřit, že za to stojím. Stejně mě pořád neměla ráda ani mi nevěřila, ale když jsem dokázala, že umím bojovat, v jejích očích jsem stoupla a ona dala svolení k našemu „zasnoubení“. Trvalo dlouho, než jsem všechny včetně Joshuy přesvědčila, že se žádné zásnuby nekonají. A kdyby ano, Dimitrij by se musel zachovat jako můj „příbuzný“ a bojovat s Joshuou.

„Nech toho,“ pokárala jsem Sydney. Dimitrij se se založenýma rukama opíral o zeď v pokoji a sledoval mě, jak si třu lícní kost, kam mě Angeline praštila. Rozhodně to nebylo nejvážnější zranění, jaké jsem kdy utrpěla, ale zítra tam budu mít parádní modřinu. Dimitrij se trochu usmíval.

„Říkal jsem ti, abys ho nepovzbuzovala,“ připomněl mi klidným tónem.

„To už je fuk. Tys nevěděl, že dojde k boji. Tys jenom nechtěl, abych…“ Zbytek věty jsem spolkla. Nemohla jsem říct, co si myslím – že Dimitrij žárlil. Nebo že vůči mně chová majetnické sklony. Jenom jsem věděla, že ho štve, když se s Joshuou až moc kamarádíčkuju… A taky ho pobavilo, jak mě dopálil Angelinin útok. Rychle jsem se otočila k Sydney, kterou ta situace pobavila stejně jako Dimitrije. Vlastně jsem si byla jistá, že jsem ji ještě nikdy neviděla tolik se smát. „Tys věděla o tomhle zvyku?“

„Ne,“ odpověděla. „Ale nepřekvapuje mě to. Říkala jsem ti, že jsou to divoši. Spoustu obyčejných problémů řeší rvačkou.“

„To je ale blbost,“ poznamenala jsem a bylo mi jedno, že skučím bolestí. Dotkla jsem se temene hlavy a zatoužila po zrcadle, abych se mohla podívat, kolik vlasů mi Angeline vyrvala. „Ale… nevedla si špatně. Byla taková neurvalá, ale jinak dobrá. To tady takhle dobře bojují všichni? I lidi a Morojové?“

„Myslím, že jo.“

Uvažovala jsem nad tím. To, co se stalo, mě roztrpčilo a připadala jsem si trapně, ale musela jsem uznat, že Udržovatelé mi náhle připadají mnohem zajímavější. Jaká ironie, že skupina takových zaostalců má tolik rozumu, že se všichni bez ohledu na svou rasu učí bojovat. A moje „osvícená“ společnost se stále odmítá učit sebeobraně.

„Proto je taky neotravujou Strigojové,“ zamumlala jsem, když jsem si vybavila, o čem jsme si povídali u snídaně. Snad jsem si ani neuvědomila, co jsem řekla, dokud jsem si nevšimla, jak se Dimitrijův úsměv vytratil. Se zachmuřeným výrazem pohlédl k oknu.

„Měl bych se zase spojit s Borisem a zjistit, co je nového.“ Obrátil se k Sydney. „Nebude to trvat dlouho. Taky není třeba, abychom jezdili všichni. Můžu si půjčit auto a jen s ním kousek popojet?“

Pokrčila rameny a natáhla se pro klíčky. Už předtím jsme zjistili, že telefon chytne signál asi deset minut jízdy od vesnice. Dimitrij měl pravdu. Skutečně nebylo třeba, abychom jezdili všichni jen kvůli jednomu telefonátu. Po tom mém boji jsme byly se Sydney už v bezpečí. Do mě už se nikdo nepustí. Ale přesto… Nelíbilo se mi, že Dimitrij bude muset vzpomínat na svou strigojí minulost sám.

„Stejně bys měla jet s ním,“ vyhrkla jsem. „Já se mezitím podívám na Lissu.“ To nebyla tak docela lež. Pořád mě trápilo, co se moji kamarádi dozvěděli od Joea. „Většinou u toho zvládám tak matně vnímat okolí, ale bude lepší, když u toho tady nebudete. Taky pro případ, že by se tu objevili alchymisti.“

Moje logika měla trochu trhliny, ale věděla jsem, že příchod jejích kolegů Sydney stále leží na srdci. „Pochybuju, že by přišli za tmy,“ poznamenala. „Ale nechci ti tu překážet, když budeš sedět a zírat do zdi.“ Nepřiznala to a já taky nic neřekla, ale bylo mi jasné, že to dělá proto, že nechce, aby její auto řídil někdo jiný.

Dimitrij jí řekl, že není nutné, aby s ním jezdila, ale zjevně si nepřipadal natolik její šéf jako já. Tak oba vyrazili a nechali mě tam samotnou. Zamyšleně jsem je pozorovala, jak odcházejí. Přestože mě ještě před chvílí rozčiloval, když se mi posmíval, měla jsem o něj strach. Viděla jsem, jaký dopad na něj měl ten předešlý telefonát, a teď jsem si přála být s ním, abych ho mohla utěšit. Ale to by mi asi stejně nedovolil, a tak jsem považovala za malé vítězství aspoň to, že s ním šla Sydney.

Když odešli, rozhodla jsem se, že se skutečně podívám na Lissu. Řekla jsem jim to spíš jako výmluvu, protože se mi nechtělo zase jít ven a bavit se s lidmi. Nestála jsem o to, aby mi gratulovali další a další. Navíc by se mohlo lehce stát, že Joshua by začal považovat moje „možná“ a přijetí náramku za důkaz toho, že spolu opravdu máme nějaký vztah. Pořád mi připadal až moc hezký, ale jeho obdivné pohledy už mi lezly na nervy.

Sedla jsem si s překříženýma nohama na Angelininu matraci a otevřela se poutu a Lissiným prožitkům. Zrovna šla chodbou v nějaké budově, kterou jsem nejdřív nepoznala. Po chvilce už jsem se zorientovala. Byla to budova na královském dvoře, kde se nacházely velké lázně, salón krásy a taky dobře ukryté doupě cikánky Rhondy. Připadalo mi divné, že by si za ní Lissa šla nechat vyložit karty, ale jakmile jsem zaznamenala, s kým tam Lissa je, bylo mi jasné, že důvod její návštěvy je jiný.

Lissa kráčela s obvyklými podezřelými – s Adrianem a Christianem. Srdce mi poskočilo, když jsem zas uviděla Adriana – hlavně po tom incidentu s Joshuou. Můj poslední sen vyvolaný éterem byl příliš krátký.

Christian držel Lissu za ruku. Tvářil se spokojeně a odhodlaně, ale jeho obvyklý polovičatý namíchnutý úsměv ho neopouštěl. Lissa byla nervózní a něco očekávala. Cítila jsem, jak se děsí toho, co musí udělat, ale připadalo jí to nutné.

„To je ono?“ zeptala se, když se zastavila přede dveřmi.

„Asi jo,“ odpověděl Christian. „Recepční říkal ty červený.“

Lissa na okamžik zaváhala a pak zaklepala. Nic. Buď uvnitř nikdo nebyl, nebo nebral klepání na vědomí. Zvedla ruku znovu, a vtom se dveře otevřely. Stál v nich Ambrose a vypadal jako vždy nádherně, i když měl na sobě obyčejné modré tričko a džíny. Oblečení mu přiléhalo k tělu tak těsně, že vynikaly všechny jeho svaly. Klidně by se mohl nechat jít nafotit na titulní stranu módního časopisu.

„Ahoj,“ pozdravil překvapeně.

„Ahoj,“ odvětila Lissa. „Napadlo nás, jestli si s tebou nemůžeme promluvit.“

Ambrose nepatrně pokynul hlavou směrem do místnosti. „Teď mám zrovna práci.“

Za ním Lissa zahlédla masážní stůl, na němž ležela na břiše nějaká Morojka. Přes zadek měla přehozený ručník a odhalená naolejovaná záda se jí leskla. V místnosti hořely vonné svíčky a hrála tam tlumená hudba ve stylu New Age.

„Teda,“ broukl Adrian. „Ty nemarníš čas, co? Ona je v hrobě sotva pár hodin a ty už tady máš jinou.“ Taťánu totiž pohřbili až dnes před západem slunce. Nebyl to tak monstrózní pohřeb, jak se původně zamýšlelo.

Ambrose na Adriana ostře pohlédl. „To je klientka. Je to moje práce. Zapomínáš, že někteří z nás musejí pracovat, aby se uživili.“

„Prosím,“ žadonila Lissa a rychle si stoupla před Adriana. „Nezdržíme tě dlouho.“

Ambrose se na ně chvilku koukal a pak se ohlédl do místnosti. „Lorraine? Musím teď na chvilku ven. Hned budu zpátky.“

„Dobře,“ křikla na něj ta žena a trochu se nadzvedla, takže jí bylo vidět do obličeje. Byla starší, než jsem myslela, tak kolem pětačtyřiceti. Ale když si platíte maséra, tak proč by nemohl být dvakrát mladší než vy? „Pospěš si.“

Obdařil ji okouzlujícím úsměvem, zavřel dveře, a jakmile osaměl s mými kamarády, jeho úsměv rázem zmizel. „Fajn, tak o co jde? Nelíbí se mi, jak se tváříte.“

Ambrose se sice radikálně odklonil od stylu života běžného dhampýra, nicméně absolvoval stejný výcvik jako všichni strážci. Byl všímavý. Vždycky se díval po potenciální hrozbě.

„My… Ehm, chtěli jsme s tebou mluvit o…“ Lissa se zarazila. Mluvit o vyšetřování a výslechu byla jedna věc, ale vynášet informace, to bylo něco jiného. „O vraždě Taťány.“

Ambrose povytáhl obočí. „Aha, chápu. Ale nevím, co k tomu říct, kromě toho, že si nemyslím, že to udělala Rose. A ty tomu nejspíš taky nevěříš, přestože to všichni tvrdí. Taky říkají, jak jsi z toho v šoku. Vysloužila sis hodně soucitu za to, že ses nechala obelstít takovou zlou a nebezpečnou ‚kamarádkou‘.“

Lissa cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Dostala se z maléru, když mě veřejně odsoudila a prohlásila, že už nejsem její kamarádka. To jí ostatně poradili Abe s Tašou a Lissa si uvědomovala, že je to rozumné. Přesto z toho ale měla výčitky svědomí. Christian se postavil na její obranu.

„Bacha na jazyk. Proto tu nejsme.“

„Tak proč tu jste?“ dotázal se Ambrose.

Lissa se rychle ujala slova, protože se bála, aby Christian s Adrianem Ambrose nenaštvali, protože pak by bylo těžší dostat z něj odpovědi. „Abe Mazur nám řekl, že v soudní síni jsi něco řekl nebo udělal Rose.“

Ambrose se zatvářil šokovaně. Musela jsem uznat, že je hodně přesvědčivý herec. „Něco jsem jí udělal? Co jako? To si Abe Mazur myslí, že jsem jí před všemi těmi lidmi jednu vrazil?“

„Nevím,“ přiznala Lissa. „Jenom něco viděl, to je všechno.“

„Popřál jsem jí hodně štěstí,“ objasnil Ambrose a stále se tvářil uraženě. „Je to v pořádku?“

„Jo, jasně.“ Lisse připadalo důležité promluvit si s Ambrosem dřív než Abe, protože se obávala, že jeho metody výslechu zahrnují výhrůžky a fyzické násilí. Teď ale uvažovala, jestli vůbec někam pokročí. „Hele, jenom se snažíme zjistit, kdo opravdu zabil královnu. Tys k ní měl blízko. Pokud víš o něčem – čemkoli –, co by nám mohlo pomoct, budeme ti moc vděční. Potřebujeme nějakou informaci.“

Ambrose se zvědavě díval z jednoho na druhého. Pak náhle pochopil. „Vy myslíte, že jsem to udělal já! Tak proto jste přišli.“

Nikdo mu na to nic neřekl. „Nemůžu tomu uvěřit! Tohle už si mysleli strážci…, ale že i ty? Myslel jsem, že mě znáš líp.“

„My tě neznáme vůbec,“ oznámil mu Adrian bezvýrazně. „Víme jen, žes měl neomezený přístup k mojí tetě.“ Ukázal na dveře. „A zjevně netrvalo dlouho, než jsi svůj zármutek překonal.“

„To ti uniklo, když jsem říkal, že to je moje práce? Dávám jí masáž, to je celé. Za vším není jen sex.“ Ambrose rozčileně zavrtěl hlavou a prohrábl si hnědé vlasy. „Ani můj vztah s Taťánou nebyl jen o sexu. Záleželo mi na ní. Nikdy bych jí neublížil.“

„Netvrdí náhodou statistiky, že k většině vražd dochází mezi lidmi, co mají k sobě blízko?“ dotázal se Christian.

Lissa se dívala z Christiana na Adriana. „Nechte toho. Oba dva.“ Pak se zas podívala na Ambrose. „Nikdo tě z ničeho neobviňuje. Ale trávil jsi s ní dost času. A Rose mi řekla, že tě taky naštval ten zákon o snížení věku.“

„Jo, když jsem o něm slyšel prvně,“ přiznal Ambrose. „A už tehdy jsem Rose řekl, že to bude nejspíš nějaké nedorozumění, že v tom musí být ještě něco, o čem nevíme. Taťána by nikdy neposlala dhampýry do nebezpečí, kdyby k tomu neměla dobrý důvod.“

„Jako třeba, aby vypadala dobře před vyděšenýma královskýma?“ zeptal se Christian.

„Bacha,“ okřikl ho Adrian. Lissa nevěděla, jestli ji víc rozčilují její dva kluci, když mají řeči proti Ambroseovi, nebo když si jdou po krku vzájemně.

„Ne!“ Ambroseův hlas se hlasitě rozlehl úzkou chodbou. „Ona to vůbec nechtěla. Jenže kdyby to neudělala, stalo by se něco mnohem horšího. Jistí lidi chtěli – pořád chtějí – shromáždit všechny dhampýry, kteří nebojují, a přinutit je k tomu. Aby tomu Taťána zabránila, nechala projít zákon o snížení věku.“

Zavládlo ticho. Tohle už jsem věděla z Taťánina dopisu, ale pro moje kamarády to byly šokující zvěsti. Ambrose pokračoval.

„Byla otevřená spoustě jiných možností. Chtěla zkoumat éter. Schvalovala, aby se Morojové učili bojovat.“

Na to Adrian zareagoval. Pořád se ušklíbal, ale v jeho výrazu byla patrná i bolest. Pohřeb pro něj musel být dost těžký, a když vám někdo odhalí tajnou informaci o někom, koho jste měli rádi, asi to taky zabolí.

„No, já jsem s ní sice nespal jako ty,“ prohlásil Adrian, „ale taky jsem ji znal dost dobře. O ničem z toho nikdy neřekla ani slovo.“

„Ne veřejně,“ připustil Ambrose. „Dokonce ani v soukromí. Vědělo o tom jen pár lidí. Měla malou skupinku Morojů – mužů i žen nejrůznějšího věku –, kteří se tajně cvičili. Chtěla vidět, jak rychle se Morojové učí a jestli se vůbec dokážou bránit. Jenže moc dobře věděla, že by to lidi znepokojilo, a tak o tom nikdo nevěděl.“

Na to Adrian neměl odpověď. Viděla jsem na něm, že se jeho myšlenky zaměřily dovnitř. Ambrose neodhalil nic strašného, ale Adriana pořád trápilo, kolik toho před ním jeho teta tajila. Lissa ty novinky zpracovala bez problémů, zamyslela se nad tím a zanalyzovala to.

„Kdo jsou? Ti Morojové, co se cvičí?“

„Nevím,“ odpověděl Ambrose. „Taťána o tom mlčela. Jejich jména jsem nikde neobjevil, ale jejich instruktora jsem znal.“

„Kdo je to?“ chtěl okamžitě vědět Christian.

„Grant.“

Christian s Lissou na sebe překvapeně pohlédli. „Můj Grant?“ podivila se. „Ten, co mi ho Taťána přidělila?“

Ambrose přikývl. „Právě proto ti ho dala. Věřila mu.“

Lissa nic neřekla, ale její myšlenky jsem slyšela jasně a zřetelně. Měla radost, když jí Grant a Serena – strážci, kteří nahradili Dimitrije a mě – nabídli, že ji i Christiana naučí základním obranným technikám. Lissa si myslela, že to byla náhoda, že narazila na tak pokrokového strážce, a vůbec netušila, že se jedná o jednoho z průkopníků, kteří učí Moroje bojovat.

Obě jsme si uvědomily, že to je důležitá informace, ale zatím jsme si to nedokázaly poskládat dohromady. Lissa o tom dál uvažovala, takže jí nevadilo, když se tentokrát začal vyptávat Adrian s Christianem. Ambrose se pořád nad tím výslechem tvářil uraženě, nicméně na všechno trpělivě odpovídal. Měl alibi a neustále dával najevo svoje city a respekt k Taťáně. Lissa mu věřila, ačkoli Christian s Adrianem se pořád tvářili skepticky.

„Mě se na její smrt vyptávají všichni,“ povzdechl si Ambrose. „Ale Blakea se už dlouho nikdo neptal.“

„Blakea?“ podivila se Lissa.

„Blake Lazar. To byl další její…“

„Milenec?“ odhadl Christian a obrátil oči v sloup.

„Tenhle?“ vykřikl znechuceně Adrian. „Ani náhodou. Takhle hluboko by se nesnížila.“

Lissa dolovala z paměti všechny členy rodiny Lazarových, ale na nikoho tohohle jména si nemohla vzpomenout. Bylo jich příliš mnoho. „Kdo je to?“

„Jeden debil,“ odvětil Adrian. „Oproti němu jsem bezúhonný občan.“

To vyvolalo v Ambroseově tváři úsměv. „Souhlasím. Ale je to hezký debil a takové měla Taťána ráda.“ Z jeho hlasu zazněly city, když vyslovil její jméno.

„S ním taky spala?“ zeptala se Lissa. Adrian nadskočil při zmínce o sexuálním životě své pratety. Pak si ale uvědomil, že tím se vlastně otevírají nové možnosti. Víc milenců znamená, že je i víc podezřelých. „A jak ti z toho bylo?“

Ambrose rázem přešlo pobavení. Ostře na Lissu pohlédl. „Nežárlil jsem tolik, abych ji kvůli tomu zabil, jestli míříš sem. S Taťánou jsme se vzájemně chápali. Byli jsme si blízcí – ano, byli jsme milenci –, ale oba jsme se stýkali i s dalšími.“

„Počkat,“ vložil se do toho Christian. Měla jsem dojem, že teď už si to opravdu užívá. Taťánina vražda sice nebyla žádná legrace, ale nyní se před nimi začaly odhalovat vztahy jako z telenovely. „Ty jsi taky spal s jinejma? Už se v tom začínám ztrácet.“

Lissa ovšem ne. Vlastně jí začínalo připadat čím dál pravděpodobnější, že Taťánina vražda byla zločinem z vášně, a ne z politických důvodů. Jak řekl Abe, nejpravděpodobnějším podezřelým je někdo, kdo měl přístup do její ložnice. A co nějaká žena, která třeba žárlila, že se s královnou musí dělit o svého milence? To by byl možná ten nejpřesvědčivější motiv… Kdybychom ale tu ženu znali.

„S kým?“ zeptala se Lissa. „S kým dalším ses stýkal?“

„S nikým, kdo by ji zabil,“ odpověděl strnule Ambrose. „Žádná jména vám neřeknu. Mám právo na soukromí a oni taky.“

„Ne, pokud jeden z nich žárlil natolik, že mi zabil tetu,“ zavrčel Adrian. Joshua prve v jeskyni ohrnoval nad Adrianem nos, protože mě „nechrání“, ale když teď Adrian hájil čest své tety, tvářil se stejně odhodlaně jako nějaký strážce nebo Udržovatel. Bylo to sexy.

„Žádný z nich ji nezabil, tím jsem si jistý,“ řekl Ambrose. „A i když Blakem pohrdám, nemyslím si, že to udělal on. Není dost chytrý, aby to takhle naplánoval a narafičil důkazy proti Rose.“ Ambrose ukázal ke dveřím. Zuby měl zaťaté a pohledný obličej mu hyzdil frustrovaný výraz. „Podívejte, nevím, co dalšího říct, abych vás přesvědčil. Musím se už vrátit. Omlouvám se, jestli jsem byl nepříjemný, ale je to pro mě dost těžké. Věřte mi, že bych byl šťastný, kdyby se vám podařilo vypátrat, kdo ji zavraždil.“ V jeho očích se zračila bolest. Těžce polkl a sklopil zrak, asi aby nepoznali, jak moc měl Taťánu rád. Když pak znovu vzhlédl, už zase se tvářil odhodlaně. „Chci, abyste to vypátrali, a pomůžu vám, když to bude v mých silách. Ale říkám vám, poohlížejte se po někom s politickými motivy. Tohle nebyla vražda z vášně.“

Lissa měla pořád milión otázek. Ambrose byl sice přesvědčen, že motivem vraždy nebyla žárlivost ani sex, ale Lissa si to myslela. Opravdu chtěla z Ambrose vytáhnout jména jeho dalších milenek, ale nechtěla na něj moc tlačit. Na okamžik ji napadlo, že by na něj mohla použít nátlak jako na Joea. Nakonec to ale zavrhla. Takhle daleko už zajít nechtěla, zejména ne s někým, koho považuje za kamaráda. Aspoň teď ne. „Dobře,“ uzavřela to neochotně. „Díky. Díky, žes nám pomohl.“

Ambrose se nad její zdvořilostí zatvářil překvapeně. „Uvidím, jestli se mi podaří vyhrabat něco, co by vám pomohlo. Její pokoje i věci nechávají zamčené, ale já se tam dostanu i tak. Dám vám pak vědět.“

Lissa se usmála, upřímně ji to potěšilo. „Děkuju. To by bylo skvělý.“

Někdo se dotkl mojí paže, což mě vrátilo zpět do prostého malého pokoje v západní Virginii. Sydney i Dimitrij na mě shlíželi. „Rose?“ zkusil mě oslovit Dimitrij. Měla jsem dojem, že to není poprvé, co se pokouší získat si mou pozornost.

„Čau,“ pozdravila jsem je. Zamrkala jsem a pomalu zapadla zase do reality. „Už jste zpátky. Volal jsi tomu Strigojovi?“

Viditelně na to slovo nezareagoval, ale věděla jsem, že ho nerad slyší. „Ano. Získal jsem od Borise kontakt.“

Sydney si ovinula paže kolem těla. „Šílená konverzace. Něco z toho proběhlo anglicky a bylo to ještě strašidelnější než minule.“

Nechtíc jsem se zachvěla a byla jsem ráda, že se to obešlo beze mě. „A zjistil jsi teda něco?“

„Boris mi dal jméno Strigoje, který Soňu zná a nejspíš bude vědět, kde zrovna je,“ řekl Dimitrij. „Vlastně je to někdo, s kým jsem se už setkal. Ale telefonáty mezi Strigoji nejsou zrovna moc rozšířené. Není žádný způsob, jak ho kontaktovat – jedině osobně. Boris má jen jeho adresu.“

„Kde to je?“ zeptala jsem se.

„Lexington v Kentucky.“

„Proboha!“ zaúpěla jsem. „Proč ne rovnou na Bahamách? Nebo v Kukuřičným paláci?“

Dimitrij se pokusil skrýt úsměv. I když to bylo na můj účet, byla jsem ráda, že jsem mu spravila náladu. „Když vyrazíme hned, můžeme tam ráno být.“

Rozhlédla jsem se kolem. „Těžký rozhodování. Opustit tohle všechno kvůli elektrice a vodovodu?“

Teď se zase usmála Sydney. „A už žádné žádosti o ruku.“

„A pravděpodobně budeme muset bojovat se Strigoji,“ dodal Dimitrij.

Okamžitě jsem vyskočila. „Tak kdy už vyrazíme?“

ČTRNÁCT

Udržovatelé reagovali na náš odjezd s rozporuplnými pocity. Většinou byli rádi, že vetřelci odcházejí, obzvlášť když s námi odcházela i Sydney. Ale po tom boji ke mně vzhlíželi, jako bych byla nějaká superhrdinka, a nechávali se unášet představou, že se přivdám do jejich „rodiny“. Po té bitce ovšem některé místní ženy začaly házet oči po Dimitrijovi. Neměla jsem náladu koukat se na ně, jak s ním flirtují – podle jejich pravidel dvoření by to nejspíš taky znamenalo, že bych musela bojovat s jeho snoubenkou.

Udržovatelům jsme se o našich plánech pochopitelně nezmínili, jen jsme se naznačili, že možná narazíme na Strigoje. To vyvolalo bouřlivé reakce. Většinou to na všechny udělalo ohromný dojem, což jen posílilo naši pověst odhodlaných bojovníků. Ale Angelinina reakce byla naprosto nečekaná.

„Vezměte mě s sebou,“ vyhrkla a popadla mě za paži, sotva jsem vykročila cestičkou k autu.

„Promiň,“ řekla jsem. Připadalo mi to zvláštní, když se ke mně zpočátku chovala tak nepřátelsky. „Tohle musíme udělat sami.“

„Můžu vám pomoct! Porazilas mě…, ale vidělas, co umím. Jsem dobrá. Mohla bych zabíjet Strigoje.“

Byla sice odhodlaná, ale mně bylo jasné, že nemá ani ponětí, čemu by čelila, pokud by potkala skutečného Strigoje. Těch několik málo Udržovatelů, kteří měli molnijské značky, o bojích nemluvilo, jen se všichni tvářili zachmuřeně. Chápali. Angeline ne. Ani si neuvědomovala, že by ji patrně porazil jakýkoli novic z Akademie. Měla v sobě syrový potenciál, ale chtělo by to ještě hodně na sobě zapracovat.

„Možná bys toho schopná byla,“ řekla jsem, protože jsem nechtěla ranit její city. „Ale není možný, abys s námi odešla.“ Mohla jsem jí lhát a obalamutit ji nějakým „jednou možná“, jenže podobná slova si Joshua vyložil tak, že jsme skoro zasnoubení takže podruhé už jsem to raději neriskovala.

Čekala jsem, že se Angeline bude dál vychloubat, jaká je dobrá bojovnice. Zjistili jsme totiž, že ji tu všichni považují za jednu z nejlepších mladých bojovnic. A jelikož byla hezká, měla tu spoustu obdivovatelů. Hodně jí to stouplo do hlavy, takže moc ráda mluvila o tom, koho by přemohla. Připomněla mi Jill. Ta se taky musela ještě učit, ačkoli by se nejradši vrhla hned do boje, a to přesto, že byla tišší a opatrnější než Angeline. To, co řekla Angeline vzápětí, mě však úplně vykolejilo.

„Prosím. Nejde jen o Strigoje! Chci vidět svět. Musím vidět i něco jiného než tohle místo!“ Mluvila tiše, aby ji ostatní neslyšeli. „Byla jsem jen dvakrát v Rubysville a říkají, že se to vůbec nedá srovnat s ostatními městy.“

„To je pravda,“ přitakala jsem. Rubysville bych za město neoznačila.

„Prosím,“ zaškemrala znovu a tentokrát se jí chvěl hlas. „Vezměte mě s sebou.“

Najednou mi jí bylo líto. Její bratr taky projevil touhu podívat se do světa, ale zase to tolik neprožíval. Žertoval, že elektřina by byla dobrá, ale já věděla, že je šťastný i bez vymožeností moderního světa. Angeline ale její situace připadala mnohem zoufalejší. Taky jsem dobře věděla, jaké to je, když si připadáte jako v pasti, takže mi bylo moc líto, co jsem jí musela říct.

„Nemůžu, Angeline. Musíme jet sami. Je mi to líto. Vážně.“

Modré oči se jí zaleskly. Odběhla do lesa, abych neviděla její slzy. Bylo mi z toho hrozně a nemohla jsem na ni přestat myslet ani při loučení s ostatními. Byla jsem tak mimo, že jsem dokonce dovolila Joshuovi, aby mě na rozloučenou objal.

Vyrazit zase na cestu pro mě znamenalo velikou úlevu. Byla jsem ráda, že jsme pryč od Udržovatelů, a už jsem se nemohla dočkat, až se vrhnu do akce a začnu pomáhat Lisse. Mířili jsme do Lexingtonu. Čekala nás asi šestihodinová cesta a Sydney jako obvykle nenechala řídit nikoho jiného. Dimitrij i já jsme protestovali, ale nebylo nám to nic platné. Nakonec jsme to vzdali s tím, že pokud se máme brzy střetnout se Strigoji, bude nejlepší teď odpočívat a šetřit síly. Donovanova adresa – to byl ten Strigoj, který údajně zná Soňu – ale byla místem, kde se zdržoval pouze v noci. To znamenalo, že musíme stihnout dojet do Lexingtonu do svítání, abychom ho neztratili, až se vydá do svého denního doupěte. Taky to znamenalo, že se se Strigoji setkáme za tmy. Po cestě se určitě nic zvláštního nepřihodí – obzvlášť, až opustíme západní Virginii –, a tak jsme se s Dimitrijem usnesli, že si můžeme trochu zdřímnout, když ani jeden z nás minulou noc neprospal celou v kuse.

Přestože vrčení auta bylo uklidňující, pořád jsem usínala a zase se probouzela z neklidného spánku. Po několika hodinách jsem se dostala do stavu podobného transu, který mě přivedl k Lisse. To bylo dobré. Ocitla jsem se totiž na jedné z největších událostí morojského světa. Schylovalo se k nominaci kandidátů na nového krále nebo královnu. Byl to první z mnoha kroků a všichni z toho byli nadšení, jelikož volba panovníka se neodehrává moc často. Nikdo z mých kamarádů nikdy nečekal, že by ji zažil. Vzhledem k tomu, co se v poslední době stalo, jsme se o ni všichni mimořádně zajímali. Byla v sázce budoucnost Morojů.

Lissa seděla na židli v královském tanečním sále, což byla ohromná místnost s klenutými stropy a všude vyzdobená zlatými dekoracemi. U stropu zářily lustry. V tomhle nádherném sále plném fresek a reliéfů už jsem jednou byla. Tehdy tam probíhala akce, na níž se všichni noví strážci snažili udělat dojem a získat tak co nejlepší přidělení. Teď byl sál vyzdoben jako komnata královské rady. U stěny stál dlouhý stůl s dvanácti židlemi. Naproti stolu stály řady a řady židlí, kde zasedání rady přihlíželo publikum. Až na to, že tentokrát tam bylo židlí asi čtyřikrát více než obvykle, což zřejmě vysvětlovalo, proč se celá událost odehrává v tak velkých prostorách. Všechny židle byly obsazené. Někteří lidé dokonce stáli a mačkali se v davu. Rozčilení strážci mezi nimi popocházeli a snažili se uvolnit aspoň prostor ve dveřích, aby mohli zajistit optimální bezpečnost.

Vedle Lissy seděl Christian a vedle něj Adrian. Měla jsem radost, když jsem uviděla, že poblíž sedí i Eddie a Mia. Mia je naše morojská kamarádka, která s námi studovala na Akademii svatého Vladimíra, a svůj názor, že by se Morojové měli učit bojovat, obhajovala skoro stejně plamenně jako Taša. Můj milovaný otec nebyl nikde v dohledu. Nikdo z nich nemluvil. Ono by se taky dalo jen těžko konverzovat v tom hluku kolem, a navíc moji kamarádi byli dost vedle z toho, co se stane. Bylo tu toho tolik k vidění. Nikdo předem nečekal, že se v sále shromáždí takový dav. Abe říkal, že jakmile bude Taťána pohřbená, věci se dají rychle do pohybu, a taky že ano.

„Víte, kdo jsem?“

Ten hlasitý dotaz přitáhl Lissinu pozornost, přestože v okolním hluku byl sotva slyšitelný. Lissa se podívala tím směrem do řady, jen pár míst od Adriana. Seděli tam vedle sebe Moroj s Morojkou a vzhlíželi k jakési rozčilené ženě. Tyčila se nad nimi s rukama v bok a její sametové růžové šaty působily nepatřičně ve srovnání s obyčejnými tričky a džínami, co měl na sobě ten pár. Ty šaty asi budou nepraktické, když se v nich se ocitne mimo klimatizovanou místnost.

Obličej se jí zkřivil vzteky. „Já jsem Marcella Badicová.“ Když ani to na ten pár nezapůsobilo, dodala: „Princ Badica je můj bratr a naše poslední královna byla moje třetí sestřenice z druhého kolene. Už tady není místo k sezení a někdo jako já nemůže stát u zdi s tou lůzou.“

Muž s ženou si vyměnili pohledy. „Asi jste měla přijít dřív, lady Badicová,“ oznámil jí Moroj.

Marcella vzteky zalapala po dechu. „Neslyšeli jste snad právě, kdo jsem? Nepoznáte snad ty lepší? Trvám na tom, že mi uvolníte svá místa.“

Pár se tím nenechal rozhodit. „Tohle zasedání je otevřené všem a místa tu nejsou označená jmény, pokud vím,“ ozvala se ta žena. „Máme stejné právo tady sedět jako vy.“

Rozzuřená Marcella se obrátila na strážce vedle sebe. Ten jen pokrčil rameny. Jeho povinností bylo chránit ji před hrozbou. Nechystal se vyhazovat lidi ze židlí, když neporušovali žádná pravidla. Marcella tedy znechuceně odfrkla, otočila se na podpatku a rychle odkráčela, bezpochyby se chystala buzerovat dalšího nebožáka.

„To ještě bude zábava,“ poznamenal Adrian.

Lissa se usmála a dál se rozhlížela kolem. Vtom jsem si uvědomila něco překvapivého. Nevěděla jsem sice přesně, kdo je kdo, ale nepřipadalo mi, že všichni, kdo se tu shromáždili, jsou královští, jako tomu bývalo u většiny zasedání rady. Bylo tu plno obyčejných lidí, jako třeba ten pár sedící kousek od mých přátel. Většina Morojů se o dění na královském dvoře nijak zvlášť nezajímá. Žijí si ve svém světě a mají svoje zájmy, zatímco u dvora se naparují královští, kteří vymýšlejí zákony. Dneska to ale bylo jiné. Bude zvolen nový panovník a to zajímá všechny Moroje.

Chaos pokračoval ještě chvíli, dokud jeden ze strážců nakonec nevyhlásil, že sál už je zaplněný. Ti, kteří zůstali venku, byli pochopitelně naštvaní, ale jejich nespokojené výkřiky rychle umlkly, když strážce zavřel dveře a zapečetil tak taneční sál.

Krátce nato usedlo na svá místa jedenáct členů královské rady. Jaký byl můj šok, když na dvanáctou židli usedl Adrianův otec, Nathan Ivaškov! Dvorní hlasatel si vyžádal pozornost. Byl jmenován do téhle funkce kvůli svému silnému hlasu, ale já jsem nikdy nepochopila, proč při takových příležitostech prostě nepoužívají mikrofon. Nejspíš je to staromódní tradice. A taky ta vynikající akustika.

Jakmile se sál uklidnil, slova se ujal Nathan. „Ztratili jsme naši milovanou královnu…“ Odmlčel se a sklopil zrak, aby všichni viděli jeho zármutek a aby projevil úctu.

Kdyby to byl někdo jiný, myslela bych si, že žal jenom předstírá, hlavně kdybych ho viděla plazit se před královnou tak často jako Nathana. Ale ne. Nathan měl svou nepříjemnou tetu rád stejně jako Adrian.

„A po téhle strašlivé tragédii budu moderovat nadcházející volby.“

„Co jsem ti říkal?“ zašeptal Adrian. „Zá-ba-va.“

Nathan chvíli řečnil o důležitosti téhle události a o morojských tradicích. Bylo jasné, že každý v sále – včetně mě – už by chtěl přejít k tomu hlavnímu, k nominaci. Zdálo se, že si to také uvědomil, a trochu ty formality urychlil. Konečně se k tomu dopracoval.

„Každá rodina může nominovat jednoho kandidáta na panovníka, který pak podstoupí zkoušky, jimiž procházejí všichni kandidáti už od počátku časů.“ Pomyslela jsem si, že ten „počátek časů“ je trochu přehnaný termín, ale co na tom? „Jediná rodina, která je z nominování svého člena vyloučena, je rodina Ivaškovových, jelikož není dovoleno, aby dva po sobě následující monarchové pocházeli ze stejné rodiny. Aby mohl někdo kandidovat, musí získat minimálně tři nominace od plnoletých Morojů královské krve.“ Pak ještě dodal podrobnosti, co dělat v případě, že bude nominováno více osob ze stejné rodiny, ale i mně bylo jasné, že něco takového se stát nemůže. Každá královská rodina se snaží mít co největší šanci na úspěch, a tak se musí sjednotit a stát za jedním kandidátem.

Nathan se zatvářil spokojeně, že mu všichni rozuměli, pokýval hlavou a široce mávl do publika. „Nechť začne nominování.“

Chvíli se nic nedělo. Trochu mi to připomnělo časy ve škole, kdy se profesor zeptal: „Kdo chce přečíst svou práci jako první?“ Všichni vyčkávali, až někdo začne, a nakonec se dočkali.

Povstal muž, kterého jsem neznala. „Nominuji princeznu Arianu Szelskou.“

Ariana jakožto princezna zasedala v radě, tudíž její nominaci všichni očekávali. Děkovně na toho muže kývla. Zvedl se druhý muž, pravděpodobně ze stejné rodiny, a dal jí druhý nominační hlas. Třetí a poslední nominační hlas přišel od dalšího Szelského, od něhož by to nikdo nečekal. Byl to Arianin bratr, který procestoval celý svět a skoro nikdy se nezdržoval u dvora. Byl to ten, kterého chránila moje matka. Uvědomila jsem si, že Janine Hathawayová bude nejspíš taky někde v sále. Přála jsem si, aby se Lissa rozhlídla a našla ji, jenže ta byla příliš zabraná do volebního dění. Po tom všem, co jsem prožila, jsem najednou měla hroznou potřebu vidět svou mámu.

Po třetí nominaci Nathan prohlásil: „Princezna Ariana Szelská postupuje jako kandidátka.“ Rozmáchlými tahy cosi načmáral na papír před sebou. „Pokračujte.“

Poté už nominace probíhaly rychle. Padala jména mnoha princů a princezen i dalších vážených a respektovaných členů rodin. Kandidátem rodiny Ozerů se stal Ronald, který v radě nezasedal a já jsem ho vůbec neznala. „To není zrovna ideální kandidát tety Taši,“ pošeptal Christian Lisse. „Ale uznávám, že aspoň není blbec.“

O většině dalších kandidátů jsem toho taky moc nevěděla. Pár se mi jich zamlouvalo, jako třeba Ariana Szelská. A několik kandidátů mi zase připadalo děsivých. Desátým kandidátem se stal Rufus Tarus, Daniellin bratranec. Z rodiny Tarusových se přivdala do rodiny Ivaškovových a teď vypadala potěšeně, že její bratránek získal nominační hlasy.

„Nemám ho rád,“ prohlásil Adrian s úšklebkem. „Pořád mi říká, že bych měl se svým životem udělat něco užitečnýho.“

Nathan zapsal Rufusovo jméno, načež papír svinul, jako by to byl svitek. Přestože celá událost budila dojem starých zvyků, předpokládala jsem, že sekretář v publiku vše zapisuje do notebooku.

„Nuže dobrá,“ shrnul to Nathan. „Tímto je uzavřena…“

„Nominuju princeznu Vasilisu Dragomirovou.“

Lissa trhla hlavou směrem doleva, odkud se to ozvalo. Jejíma očima jsem viděla známou osobu. Tašu Ozerovou. Svou nominaci pronesla vestoje a hlasitě, sebevědomě se rozhlížela po všech přítomných těma svýma ledově modrýma očima, jestli snad neobjeví někoho, kdo by s ní nesouhlasil.

Celý sál strnul. Žádné šeptání a vrzání židlemi. Jen naprosté ticho. Z výrazů všech shromážděných jsem usoudila, že nominovaného člena rodiny Ozerových Tašina promluva nemálo překvapila. Nejvíc byla ovšem překvapená Lissa.

Nathanovi chvíli trvalo, než se zmohl na slovo. „To není…“

Vedle Lissy se náhle vztyčil Christian. „Dávám druhý nominační hlas.“

A než si Christian stihl zase sednout, zvedl se Adrian. „Potvrzuju nominaci.“

Všechny oči v sále se upřely na Lissu a její přátele. Pak se dav jako jeden muž zadíval zase na Nathana Ivaškova. Ten vypadal, že má opět problém promluvit.

„Tohle,“ vypravil ze sebe po chvíli, „není legální nominace. Podle současného zákona rady rodina Dragomirů bohužel nemůže nominovat svého kandidáta.“

Taša, která se nikdy nebála mluvit na veřejnosti nebo se pokoušet o nemožné, bleskurychle povstala. Byla nedočkavá. A rozhodně byla dobrá v proslovech o zpochybňování systému. „Aby byl někdo nominován na panovníka, nemusí zasedat v radě a k získání trůnu nepotřebuje ani kvórum.“

„To nedává smysl,“ namítl Nathan. Začalo se ozývat souhlasné mručení.

„Jen se podívej do zákoníku, Nate – totiž lorde Ivaškove.“

Ano, konečně se tam objevil. Do debaty se zapojil můj taktní otec. Abe se celou dobu opíral o zeď u dveří a jako vždy byl úchvatně vystrojen. Měl na sobě černý oblek, zato košili i kravatu měl ve stejném odstínu smaragdově zelené. Vedle něj stála moje matka a trochu se usmívala. Prohlížela jsem si je, jak tam stojí bok po boku. Moje matka byla dokonalým obrazem vynikající a vážené strážkyně. Můj otec zase vždy dosáhne svého, ať už je pro to třeba udělat cokoli. Pomalu začínám chápat, po kom jsem zdědila svou bizarní osobnost.

„Při nominaci neexistuje žádná podmínka, kolik členů musí mít rodina,“ objasnil Abe žoviálním tónem. „Je jenom třeba, aby nominaci podpořili tři královští.“

Nathan rozčileně ukázal směrem, kde seděl jeho nepovedený synek s Christianem. „Nejsou z její rodiny!“

„Nemusejí být,“ opáčil Abe. „Musejí být jen z nějaké královské rodiny. A to jsou. Podle zákona může princezna kandidovat, pokud bude chtít.“

Všechny hlavy se teď otočily k Lisse, jako by si jí všimli teprve teď. Lissa se od počátku téhle překvapivé debaty ani nepohnula. Byl to pro ni až moc velký šok. Její myšlenky uháněly o překot a ploužily se zároveň. Vlastně zatím nedokázala ani pořádně zpracovat, co se to děje. Hlavou jí vířila spousta otázek.

Co se děje? Je to vtip? Nebo nějaká halucinace vyvolaná éterem? Už se definitivně zbláznila? Nebo se jí to jen zdá? Je to nějaká lest? Ale pokud ano, tak proč by se do ní zapojovali její nejbližší přátelé? Proč jí to udělali? A kdy už na ni proboha přestanou všichni tak zírat?

Neměla problém vyrovnat se s tím, že je středem pozornosti. Narodila se pro to a byla k tomu po celý život vedena. Stejně jako Taša uměla i Lissa promlouvat k davům a hrdě oznamovat své stanovisko – pokud si za ním stála a byla na to připravená. Jenže na tuhle situaci se nevztahovalo ani jedno z toho. Tohle byla ta poslední věc na světě, kterou čekala nebo po ní dokonce toužila. A tak se nedokázala přimět k žádné reakci, ani se zamyslet nad odpovědí. Jenom tam strnule seděla, mlčela a byla v šoku.

Pak ji něco z toho transu vytrhlo. Christian se dotkl její ruky. Propletl si prsty s jejími. Něžně jí ruku stiskl a teplo a energie z toho doteku přivedly Lissu zpět k životu. Pomalu se rozhlédla po sále a setkávala se s pohledy všech přihlížejících. Viděla odhodlaný Tašin pohled, prohnaný pohled mého otce a dokonce i pohled mé matky, který byl plný očekávání. Ten poslední mě překvapil. Jak tohle může schvalovat Janine Hathawayová, která vždycky dělala jen to, co je správné, a málem nesnese legraci? Jak to můžou schvalovat její kamarádi? Copak ji nemají rádi a nezáleží jim na ní?

Rose, pomyslela si. Kéž bys tak byla tady a řekla mi, co mám dělat.

To bych si taky přála. Zatracené jednosměrné pouto!

Věřila mi víc než komukoli jinému na světě. Teď si uvědomila, že věří i všem svým přátelům, možná kromě Abeho, ale to je vcelku pochopitelné. A pokud jí udělali tohle, pak k tomu jistě museli mít dobrý důvod.

Nedávalo jí to smysl. Lissa vstala. A přestože se bála a nic nechápala, nějakým zázrakem se jí podařilo promluvit jasným a zvučným hlasem, který se nesl celým sálem.

„Nominaci přijímám.“

PATNÁCT

Nelíbilo se mi, že se ukázalo, že Viktor Daškov měl pravdu, nicméně jsem musela uznat, že tomu tak je.

Po Lissině prohlášení všichni v sále, kteří až dosud se zatajeným dechem čekali, náhle ožili. Napadlo mě, jestli vůbec v historii Morojů proběhlo nějaké zasedání rady v klidu, nebo jestli jsem byla jen při těch kontroverzních. To, co dnes následovalo, mi dost připomínalo průběh zasedání, kdy byl schválen zákon o snížení věku dhampýrů. Všichni křičeli, dohadovali se, vstávali ze židlí… Strážci, kteří obvykle postávali podél stěn a jen sledovali okolí, teď chodili mezi lidmi a s ustaranými výrazy hlídali, aby nějaká slovní potyčka nepřešla ve fyzickou.

Stejně rychle, jako se Lissa ocitla ve středu pozornosti, ji teď všichni pustili z hlavy. Zase se posadila a Christian ji znovu vzal za ruku. Stiskla tu jeho tak pevně, že to vypadalo, že mu v ní úplně přestala proudit krev. Dívala se přímo před sebe a hlavou jí vířila spousta myšlenek. Ten okolní chaos snad ani nevnímala, ale já viděla a slyšela všechno, co zachytily její oči a uši. Jediné pozornosti se pak mým kamarádům dostalo, když za Adrianem přišla Daniella a vynadala mu, že nominoval někoho mimo jejich rodinu. Odmávl to jako obvykle a ona zase odkvačila pryč. Jako mnoho z nás si zřejmě uvědomila, že nemá smysl pokoušet se přivést Adriana k rozumu.

Předpokládali byste, že v sále, kde se každý snaží protlačit zástupce své rodiny, budou všichni namítat, že Lissina nominace je neplatná. Jenže se to nestalo – částečně možná proto, že ne každý zde přítomný byl královský. Jak už jsem řekla dřív, sjeli se sem Morojové ze všech koutů země, aby viděli událost, která ovlivní jejich budoucnost. A mnoho z nich pozorovalo Lissu se zájmem. Vždyť byla princeznou z vymírající pokrevní linie a proslýchalo se, že umí dělat zázraky. Nikdo sice neskandoval její jméno, ale ozývala se spousta hlasů, že Lissa má právo zastupovat svou rodinu. Taky jsem předpokládala, že tihle její fanoušci z řad „prostých“ Morojů by byli rádi, kdyby se zvrátily zajeté pořádky královských. Ten mladý pár, na který tak vyjela lady Badicová, nebyl jediný, koho věčně komandují ti „lepší“.

Nejpřekvapivější ovšem bylo, že Lissu obhajovali i někteří královští. Byli sice loajální ke svým rodinám, ale ne všichni z nich byli bezcitní sobci, kteří se spolčují. Spousta z nich má smysl pro to, co je správné a co špatné – a když má Lissa na své straně zákon, pak je to správné. Navíc Lissa je mezi spoustou královských dost oblíbená a respektovaná. Ariana byla jednou z těch, co teď plamenně obhajovali Lissinu nominaci, přestože to pro ni znamenalo, že si tím vlastně tvoří konkurenci. Ariana dobře znala zákony a bezpochyby věděla o trhlině, která teď sice Lisse umožní kandidovat, ale až nastane konečná volba, zkomplikuje jí situaci. Přesto si stála za svým a já ji za to měla ráda ještě víc. Až dojde na skutečnou volbu, doufám, že korunu získá právě Ariana. Je inteligentní a férová – přesně takovou panovnici Morojové potřebují.

Ariana ale pochopitelně nebyla jediná, kdo zná zákony. Ostatní také poukazovali na onu mezeru v zákoně a namítali, že nemá smysl nominovat kandidáta, který je pak nevolitelný. Normálně bych jim dala za pravdu. Plamenné debaty pokračovaly, zatímco moji kamarádi seděli v centru všeho dění a mlčeli. Nakonec se všichni usnesli, že se celá záležitost vyřeší stejným způsobem jako většina rozhodnutí: hlasováním. Jelikož Lisse je upřeno právo zasedat v královské radě, byla odkázaná na jedenáct členů, kteří rozhodnou o její budoucnosti. Šest z nich její kandidaturu schválilo, takže její nominace byla oficiálně potvrzena. Může kandidovat. Měla jsem podezření, že někteří z těch, co se za ni postavili, ji vlastně nechtěli, ale převážil jejich smysl pro spravedlnost.

Mnoho Morojů se o mínění rady nestaralo. Jasně dávali najevo, že celou tuhle záležitost zdaleka nepovažují za uzavřenou. Potvrdil se Viktorův názor, že to vyvolá dlouhé debaty, které se ještě zhorší, jestli Lissa splní zkoušku a postoupí do dalšího kola. Dav se teď začal rozcházet a většinou se všichni tvářili, že se jim ulevilo – nejen proto, že můžou konečně uniknout tomu ruchu a řvaní, ale i proto, aby tu senzační novinu mohli co nejrychleji rozšířit dál.

Když se Lissa spolu s kamarády zvedla k odchodu, moc nemluvila. Procházela kolem shromážděných a působila jako ukázkový příklad klidu a královské důstojnosti, jako by už byla zvolena královnou. Ale jakmile konečně unikla tomu ruchu a spolu s kluky se ocitla ve svém pokoji, všechny její emoce, které až dosud držela pod pokličkou, náhle explodovaly.

„Co jste si sakra mysleli?“ ječela. „Co jste mi to udělali?“

Kromě Adriana s Christianem dorazili i ostatní spiklenci: Eddie, Taša, Abe a moje máma. Všechny ohromila tahle reakce od někoho tak milého jako Lissa, takže se na okamžik nikdo z nich nezmohl na slovo. Lissa nastalého ticha využila.

„Narafičili jste to na mě! Strčili jste mě doprostřed politický noční můry! Myslíte, že o to stojím? Vážně si myslíte, že chci být královnou?“

Abe se přirozeně vzpamatoval jako první. „Ty nebudeš královnou,“ prohlásil netypicky klidným hlasem. „Všichni ti, co poukazují na druhou část zákona, mají pravdu: tebe vlastně nikdo zvolit nemůže. To bys musela mít rodinu.“

„Tak jaký to má smysl?“ vyjekla. Úplně zuřila. A měla na to plné právo. Ale její hněv, ten vztek… posilovalo něco mnohem horšího než jenom tahle situace. Éter si vybíral svou daň, a Lissa tak byla ještě víc rozrušená než kdy jindy.

„Smysl je v tom,“ ujala se vysvětlování Taša, „cos viděla v sále během zasedání. Každé dohadování a nahlížení do zákoníků nám dává víc času zachránit Rose a vypátrat, kdo zabil Taťánu.“

„Ať už to udělal kdokoli, musel mít zájem o trůn,“ řekl Christian. Položil ruku Lisse na rameno, ale ta se odtáhla. „Chtěl ho získat buď pro sebe, nebo pro nějakýho svýho známýho. Čím dýl pozdržíme jejich plány, tím víc času získáme, abychom zjistili, kdo to je.“

Lissa si rozčileně prohrábla své dlouhé vlasy. Pokusila jsem se ten její hněv nasát do sebe. Podařilo se mi to jen trochu. Spustila ruce, ale byla pořád naštvaná.

„A jak mám asi pátrat po vrahovi, když budu muset celou dobu dělat nějaký stupidní zkoušky?“ vyštěkla.

„Ty pátrat nebudeš,“ objasnil Abe. „To my.“

Vykulila oči. „Tohle nikdy nebylo v plánu! Já se nenechám zatáhnout do nějakých královských nesmyslů, když mě teď Rose potřebuje. Chci jí pomáhat!“

Bylo to skoro až komické. Skoro. Ani Lissa, ani já jsme se nedokázaly smířit s tím, že budeme jen tak „sedět“, když ta druhá potřebuje pomoc. Obě jsme chtěly něco dělat, aktivně se podílet na nápravě celé téhle situace.

„Pomáháš jí,“ namítl Christian. Zvedl ruku, ale už se nepokusil znovu se Lissy dotknout. „Jenom trochu jinak, než jsi čekala. Nakonec ale uvidíš, že jí to pomůže.“

Stejný argument jsem od každého slýchala i já. Rozčilovalo ji to stejně jako mě. Zoufale jsem zaznamenala vlnu nestability, která z ní ke mně přicházela poutem.

Lissa se rozhlédla po místnosti a na každého upřela pohled plný obvinění. „Proboha, kdo přišel s tímhle nápadem?“

Následovalo další nepříjemné ticho.

„Rose,“ odpověděl nakonec Adrian.

Lissa se k němu otočila a vykřikla: „Ne! To by mi neudělala!“

„Udělala,“ řekl. „Mluvil jsem s ní ve snu. Byl to její nápad a… je dobrej.“ Moc se mi nelíbilo, že ho tak překvapilo, že mám občas i dobré nápady. „Navíc díky tobě se taky ocitla v blbý situaci. Pořád mi vykládala, jak příšerný je to město, kde zrovna jsou.“

„Dobře,“ štěkla Lissa. Tu část o mých stížnostech vůbec nekomentovala. „Dejme tomu, že je to pravda, že se s tebou Rose podělila o svůj ‚geniální‘ nápad. Proč se ale nikdo neobtěžoval, aby mi to řekl? Nemyslíte, že by to bylo lehčí, kdybych o tom věděla předem?“ Opět mi připadala jako já, když jsem všem nadávala za to, že přede mnou utajili, že se mě chystají osvobodit z vězení.

„Ani ne,“ pravil Adrian. „Předpokládali jsme, že bys reagovala přesně takhle, a navíc by ti to poskytlo čas naplánovat si svoje odmítnutí. Vsadili jsme na to, že když se to dozvíš až na místě, nominaci přijmeš.“

„To byl docela risk,“ řekla.

„Ale vyšlo to,“ vyhrkla Taša. „Věděli jsme, že to pro nás uděláš.“ Mrkla na ni. „A navíc si myslím, že by z tebe byla skvělá královna.“

Lissa ji zpražila příkrým pohledem a já se znovu pokusila odčerpat něco z její temnoty. Soustředila jsem se na její napěněné emoce a snažila se představit si je místo ní. Nepodařilo se mi odsát z ní úplně všechno, ale aspoň tolik, aby se už nehádala. Náhle ve mně vzplál hněv, který mě úplně zaslepil, ale dokázala jsem ho odsunout kamsi do kouta své mysli. Lissa náhle pocítila únavu. Já taky.

„První zkouška bude zítra,“ prohlásila už klidným hlasem. „Když ji nesložím, vypadnu. A bude po plánu.“

Christian se znovu pokusil jednou rukou ji obejmout a ona mu to tentokrát dovolila. „Ty to zvládneš.“

Lissa už nic neřekla a já viděla na všech přítomných, jak se jim ulevilo. Nikoho ani na vteřinu nenapadlo, že by se tenhle plán Lisse zamlouval, ale přinejmenším doufali, že svou nominaci nestáhne.

Moje matka a Eddie celou tu dobu neřekli ani slovo. Jako správní strážci se zdržovali vpovzdáli jako stíny, zatímco Morojové řešili svoje záležitosti. Jakmile se přehnala ta prvotní bouře, moje máma postoupila vpřed a kývla na Eddieho. „Jeden z nás se vždycky bude snažit být ti neustále nablízku.“

„Proč?“ zeptala se Lissa překvapeně.

„Protože víme, že se tu pohybuje někdo, kdo se nebojí zabíjet, aby získal, po čem touží,“ vysvětlila Taša. Kývla hlavou směrem k mojí mámě a Eddiemu. „Tihle dva a Michail jsou jediní strážci, kterým můžeme věřit.“

„Určitě?“ Abe na Tašu úskočně pohlédl. „Překvapuje mě, žes mezi ně nezahrnula i svého výjimečného ‚přítele‘, který je taky strážce.“

„Jakýho výjimečnýho přítele?“ chtěl vědět Christian, který se toho náznaku okamžitě chytil.

K mému údivu Taša zčervenala. „Jen jeden známý.“

„Který na tebe kouká štěněcím pohledem,“ pokračoval Abe. „Jak že se jmenuje? Evan?“

„Ethan,“ opravila ho.

Matka se tvářila zoufale nad tak trapným námětem rozhovoru, a tak to rázně ukončila. Ostatně i Christian vypadal, že by rád něco řekl. „Nech ji,“ oznámila máma Abemu. „Na tohle nemáme čas. Ethan je dobrý chlap, ale čím míň lidí o tom bude vědět, tím líp. Jelikož Michail má stálou práci, ochranku budu dělat já a Eddie.“

Souhlasila jsem se vším, co právě řekla. Vtom mi ale došlo, že mou matku musel někdo – pravděpodobně Abe – zasvětit do celé situace a všech nezákonných věcí, kterých jsme se poslední dobou dopustili. Buď byl Abe opravdu přesvědčivý, anebo mě má máma tak strašně moc ráda. Rozmrzele jsem si pomyslela, že platí nejspíš obojí. Když Morojové přijedou ke královskému dvoru, jejich strážci je nemusejí doprovázet na každém kroku, což znamená, že matka se nebude muset držet u lorda Szelského, zatímco tu bude pobývat. Eddie zatím žádné přidělení nedostal, tudíž je taky flexibilní.

Lissa začala něco říkat, ale to už jsem pocítila prudké trhnutí a ocitla se ve vlastní realitě.

„Pardon,“ řekla Sydney. Zpátky mě vrátilo to, že prudce šlápla na brzdy. „Ten blbec před námi zpomalil.“

Nebyla to Sydneyina chyba, ale přesto mě rozčílilo to vyrušení a nejradši bych ji seřvala. Zhluboka jsem se nadechla a připomněla si, že můj vztek je jen vedlejším účinkem éteru a že si nemůžu dovolit, abych se kvůli tomu chovala iracionálně. Přejde to, jako vždycky. V hloubi duše jsem si ale uvědomovala, že tuhle temnotu nebudu moct od Lissy odebírat věčně. Pokaždé bych asi nebyla schopná to ovládat.

Teď když jsem byla zase zpátky ve svém těle, podívala jsem se z okna a snažila se zorientovat. Už jsme nebyli v horách. Dojeli jsme do zalidněné oblasti, a přestože tam nebyl bůhvíjaký provoz (vzhledem k tomu, že lidi měli touhle dobou půlnoc), na silnici rozhodně bylo víc aut, než jsme poslední dobou byli zvyklí.

„Kde to jsme?“ dotázala jsem se.

„Předměstí Lexingtonu,“ odpověděla Sydney. Zajela k nedaleké benzínce, abychom doplnili benzín a zadali Donovanovu adresu do GPS. Jeho byt se nacházel asi sedm a půl kilometru od nás.

„Slyšel jsem, že to není zrovna dobrá čtvrť,“ poznamenal Dimitrij. „Donovan provozuje tetovací studio, které je otevřené jenom v noci. Pracuje s ním ještě pár dalších Strigojů. Pořádají tam večírky, opíjejí děcka… Zkrátka si tam zvou takové lidi, které nikdo nepostrádá. To Strigojům vyhovuje.“

„Ale policie by si přece všimla, že když si někdo jde nechat udělat tetování, tak vzápětí zmizí,“ poznamenala jsem.

Dimitrij se drsně zasmál. „‚Zábavné‘ na tom je, že nezabijí každého, kdo k nim přijde. Některým udělají kérku a nechají je jít. Taky tam prodávají drogy.“

Zvědavě jsem na něj koukala. Sydney se mezitím vrátila do auta. „Víš toho fakt hodně.“

„Zakládal jsem si na tom, že o nich hodně vím. Strigojové se taky snaží udržet takové věci pod pokličkou. S Donovanem jsem se vlastně setkal jen jednou a většinu těchhle informací mám přímo od něj. Jenom jsem až doteď nevěděl, kde přesně sídlí.“

„Fajn, takže o něm něco víme. Co si s tím počneme?“

„Vylákáme ho ven. Pošleme za ním ‚zákazníka‘ se vzkazem ode mě. Napíšu mu, že se s ním chci sejít. Nejsem zrovna někdo, koho by mohl ignorovat – nebo to tak aspoň bývalo. Jakmile vyleze ven, vezmeme ho na místo, které vybereme my.“

Přikývla jsem. „To zvládnu.“

„Ne,“ namítl Dimitrij. „Ty to dělat nebudeš.“

„Proč ne?“ podivila jsem se a uvažovala, jestli to považuje za příliš nebezpečné.

„Protože hned, jak tě uvidí, poznají, že jsi dhampýrka. Pravděpodobně to ještě dřív ucítí. Pro žádného Strigoje nepracují dhampýři, jenom lidi.“

V autě zavládlo nepříjemné ticho.

„Ne!“ prohlásila Sydney. „Já to neudělám!“

Dimitrij zavrtěl hlavou. „Mně se to taky nelíbí, ale moc jiných možností nemáme. Když si bude myslet, že pracuješ pro mě, neublíží ti.“

„Jo? A co se stane, když mi neuvěří?“ chtěla vědět.

„To těžko. Nejdřív by s tebou šel ven, aby se sám přesvědčil. A pokud bys lhala, zabil by tě až venku.“

Nezdálo se, že zrovna po tomhle by se jí ulevilo. Zaúpěla.

„Nemůžeš ji tam poslat,“ snažila jsem se ho přemluvit. „Poznají, že je alchymistka. Ti taky nepracujou pro Strigoje.“

Nad tímhle se kupodivu Dimitrij nezamýšlel. Znovu jsme zmlkli a po chvíli přišla Sydney s řešením.

„Když jsem byla v obchodě na pumpě,“ řekla pomalu, „všimla jsem si tam regálu s líčidly. Nejspíš by se nám povedlo zakrýt většinu mého tetování pudrem.“

A to jsme taky udělali. Jediný kompaktní pudr, který na pumpě prodávali, sice moc neodpovídal tónu její pleti, ale zvládli jsme s ním zakrýt zlatou lilii na její tváři. Taky trochu pomohlo, když si hodila vlasy do obličeje. Spokojeni s výsledkem jsme zamířili k Donovanovi.

Studio se vskutku nacházelo ve zchátralé části města. Pár bloků od něj jsme si všimli čehosi, co vypadalo jako noční klub, ale jinak okolí působilo opuštěně. Nebylo to zrovna místo, kde byste se toužili procházet v noci sami. Úplně to tam křičelo: „Přepadení!“ nebo něco ještě horšího.

Prozkoumávali jsme okolí, dokud Dimitrij nenašel místo, které mu připadalo dobré. Byla to zapadlá ulička, dva domy od tetovacího salónu. Jednu stranu uličky ohraničoval starý plot s ostnatým drátem a druhou nízká cihlová budova. Dimitrij nainstruoval Sydney, jak k nám má Strigoje zavést. Pochopila, přikývla, ale já viděla v jejích očích strach.

„Musíš vypadat, že se nebojíš,“ pověděla jsem jí. „Lidi, co slouží Strigojům, je uctívají – můžou se přetrhnout, aby je potěšili. Jelikož jsou často ve společnosti Strigojů, nediví se jim ani se jich nebojí. Pořád bys měla působit, že sice máš trochu nahnáno, ale zase ne tolik.“

Polkla. „Když já si nějak nedokážu pomoct.“

Bylo mi z toho hrozně. Byla přesvědčená, že všichni vampýři jsou zlí, a my ji teď posíláme do hnízda těch nejhorších, což je pro ni dost velké riziko. Taky jsem věděla, že živého Strigoje viděla jen jednou a přes veškeré Dimitrijovo ujišťování bude patrně v šoku, až jich uvidí víc pohromadě. Jestli ji před Donovanem ochromí hrůza, všechno selže. Podlehla jsem momentálnímu impulsu a objala ji. Kupodivu se nebránila.

„To zvládneš,“ povzbudila jsem ji. „Jsi silná. A pamatuj, že oni se zase bojí Dimitrije, jasný?“

Sydney se ještě několikrát zhluboka nadechla a přikývla. Ještě jsme jí řekli pár povzbudivých slov, načež se vydala za roh, zamířila ulicí a zmizela nám z dohledu. Podívala jsem se na Dimitrije.

„Možná jsme ji právě poslali na smrt.“

Tvářil se zachmuřeně. „Já vím – ale teď už s tím nic nenaděláme. Radši zaujmi pozici.“

S jeho pomocí jsem se vyškrábala na střechu nízké budovy. Když mě tam vysazoval, nebylo v tom nic erotického, ale já přesto zase ucítila to elektrické jiskření, které způsoboval každý jeho dotek. Taky jsem si všimla, jak bezvadně spolupracujeme. Jakmile jsem byla na místě, Dimitrij zamířil k opačné straně budovy, kterou Sydney obcházela. Číhal tam za rohem. V tuto chvíli jsme nemohli dělat nic víc, než čekat.

Bylo to utrpení – a nejen proto, že jsme věděli, že nás čeká bitka. Pořád jsem myslela na Sydney a vyčítala si, že jsme ji tam poslali. Mojí prací je chránit nevinné před zlem – ne je strkat mezi zlé stvůry. Co když náš plán nevyjde? Uplynulo několik minut a já konečně zaslechla kroky a tlumené hlasy. V téže chvíli se mě zmocnila známá vlna nevolnosti. Vylákali jsme je ven.

Zpoza rohu se vynořili tři Strigojové se Sydney v čele. Pak se zastavili a já uviděla Donovana. Byl z nich nejvyšší – bývalý Moroj – s tmavými vlasy a bradkou, která mi připomněla Abeho. Dimitrij mi ho předem popsal, abych ho náhodou hned nezabila. Donovanovi poskoci se drželi za ním a obezřetně sledovali okolí. Napjala jsem se s kůlem pevně sevřeným v pravici.

„Belikove?“ zařval Donovan drsným hlasem. „Kde jsi?“

„Jsem tady,“ odpověděl Dimitrij tím chladným a děsivým strigojím hlasem. Vynořil se zpoza rohu budovy a zůstal stát ve stínu.

Donovan se trochu uklidnil, když Dimitrije poznal, jenže i ve tmě byly trochu poznat Dimitrijovy jiné rysy. Donovan strnul. Náhle si uvědomil hrozbu, i když to tak docela nechápal a odporovalo to všemu, co znal. Ve stejné chvíli jeden z jeho poskoků trhl hlavou. „Dhampýři!“ vykřikl. Ale nepoznal to z Dimitrijových rysů. Ucítil náš pach. V duchu jsem děkovala bohu, že mu trvalo tak dlouho, než nás odhalil.

Pak jsem skočila ze střechy. Nebylo to zrovna nízko, ale zase to nebyla taková výška, aby mě pád zabil. Navíc můj pád utlumil Strigoj.

Přistála jsem na jednom z Donovanových chlapů a strhla jsem ho k zemi s sebou. Namířila jsem mu kůl na srdce, jenže měl rychlé reflexy. Jelikož jsem byla o moc lehčí než on, snadno mě ze sebe shodil. To jsem ovšem čekala, takže jsem se co nejrychleji vyškrábala na nohy. Koutkem oka jsem postřehla, jak Sydney běží podle našich instrukcí pryč. Chtěli jsme, aby byla mimo dějiště bitky, takže jsme jí řekli, aby utekla do auta, a kdyby se situace zvrtla, aby okamžitě ujela.

Se Strigoji se ale samozřejmě situace zvrtne pokaždé. Donovan s tím druhým poskokem šli po Dimitrijovi, jelikož ho vyhodnotili jako větší hrozbu. Můj protivník se usmíval, až odhaloval tesáky, z čehož jsem usoudila, že mě za vůbec žádnou hrozbu nepovažuje. Vrhl se na mě, ale já ucukla a ještě jsem ho přitom stačila nakopnout do kolena. Nezdálo se, že by ho to moc bolelo, ale přinejmenším ztratil rovnováhu. Znovu jsem se ho pokusila zasáhnout kůlem, ale opět mě odhodil a já tvrdě dopadla na zem. Holými koleny jsem sjela po drsném betonu a pěkně se odřela, protože džíny už jsem měla tak špinavé a roztrhané, že jsem si cestou musela obléknout kraťasy z báglu od Sydney. Bolest jsem ignorovala a okamžitě zaútočila znovu, s rychlostí, jakou Strigoj nečekal. Můj kůl si našel cestu k jeho srdci. Zásah nebyl tak tvrdý, jak jsem chtěla, ale stačilo to, abych Strigoje odhodila a pak mu zaryla kůl do srdce hlouběji a definitivně to s ním skoncovala. Nečekala jsem ani, až se sveze k zemi, kůl jsem vytáhla a obrátila se k ostatním protivníkům.

V boji jsem nikdy nezaváhala, jen jsem se rvala, ale tentokrát jsem se při tom pohledu zarazila. Všimla jsem si totiž Dimitrijova výrazu. Byl… hrozivý. Zuřivý. Podobně se tvářil, když mě bránil při mém zatčení. Měl výraz vynikajícího bojovníka, který by přemohl i celé peklo. Teď ale vypadal tak, že… všechna ta zuřivost se náhle posunula na jinou úroveň. Uvědomila jsem si, že tohle je osobní. Boj s tímhle Strigojem neznamenal, že můžeme vypátrat Soňu a pomoct Lisse. Tohle bylo o jakési nápravě, pokus o zničení minulosti tím, že zničí zlo, které mu stojí přímo v cestě.

Přešla jsem k němu, abych mu pomohla, a zrovna v tu chvíli probodl kůlem druhého poskoka. V tom výpadu byla obrovská síla, mnohem větší, než bylo třeba k probodnutí srdce Strigoje.

Bylo to nemožné, ale přesto se mi zdálo, že kůl pronikl Strigojovi celým tělem a zaryl se do cihlové zdi budovy. Dimitrij dal do toho zabití mnohem víc úsilí a pozornosti, než měl. Měl zareagovat stejně jako já a okamžitě se vrhnout na druhého protivníka. Jenže byl natolik soustředěn na svou oběť, že si ani nevšiml, že Donovan se chystá využít situace. Měl jediné štěstí, že jsem ho kryla.

Celým tělem jsem do Donovana vrazila a odstrčila ho tak od Dimitrije. Přitom jsem viděla, jak Dimitrij vytáhl svůj kůl a praštil bezvládným tělem o zeď ještě jednou. Mně se zatím podařilo odlákat Donovanovu pozornost, ale měla jsem co dělat, aby se mi dařilo mu unikat a přitom ho nezabít.

„Dimitriji!“ zařvala jsem. „Pojď mi pomoct. Potřebuju tě!“

Neviděla jsem, co zrovna dělá, ale během okamžiku se ocitl u mě. S bojovým křikem a kůlem v ruce se vrhl na Donovana a povalil ho k zemi. Vydechla jsem úlevou a skrčila se, abych mu pomohla Strigoje znehybnit. Pak jsem uviděla, že Dimitrij míří kůlem na Donovanovo srdce.

„Ne!“ Klesla jsem na zem a snažila se současně znehybnit Donovana a odstrčit Dimitrijovu ruku. „Potřebujeme ho! Nezabíjej ho!“

Dimitrij se tvářil tak, že jsem si vůbec nebyla jistá, zda mě slyšel. V očích měl smrt. Chtěl Donovana zabít. Tahle jeho touha náhle měla přednost před vším ostatním.

Jednou rukou jsem se pořád pokoušela držet Donovana, zatímco druhou jsem Dimitrijovi vrazila facku. Schválně jsem mířila na druhou tvář než posledně. Nemyslím, že v té adrenalinové zuřivosti vůbec pocítil nějakou bolest, ale rozhodně to přitáhlo jeho pozornost. „Nezabíjej ho!“ zopakovala jsem.

Ten rozkaz konečně pronikl až k Dimitrijovým uším. Naše strkanice bohužel dopřála Donovanovi prostor pro manévrování. Začal se vysvobozovat z našeho sevření, jenže Dimitrij i já jsme se na něj vrhli jako jeden muž a znovu ho přišpendlili k zemi. Připomnělo mi to časy, kdy jsem vyslýchala Strigoje v Rusku. Tam nás byla na znehybnění jednoho Strigoje celá parta dhampýrů, ale Dimitrij měl sílu až nepřirozenou.

„Když jsme je vyslýchali, používali jsme…“

Dimitrij mě přerušil použitím svých vlastních výslechových metod. Popadl Donovana za ramena a tvrdě jím zatřásl takovým způsobem, že Strigoj pokaždé narazil hlavou do betonu.

„Kde je Soňa Karpová?“ zařval.

„Ne…,“ začal Donovan. Ale Dimitrij neměl trpělivost na Strigojovy vytáčky.

„Kde je? Vím, že ji znáš!“

„Já…“

„Kde je?“

V Donovanově obličeji jsem zahlédla něco, co jsem nikdy dřív u žádného Strigoje neviděla – strach. Myslela jsem si, že to je emoce, kterou prostě nemají. A pokud ano, pak že mají strach, jen když spolu bojují vzájemně. Strachem přece neplýtvají na dhampýry.

Ale Donovan se Dimitrije opravdu bál. A abych byla upřímná, já taky.

Strigojovy rudě orámované oči byly doširoka otevřené a dívaly se zoufalým vyděšeným pohledem. Když Donovan vyhrkl následující slova, cosi mi napovídalo, že jsou pravdivá. Jeho strach mu neumožňoval lhát. Byl z toho všeho v šoku a nic podobného nečekal.

„Paříž,“ vydechl. „Je v Paříži!“

„Ježíši!“ vykřikla jsem. „Nemůžeme si přece zajet na výlet do Francie.“

Donovan zavrtěl hlavou (aspoň jak jen dokázal, když mu Dimitrij neustále mlátil hlavou o zem). „Je to malé město, asi hodinu cesty odtud. Je tam jezírko. Skoro nikdo o něm neví. Modrý dům.“

To tedy nebyla zrovna přesná lokalizace. Potřebovali jsme víc. „Máš adre…“

Dimitrij mou touhu po informacích zjevně nesdílel. Než jsem stačila dopovědět otázku, vytáhl kůl a vrazil ho Donovanovi do srdce. Strigoj vydal děsivý výkřik, při němž by se v člověku krve nedořezal. Výkřik utichl, jakmile si Strigoje vzala smrt. Trhla jsem sebou. Jak dlouho může trvat, než ten, kdo tohle uslyšel, zavolá policii?

Dimitrij vytáhl svůj kůl a vrazil ho do Donovana znovu. A znovu. Nevěřícně jsem na to zírala, hrůza mě na chvíli úplně ochromila. Pak jsem popadla Dimitrije za paži a začala jím cloumat, i když jsem měla dojem, že kdybych začala cloumat budovou za sebou, mělo by to větší efekt.

„Dimitriji, je po něm! Je po něm! Nech toho. Prosím.“

Dimitrij se pořád tvářil hrůzostrašně, ale v jeho zuřivosti už bylo patrné i zoufalé odhodlání. Odhodlání, které mu říkalo, že když dokázal skoncovat s Donovanem, dokáže snad skoncovat i se vším zlým ve svém životě.

Nevěděla jsem, co dělat. Museli jsme odtud co nejrychleji vypadnout. Museli jsme dojít pro Sydney, aby rozpustila těla. Čas ubíhal a já stále dokola opakovala totéž.

„Je po něm! Nech ho. Prosím. Je mrtvej.“

Pak nějakým zázrakem ta slova konečně k Dimitrijovi dolehla. Jeho pohyby se zpomalily a potom konečně přestal. Ruka, v níž svíral kůl, mu ochable klesla k boku a on se zadíval na to, co z Donovana zbylo. Moc hezké to nebylo. Dimitrijův vzteklý výraz teď už definitivně vystřídalo to zoufalé odhodlání… a potom zoufalství.

Lehce jsem ho zatahala za paži. „Skončilo to. Udělal jsi dost.“

„Nikdy se nedá udělat dost, Rozo,“ zašeptal. Žal v jeho hlase mě ničil. „Nikdy to nebude stačit.“

„Prozatím to stačí,“ řekla jsem a přitáhla si Dimitrije k sobě. Nebránil se, jen pustil z ruky kůl a zabořil mi obličej do ramene. Taky jsem nechala svůj kůl spadnout na zem, objala ho a přivinula si ho blíž. Zoufale se ke mně tiskl, jako by potřeboval fyzický kontakt s jinou živou bytostí. Věděla jsem, že ho opravdu potřebuje.

„Ty jsi jediná.“ Sevřel mě ještě pevněji. „Jediná, kdo mě chápe. Jediná, která viděla, jaký jsem byl. Nikdy bych to nedokázal nikomu vysvětlit… Jsi jediná. Jediná, které můžu říct…“

Na okamžik jsem zavřela oči a nechala se unášet jeho slovy. Lisse sice přísahal věčnou oddanost, ale to neznamenalo, že jí zcela odhalil své nitro. My dva jsme na sebe byli dlouho naladění a vždycky jsme se vzájemně chápali. A tak tomu bylo pořád a nezáleželo na tom, jestli ještě chodím s ním, nebo s Adrianem.

Dimitrij si vždycky své pocity i srdce střežil, dokud nepotkal mě. Myslela jsem, že poslední dobou se přede mnou zase uzavřel, ale zjevně mi dál věří natolik, aby mi odhalil, co ho trápí.

Otevřela jsem oči a zadívala se do jeho tmavých, které na mě hleděly s hlubokou vážností. „To je v pohodě,“ uklidňovala jsem ho. „Už je to dobrý. Jsem tady. Vždycky u tebe budu.“

„Zdá se mi o nich. O všech těch nevinných, které jsem zabil.“ Pohled mu zaletěl zpět k Donovanovu tělu. „Tak mě napadá… Možná když zabiju dost Strigojů, ty noční můry pominou. A já si budu jistý, že už nejsem jedním z nich.“

Dotkla jsem se jeho brady a pootočila mu hlavu směrem od Donovana ke mně. „Ne. Musíš zabíjet Strigoje, protože jsou zlí. Protože to tak prostě děláme. Jestli chceš, abys už neměl noční můry, musíš žít. To je jediný způsob. Před chvílí jsme mohli oba umřít. Ale neumřeli jsme. Možná umřeme zítra. Nevím. Podstatný je, že teď jsme naživu.“

Už jsem plácala nesmysly. Nikdy jsem Dimitrije neviděla takhle na dně, ne od jeho proměny. Prohlašoval, že to, že byl Strigojem, v něm zabilo spoustu pocitů. Nezabilo. Uvědomila jsem si, že jsou v něm. Měl v sobě všechno, čím kdy byl, a občas to taky vyplulo na povrch – jako v tuhle chvíli hněvu a zoufalství. Nebo když mě bránil před zatčením a bojoval se strážci. Ten starý Dimitrij nebyl pryč. Byl jenom zavřený někde uvnitř a já nevěděla, jak ho vypustit. Nikdy jsem to nedělala. To on vždycky pronášel moudrá slova a udílel rady. Já ne. Teď ale poslouchal. Měla jsem jeho plnou pozornost. Co bych mu měla říct? Co by na něj mohlo zabrat?

„Pamatuješ, cos řekl v Rubysville?“ zeptala jsem se. „Život spočívá v maličkostech. Musíš si vážit a užívat maličkostí. Jedině tak můžeš překonat to, co ti Strigojové udělali. Jedině tak se můžeš znovu stát tím, kým opravdu jsi. Sám jsi řekl, že jsi se mnou utekl proto, abys znovu viděl svět v celé jeho kráse.“

Dimitrij se chtěl zase podívat na Donovana, ale zabránila jsem mu v tom. „Tady žádná krása není. Jen smrt,“ namítl.

„Skutečnost je taková, jakou si ji uděláš,“ opáčila jsem zoufale. Pořád jsem si uvědomovala, že nás tlačí čas. „Najdi jednu věc. Jednu věc, která je krásná. Cokoli. Cokoli, co ti ukáže, že nejsi jedním z nich.“

Znovu na mě upřel pohled a tiše si prohlížel můj obličej. Zmocnila se mě panika. Nezabralo to. Tohle prostě neumím. Musíme odtud vypadnout bez ohledu na to, v jakém je zrovna Dimitrij stavu. Věděla jsem, že půjde taky. Pokud jsem něco poznala, pak to, že Dimitrijovy instinkty bojovníka pořád bezchybně fungují. Kdybych zařvala, že se blíží nebezpečí, zareagoval by okamžitě, i když prožívá duševní muka. Ale to jsem nechtěla. Nechtěla jsem ho nechat v tak bídném psychickém rozpoložení. Chtěla jsem, aby odtud odešel a byl o krůček blíž tomu muži, jímž kdysi býval. Chtěla jsem, aby měl aspoň o jednu noční můru míň.

Ale bylo to nad moje schopnosti. Nejsem žádná psycholožka. Už jsem mu chtěla říct, že musíme co nejrychleji pryč, a doufala jsem, že se probudí jeho reflexy. Vtom ale Dimitrij promluvil a jeho hlas byl sotva hlasitější než šepot. „Tvoje vlasy.“

„Co?“ Na vteřinu mě napadlo, jestli mi třeba vlasy nehoří. Přejela jsem si po nich rukou. Ne, nic jsem s nimi neměla, krom toho, že byly rozcuchané. Před bitkou jsem si je sepnula, aby mě za ně Strigoj nemohl popadnout, jako to udělala Angeline. Ale teď už jsem měla stejně po účesu.

„Tvoje vlasy,“ zopakoval Dimitrij. Oči měl dokořán otevřené a díval se na mě s výrazem téměř až užaslým. „Tvoje vlasy jsou krásné.“

Já si to nemyslela, nebo aspoň ne v tuto chvíli. Ale vzhledem k tomu, že jsme se nacházeli v setmělé uličce plné mrtvol, mnoho jiného tu na výběr nebylo. „Vidíš? Nejsi jeden z nich. Strigojové nevidí krásu. Jenom smrt. Tys objevil něco krásnýho. Jednu věc.“

Zaváhal a pak se nervózně dotkl pramene mých vlasů. „Copak to stačí?“

„Prozatím ano.“ Políbila jsem ho na čelo a pomohla mu vzpamatovat se. „Prozatím.“

ŠESTNÁCT

Vzhledem k tomu, že Sydney byla zvyklá likvidovat mrtvoly, mě překvapilo, že ji tak šokoval náš zevnějšek pošramocený bojem. Mrtví Strigojové jí možná připadali jako věci. Dimitrij i já jsme byli živí a vypadali jsme hrozně.

„Doufám, že mi neumažete auto,“ prohlásila poté, co rozpustila těla a my vyrazili zase na cestu. Asi to byl nejlepší pokus o žert, na jaký se zmohla. Nevěděla totiž, jak jinak zamaskovat nervozitu z našeho roztrhaného a zakrváceného oblečení.

„Jedeme do Paříže?“ zeptala jsem se a ohlédla se po Dimitrijovi.

„Do Paříže?“ podivila se Sydney.

„Ještě ne,“ řekl Dimitrij a opřel si hlavu. Už zase vypadal jako strážce, který se dokonale ovládá. Veškeré příznaky jeho předchozí slabé chvilky byly pryč a já rozhodně neměla v úmyslu znovu to rozebírat před Sydney. Bylo to jen malé vítězství…, ale přitom ohromné. A velice soukromé. Teď Dimitrij vypadal unaveně. „Měli bychom počkat na denní světlo. Za Donovanem jsme museli spěchat, ale jestli má Soňa dům, tak tam nejspíš bude pořád. A pro nás to ve dne bude bezpečnější.“

„A jak víte, že nelhal?“ zeptala se Sydney. Seděla za volantem a snažila se co nejrychleji odjet z těch míst, než někdo ohlásí, že slyšel křik a zvuky zápasu.

Vybavila jsem si hrůzu v Donovanově tváři a zachvěla jsem se. „Nemyslím, že lhal.“

Sydney už se na nic neptala, jen na to, jakým směrem má jet. Dimitrij navrhl, že bychom měli najít nějaký hotel, kde se dáme do pořádku a odpočineme si před zítřejším úkolem. V Lexingtonu byl naštěstí větší výběr než v tom předchozím městečku. Nepotřebovali jsme žádný luxus, a tak jsme si nakonec vybrali čistý a stylový moderní hotel, který byl součástí známého řetězce.

Sydney nás tam zapsala a pak se pro nás vrátila. Protáhla nás do budovy postranním vchodem, abychom nevyděsili hosty, kteří by náhodou byli takhle pozdě v noci ještě vzhůru.

Měli jsme jeden pokoj se dvěma dvojitými postelemi. Nikdo to nekomentoval a já si taky myslela, že bude lepší, když zůstaneme všichni pohromadě po tom, co se stalo se Strigoji. Dimitrij vypadal hůř než já, protože Donovana mučil, a tak jsem ho poslala do sprchy jako prvního.

„Vedla sis skvěle,“ pověděla jsem Sydney, když jsme osaměly. Sedla jsem si na podlahu (která byla mnohem čistší než v tom předchozím hotelu), abych neušpinila postel. „Bylas vážně statečná.“

Usmála se na mě. „Typické. Tys dostala pěknou nakládačku a málem tě zabili, ale chválíš mě?“

„Hele, já tyhle věci dělám neustále. Ale žes tam šla úplně sama…, hmm, to byl teda hardcore. A mně zase takovou nakládačku nedali.“

Svým zraněním jsem nevěnovala pozornost, stejně jako Dimitrij. Sydney to věděla a koukala na mě dost divně. Nohy jsem měla rozedřené víc, než jsem si myslela. V místech, kde jsem spadla na beton, jsem měla kůži úplně na cáry a zkrvavenou. Taky mě po skoku ze střechy bolel kotník a vůbec všude možně po těle jsem měla škrábance a modřiny. U většiny z nich jsem neměla ani ponětí, kde jsem k nim vlastně přišla.

Sydney zavrtěla hlavou. „Nechápu, jak to, že netrpíte častěji gangrénou.“ Obě jsme ale věděly proč. Je to součástí přirozené odolnosti, s níž jsem se jakožto dhampýrka už narodila a zdědila tak to nejlepší z obou ras. I Morojové se těší dobrému zdraví a jen občas chytí nějakou nemoc. Příkladem toho je Viktor. Trpí chronickým onemocněním a kdysi Lissu přinutil, aby ho uzdravila. Její magie ho dokázala v tu dobu uzdravit, ale pak se mu choroba zase začala pomalu vracet.

Po Dimitrijovi jsem šla do sprchy já. Sotva jsem vylezla, Sydney trvala na tom, že na nás použije svou lékárničku. Když nám všechno vydezinfikovala a ovázala ke své spokojenosti, vytáhla notebook a našla si mapu Paříže v Kentucky. Všichni tři jsme se nahrnuli k monitoru.

„Je tam spousta potoků a řek,“ poznamenala a dál studovala mapu. „Ale že bych tu viděla nějaké jezero…“

Ukázala jsem na jedno místo. „Myslíš, že by to mohlo být ono?“ Byla tam malá modrá plocha označená jako APPLEWOODSKÝ RYBNÍK.

„Možná. Aha, tady je další rybník. To by taky mohlo být ono. Nebo… aha! Tady?“ Poklepala na monitor v místech, kde byla další modrá plocha, o něco větší než ty rybníčky. JEZERO MARTIN.

Dimitrij si promnul oči a zívl. „To vypadá jako nejpravděpodobnější možnost. A jestli ne, nejspíš nezabere moc času objet ty rybníky všechny.“

„To je tvůj plán?“ zeptala se Sydney. „Jenom jezdit kolem a hledat modrý dům?“

S Dimitrijem jsme si vyměnili pohledy a pokrčili jsme rameny. Sydney sice během naší cesty prokázala statečnost, ale její pojetí „plánu“ se trochu lišilo od toho našeho. Její plány byly dobře promyšlené, propracované a měly jasný cíl. Taky byly podrobnější.

„Je to mnohem důkladnější plán než většina ostatních,“ řekla jsem nakonec.

Slunce už pomalu vycházelo a vypadalo to, že asi tak za hodinu už bude nad obzorem. Už jsem se nemohla dočkat, až půjdeme za Soňou, ale Dimitrij trval na tom, že se aspoň do poledne musíme prospat. Uložil se na jednu postel a já se Sydney na druhou. Nemyslela jsem, že potřebuju odpočívat, jak tvrdil, ale moje tělo bylo jiného názoru. Usnula jsem téměř okamžitě.

A jako skoro pokaždé poslední dobou jsem se ocitla ve snu vyvolaném éterem. Doufala jsem, že se v něm sejdu s Adrianem a dokončíme náš poslední rozhovor. Namísto toho jsem se ale objevila v dobře známé místnosti s harfou a nábytkem s polštáři. S povzdechem jsem upřela pohled na bratry Daškovovy.

„Super,“ prohlásila jsem. „Další konferenční hovor. Fakt už si musím vaše číslo zablokovat.“

Viktor mi vysekl menší poklonu. „Milá jako vždy, Rose.“ Robert už zase zíral do prázdna. Je hezké vědět, že určité věci se nikdy nemění.

„Co chcete?“ dotázala jsem se.

„Ty víš, co chceme. Jsme tu, abychom spolu s tebou pomohli Vasilise.“ Tomu jsem nevěřila ani na chvíli. Viktor má jistě nějaký svůj plán, ale já doufám, že se mi ho podaří dopadnout dřív, než stihne napáchat nějakou škodu. S očekáváním mě pozoroval. „Už jsi našla toho druhého Dragomira?“

Nevěřícně jsem na něj vyvalila oči. „Vždyť jsem na to měla jenom den!“ Musela jsem zapojit svoje matematické uvažování, protože mi to připadalo jako deset let. Ale ne. Od doby, kdy jsem naposled mluvila s Viktorem, uplynul pouhý den.

„A?“ zeptal se Viktor.

„Jak dobrý si myslíš, že jsme?“

Zamyslel se. „Dost dobří.“

„No, díky za důvěru, ale není to tak snadný, jak myslíš. A vzhledem k tomu, jak je celá ta záležitost dobře utajená, mi to nepřijde snadný ani v nejmenším.“

„Ale na něco jste přišli, ne?“ naléhal Viktor.

Neodpověděla jsem.

V očích se mu nedočkavě zablesklo a o krok se ke mně přiblížil. Okamžitě jsem o krok couvla. „Opravdu jste na něco přišli.“

„Možná.“ Stejně jako minule, ani tentokrát jsem se nedokázala rozhodnout, co mu říct. Může Viktor se svým věčným pletichařením a sklony k manipulaci vědět něco, co by nám mohlo pomoct? Posledně mi nedal nic, ale teď už máme víc informací. Co to řekl? Že když najdeme nit, mohl by ji vysledovat?

„Rose.“ Viktor se mnou mluvil tónem, který používal na Roberta. Jako by mluvil k malému dítěti. Zamračila jsem se. „Už jsem ti řekl, že nezáleží na tom, jestli mi věříš. Prozatím máme oba stejný krátkodobý zájem. Nedovol svým budoucím obavám, aby ti teď pokazily příležitost.“

Bylo to zvláštní, ale podle podobného principu se řídím celý život. Žít teď. Skočit rovnou do akce a následky řešit až pak. Teď jsem ale váhala. Chtěla jsem si to všechno pořádně promyslet, než dospěju k rozhodnutí. Nakonec jsem se rozhodla to riziko podstoupit a věřit, že by nám Viktor mohl pomoct.

„Myslíme, že matka… Matka Lissina bratra nebo sestry… je příbuzná Soni Karpový.“ Viktor překvapeně povytáhl obočí. „Ty víš, kdo to je?“ podivila jsem se.

„Samozřejmě. Proměnila se ve Strigojku – údajně proto, že se zbláznila. Ale oba dva víme, že to bylo trochu složitější.“

Váhavě jsem přikývla. „Ovládala éter. To nikdo nevěděl.“

Robert otočil hlavou tak prudce, že jsem málem nadskočila leknutím. „Kdo ovládá éter?“

„Dřív ovládala éter,“ vysvětlil Viktor trpělivým uklidňujícím tónem. „Pak se ale stala Strigojkou, což ji od něj odřízlo.“

Robertův soustředěný pohled, jímž nás chvíli sledoval, už se zase rozostřil a Robert se opět tvářil zasněně. „Ano…, to je vždy lákavé…, zabíjet, aby člověk mohl žít – žít, aby mohl zabíjet. Být nesmrtelný. Osvobodit se z těch okovů… Ale taková ztráta…“

Bylo to jen žvanění blázna, ale až děsivě se podobalo tomu, co občas padalo z Adriana. Vůbec se mi to nelíbilo. Snažila jsem se dělat, že Robert v místnosti vůbec není, a obrátila jsem se znovu k Viktorovi. „Víš o ní něco? S kým je příbuzná?“

Zavrtěl hlavou. „Má velkou rodinu.“

Zoufale jsem rozhodila rukama. „Jsi beznadějně k ničemu! Tváříš se, jako bys všechno věděl, ale říkáš jen to, co už dávno víme! Vůbec nám nepomáháš!“

„Pomoc přichází v mnoha podobách, Rose. Našli jste Soňu?“

„Ano.“ Zamyslela jsem se nad tím. „Vlastně ještě ne tak docela. Víme, kde je. Zítra za ní zajdeme a položíme jí pár otázek.“

Viktorův výraz mluvil za vše. Bylo na něm znát, že to považuje za naprosto směšné. „Jsem si jist, že se nemůže dočkat, aby vám pomohla.“

Pokrčila jsem rameny. „Dimitrij je dost přesvědčivý.“

„To jsem slyšel,“ přitakal Viktor. „Jenže Soňa Karpová není citlivý teenager.“ Už jsem mu chtěla jednu vrazit, ale včas jsem si uvědomila, že Robert by mohl zase zmaterializovat tu neviditelnou zeď. Viktor vypadal, že se ho moje rozhořčení vůbec netýká. „Řekni mi, kde jste. Přijedeme za vámi.“

Další dilema. Nemyslela jsem, že by toho bratři pro nás mohli mnoho udělat. Ale na druhou stranu to představovalo možnost je znovu dopadnout. Navíc, kdybych se s ním setkala osobně, přestal by mě otravovat ve snech.

„Jsme v Kentucky,“ řekla jsem nakonec. „Paříž v Kentucky.“ Dala jsem mu další informace o tom modrém domě.

„Dorazíme zítra,“ oznámil mi Viktor.

„Kde jste teď…“

Robert stejně jako minule sen náhle ukončil. Do čeho jsem se to s nimi zapletla? Než jsem se nad tím stačila vůbec zamyslet, okamžitě jsem byla vtažena do dalšího snu vyvolaného éterem. Panebože! To už jsem zažila. Všichni se mnou touží mluvit, když spím. Ale jako posledně mě i teď naštěstí navštívil Adrian.

Sen se odehrával v tanečním sále, kde zasedala rada. Tentokrát tam ale nebyly žádné židle ani lidi. Na dřevěné podlaze se rozléhaly moje kroky. Sál, který vždycky působil tak velkolepě, mi teď připadal opuštěný a zlověstný.

Adrian stál u jednoho z vysokých klenutých oken. Když jsem ho objala, obdařil mě svým uličnickým úsměvem. Ve srovnání s tím, jak bylo ve skutečném světě všechno špinavé a zakrvavené, mi připadal svěží a dokonalý.

„Udělali jste to.“ Rychle jsem ho políbila na rty. „Nominovali jste Lissu.“ Po našem posledním rozhovoru ve snu jsem si uvědomila, že Viktor z toho může chtít získat nějaký prospěch, a měla jsem co dělat, abych Adriana přesvědčila, že nápad s nominováním Lissy je dobrý – zvlášť když jsem si tím sama moc jistá nebyla.

„Jo, bylo snadný přesvědčit celou partu.“ Vypadal, že ho moje radost těší, ale pak se zamyslel a zatvářil se vážně. „Ale ona z toho není moc nadšená. Potom nám pěkně vynadala.“

„Já to viděla. Máš pravdu, že z toho není nadšená, ale v tomhle bylo něco víc. Byla to temnota éteru. Trochu jsem jí ho odčerpala, ale… bylo to dost zlý.“ Vzpomněla jsem si, jak ve mně na chvíli vzplál její vztek. Éter mě nezasáhl tak tvrdě jako ji – a navíc to u mě bylo jen dočasné. I když nakonec by mě to přemohlo, kdybych od Lissy za všechny ty roky načerpala temnoty hodně. Vzala jsem Adriana za ruku a prosebně se na něj zadívala. „Musíš na ni dohlížet. Já se taky snažím, jak jenom můžu. Ale víš stejně dobře jako já, co stres a starosti s éterem udělají. Bojím se, že se jí zase vrátí ty stavy, který mívala dřív. Tolik bych chtěla být s ní a postarat se o ni. Prosím tě, pomoz jí.“

Jeho hluboké zelené oči na mě hleděly se zájmem. Zastrčil mi za ucho uvolněný pramen vlasů. Nejdřív jsem myslela, že si dělá starosti jen o Lissu. „Budu jí pomáhat,“ slíbil. „Udělám, co budu moct. Ale, Rose… Stane se to i mně? Taky budu jako ona a ostatní?“

Na Adrianovi se nikdy neprojevovaly vedlejší účinky éteru jako na Lisse. Ale to bylo nejspíš tím, že nepoužíval takové množství éteru jako ona, a taky proto, že si sám ordinoval jako medicínu alkohol. Jenže ani u něj jsem nevěděla, jak dlouho to vydrží, pochopila jsem, že existuje jen málo věcí, které dokážou oddálit šílenství: sebekázeň, antidepresiva a pouto se stínem políbeným. Adrian vypadal, že nemá zájem ani o jedno z toho.

Bylo to zvláštní, ale tahle jeho chvilková křehkost mi připomněla, co se právě stalo Dimitrijovi. Oba jsou silní a sebejistí, ale oba mě potřebují jako podporu. Ty jsi ta silná, Rose, ozval se mi v hlavě hlas.

Adrian se zadíval jinam. „Někdy… Někdy mi připadá, že si všichni to šílenství jenom představujou. Mně nikdy nebylo tak jako Lisse nebo Vladimírovi. Ale jednou za čas…“ Odmlčel se. „Nevím. Připadá mi, že se to blíží, Rose. Ocitám se až na hraně. Kdybych omylem šlápl vedle, spadl bych a už nikdy se nevrátil. Jako bych se sám sobě ztratil.“

Už dřív jsem ho slyšela vykládat podobné věci a jen polovina z toho mi dávala smysl. Tentokrát dal snad nejvíc najevo, že i s jeho myslí může éter pěkně zamíchat. Nikdy mě nenapadlo, že se bojí těch momentů nebo toho, co můžou znamenat.

Znovu se na mě podíval. „Když se napiju…, nelámu si s tím hlavu. Nestarám se o to, že bych se mohl zbláznit. Pak si ale myslím…, že už třeba blázen jsem. Možná jo, ale když jsem opilej, nikdo ten rozdíl nepozná.“

„Nejsi blázen,“ namítla jsem plamenně a přivinula si ho k sobě. Milovala jsem ten pocit, když cítím na kůži teplo vyzařující z jeho těla. „Budeš v pohodě. Jsi silný.“

Přitiskl se mi tváří k čelu. „Nevím,“ vydechl. „Mám pocit, že moje síla jsi ty.“

Bylo to tak milé a romantické, ale přesto mě na tom cosi znepokojovalo. „To není tak docela pravda,“ řekla jsem a uvažovala, jak zformulovat svoje pocity do slov. Vím, že ve vztahu můžete pomoct tomu druhému. Můžete mu dodat sílu a podpořit ho. Ale těžko pro něj můžete udělat úplně všechno. Problém někoho druhého nemůžete vyřešit. „Musíš v sobě najít…“

Zapípal budík na hotelových hodinách, což mě ihned vytrhlo ze sna. Vadilo mi to, protože jsem chtěla ještě být s Adrianem a taky proto, že jsem mu nedopověděla, co jsem mu chtěla říct. Ale stejně jsem pro něj teď nemohla nic udělat. Mohla jsem jenom doufat, že to nějak zvládne sám.

Sydney i já jsme obě rozespale mžouraly. Bylo logické, že je tak vyčerpaná, když si převrátila režim vzhůru nohama a spala – pokud vůbec – ve dne. A já? Moje únava byla duševní. Tolik lidí, pomyslela jsem si. Tolik lidí mě potřebuje…, ale je tak těžké pomoct jim všem.

Dimitrij byl přirozeně už vzhůru a připraven vyrazit. Probudil se dřív než my. Jako by k jeho dnešnímu zhroucení vůbec nedošlo. Ukázalo se, že akutně potřebuje kafe, a dlouho trpělivě čekal, než se probudíme, protože nás tam nechtěl nechat spící a bezbranné. Vykopala jsem ho ven a on se vrátil po dvaceti minutách s kávou a krabicí koblih. V železářství přes ulici opatřil taky pevný řetěz na to, „až najdeme Soňu“. Nebylo mi z toho příjemně. To už jsme se Sydney byly nachystané a já se rozhodla ještě chvíli se nevyptávat. Nebyla jsem moc nadšená, že mám na sobě zase kraťasy, když mám tak sedřené nohy, jenže jsem už chtěla vyrazit za Soňou a nezdržovat se nakupováním nového šatstva.

Každopádně jsem se rozhodla svoje přátele trochu popohnat.

„Takže,“ začala jsem jakoby nic, „možná se k nám brzo připojí Viktor Daškov.“

Musela jsem Sydney přičíst k dobru, že nesjela s autem do příkopu. „Cože? Ten chlap, co utekl z vězení?“

Na Dimitrijovi jsem viděla, že je šokovaný zrovna tak, ale ovládal se jako vždycky. „Proč,“ vypravil ze sebe pomalu, „se k nám připojí Viktor Daškov?“

„No, to je celkem zábavná historka…“

A po tomhle úvodu jsem jim ve zkratce vylíčila, co se všechno seběhlo. Začala jsem povídáním o Robertovi Doru a skončila poslední návštěvou bratrů v mém snu. Zamluvila jsem Viktorův nedávný „záhadný“ útěk z vězení, ale stejně jsem předpokládala, že Dimitrij, který často vytušil moje myšlenky, si všechno poskládal dohromady. S Lissou jsme mu pověděly jen to, že jsme toho musely udělat hodně, abychom se dozvěděly, jak ho přeměnit zpátky na dhampýra, ale celý ten příběh se všemi podrobnostmi jsme mu pochopitelně nevyprávěly. Hlavně tu část o tom, jak jsme osvobodily Viktora z vězení, aby nám pomohl najít svého bratra, jsme vynechaly.

„Hele, ať už nám může pomoct nebo ne, každopádně je to šance ho chytit,“ dodala jsem rychle. „To je přece dobrý, ne?“

„Tím se budeme zabývat… později.“ Tenhle tón Dimitrijova hlasu jsem dobře znala. Používal ho často na Akademii. Většinou to znamenalo, že si se mnou promluví později v soukromí a bude ze mě páčit podrobnosti.

Cestou do Paříže jsme obdivovali krásnou krajinu Kentucky. Když jsme vyjeli z města, objevily se kolem zelené kopce. Člověk si snadno představil, že by tu žil v jednom z těch domečků roztroušených mezi kopci. Uvažovala jsem, jestli se tady Soňa usadila právě z toho důvodu, ale vzápětí jsem se zarazila. Vždyť jsem Dimitrijovi řekla, že Strigojové nedokážou vnímat krásu. Mýlila jsem se? Je pro ni důležitá nádherná krajina?

Odpověď jsem dostala, když nás GPS zavedla k jezeru Martin. Kolem něj stálo jen pár řídce rozmístěných domků, z nichž jenom jeden byl modrý. Zastavili jsme u něj. Sydney zaparkovala u kraje úzké cesty zarostlé trávou. Všichni jsme vystoupili a vydali se k domku.

„Hmm. Je to modrý dům,“ prohlásila Sydney pragmaticky, „ale je její? Nevidím na něm schránku nebo tak něco.“

Zadívala jsem se pozorněji na zahrádku. Před verandou rostly růžové a červené růže. Ze střechy visely koše plné bílých rozkvetlých květin, které jsem neznala, a skrz mřížoví prorůstaly modré povijnice. Dřevěný plot kolem domu téměř nebyl vidět, jak byl zarostlý jakýmisi popínavými rostlinami s oranžovými květy ve tvaru trumpet.

Moje paměť mi před očima vykreslila obraz, který ale vzápětí zmizel. Profesorka Karpová ve třídě zalévala kytky v květináčích a její rostliny vždycky vyrostly obdivuhodně rychle do neuvěřitelné výšky. Tehdy jsem byla puberťačka, jejímž největším zájmem bylo vyhnout se domácím úkolům, takže jsem nad tím nijak zvlášť nepřemýšlela. Až později, když jsem sledovala Lissu při jejích experimentech s éterem, kdy přiměla rostliny růst a kvést, jsem pochopila, co vlastně dělala s květinami profesorka Karpová. A teď, i když už Soňa Karpová éter neovládá a stala se zlou stvůrou, pořád se stará o svoje rostlinky.

„Jo,“ řekla jsem. „Je to její dům.“ Dimitrij popošel k přední verandě a všechno si do detailů prohlížel. Vydala jsem se za ním, ale pak jsem se zarazila. „Co to děláš?“ dotázala jsem se šeptem. „Uvidí tě.“

Vrátil se ke mně. „Všude má černé závěsy, co nepropouštějí světlo. Skrz ně nic neuvidí. Taky to znamená, že se zdržuje spíš v přízemí než ve sklepě.“

Jeho uvažování bylo logické. „To je pro nás dobrá zpráva.“ Když mě loni chytili Strigojové, drželi nás s kamarády právě ve sklepě. Nejenže je to pro Strigoje pohodlné, protože do sklepa nepronikne sluneční světlo, ale taky je tam méně únikových cest. Pro Strigoje je nejjednodušší věznit svoje oběti ve sklepě. Čím víc oken a dveří, tím líp pro nás.

„Jdu prozkoumat druhou stranu,“ řekl a zamířil za roh.

Rychle jsem ho doběhla a chytila za paži. „Nech to na mně. Já vždycky Strigoje vycítím. Teda ne že bych si myslela, že vyleze ven, ale tak pro všechny případy.“

Zaváhal, což mě rozčílilo. Copak si myslí, že jsem neschopná? Pak ale řekl: „Dobře. Buď opatrná.“ Došlo mi, že se o mě jenom bojí.

Co nejtišeji jsem obešla dům a zanedlouho jsem zjistila, že přes dřevěný plot není skoro vůbec vidět na dvorek. Bála jsem se, že kdybych plot přelézala, mohla by mě Soňa uslyšet. Uvažovala jsem, co dělat. Řešení představoval velký balvan, který ležel hned u plotu. Popotáhla jsem ho blíž a stoupla si na něj. Ani tak jsem nebyla dost vysoko na to, abych viděla na celý dvorek, ale aspoň jsem se chytila plotu a přitáhla se o kousek výš, takže jsem tam viděla, aniž bych vydala nějaký zvuk.

Bylo to jako pohled do rajské zahrady. Všechny ty květiny v zahradě byly jen zlomkem zdejší zeleně. Rostly tam další růže, magnólie, jabloně, kosatce a milión dalších květin, které jsem neznala. Sonin dvorek byl rájem svěžích barev. Okoukla jsem, co jsem potřebovala, a spěchala zpátky za Dimitrijem. Sydney pořád stála u auta.

„Dveře ven a dvě okna,“ nahlásila jsem. „Všude závěsy. Venku je dřevěná židle, lopata a kolečko.“

„Žádné vidle?“

„Bohužel ne, ale u plotu je ohromnej balvan. I tak bude dost těžký dostat se na dvorek. Nejlepší bude stoupnout si na ten balvan a přelézt plot. Žádná branka v plotě není. Udělala si tady nedobytnou pevnost.“

Chápavě přikývl a já i bez dalšího domlouvání věděla, co dělat. Vytáhli jsme z auta řetěz a svěřili ho Sydney. Řekli jsme jí, aby na nás počkala venku, a pokud bychom se do půlhodiny nevrátili, aby odjela. Nerada říkám takové věci a soudě podle Sydneyina výrazu ona zase takové věci nerada slýchá, ale bylo to nutné. Pokud bychom nepřemohli Soňu během půlhodiny, bylo by jasné, že ji nepřemůžeme vůbec a nevyjdeme odtamtud živí. A když ji přemůžeme, dáme Sydney signál a ona přiběhne s připraveným řetězem.

Sydneyiny jantarově hnědé oči byly plné obav, když nás sledovala, jak míříme k zadní části domku. Málem už jsem si z ní začala utahovat, že jí najednou záleží na zlých nočních stvůrách, ale včas jsem se zarazila. Všechny ostatní dhampýry a Moroje sice asi nenáviděla, ale mě a Dimitrije si oblíbila. A na tom nebylo nic, čemu by se dalo posmívat.

Dimitrij si stoupl na balvan a pozoroval dvorek. Tiše mi udělil pár instrukcí na poslední chvíli a pak mě zvedl, aby mi pomohl přelézt plot. Jeho výška nám příliš nepomohla v tom, aby byla celá akce plynulá a tichá, ale snažili jsme se, jak jen to šlo. Hned po mně taky přelezl plot a s tichým žuchnutím doskočil vedle mě.

Pak jsme se bez dalšího zdržování rozběhli k domu. Pokud nás Soňa slyšela, nemělo smysl marnit čas. Potřebovali jsme využít každou výhodu, kterou jsme měli. Dimitrij popadl lopatu a tvrdě s ní udeřil do skla – jednou, dvakrát. První úder směřoval asi do výše mojí hlavy, druhý o něco níž. Sklo se po každé ráně tříštilo víc a víc. Hned po druhém Dimitrijově úderu jsem rozjela kolečko a vší silou s ním vjela do prosklených dveří. Kdybych ho zvedla a hodila proti sklu, působilo by to mnohem líp, ale něco takového se dá jen těžko zvednout dostatečně vysoko. Když kolečko narazilo do pošramoceného skla, to se začalo sypat a ve dveřích vznikla díra, kterou jsme mohli oba dva vejít dovnitř, i když jsme se museli trochu přikrčit – zejména Dimitrij.

Ideální by bylo zaútočit zároveň na přední i zadní stranu domu, ale nebylo moc pravděpodobné, že by Soňa prchala předním vchodem. Nevolnost se mě začala zmocňovat, sotva jsme se přiblížili k verandě, a plnou silou mě zasáhla, když jsme vstoupili do obýváku. Ignorovala jsem svůj žaludek, jak jsem se to už naučila, a připravila se na to, co má přijít. Dostali jsme se do domu celkem rychle, ale ne zase tak rychle, abychom překonali bleskové reflexy Strigojů.

Soňa Karpová už na nás čekala. Snažila se vyhýbat slunečním paprskům, které pronikaly do obýváku. Když jsem poprvé viděla Dimitrije jako Strigoje, šokovalo mě to natolik, že jsem zůstala úplně ochromená. To mu taky umožnilo, aby mě chytil. Tentokrát jsem se tedy duševně obrnila, protože mi bylo jasné, že když uvidím svou bývalou učitelku jako Strigojku, budu z toho v šoku zrovna tak. A skutečně to byl šokující pohled. Stejně jako v Dimitrijově případě, i Soňa si zachovala své rysy z dřívějška. Pořád měla kaštanové vlasy a vystouplé lícní kosti…, ale její krásu kazily ty další věci: křídově bílá pleť, rudé oči a krutý výraz, který mají snad všichni Strigojové neustále.

Pokud nás poznala, nedala to nijak najevo. S děsivým vrčením se vyřítila proti Dimitrijovi. To je obvyklá taktika Strigojů – vždycky nejdřív sejmout tu větší hrozbu. Rozčilovalo mě, že za větší hrozbu pokaždé považují Dimitrije. Kůl si venku strčil za opasek, když se rozmachoval lopatou. Tu si s sebou ostatně přinesl až do domu. Lopata Strigoje samozřejmě nezabije, ale za použití dostatečné síly a mrštnosti by mohla aspoň udržet Soňu v uctivé vzdálenosti. Po jejím výpadu ji Dimitrij praštil lopatou do ramene. Soňa sice nespadla, ale další výpad si dobře rozmýšlela. Ti dva kolem sebe kroužili jako vlci před rvačkou, když zvažují svoje možnosti. Jedna chyba, a Soňa se svou nadlidskou silou Dimitrije srazí k zemi, ať už je ozbrojen lopatou nebo ne.

Tohle všechno se odehrálo během několika vteřin. Soňa mě odhadla jako soupeře, který se jí nevyrovná, čehož jsem hned využila. Praštila jsem ji z druhé strany, ale ona mě koutkem oka zaregistrovala a okamžitě zareagovala. Shodila mě na zem, aniž by spustila z očí Dimitrije. Litovala jsem, že lopatu nemám já. To bych ji aspoň mohla z bezpečné vzdálenosti bouchnout do zad. Jedinou zbraní, kterou jsem u sebe měla, byl můj kůl, a s tím jsem si musela počínat opatrně, abych ji nezabila. Rychle jsem se rozhlédla po obýváku, který byl zařízen až děsivě normálně, jestli snad někde nezahlédnu něco, co by se dalo použít jako zbraň.

Předstírala výpad a Dimitrij jí na to skočil. Soňa ihned využila situace a mrštila jím proti zdi. Tam ho přišpendlila a vytrhla mu lopatu z ruky. Bránil se a snažil se jí vykroutit, zatímco ona už se mu sápala po krku. Kdybych se ji pokusila od něj odtrhnout a spojili bychom s Dimitrijem síly, nejspíš bychom ji přemohli. Chtěla jsem to ukončit co nejrychleji, a tak jsem se rozhodla zakročit.

S kůlem v ruce jsem se vyřítila proti ní a zarazila jí ho pod lopatku. Doufala jsem, že jsem netrefila srdce. Magií nabité stříbro působí při kontaktu s kůží Strigojům utrpení, takže Soňa začala řvát bolestí. Zběsile mě odstrčila stranou tak děsivou silou, že mi to připadalo i na Strigojku moc. Upadla jsem na záda, zakopla a hlavou jsem narazila do stolku. Zrak se mi trochu rozostřil, ale moje instinkty v kombinaci s adrenalinem mě přiměly ihned se zase zvednout.

Můj útok poskytl Dimitrijovi zlomek vteřiny, který potřeboval. Skopl Soňu na zem, popadl můj kůl a přitiskl jí ho k hrdlu. Vřískala a mlátila kolem sebe. Moc dobře jsem věděla, jak těžké je udržet vzpouzejícího se Strigoje, takže jsem rychle přiběhla Dimitrijovi na pomoc.

„Běž pro Sydney…,“ zavrčel. „Řetěz…“

Rozběhla jsem se tak rychle, jak jen jsem dokázala, i když mi pořád před očima tančily hvězdičky. Odemkla jsem přední dveře a kopla do nich, aby se otevřely dokořán, což byl signál. Pak jsem běžela zase za Dimitrijem. Soňa mezitím výrazně pokročila ve svém osvobozování a snažila se dál Dimitrije setřást. Padla jsem na kolena a pomáhala Dimitrijovi, abychom ji udrželi na zemi. Už zase měl v očích ten bojovný výraz, který prozrazoval, že by ji nejradši zlikvidoval hned teď. Ale v jeho očích bylo i něco dalšího.

Pomyslela jsem si, že už se snad přece jen ovládá trochu víc a že to, co jsem mu řekla tam v té uličce, si vzal k srdci. Přesto jsem si ale neodpustila varování.

„Potřebujeme ji… Pamatuj, že ji potřebujeme.“

Nepatrně přikývl, ale to už do pokoje vešla Sydney s řetězem. S vykulenýma očima sledovala tu scénu, ale zastavila se jen na okamžik. Pak se rychle rozběhla k nám. My z ní ještě uděláme bojovnici, pomyslela jsem si.

Dimitrij a já jsme se přesunuli k dalšímu úkolu. Už jsme zaznamenali místo, kde bychom Soňu mohli co nejlépe připoutat. Bylo to těžké křeslo v rohu. Zvedli jsme Soňu – což bylo nebezpečné, když sebou pořád tak zmítala – a hodili jsme ji na křeslo. Dimitrij jí pořád držel kůl u krku a já ji mezitím začala spoutávat řetězem.

Nebyl čas vymyslet precizní systém. Prostě jsem ji začala řetězem omotávat, nejdřív nohy a potom tělo, k němuž jsem jí připoutala obě paže. Dimitrij naštěstí koupil hodně dlouhý řetěz, takže jsem ho omotala i kolem křesla. Připoutávala jsem ji jako šílená, dělala jsem všechno proto, abych ji znehybnila.

Když už mi řetěz došel, Soňa zůstala perfektně spoutaná na místě. Mohla by se z toho osvobodit? Rozhodně. Ale se stříbrným kůlem přitisknutým k hrdlu? To by tak snadné nebylo. Když zůstane kůl i řetěz na místě…, prozatím máme Soňu chycenou. To bylo to nejlepší, co jsme mohli udělat.

S Dimitrijem jsme na sebe krátce a znaveně pohlédli. Točila se mi hlava, ale nevěnovala jsem tomu pozornost, neboť jsem věděla, že náš úkol ještě zdaleka neskončil.

„Čas na otázky,“ poznamenala jsem pochmurně.

SEDMNÁCT

Výslech neměl zrovna hladký průběh.

Samozřejmě jsme vyhrožovali ostošest a kůly používali jako mučicí nástroje, ale moc jsme se toho nedozvěděli. Dimitrij se Soňou jednal děsivě, ale po tom svém zhroucení s Donovanem si dával pozor, aby ho znovu nezachvátil vražedný hněv. Z dlouhodobého hlediska to pro něj byl zdravější přístup, ale hůř se mu dostávaly ze Soni informace. Výslechu taky nijak nepomáhalo, že jsme na ni neměli přichystané konkrétní otázky. Většinou jsme jen pálili od boku. Ví o dalším Dragomirovi? Je příbuzná s jeho matkou? Kde je teď matka a dítě? Situace se ještě zhoršila, když Soně došlo, že ji potřebujeme tak moc, že ji nezabijeme. To už jsme ji mohli mučit, jak jsme chtěli.

Vyslýchali jsme ji přes hodinu a už jsme z toho byli dost vyčerpaní. Nebo aspoň já. Opřela jsem se o zeď poblíž Soni, a přestože jsem měla kůl připravený, spoléhala jsem na oporu zdi víc, než bylo zdrávo. Nikdo z nás chvíli nemluvil. Dokonce i Soňa přestala vrčet a vyhrožovat. Jen čekala a sledovala nás, bezpochyby plánovala útěk. Nejspíš si myslela, že když se unavíme, unikne nám. To ticho bylo ovšem děsivější než všechny výhrůžky světa. Od Strigojů jsem byla zvyklá na urážky. Nikdy bych si nemyslela, že mlčení bude mnohem hrozivější.

„Co to máš s hlavou, Rose?“ dotázal se Dimitrij, když se na mě podíval.

Byla jsem otočená trochu stranou, takže mi chvilku trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví na mě. „Co?“ Odhrnula jsem si vlasy, které mi padaly do čela. Na prstech jsem ucítila lepkavou krev a vzápětí jsem si mlhavě vybavila, jak jsem narazila hlavou do stolku. Pokrčila jsem rameny a ignorovala, že se mi pořád točí hlava. „Jsem v pohodě.“

Dimitrij střelil pohledem po Sydney. „Odveď ji a vyčisti jí to. Ať si lehne, ale nenech ji spát, dokud nezjistíme, jestli nemá otřes mozku.“

„Ne,“ namítla jsem. „Nemůžu tě tady s ní nechat samotnýho…“

„To zvládnu,“ ujistil mě. „Odpočiň si, ať mi můžeš pomoct pak. Když vypadáš, že to s tebou každou chvíli sekne, beztak mi tu k ničemu nejsi.“

Pořád jsem protestovala, ale když mě Sydney jemně vzala za ruku, šla jsem s ní. K mému zděšení mě odvedla do ložnice v domě. Připadalo mi strašidelné ležet v posteli Strigojky – i když na ní byl modrobílý květovaný přehoz.

„Páni,“ prohlásila jsem poté, co mi Sydney ošetřila čelo a já se vleže opřela o polštář. Přestože jsem to ještě před chvílí popírala, připadalo mi úžasné na chvíli si odpočinout. „Nemůžu si zvyknout na to, že Strigojové bydlí i na tak… normálních místech. Je to zvláštní. Jak se držíš?“

„Líp než vy dva,“ odvětila Sydney. Objala si tělo pažemi a nervózně se rozhlížela po místnosti. „Ve srovnání se Strigoji už mi nepřipadáte tak zlí.“

„No, aspoň něco dobrýho sis z toho vzala,“ poznamenala jsem. Přestože žertovala, věděla jsem, že musí být hrozně vyděšená. Začaly se mi zavírat oči, ale vzápětí jsem se zase probrala, když mi Sydney strčila do paže.

„Žádný spaní,“ napomenula mě. „Zůstaň vzhůru a bav se se mnou.“

„Nemám otřes mozku,“ zamumlala jsem. „Ale asi budeme muset vymyslet jiný plán, jak přimět Soňu mluvit.“

Sydney seděla v nohách postele a teď se ušklíbla. „Bez urážky, ale nemyslím, že se zlomí.“

„Ale jo, až bude pár dní bez krve.“

Sydney zbledla. „Pár dní?“

„No, ať to bude stát cokoli…“ Poutem jsem náhle ucítila bodnutí emocí a strnula jsem. Sydney nadskočila a začala se rozhlížet, jako by čekala, že do místnosti vpadne banda Strigojů.

„Co se děje?“ vykřikla.

„Musím jít za Lissou.“

„Nesmíš spát!“

„To není spánek,“ objasnila jsem bezvýrazně. A s tím jsem opustila Soninu ložnici a začala vidět svět z Lissiny perspektivy.

Zrovna jela v dodávce s pěti dalšími Moroji, v nichž jsem okamžitě poznala další nominované. Byla to dodávka pro osm osob a řídil ji strážce. Ostatní místa byla zaplněna dalšími strážci, kteří Lissu a ty druhé Moroje chránili.

„Každého z vás vysadíme na jiném místě na kraji lesa. Dostanete mapu a kompas. Cílem bude dostat se do místa vyznačeného na mapě a přečkat tam denní světlo. Pak si vás vyzvedneme.“

Lissa a ostatní nominovaní si vyměnili pohledy a pak všichni začali vyhlížet z oken. Bylo skoro poledne a slunce pražilo. „Přečkat denní světlo“ nebude nic příjemného, ale není to nemožné. Nepřítomně si poškrábala ovázanou ruku, ale rychle se zarazila a nechala toho. Z jejích myšlenek jsem vyčetla, co to je. Nechala si vytetovat malou, sotva znatelnou tečku. Princip byl stejný jako v případě Sydneyina tetování. Barva obsahovala krev a energii země a do toho ještě nátlak. Nátlak je mezi Moroji zakázaný, ale tohle byla výjimečná situace. Kouzlo obsažené v tetování zabraňovalo kandidátům odhalit průběh testů těm, kteří do nich nebyli zasvěceni. Tohle byla první zkouška.

„Do jakého terénu nás pošlete?“ chtěl vědět Marcus Lazar. „Všichni na tom totiž nejsme fyzicky stejně. A není fér, pokud někteří z nás budou ve výhodě.“ Když mluvil, upíral oči na Lissu.

„Budete hodně chodit,“ oznámil strážce s vážným výrazem. „Ale není to nic, co by nezvládl kdokoli z vás – je jedno, jakého věku. A abych byl upřímný, tak součástí požadavků na příštího krále nebo královnu je taky jistá fyzická odolnost. S pokročilým věkem přichází moudrost, nicméně panovník k tomu musí být i zdravý. Tedy ne zrovna nějaký sportovec,“ dodal rychle strážce, když si všiml, jak Marcusovi poklesla čelist. „Morojům by nijak neprospělo, kdyby byl zvolen slabý a nemocný panovník, který by do roka zemřel. Je to drsné, ale je to tak. A taky musíte být schopni vydržet nepříjemné situace. Když nepřečkáte den na slunci, nepřečkáte ani zasedání rady.“ Nejspíš to mínil jako vtip, ale těžko odhadnout, když se u toho ani neusmál. „Ale není to závod. Nemusíte spěchat, abyste se dostali do cíle. V mapě máte vyznačená místa, kde jsou ukryté určité předměty, které vám danou situaci můžou ulehčit. Pokud ovšem rozluštíte hádanky.“

„Můžeme použít svou magii?“ zeptala se Ariana Szelská. Ta taky nebyla z nejmladších, ale vypadala houževnatě a byla odhodlána vrhnout se do plnění zkoušky vytrvalosti.

„Ano, můžete,“ přisvědčil s vážnou tváří strážce.

„Bude nám tam hrozit nějaké nebezpečí?“ dotázal se další kandidát, Ronald Ozera. „Kromě slunce?“

„To je něco,“ prohlásil strážce tajemně, „co budete muset zjistit sami. Ale kdykoli budete chtít skončit…“ Vytáhl tašku plnou mobilů a všem je rozdal. Vzápětí následovaly mapy a kompasy. „Zavolejte na číslo, které je v telefonu, a my pro vás přijedeme.“

Nikdo se nevyptával na to, co strážce otevřeně neřekl. Zavolat na to číslo znamená, že nebudete muset plnit zkoušku vytrvalosti. Ale taky to znamená, že zkoušku nesložíte a budete vyškrtnuti ze seznamu kandidátů na trůn. Lissa se podívala na svůj telefon a překvapilo ji, že je tu signál. Královský dvůr opustili asi před hodinou a teď projížděli krajinou. Když Lissa spatřila řadu stromů, pomyslela si, že už nejspíš dorazili na místo.

Takže test fyzické odolnosti a vytrvalosti. To nebylo zrovna to, co čekala. Zkoušky, které museli absolvovat budoucí monarchové, byly pro všechny tajemstvím a měly pověst téměř až mystickou. Tahle zkouška ale byla celkem praktická a Lissa její důvod zcela chápala. Na rozdíl od Marcuse. Skutečně to nebyly žádné sportovní závody a strážce měl pravdu, když říkal, že budoucí panovník musí být v dobré fyzické kondici. Lissa se podívala na zadní stranu své mapy, kde byly napsány hádanky, a uvědomila si, že tenhle úkol má zároveň prověřit i rozumové schopnosti kandidátů. To jsou všechno základní vlastnosti, které jsou ovšem zásadní, pokud máte vládnout národu.

Dodávka je vysazovala jednoho po druhém na různých místech. Jak kandidátů ubývalo, Lissina úzkost vzrůstala. Není se čeho obávat, říkala si v duchu. Musím jen nějak přečkat slunečný den. Seděla vedle posledního, koho právě vysadili, a v autě zbyla už jen ona a Ariana. Když auto zastavilo a dveře se otevřely, Ariana poklepala Lissu po rameni.

„Hodně štěstí, drahá.“

Lissa se na ni usmála. Pro ni představovaly tyhle zkoušky jen fintu, ale Ariana je opravdu musela splnit co nejlépe. Lissa se modlila, aby starší dáma zvládla zkoušky úspěšně.

Jakmile se Lissa ocitla sama venku a dodávka odjela, nebylo jí moc příjemně. Obyčejná zkouška vytrvalosti jí najednou připadala mnohem těžší a nebezpečnější. Byla úplně sama, což se jí moc často nestávalo. Většinou jsem s ní byla já, a když zrovna ne, vždycky měla kolem sebe plno kamarádů. Ale teď? Byla tu jen ona, mapa a telefon. Ten telefon byl jejím nepřítelem.

Došla k okraji lesa a zadívala se do mapy. Začátek trasy označoval velký dub, od nějž se měla vydat severozápadním směrem. Lissa se zadívala na stromy a uviděla tři javory, jednu jedli a… dub. Zamířila k němu a neubránila se úsměvu. Kdyby někdo neznal jednotlivé druhy stromů, mohl by se rovnou vzdát kandidatury.

Kompas byl klasický, žádná moderní GPS. Lissa s takovým kompasem neměla žádné zkušenosti. Nejradši bych tam skočila za ní a pomohla jí. Ale mohla jsem vědět, že si s tím Lissa poradí. Je chytrá, takže na ten princip přišla hned. Zamířila lesem na severozápad. Nebyla tam žádná cestička, takže byl terén plný překážek.

V lese bylo příjemně, jelikož stromy bránily přímému slunečnímu světlu, aby dopadalo skrze ně. Stejně to nebyly ideální podmínky pro Moroje, ale kdyby je vysadili v poušti, bylo by to mnohem horší. Ptáci zpívali a všude kolem se to zelenalo. Lissa se koukala po dalším orientačním bodu a snažila se dělat, jako by byla na příjemné procházce.

Jenže… to bylo těžké, když měla plnou hlavu starostí. Abe a další naši kamarádi teď pracují sami na tom, aby vypátrali vraha. Teď všichni spí, jelikož Morojové mají touhle dobou půlnoc. Lissa nevěděla, kdy se za nimi vrátí. Tuhle zkoušku ale nemohla odmítnout, i když jí připadala jako mrhání časem. Nakonec pochopila, proč ji její kamarádi nominovali, ale přesto se jí to nelíbilo. Chtěla jim aktivně pomáhat.

Byla tak zamyšlená, že málem minula další orientační bod – vyvrácený strom, který tu ležel už celá léta. Byl porostlý mechem a většina jeho dřeva už byla ztrouchnivělá. Hvězdička na mapě označovala to místo jako úkryt, jehož odhalení napoví hádanka. Otočila tedy mapu a četla:

* * *

Rostu a zmenšuju se. Plazím se a běhám.

Jdi za mým hlasem, přestože žádný nemám.

Nikdy odtud neodcházím, ale cestuji kolem.

Nebem proplouvám a prolézám pod zemí dole.

Ač žádné bohatství nemám, dobře ho ukrývám.

Najdi můj rozklad a za to ti zdraví dám.

* * *

Ehm.

Mou mysl náhle opustily veškeré myšlenky, ale Lissina mysl se naopak rozjela na plné obrátky. Četla to pořád dokola, zkoumala jednotlivá slova a řádky. Nikdy odtud neodcházím. Usnesla se, že od toho by se měla odpíchnout. Něco trvalého. Rozhlížela se kolem a uvažovala, jestli to nemá být nějaký strom, ale hned ten nápad zavrhla. Strom může vždycky spadnout nebo ho někdo může pokácet. Obešla celé to místo a dávala si dobrý pozor, aby se příliš nevzdálila od padlého stromu. Teoreticky je všechno pomíjivé. Co zůstává?

Jdi za mým hlasem. Zastavila se, zavřela oči a zaposlouchala se do okolních zvuků. Většinou jen zpěv ptáků. Občas zašustily listy. A…

Otevřela oči a okamžitě zamířila doprava. Zvuk, který slyšela, byl čím dál hlasitější. Bublání a šumění vody. Tam. Lesem protékal potůček, který byl sotva vidět. Opravdu vypadal, že je moc malý na to, jak širokým řečištěm protékal.

„Ale vsadím se, že za deště rosteš a zvětšuješ se,“ zamumlala a bylo jí úplně jedno, že mluví s potokem. Znovu si přečetla hádanku a já ucítila, jak si její chytrá mysl skládá dohromady jednotlivé dílky. Potok je věčný, ale cestuje. Mění velikost. Má hlas. Teče i do hlubin země, plazí se, když narazí na překážku. A když se voda odpařuje, vznáší se ve vzduchu. Zamračila se a dál luštila hádanku nahlas. „Ale nerozkládáš se.“

Lissa si znovu prohlédla celé to místo a pomyslela si, že rozklad se dá vlastně vztáhnout na všechny živé rostliny. Zrak jí padl na veliký javor, u jehož kmene rostly hnědé a bílé houby. Některé z nich už byly shnilé a zčernalé. Přiběhla k nim a klekla si. A vtom to uviděla. Poblíž byla v zemi vyhloubená díra. Naklonila se k ní a spatřila jasnou purpurovou barvu. Byla to taška.

Lissa ji vítězoslavně vytáhla a narovnala se. Taška byla plátěná, vystlaná měkkou látkou a měla dlouhá ucha, takže si ji mohla pohodlně dát přes ramena. Otevřela ji a nahlédla dovnitř. Našla tam tu nejlepší věc ze všech: láhev vody. Až dosud si Lissa ani neuvědomovala, jakou má žízeň a že už začíná být pěkně dehydrovaná z toho pobytu na slunci. Kandidáti dostali instrukce, že si mají vzít pevnou obuv a praktické oblečení, ale žádnou věc si s sebou vzít nesměli. Tahle láhev vody měla neocenitelnou hodnotu.

Lissa usedla na povalený kmen, aby si chvilku odpočinula. Vodou se rozhodla šetřit. Ačkoli byly na mapě další hádanky a vyznačená místa „odměn“, Lissa si moc dobře uvědomovala, že na další tašky by moc spoléhat neměla. Po několika minutách odpočinku dala láhev zpátky do tašky, přehodila si ji přes rameno a vydala se dál. Podle mapy se měla dát na západ, a tak tím směrem vykročila.

Bylo příšerné vedro, takže si Lissa po cestě udělala ještě pár přestávek na pití, ale vodou opravdu šetřila. Pořád si připomínala, že to nejsou závody a že může klidně zvolnit tempo. Po několika dalších hádankách zjistila, že mapa neodpovídá měřítku, takže nebylo vždy jasné, jak dlouho která etapa potrvá. Bez ohledu na to byla Lissa šťastná, že rozluštila všechny hádanky, přestože odměny byly čím dál tím nepochopitelnější.

Jednou z nich byl svazek klacků na skále. Lissa by přísahala, že je to nějaký omyl, jenže bylo zjevné, že někdo civilizovaný svázal dříví k sobě. Strčila si tedy klacky do tašky, kde už měla pečlivě složenou zelenou igelitovou plachtu. Už z ní lil pot a moc jí nepomohlo, ani když si vyhrnula rukávy u košile. Přestávky si teď dělala častěji. Slunce pálilo tak příšerně, že si začala dělat starosti, že se spálí, takže se jí nesmírně ulevilo, když ji další hádanka zavedla k opalovacímu krému.

Po několika hodinách na letním slunečním žáru byla Lissa tak přehřátá a unavená, že už neměla energii myslet na to, jak si asi bez ní počínají její kamarádi na královském dvoře. Teď se soustředila jen na to, aby splnila tuhle zkoušku až do konce. Na mapě zbývaly už jen dvě hádanky, což Lissa považovala za dobré znamení. Už brzy se dostane na konec a tam prostě jen počká, až ji někdo vyzvedne. Vtom dostala skvělý nápad. Ta plachta! Může ji pak použít jako přístřešek, který ji ochrání před slunečními paprsky.

To ji povzbudilo a další odměna ještě víc. Našla další láhev vody a klobouk s širokým okrajem, který jí pomůže, aby jí slunce nesvítilo do obličeje. Poté se bohužel ukázalo, že to, co na mapě považovala za krátkou vzdálenost, je dvakrát delší. Když konečně dorazila do míst, kam ji navedla další hádanka, toužila si jen sednout a pít, a ne dolovat z nějaké díry, co jí tam strážci přichystali.

V duchu jsem byla s ní. Tolik jsem si přála, abych jí mohla pomoct. Moje práce je chránit ji. Neměla by být sama. Nebo ano? Je to taky součástí zkoušky? Ve světě, kde jsou všichni královští neustále obklopeni strážci, musí být samota naprostý šok. Morojové sice mají dobře vyvinuté smysly, ale rozhodně nejsou stavění na extrémní horko a šplhání obtížným terénem. Já bych nejspíš celou tu trasu i uběhla. Ale musím uznat, že mi to zase nemyslí tak jako Lisse, která dokázala rozluštit všechny hádanky.

Další její odměnou bylo křesadlo. Lissa neměla tušení, k čemu to může být, ale já poznala okamžitě, že má sloužit k rozdělání ohně. Nicméně mi nebylo jasné, jak by je mohla prakticky využít v tak parném dni. Pokrčila rameny, dala si ty věci do tašky a pokračovala dál.

A pak se začalo ochlazovat. Opravdu hodně ochlazovat.

Nejdřív to moc nebrala na vědomí, protože slunce stále svítilo. Mozek jí říkal, že to, co pociťuje, není možné, ale husí kůže a zimou drkotající zuby tvrdily pravý opak. Shrnula si rukávy zase dolů a přidala do kroku. Doufala, že ten chlad způsobil jen nějaký mrak, který na chvíli zastínil slunce. Šla stále rychleji, aby se aspoň trochu zahřála.

A pak začalo pršet.

Nejdřív to bylo jen mírné mrholení, pak se rozpršelo a nakonec padaly k zemi nepřetržité proudy deště. Vlasy i oblečení měla vmžiku promočené, tudíž jí byla zima o to větší. Přesto… slunce stále svítilo a jeho paprsky ji pálily na citlivé kůži, jenže vůbec nehřálo.

Magie, uvědomila si. Tohle počasí někdo vyvolal magií. Je to součástí testu. Morojové, kteří ovládají vzduch a vodu, se patrně spojili, aby vzdorovali horkému slunečnému dni. Proto přece má tu plachtu, aby se ochránila před sluncem a deštěm. Uvažovala, jestli by plachtu neměla vytáhnout už teď a použít ji jako pláštěnku, ale nakonec se rozhodla, že ji vytáhne, až dojde na konec. Jen netušila, jakou vzdálenost ještě bude muset ujít. Půl kilometru? Deset kilometrů? Déšť ji studil a zima pronikala až pod kůži. Bylo jí bídně. Bylo sotva pozdní odpoledne. Do konce téhle zkoušky chybí ještě spousta času. A stačilo by jen zavolat… Jediný telefonát a dostala by se z toho a mohla by dál pokračovat v rozdělané práci u královského dvora. Ne. Vzplálo v ní nové odhodlání. Už nejde jen o morojský trůn a Taťáninu vraždu. Tuhle zkoušku musí splnit už kvůli sobě. Vedla bezpečný život a ostatní ji ochraňovali. Teď to bude muset zvládnout sama – a taky že to zvládne.

To odhodlání ji dovedlo až na konec trasy. Rozhlédla se po okolí a spatřila dva malé stromy, které stály blízko u sebe, takže by mezi nimi mohla natáhnout plachtu a vytvořit tak jakýsi provizorní přístřešek. Zmrzlýma rukama ji vytáhla z tašky a rozprostřela do plné velikosti – plachta byla naštěstí mnohem větší, než čekala. Jak ji přivazovala a dělala si přístřešek, její nálada se zlepšovala. Jakmile byla hotová, zalezla si pod ni, aby se skryla před neustávajícím deštěm.

To ale nic neměnilo na tom, že měla úplně promočené oblečení. I země byla mokrá a rozbahněná. Před chladem Lissu přístřešek taky neochránil. S hořkostí si vzpomněla, jak strážci říkali, že během téhle zkoušky je dovoleno používat magii. Její magie jí ale v tuto chvíli k ničemu nebyla. Kdyby ovládala třeba vodu, mohla by něco udělat s tím deštěm. A ještě lepší by bylo, kdyby ovládala oheň. Přála si, aby tu s ní byl Christian. Uvítala by teplo jeho náruče i jeho ohně. V takovéhle situaci je éter opravdu na nic – leda by byla podchlazená a potřebovala samu sebe uzdravit, jenže to nikdy nefungovalo tak dobře jako na jiných lidech. Usnesla se, že nemá jak svou magii použít. Uživatelé vody a ohně jsou při téhle zkoušce bezpochyby ve výhodě.

A vtom jí to došlo.

Oheň!

Lissa se narovnala. Když našla křesací kámen a ocílku, nejdřív netušila, k čemu to je, ale teď se jí mlhavě vybavilo, jak se kdysi rozdělával oheň. Nikdy se to neučila, ale i tak jí bylo jasné, že když bude křesat kamenem o ocílku, vznikne jiskra. To by ovšem musela mít suché dřevo. Všude kolem je nasáklé vodou…

Až na svazek dříví v její tašce. S hlasitým smíchem svazek vytáhla a naaranžovala ho pod střechu do tvaru připomínajícího táborák. Ale moc nevěděla, co dál. Ve filmech vždycky viděla, že někdo jen křísl a hned lítaly jiskry. Tak to zkusila.

Nic se nestalo.

Zkusila to ještě třikrát a její vylepšující se náladu opět zahalil temný oblak éterem vyvolané frustrace. Trochu jsem jí ho odčerpala, aby se vůbec dokázala soustředit. Při čtvrtém pokusu vyskočila jiskra, ale rychle zase zhasla. Lisse to stačilo k tomu, aby pochopila princip. Netrvalo dlouho a křesala jednu jiskru za druhou, jenže když dopadly na dřevo, nic se nedělo. Její nálada stoupala a klesala jako na houpačce, zmítala se střídavě mezi nadějí a zklamáním. Nevzdávej to, chtěla jsem jí říct, když jsem od ní do sebe nasála další negativní energii. Nevzdávej to. Taky bych jí nejradši vysvětlila, jak na to, jenže to jsem bohužel nemohla.

Když jsem ji tak pozorovala, uvědomila jsem si, jak moc jsem podceňovala její inteligenci. Tedy samozřejmě vím, že je moc chytrá, ale myslela jsem, že v takových situacích by byla úplně bezradná. Nebyla. Dokázala na všechno přijít sama. Bylo jí jasné, že malá jiskřička nemůže proniknout do dřeva a vznítit ho. Je potřeba mít větší plamen. Něco, co by zapálily jiskry. Ale co? V tomhle promočeném lese určitě nic takového nenajde.

Pohled jí padl na mapu vykukující z tašky. Zaváhala jen na chviličku, než mapu roztrhala a hodila na hromádku klacků. Předpokládala, že už došla na konec trasy, a tak už nebude mapu potřebovat. Předpokládala. Ale teď už bylo stejně pozdě. Pustila se do rozdělávání ohně nanovo. Ještě vyrvala z vnitřku tašky kus měkké látky a přidala ji k papíru. Znovu se chopila křesadla.

Vyskočila jiskra a okamžitě dopadla na papír. Vzplál oranžový plamínek, ale hned zase zhasl a zbyl po něm jen kouř. Lissa to zkusila znovu a tentokrát do papíru zafoukala, když vzplál. Malý plamínek se dostal i na vedlejší kus papíru, ale pak opět zhasl. Lissa se obrnila trpělivostí a zkusila to ještě jednou.

„No tak, no tak,“ mumlala u toho, jako by tím pomáhala ohni, aby se rozhořel.

Tentokrát se jiskřička chytila a vzápětí se rozhořel malý plamínek, od něhož chytla i látka. Modlila jsem se, aby chytlo i dříví, jinak by měla Lissa smůlu. Plamen byl stále větší a zářivější, shořely už všechny papíry i látka… a oheň se pustil do dřeva. Lissa do ohně ještě trochu foukla a zanedlouho už měla pěkný táborák.

Oheň zimu pochopitelně nezahnal. Lissa si nahřívala ruce a připadalo jí, že ji hřeje celé slunce. Usmívala se, byla na sebe tak hrdá, jako už dlouho ne. Konečně se trochu uvolnila a zadívala se do deštivého lesa. V dálce zahlédla nezřetelné barevné záblesky. Svou magii éteru používala i k tomu, aby dokázala vidět aury. A teď už si byla jistá, že tam v dáli mezi stromy vidí dvě silné aury plné barev. Ti, kterým aury patřily, tam stáli tiše v úkrytu. Lissa se usmála ještě víc. Strážci. Nebo možná uživatelé vzduchu a vody, kteří tam ovládali počasí. Žádný z kandidátů nezůstal sám. Ronald Ozera se nemusel ničeho obávat – jenže to nevěděl. Věděla to jen Lissa. Možná že éter v tomto případě nakonec přece jen není tak úplně bez užitku.

Pršelo už méně a oheň Lissu příjemně hřál a uklidňoval. Z pohledu na nebe nepoznala, kolik je hodin, ale věděla, že teď už nebude mít problém tady počkat, než skončí den a…

„Rose?“ Ten hlas mě vytrhl z Lissina lesního dobrodružství. „Rose, vzbuď se…“

Zamrkala jsem a zaostřila na Sydneyin obličej, který se nacházel jen pár centimetrů od mého. „Co?“ vyjela jsem po ní. „Proč mě otravuješ?“

Trhla sebou a odsunula se, jak jí moje reakce vyrazila dech. Když jsem od Lissy nasála tu její temnotu, v tu chvíli to se mnou nic neudělalo, ale teď jsem cítila, jak jsem plná vzteku a hněvu. To nejsem já, za to nemůže Sydney, připomněla jsem si v duchu. To je éter. Uklidni se. Zhluboka jsem se nadechla a odmítala éteru dovolit, aby mě ovládal. Jsem přece silnější. Nebo jsem v to alespoň doufala.

Jak jsem se snažila potlačit ty pocity, rozhlížela jsem se kolem a uvědomila si, že jsem v ložnici Soni Karpové. Ihned jsem si vzpomněla na všechny ty problémy. V obýváku máme spoutanou Strigojku, kterou tak tak udržíme a která nevypadá, že by se chystala v dohledné době odpovědět na naše otázky.

Znovu jsem se podívala na Sydney, která se pořád tvářila, že se mě bojí. „Promiň… Nechtěla jsem po tobě tak vyjet. Jen jsem se lekla.“ Chvilku váhala, ale pak přikývla na znamení toho, že mou omluvu přijímá. Když už se netvářila tak vyděšeně, bylo na ní znát, že ji trápí ještě něco jiného. „Co se děje?“ zeptala jsem se. Pokud všichni žijeme a Soňa je spoutaná, zas tak zlé to být nemůže, ne?

Sydney ustoupila dozadu a překřížila si paže přes prsa. „Je tady Viktor Daškov a jeho bratr.“

OSMNÁCT

Vyskočila jsem z postele tak prudce, až jsem se divila, že jsem při tom neupadla. Hlava mě sice bolela pořád, ale aspoň už se mi tak netočila, což snad znamenalo, že nemám otřes mozku. Podívala jsem se na budík v Sonině ložnici a zjistila, že jsem si pobyla v Lissině hlavě pár hodin. Její zkouška byla mnohem delší, než jsem si myslela.

Když jsem vešla do obýváku, naskytl se mi pohled až komický. Viktor s Robertem tam postávali a všechno si prohlíželi. Robert tentokrát dokonce vypadal, že je přítomen i duchem. Ale zatímco Viktor vše pozoroval svým vypočítavým zrakem, Robert zíral pouze na Soňu. Oči měl vykulené ohromením. Dimitrij svou pozici u Soni neopustil, ani jí nepřestával mířit kůlem na hrdlo. Z jeho postoje i pohledu bylo jasné, že oba bratry považuje za další hrozbu a že se snaží o nemožné – postavit se všem. Jakmile mě uviděl, viditelně se mu ulevilo, že má někoho k ruce.

Soňa v řetězech ležela zcela nehybně, což se mi vůbec nelíbilo. Myslela jsem, že něco plánuje. Rudé oči měla přimhouřené.

Celá situace byla napjatá a nebezpečná, ale já přesto cítila uspokojení, když jsem si prohlížela Viktora pozorněji. Setkání ve snech byla matoucí. Stejně jako jsem mohla ve snech měnit svůj vzhled já, i Viktor v nich působil, že je silnější a zdravější než ve skutečnosti. Jeho věk, choroba a život na útěku si na něm vybíraly svou daň. Pod očima měl tmavé kruhy a jeho šedivé vlasy mi připadaly ještě řidší než před měsícem. Vypadal sice vyčerpaně a zmoženě, ale přesto jsem si uvědomovala, že je stále nebezpečný.

„Tak jste nás našli,“ prohlásila jsem a dala si ruce v bok.

„V tomhle městě je jenom jedno jezero,“ řekl Viktor. „A jeden modrý dům. Vy jste s tím možná měli problém, ale nám to tak těžké nepřipadalo.“

„A když jste tak chytrý, co máte teď v plánu?“ dotázala jsem se. Já nad svým plánem stále zběsile přemýšlela. Chtěla jsem chytit Viktora a Roberta, ale netušila jsem jak. A jelikož jsme teď museli naši pozornost rozdělit mezi bratry a Soňu, nemohli jsme s Dimitrijem jednat jako tým. Litovala jsem, že nám už nezbyl řetěz. Kromě toho, že musíme oba bratry fyzicky přemoct, bude ještě nutné jim spoutat ruce, abychom jim zabránili použít magii.

„Když ty jsi tak chytrá,“ oplatil mi to Viktor, „jistě už ses dostala k potřebným informacím.“

Mávla jsem rukou směrem k Soně. „Není zrovna moc vstřícná.“

Viktor na ni upřel pohled. „Soňo Karpová, dost ses změnila od doby, kdy jsem tě viděl naposled.“

„Všechny vás zabiju,“ zavrčela Soňa. „A všechny vás jednoho po druhém sežeru. Normálně bych začala s lidmi a pak se dopracovala k Morojům, ale…“ S rozzuřeným výrazem pohlédla na mě a na Dimitrije. „Myslím, že vás dva si nechám na konec a protáhnu vaše utrpení.“ Odmlčela se a pak až komicky dodala: „Vy mi totiž lezete na nervy nejvíc.“

„To všichni Strigojové jezdí na nějaký kurzy, kde je učí ty samý výhrůžky? Divím se, že se tomu taky nesměješ.“ Obrátila jsem se zase k Viktorovi: „Vidíš? Není to lehký. Zkusili jsme už všechno. Mlátit ji, mučit. Sydney jí přečetla jména všech příbuzných. Žádná reakce.“

Viktor si poprvé pozorněji prohlédl Sydney. „Aha. Vaše milá alchymistka.“

Sydney se ani nepohnula. Věděla jsem, že asi musí být pěkně vyděšená, když tady má před sebou vampýra, který je k tomu ještě nebezpečný zločinec. Musela jsem jí přičíst k dobru, že na sobě nedala nic znát.

„Mladá,“ zahučel Viktor. „Ale to je samozřejmé. Někoho staršího by se vám nepodařilo zmanipulovat natolik, aby s vámi podnikal takové kousky.“

„Jsem tady dobrovolně,“ oznámila mu Sydney. Dál se tvářila klidně a sebevědomě. „Nikdo se mnou nemanipuluje.“ Nebylo by vhodné se teď zmiňovat o Abeho vydírání.

„Hele, jestli mě chceš dál mučit svejma poznámkama, který nejsou vůbec vtipný, mohls mi klidně jen lézt do snů,“ vyštěkla jsem. „Jestli nemáš nic užitečnýho, co bys nám mohl nabídnout, tak odtud oba vypadněte a nechte nás čekat, dokud Soňu neoslabí hlad.“ A tím vypadněte jsem mínila naivně si myslete, že odtud padáte, ale já vám bouchnu hlavami o sebe a pak vás odtáhnu zpátky ke strážcům.

„Můžeme vám pomoct,“ prohlásil Viktor. Lehce se dotkl bratrovy paže. Robert sebou trhl a urychleně odvrátil pohled od Soni, aby jej upřel na Viktora. „Vaše metody jsou k ničemu. Jestli chcete odpovědi, můžete je získat jedinou cestou…“

Soňa udělala svůj tah. Dimitrij stál pořád hned u ní, ale taky se díval po nás ostatních. Já jsem samozřejmě taky sledovala Viktora. Tohle byla zřejmě nejlepší šance, jakou Soňa měla.

S šílenou strigojí silou se v křesle napjala. Řetěz se kolem ní utáhl, ale díky její rychlosti a síle na dvou místech praskl. Zbytek měla pořád ovinutý kolem těla, ale moc dobře jsem věděla, že i tak se co nevidět osvobodí úplně. Dimitrij se na ni okamžitě vrhl a já ho následovala s vteřinovým zpožděním. Vzpouzela se v řetězech a vynakládala veškerou svou sílu. Kdyby se osvobodila, určitě by začala bojovat zase nanovo. S Dimitrijem jsme si krátce pohlédli do očí a okamžitě jsme věděli, že myslíme na totéž. Jak ji znovu spoutáme? Nejspíš bychom mohli použít zbytky řetězu, jenže bychom ho museli rozmotat a zamotat ji do něj znovu, což bylo téměř nemožné. Taky jsme oba věděli, že podruhé už bychom ji taky nemuseli přemoct, a teď jsou tu navíc ještě nevinní lidé. Neumějí bojovat a Soňa by je mohla nějak využít ve svůj prospěch.

Jediné, co jsme teď mohli dělat, bylo snažit se ji udržet na místě. Bylo by mnohem jednodušší držet ji na nějaké rovné ploše, třeba na zemi, a ne na křesle. Celé se třáslo, jak se nás snažila odstrkovat, a my zase bojovali, abychom si udrželi dobrou pozici. Dimitrij měl kůl, ale já ten svůj odložila už předtím. Škrábl ji hrotem, což nám poskytlo při tom zápasu výhodu. Rozzuřeně zařvala a já zadoufala, že ji snad přece jen unavíme. Pravděpodobně ale ne. My odpadneme dřív. Moje bolavá hlava mi neustále připomínala, že nejsem zrovna ve vynikající kondici.

Koutkem oka jsem postřehla pohyb, což ve mně spustilo další alarm. Mířil k nám Robert Doru se stříbrným kůlem v ruce. Ten pohled byl tak bizarní a nečekaný, že mi chvíli trvalo, než jsem na to upozornila Dimitrije. Když moje zpomalená mysl konečně zareagovala, už bylo příliš pozdě.

„Ne!“ vykřikla jsem, když už Robert zvedal kůl. „Nezabíjej ji!“

V tu chvíli se Dimitrij otočil a spatřil Roberta, ale už s tím nemohl nic dělat. S Dimitrijem jsme Robertovi poskytli perfektní příležitost, když jsme tam Soňu drželi s nechráněným hrudníkem. Robert mohl jen zarazit kůl. Zběsile jsem uvažovala, co dělat. Abych ho zastavila, musela bych pustit Soňu. Když ho nezastavím, zabije naši jedinou šanci zjistit, kdo…

Příliš pozdě. Vrazil jí kůl do hrudi s takovou silou, že mě to až překvapilo. Lissa měla veliký problém probodnout srdce Dimitrijovi, takže jsem předpokládala, že Robert bude mít problém taky, když je navíc mnohem starší a křehčí. Ale ne. Musel sice použít obě ruce, ale zarazil kůl Soně do hrudi a probodl jí srdce.

Soňa příšerně zařvala. Místnost náhle naplnilo oslepující zářivé bílé světlo a jakási neviditelná síla mě odhodila stranou. Narazila jsem do zdi, ale můj mozek tu bolest sotva zaregistroval. Celý ten malý domek se otřásl v základech. Jednou rukou jsem se snažila nahmatat něco, o co bych se mohla opřít. Zavřela jsem oči, ale pořád jsem viděla hvězdičky. Čas se zpomalil. Můj tep se zpomalil.

A pak všechno přestalo. Světlo. Zemětřesení. Už zase jsem dýchala normálně. Všechno ztichlo a znehybnělo. Připadalo mi, že jsem si to všechno před chvilkou jen představovala.

Zamrkala jsem a pokusila se znovu zaostřit zrak a zhodnotit situaci. Nemotorně jsem se vyškrábala na nohy a uviděla Dimitrije, jak se pokouší o totéž. Vypadal, že ho to taky odhodilo, jenže on se o zeď spíš jen zapřel, než že by do ní narazil. Robert ležel na zemi a Viktor už mu spěchal na pomoc. Sydney tam jen strnule stála a zírala.

A Soňa?

„Neuvěřitelný,“ vydechla jsem.

Soňa se pořád nacházela v křesle, ale byla tam tak zapadlá, že bylo zřejmé, že ji zasáhla stejná síla jako nás ostatní. Stále měla kolem sebe omotaný řetěz, ale už se nevzpouzela. Na klíně jí ležel stříbrný kůl, který ještě před chvílí svíral Robert. Soňa se zavrtěla, vykroutila ruku z řetězu a přejela po povrchu kůlu. V úžasu vykulila oči. A její oči byly azurově modré.

Robert přivedl Soňu Karpovou zpátky k životu. Už nebyla Strigojkou.

Když Lissa zachránila Dimitrije, cítila jsem sílu magie poutem, takže jsem to zažila opravdu naplno. Když jsem teď byla svědkem takové proměny podruhé, aniž bych to prožívala přes Lissu, připadalo mi to stejně neuvěřitelné. Viktor se zabýval Robertem, ale my ostatní jsme v úžasu zírali na Soňu. Hledala jsem na ní cokoli, co by byť nepatrně připomínalo její dřívější strigojí podobu.

Nic takového jsem neobjevila. Pleť měla bledou jako typická Morojka, ale v té bledosti byl hřejivý nádech a dokonce i trocha zdravé barvy – ne jako u Strigojů, kteří vůbec nemají pigment. Oči měla trochu zarudlé, jenže to způsobily slzy, které se jí do nich o překot hrnuly. Kolem duhovek žádné rudé kroužky neměla. A její pohled… Nebylo v něm žádné zlo ani krutost. To nebyly oči někoho, kdo nám ještě před chvílí vyhrožoval, že nás všechny zabije. Z jejího pohledu vyzařovaly obavy a nechápavost a šok. Nedokázala jsem od ní odtrhnout zrak.

Zázrak. Další zázrak. Poté, co jsem viděla, jak Lissa zachránila Dimitrije, myslela jsem, že už nikdy nic podobného neuvidím. Zázraky se přece dějí jednou za život. Hodně se mluvilo o tom, že by se za pomoci éteru dali zachraňovat Strigojové. Ty řeči ale utichly, když je zastínilo mnohem větší drama – vražda královny. Ta idea se příliš neuchytila taky kvůli tomu, že je jen velmi málo uživatelů éteru, a navíc všichni vědí, jak těžké je pro Moroje probodnout srdce Strigojovi. Když v boji se Strigoji umírají i vycvičení strážci, jak by je mohli probodávat Morojové? Ano, tady byla odpověď: přemožená Strigojka. Moroj dokáže oběma rukama probodnout srdce, zejména když mu pomáhají strážci. Uvažovala jsem o těch možnostech. Robertova magie je silná, ale on je starý a vetchý. Když to přesto dokázal, svedl by to jakýkoli uživatel éteru? Takhle to vypadalo skoro až jednoduše. Dokázal by to Adrian? Dokázala by to Lissa znovu?

Zázrak. Soňa Karpová byla živoucím zázrakem.

A najednou začala křičet.

Nejdřív jen tiše kvílela, ale rychle přidávala na hlasitosti. Ten zvuk přitáhl mou pozornost, ale stejně jsem nevěděla, jak na to reagovat. Dimitrij ovšem věděl. Upustil svůj kůl, přiběhl k Soně a začal z ní sundávat řetězy. Jakmile se jí dotkl, začala se vzpouzet, ale už neměla nadlidskou sílu nemrtvé stvůry toužící po pomstě. Tohle byly pohyby někoho příšerně vyděšeného.

Předtím jsem kolem ní omotala řetěz dost pečlivě, ale Dimitrij ji z něj vysvobodil během několika vteřin. Když byla Soňa volná, přisedl si k ní a objal ji. Zabořila mu obličej do hrudi a rozvzlykala se. Polkla jsem. I Dimitrij po své proměně plakal. Hlavou mi bůhvíproč probleskly obrázky novorozenců. Je pláč přirozenou reakcí někoho, kdo se zrovna narodil – nebo jako v tomto případě někoho, kdo se narodil znovu?

Náhle jsem zaznamenala pohyb. Sydney se s vykulenýma očima blížila k Dimitrijovi, aby ho zastavila. „Co děláš?“ ječela. „Nepouštěj ji!“

Dimitrij Sydney ignoroval. Chytila jsem ji za ruku a zarazila ji. „To je v pohodě,“ uklidňovala jsem ji. Sydney se během celé téhle operace ani nepohnula. Nechtěla jsem ji děsit. „Ona už není Strigojka. Podívej. Podívej se na ni. Je Morojka.“

Sydney pomalu zavrtěla hlavou. „To není možné. Vždyť jsem ji viděla.“

„Tohle se stalo i s Dimitrijem. Přesně totéž. A přece si nemyslíš, že Dimitrij je Strigoj. Věříš mu, ne?“ Pustila jsem ji a ona zůstala stát, ale pořád se tvářila obezřetně.

Pohlédla jsem na bratry Daškovovy na zemi a došlo mi, že jsou v mnohem horším stavu, než jsem původně myslela. Robert nebyl Strigoj, ale svou bledostí by se za něj mohl klidně vydávat. V očích měl prázdný pohled a z pootevřených úst mu kapaly sliny. Hned jsem přehodnotila svůj názor, že záchrana Strigojky pro něj byla jednoduchá. Probodl ji sice jako profík, ale zjevně to na něm zanechalo následky. Viktor se snažil svému bratrovi pomoct a šeptal mu uklidňující slova. A ve Viktorově výrazu… se zračil soucit a starostlivost. Nikdy jsem ho neviděla takhle se tvářit. Můj mozek si s tím nějak nedokázal poradit, vždyť jsem ho považovala za padoucha. Teď působil jako skutečná osoba.

Viktor ke mně vzhlédl a hořce se usmál. „Došly ti vtipné poznámky? Měla bys být šťastná. Dali jsme ti, cos chtěla. Potřebuješ odpovědi od Soni Karpové?“ Kývl hlavou směrem k ní. „Stačí se zeptat. Ty odpovědi ale přišly draho.“

„Ne!“ vykřikl Dimitrij. Pořád jednou rukou objímal Soňu, ale jeho něžný výraz při Viktorových slovech ztvrdl. „Zbláznil ses? Neviděls, co se právě stalo?“

Viktor povytáhl obočí. „Ano. Všiml jsem si.“

„Teď není ve stavu, kdy by mohla odpovídat na cokoli! Je v šoku. Nech ji.“

„Nedělej, jako by tu nejvíc trpěla ona,“ vyštěkl Viktor, načež se obrátil zase k Robertovi, aby mu pomohl vstát. Odvedl ho na gauč a Robert tu cestu zvládl s vypětím všech sil. Nohy se mu třásly, a tak si radši hned sedl. Viktor ho jednou rukou objal. „Budeš v pořádku. Všechno je v pořádku.“

„Bude?“ zeptala jsem se nejistě. Robert opravdu nevypadal moc dobře. Moje dřívější úvahy o uživatelích éteru, kteří by zachraňovali Strigoje, byly čím dál nereálnější. „Už… už to jednou udělal a dostal se z toho, ne? A Lissa je taky v pohodě.“

„To byl Robert mnohem mladší a Vasilisa je taky mladá,“ odvětil Viktor a poklepal bratra po rameni. „A tohle rozhodně není snadné kouzlo. Udělat to jednou je velkolepé. Dvakrát? Ty i já dobře víme, jak éter funguje, a tohle kouzlo si vybere svou daň jak na těle, tak na duchu. Robert se pro vás nesmírně obětoval.“

To asi ano. „Děkujeme, Roberte,“ řekla jsem. Ta slova mi sklouzla ze rtů trochu váhavě, ale on stejně nevypadal, že by je slyšel.

Dimitrij se zvedl a vzal Soňu do náruče, jako by nic nevážila. Pořád ještě plakala, ale už ne tak hlasitě.

„Potřebuje si odpočinout,“ pravil nevrle. „Věřte mi, že nemáte ani ponětí, co se v ní teď odehrává.“

„To ti věřím,“ přitakala jsem.

„Jste idioti,“ vykřikl Viktor. „Oba dva.“

Divila jsem se, že Dimitrijův vražedný pohled nesrazil Viktora k zemi. „Teď žádné vyslýchání.“

Přikývla jsem a nevěděla, co dělat dál. Když Lissa proměnila Dimitrije, taky se k němu chovala hrozně ochranitelsky. On teď sice Soňu neproměnil, ale byl tu jediný, kdo měl představu, čím si teď asi prochází. Věděla jsem, že se přizpůsoboval jen těžko a že prvotní účinky proměny jsou matoucí. U něj to dokonce vedlo k těžkým depresím.

Se Soňou v náručí prošel kolem nás a zamířil do ložnice. Sydney je provázela pohledem a pak pohlédla na gauč, kde Viktor pořád ještě objímal svého bratra. Zadívala se na mě s úžasem v očích.

„Slyšela jsem o tom…, ale nevěřila jsem tomu.“

„Někdy tomu taky nevěřím,“ povzdechla jsem si. „Je to proti všem zákonům vesmíru.“

Překvapilo mě, když se dotkla malého zlatého křížku, který nosila na krku. „Některé zákony jsou větší než vesmír.“

Viktor se zvedl z gauče, zjevně spokojen, že Robert už odpočívá. Okamžitě jsem se napjala. Zázraky stranou, pořád je to nebezpečný zločinec, kterého chci dopadnout. Udělal krok směrem ke mně a ztišil hlas.

„Promiňte, že ruším váš rozhovor o metafyzice, ale teď poslouchej,“ řekl. „Buď opatrná, Rose. Moc opatrná. Teď toho na tobě závisí mnoho. Nedovol tomu svému ochočenému vlkovi, aby ti bránil vytáhnout ze Soni všechno, co ví.“

„On má ale pravdu!“ vykřikla jsem. „Vždyť je to pět minut! To, čím si prošla…, čím si oba prošli…, je docela masakr. Obrovská životní změna. On se z toho taky musel vzpamatovat a zvyknout si. A jakmile si zvykne i ona, pomůže nám.“

„Jsi si tím jistá?“ dotázal se a přimhouřil oči. „Bude si myslet, že byla zachráněná? Zapomínáš totiž na jednu věc: Belikova proměnili proti jeho vůli. Ona to udělala dobrovolně.“

„Co-co to povídáš? Jako že se pokusí znovu se stát Strigojkou?“

Pokrčil rameny. „Říkám jen, abys z ní ty odpovědi dostala co nejdřív. A nenechávejte ji samotnou.“

S tím se Viktor otočil a vydal se do kuchyně. Po chvilce se vrátil se sklenicí vody. Robert ji žíznivě vypil a v tu ránu usnul.

S povzdechem jsem se opřela o zeď vedle Sydney. Byla jsem příšerně utahaná a všechno mě bolelo z té rvačky.

„Co teď?“ zeptala se Sydney.

Potřásla jsem hlavou. „Nevím. Asi počkáme.“

Za chvíli se vrátil Dimitrij a střelil pohledem po spícím Robertovi. „Taky usnula,“ pověděl mi. „Proměna je… dost těžká.“ Viděla jsem jeho nepřítomný pohled a uvažovala jsem, jaká vzpomínka ho asi trápí tentokrát. Vzpomínka na proměnu? Na to, jak býval Strigojem?

„Nemyslím, že bychom měli nechávat Soňu samotnou,“ řekla jsem. Koutkem oka jsem postřehla Viktorův samolibý úšklebek. „Někdo by u ní měl zůstat, kdyby se probudila. Nebude vědět, co se děje.“

Dimitrij chvíli neodpovídal, jen na mě koukal. Znal mě natolik dobře, že vytušil, že mám na mysli i něco jiného. Naštěstí v mojí logice nespatřoval žádnou trhlinu.

„Máš pravdu. Nevadilo by ti sednout si k ní?“ zeptal se Sydney.

Nevěděla jsem, co říct. Ne, ne. Ne Sydney. Kdyby se Soňa obrátila proti nám, je třeba, aby ji hlídal někdo, kdo umí bojovat. Sydney nejspíš odhadla, jakým směrem se ubírají moje myšlenky, a tak mi zabránila Dimitrijovi zalhat a říct mu pravdu o svých obavách.

„Mě nezná. Až se probudí, mohlo by to být ještě horší. A navíc…“ Sydney nahodila znechucený výraz, v němž alchymisté excelují. „Necítím se moc v pohodě s někým, kdo byl ještě před pěti minutami stvůra.“

„Ona není Strigojka,“ vykřikl. „Je z ní zase Morojka se vším všudy!“ Dokonce i mě trochu zastrašila jeho plamenná promluva, ale od něj taková reakce vlastně vůbec nebyla překvapivá. Sám měl co dělat, aby přesvědčil ostatní, že už není Strigoj. Jeho výraz se trochu obměkčil. „Vím, že je těžké tomu uvěřit, ale opravdu se proměnila.“

„Tak s ní zůstanu já,“ navrhla jsem.

„Ne, ne.“ Dimitrij zavrtěl hlavou. „Sydney má v jedné věci pravdu: Soňa může být dost zmatená. Bude lepší, když s ní bude někdo, kdo chápe, co se stalo.“

Už jsem se s ním chtěla začít dohadovat, že jsem tady jediná koho Soňa opravdu zná, ale nakonec jsem se rozhodla, že radši zůstanu s bratry. Teď sice působili neškodně, ale přesto jsem jim nevěřila. A Dimitrij zjevně taky ne. Došel až ke mně a sklonil se k mému uchu.

„Dohlídni na ně,“ zašeptal. „Robert je teď ze hry, ale může se z toho vzpamatovat dřív, než si myslíme.“

„Já vím.“

Otočil se, ale pak se po mně ještě ohlédl. Tvářil se zamyšleně a ohromeně. „Rose?“

„Jo?“

„Tohle… Když mě Lissa proměnila, bylo to jako tohle?“

„Víceméně.“

„Neuvědomoval jsem si… Bylo to…“ Nenacházel slova. To bylo pro něj netypické. „Jak celou místnost naplnilo světlo, jak se proměnila. Vidět, jak ze smrti vzniká život… Bylo to…“

„Krásný?“

Přikývl. „Takový život… nemůžeš promarnit.“

„To máš pravdu, nemůžeš,“ souhlasila jsem.

V tu chvíli na něm bylo znát, že se v něm cosi pohnulo. Byl to jen malý pokrok, asi jako v té zapadlé uličce, ale já jsem přesto věděla, že se zbavil další trochy traumatu z toho, že byl Strigoj.

Pak už nic neřekl a já ho jen pozorovala, jak se vzdaluje chodbou. Nebylo co dělat, a tak se Sydney usadila na zemi, překřížila nohy a na klín si položila knihu. Nechala ji zavřenou. Byla evidentně myšlenkami jinde. Viktor se mezitím usadil do křesla. Nevypadal sice tak zle jako Robert, ale i na něm byly patrné známky únavy. To bylo dobře. Čím déle budou vyřazení, tím lépe. Přinesla jsem si z kuchyně židli, sedla si a sledovala dění v pokoji. Všude klid.

Připadala jsem si, jako bych hlídala děti, což byla svým způsobem tak trochu pravda. Měli jsme za sebou dlouhý den a zanedlouho už nastala za okny tma. To mě trochu znervózňovalo. Soňa může mít klidně kamarády Strigoje, kteří by se za ní mohli zastavit. Už jen to, že ji Donovan znal, naznačovalo, že mezi Strigoji nebyla žádným vyděděncem. Měla bych být extrémně ostražitá, jenže jsem byla unavená. Oba bratři už spali. Sydney ve snaze zachovat si lidský režim někde objevila deku a polštář a ustlala si na podlaze.

A já? Já měla napůl lidský a napůl vampýří režim. A měla jsem dojem, že Dimitrij je na tom podobně. Dělali jsme, co bylo zrovna nutné, a pořádný spánek nepřipadal v úvahu.

Poutem jsem náhle pocítila nával vzrušení a ohromení. Žádnou hrozbu ani nebezpečí jsem nevycítila, ale zvědavost mě stejně přiměla jít se na Lissu podívat. I když budu v její mysli, moje tělo tady zůstane na hlídce. Chtěla jsem se dovědět, jak proběhl zbytek její zkoušky.

Samozřejmě úchvatně. Už ji vezli zpátky na královský dvůr. Byla unavená, ale hrdá sama na sebe. A nebyla sama. Ostatní její společníci se tvářili podobně…, tedy až na Avu Drozdovovou. Ta jediná se zlomila a zatelefonovala si o pomoc. Lissu překvapilo, že to Ava vzdala. Po těch řečech, co vedl Marcus Lazar, by to tipovala spíš na něj. Ale ten starý pán to nějakým způsobem zvládl, což znamená, že bude ve zkouškách pokračovat. Ava se odmítala komukoli podívat do očí a jenom nepřítomně koukala z okna. Místo v královské radě jí zůstane, ale šance stát se královnou už byla pryč.

Lissa s ní soucítila, ale příliš se tím nezaobírala. Tak už to při zkouškách chodí, ostatně slouží k tomu, aby byl podle nich vybrán ten nejlepší. Navíc měla svoje problémy. Když zůstala celý den venku, odporovalo to jejímu obvyklému vampýrskému režimu. Teď už se chtěla jen vrátit ke dvoru, dojít do svého pokoje a spát. Chtěla už klid.

Namísto toho ji ale čekal dav.

DEVATENÁCT

Auta zaparkovala v odlehlejší části královského dvora, takže když tam Lissa viděla ten dav dychtivých Morojů, byl to pro ni šok. Mezi shromážděnými se jako duchové pohybovali strážci. Stejně jako při nominaci se snažili udržet pořádek. Sešlo se tam tolik lidí, že auta ani nemohla projet do garáží. Z oken okolních budov vyhlíželi další, kteří chtěli alespoň zahlédnout královské kandidáty.

Lissa na ten dav zděšeně zírala a skoro se až bála vystoupit. Ariana se na ni usmála, aby ji uklidnila. „To je normální. Všichni se chtějí dozvědět, kdo uspěl a kdo ne. Hlavně tihle to chtějí vědět.“ Trhla hlavou směrem k přední části vozu. Lissa se zadívala tím směrem a spatřila dalších šest kandidátů. Jelikož nebylo možné vyslat do lesů tolik kandidátů najednou, strážci je rozdělili na dvě poloviny. Ostatní kandidáty čeká stejná zkouška zítra, takže teď byli pochopitelně zvědaví, kolik soupeřů dnes odpadlo.

Lissa byla zvyklá na pořádek a dekorum kolem královských, takže ji udivovala ta dychtivost a zběsilost. V davu byli samozřejmě i „obyčejní“ Morojové, kteří přijeli ke královskému dvoru. Všichni se strkali a stoupali si na špičky, aby viděli, co se děje. Ozývalo se skandování jmen některých kandidátů. Divila jsem se, že tam nepřišli s transparenty a nezpívají.

Lissa spolu s ostatními vystoupila z auta, což vyvolalo vlnu radostného jásotu. Rychle bylo zřejmé, kdo ve zkoušce uspěl a kdo ne. Dav se ozýval čím dál hlasitěji. Lissa tam stála jako přibitá, rozhlížela se kolem a připadala si ztracená. Když diskutovala s kamarády o svojí kandidatuře na královnu, bylo to něco docela jiného než teď, kdy se ocitla uprostřed všeho dění a viděla, co takové volby skutečně obnášejí.

Poslední dobou se zaměřila jen na pár věcí – na mou bezpečnost, na vypátrání vraha a na to, aby nějak přežila tyhle zkoušky. Když teď stála uprostřed té skrumáže, došlo jí, že volby jsou mnohem větší než všechny její záležitosti, větší než cokoli, co si dokáže představit. Tihle lidé tu nebyli pro zábavu. Na výsledku volby závisely jejich životy. Morojové a dhampýři, kteří žijí v různých zemích, podléhají morojským zákonům a vládě, která operuje i mimo královský dvůr. Její moc sahá po celém světě, což ovlivňuje každého dhampýra a Moroje, který chce zůstat součástí naší společnosti. Ano, máme i nějaké jiné volby, ale o naší budoucnosti rozhoduje král nebo královna.

Strážci, kteří na místě veleli, konečně dovolili rodinným příslušníkům kandidátů protlačit se davem ke svým blízkým. Lissa žádné příbuzné neměla. Janine i Eddie občas museli plnit nějaké úkoly, které jim bránily být s ní neustále, přestože tvrdili, že to nebude problém. V tom chaosu si sama připadala ztracená a ohromená. Mísily se v ní rozporuplné emoce. Připadalo jí, že vlastně všechny podvádí a že by se měla své kandidatury vzdát rovnou tady a teď. Připadalo jí, že sama za nic nestojí. Ale chtěla být hodna toho, aby mohla jít do voleb. Chtěla absolvovat všechny zkoušky s hlavou hrdě vztyčenou, i když se kandidatury ujala s postranními motivy.

Konečně ji za paži popadla silná ruka. Christian. „Pojď. Vypadneme odtud.“ Táhl ji pryč a ramenem si razil cestu davem. „Hej!“ křikl na pár strážců na okraji shromáždění. „Nepomůžete princezně?“

To bylo poprvé, kdy jsem Christiana viděla chovat se královsky. Vyzařovala z něj autoritativnost jeho rodu. Pro mě to byl věčně namíchnutý cynický Christian. Ale v morojské společnosti mohl být po dosažení osmnácti let technicky vzato oslovován lord Ozera. Na to jsem zapomněla. Ti dva strážci ale ne. Přispěchali k Lisse a pomohli Christianovi prorazit cestu. Obličeje shromážděných už jí splývaly, skandování jí připadalo jako neartikulovaný řev. Vyvolávali její jméno. Ozývaly se výkřiky o návratu draka, což byl symbol rodiny Dragomirů. Tohle je skutečné, opakovala si v duchu dokola. Tohle je skutečné.

Strážci ji doprovodili přes kus královského dvora až do domu, kde bydlela. Jakmile uznali, že teď už je v bezpečí, rozloučili se. Lissa jim poděkovala za pomoc. Když s Christianem došli do jejího pokoje, padla na postel.

„Panebože!“ povzdechla. „To bylo šílený.“

Christian se usmíval. „Kterou část myslíš? Večírek na přivítanou? Nebo tu zkoušku? Vypadáš, jako bys právě…, no, ani nevím, cos právě dělala.“

Lissa se na sebe rychle podívala. Cestou domů jí dali ručník, ale oblečení měla pořád mokré a navíc zmačkané, jak na ní usychalo. Boty i džíny měla celé zabahněné a o svých vlasech raději ani nepřemýšlela.

„Jo, my jsme…“

Slova jí uvízla na jazyku, ale ne proto, že by se náhle rozhodla nic nepovědět.

„Nemůžu to říct,“ zašeptala. „Vážně to funguje. To kouzlo mi to nedovolí.“

„Jaký kouzlo?“ podivil se.

Lissa si vyhrnula rukáv a nadzvedla obvaz, aby mu ukázala malou vytetovanou tečku na předloktí. „Je to kouzlo nátlaku, abych nemluvila o zkouškách. Podobné, jako mají alchymisti.“

„Ty jo,“ vypravil ze sebe obdivně. „Nikdy by mě nenapadlo, že to fakt funguje.“

„Asi jo. Je to opravdu zvláštní. Chci o tom mluvit, ale… nemůžu.“

„To je v pořádku,“ řekl a odhrnul jí z obličeje pramen vlhkých vlasů. „Prošla jsi. Na tom záleží. Zaměř se jen na to.“

„Jediná věc, na kterou se teď chci zaměřit, je sprcha – což je tak trochu ironie, vzhledem k tomu, že jsem promočená na kost.“ Ale ani se nepohnula a jen zírala do zdi.

„Hej,“ ozval se tiše Christian. „Co se děje? To tě ten dav tak vyděsil?“

Obrátila se k němu. „Ne, o to nejde. Teda, bylo to dost děsivý, ale právě jsem si uvědomila… Nevím. Uvědomila jsem si, že jsem součástí hlavního dění, které probíhá už od…“

„Od počátků časů?“ zažertoval Christian a zopakoval tak Nathanova přehnaná slova.

„Skoro,“ odpověděla a nepatrně se usmála. „Tohle přesahuje pouhou tradici, Christiane. Volby jsou důležitou součástí naší společnosti. Klíčovou. Můžeme se bavit o změnách zákonů nebo o bojování, o čemkoli, ale tohle je prastaré. A má to veliký dopad. Všichni ti Morojové venku nejsou jen Američani. Přijeli sem i z jiných zemí. Občas zapomínám, že i když je královský dvůr tady, vládne Morojům všude. To, co se děje tady, ovlivňuje celý svět.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se. Byla ztracená ve svých myšlenkách a nevnímala Christiana tak objektivně jako já. On Lissu znal. Rozuměl jí a miloval ji. Ti dva spolu měli dost podobné propojení jako já s Dimitrijem. Lissiny myšlenky se ale občas zatoulaly nepředvídatelným směrem. On to sice nikdy nepřiznal, ale já věděla, že právě tohle je jedním z důvodů, proč ji miluje. Já jsem impulzivní a Lissa je na rozdíl ode mě klidná a jedná racionálně. A pak zničehonic občas udělá něco naprosto nečekaného. Tyhle chvíle měl rád, ale někdy ho děsily, protože nikdy nevěděl, jak velkou roli v jejím chování hraje éter. Teď nastal jeden z těch momentů. Dobře věděl, že ji ty volby stresují, a stejně jako já věděl, že se její stav může ještě zhoršit.

„Začínám ty zkoušky brát vážně,“ řekla. „Byla by ostuda nebrat je vážně. Urážka naší společnosti. Mým hlavním cílem samozřejmě je zjistit, kdo to narafičil na Rose, ale mezitím? Absolvuju všechny zkoušky, jako bych se opravdu chtěla stát královnou.“

Christian zaváhal, než promluvil, což se mu nestávalo zrovna často. „A chceš být královnou?“

To Lissu vytrhlo z jejích zasněných filozofických úvah o tradicích a cti. „Ne! Samozřejmě, že ne. Je mi osmnáct. Vždyť ještě ani nemůžu pít.“

„To tě od pití nikdy neodradilo,“ připomněl jí. Už zase mluvil jako typický Christian.

„Myslím to vážně! Chci jít na vysokou. Chci, aby se Rose vrátila. Nechci vládnout všem Morojům.“

Christianovy modré oči se rozzářily. „Víš, že teta Taša si dělá srandu, jak by z tebe byla lepší královna než ze všech ostatních? Jenže… vlastně si nemyslím, že si dělá srandu.“

Lissa zaúpěla a natáhla se zase na postel. „Mám ji moc ráda, ale musíme si ji trochu pohlídat. Pokud teď někdo dokáže změnit ten zákon, bude to ona a její přátelé aktivisti.“

„Tak to se neboj. S těmi jejími ‚přáteli aktivisty‘ se to má tak že mají tolik věcí, proti kterým protestujou, že se většinou nesjednotí, aby se všichni najednou postavili za jednu věc.“ Christian se natáhl vedle Lissy a přitiskl se k ní. „Nicméně si taky myslím, že by z tebe byla skvělá královna, princezno Dragomirová.“

„Ušpiníš se,“ varovala ho.

„Myslíš od tvýho oblečení?“ Oběma rukama ji objal a bylo mu úplně jedno, že je mokrá a od bahna. „Většinu dětství jsem se schovával na půdě plný prachu a měl jsem jen jednu košili. Vážně si myslíš, že mi tolik jde o tohle tričko?“

Rozesmála se a pak ho políbila. Na okamžik pustila z hlavy všechny starosti a jenom si vychutnávala jeho rty. Vzhledem k tomu, že byli v posteli, jsem uvažovala o tom, že bych se asi měla vytratit. Po několika vteřinách se od něj odtrhla a spokojeně si povzdechla.

„Někdy si myslím, že tě miluju.“

„Někdy?“ dotázal se s předstíraným pobouřením.

Rozcuchala mu vlasy. „Pořád. Ale musím tě trochu napínat.“

„Už jsem napnutej.“

Znovu se k ní přiblížil ústy, ale nepolíbil ji, protože v tu chvíli někdo zaklepal na dveře. Lissa od Christiana trochu odtáhla rty, ale objímat se nepřestali.

„Neotvírej,“ zašeptal Christian.

Lissa se zamračila a podívala se směrem do obýváku. Vymanila se z Christianova objetí, vstala a vydala se ke dveřím. Jakmile se ocitla pár metrů od dveří, vědoucně pokývala hlavou. „To je Adrian.“

„O to větší důvod neotvírat,“ prohlásil Christian.

Lissa to nebrala na vědomí a otevřela. Samozřejmě tam stál můj ďábelský přítel. Za Lissou jsem zaslechla Christiana. „Víc nevhod už to nešlo.“

Adrian si prohlížel Lissu a pak nakoukl do vzdálenější části bytu, kde uviděl Christiana na posteli. „Aha,“ řekl a vešel dál. „Tak takhle hodláte napravit ten rodinnej problém. Malí Dragomirové. Super nápad.“

Christian se zvedl a došel k nim. „Jo, to je přesně ono. Rušíš oficiální záležitost královský rady.“

Adrian byl oblečený normálně, měl na sobě džíny a černé tričko, ale na něm to vypadalo jako oblečení od návrháře. Asi to tak s největší pravděpodobností opravdu bylo. Bože, tolik mi chybí. Všichni mi chybějí.

„Co se děje?“ dotázala se Lissa. Zatímco Christian považoval Adrianův příchod za osobní urážku, Lissa věděla, že musí mít k návštěvě dobrý důvod, když přišel takhle brzy ráno – podle morojského režimu. Přestože se usmíval jako obvykle, z jeho aury probleskovalo vzrušení a dychtivost. Měl nové zprávy.

„Chytil jsem ho,“ vyhrkl Adrian. „Je v pasti.“

„Kdo?“ zeptala se Lissa udiveně.

„Ten idiot Blake Lazar.“

„Co tím myslíš, žes ho chytil?“ nechápal Christian. Byl stejně ohromený jako Lissa. „Nastražils na něj past na medvědy na tenisovým kurtu?“

„Kéž by. Sedí v Hořícím šípu. Právě jsem mu koupil další drink, takže když si pospíšíme, určitě ho tam ještě zastihneme. Řekl jsem mu, že si zaskočím ven na cigáro.“

Z pachu, který se kolem Adriana vznášel, Lissa usoudila, že si opravdu šel zakouřit. A nejspíš si s Blakem dával i ty drinky. „Takhle brzo jsi byl v baru?“

Adrian pokrčil rameny. „Pro lidi to brzo není.“

„Ale ty nejsi…“

„No tak, sestřenko.“ Adrianova aura neměla tlumené barvy jako u někoho, kdo je úplně opilý, nicméně pár panáků si jistě dal. „Jestli měl ten hezoun Ambrose pravdu s tetou Taťánou, pak z tohohle chlápka můžeme dostat jména dalších žárlivek.“

„A proč ses ho na to nezeptal sám?“ dotázal se Christian.

„Protože kdybych se vyptával na sexuální život svý tety, bylo by to trochu ujetý,“ objasnil Adrian. „A navíc Blake bude šťastný, když si bude moct promluvit s naší okouzlující princeznou.“

Asi o patnáct minut později už byla celá trojice na cestě do zastrčeného baru uvnitř administrativní budovy. Už jsem tam jednou byla a připadalo mi to pro bar jako dost zvláštní místo. Ale když jsem nedávno musela dělat administrativní práce a myslela si, že mi nezbude nic jiného, než se tím živit, nejspíš by se mi hodilo mít po ruce alkohol.

Bar byl potemnělý, jednak kvůli atmosféře, jednak taky proto, aby tam Morojům bylo dobře. Bez ohledu na Adrianovo vtipkování bylo na Moroje ještě dost brzy, takže jich tam posedávalo jen pár. Adrian nepatrně mávl na barmanku, což byl zřejmě nějaký signál k objednání, protože se ihned otočila a začala nalévat drink.

„Hej, Ivaškove! Kam jsi zmizel?“

Lissa se podívala tím směrem a v rohu u stolu spatřila osamělého muže. Když je Adrian k němu vedl, všimla si, že je dost mladý, asi v Adrianově věku. Měl kudrnaté černé vlasy a zářivě modré oči podobné odstínu Abeho kravaty. Bylo to, jako by někdo vzal ohromující barvy Adrianových a Christianových očí a smíchal je dohromady. Měl štíhlou svalnatou postavu a tak opálenou pleť, jak jen Moroj může mít. I když tu Lissa byla se svým přítelem, při pohledu na toho přitažlivého kluka se neubránila obdivu.

„Šel jsem pro hezčí společnost,“ odvětil Adrian a přitáhl si židli.

Když Moroj zaznamenal Adrianovy společníky, okamžitě vyskočil. Zvedl si Lissinu ruku ke rtům a políbil ji. „Princezno Dragomirová, je mi ctí konečně vás poznat. Vidět vás z dálky bylo krásné. A zblízka? Božské.“

„Tohle je Blake Lazar,“ představil ho Adrian.

„Ráda vás poznávám,“ odvětila zdvořile.

Blake se zářivě usmíval. „Můžeme si tykat, Vasiliso?“

„Ano a říkej mi Lisso.“

„A taky bys jí už mohl pustit ruku,“ dodal Christian.

Blake se na Christiana zadíval a ještě chvilku mu trvalo, než Lissinu ruku skutečně pustil. Vypadal, že je na těch pár vteřin navíc patřičně hrdý. „Tebe jsem taky viděl. Ozera. Crispin, že ano?“

„Christian,“ opravila ho Lissa.

„Správně.“ Blake džentlmensky odtáhl pro Lissu židli. „Prosím, přisedni si.“ Christianovi nic takového nenabídl, ale on si stejně sedl vedle Lissy. „Co by sis dala k pití? Jde to na mě.“

„Nic,“ odpověděla Lissa.

Vzápětí se objevila barmanka s jedním drinkem pro Adriana a druhým pro Blakea. „Nikdy není příliš brzy. Zeptej se Ivaškova. Ty se vždycky napiješ, sotva vylezeš z postele, viď?“

„Na nočním stolku mám flašku skotský,“ prohlásil Adrian odlehčeným tónem. Lissa se zadívala na jeho auru. Byla jasně zlatá, jako u všech uživatelů éteru, ale trochu vybledlá od alkoholu. Taky v ní byl nepatrný nádech červené – nebyl to opravdový vztek, ale spíš roztrpčení. Lissa si vybavila, že ani Adrian, ani Ambrose nemají o tomhle Blakeovi kdovíjaké mínění.

„Tak co tě sem s Christopherem přivádí?“ zeptal se Blake. Dopil sklenku čehosi jantarové barvy, načež ji odložil vedle nového drinku.

„Christian,“ zavrčel Christian.

„Bavili jsme se o mojí tetě,“ objasnil Adrian. Znělo to od něj obyčejně, ale ačkoli tolik toužil očistit moje jméno, zjevně mu vadilo rozebírat podrobnosti Taťániny vraždy.

Blakeův úsměv trochu ochabl. „Jak deprimující. Pro vás oba.“ To bylo určeno Adrianovi a Lisse. Christian jako by pro něj vůbec neexistoval. „Je mi líto taky Hathawayové,“ dodal, tentokrát jen směrem k Lisse. „Slyšel jsem, jak tě to rozrušilo. Kdo by to čekal?“

Lissa si uvědomila, že mluví o tom, jak předstírala, že je na mě naštvaná a že jsem jí ublížila. „No,“ prohlásila hořce. „To je asi tím, že neznáš lidi. Už předtím tu byla spousta náznaků, ze kterých se to dalo vytušit. Jen jsem jim nevěnovala pozornost.“

„Tebe ta vražda musela taky rozrušit,“ vložil se do debaty Christian. „Slyšeli jsme, že jste si byli s královnou blízcí.“

Blake se opět zazubil. „Jo… znali jsme se dost dobře. Bude mi chybět. Někomu možná připadala chladná, ale věřte mi, že si uměla užívat.“ Pohlédl na Adriana. „Tys to musel vědět.“

„Ne tak jako ty.“ Adrian se odmlčel, aby se napil. Měla jsem dojem, že to dělá proto, aby si odpustil kousavé poznámky. Zcela upřímně jsem mu nezáviděla. Vlastně jsem obdivovala jeho sebeovládání. Kdybych já byla na jeho místě, netrvalo by dlouho a jednu bych Blakeovi vrazila. „Nebo Ambrose.“

Blakeův hezký úsměv se rázem změnil v zamračený výraz. „On? Ten krvavý prostitut? Ten si ani nezasloužil být v její přítomnosti. Nemůžu uvěřit, že ho vůbec nechali u dvora.“

„On si vlastně myslí, že jsi královnu zabil ty,“ řekla Lissa a ještě rychle dodala: „Což je k smíchu, když existují důkazy, že to udělala Rose.“ Tohle sice Ambrose neřekl, ale Lissa chtěla vidět, jak na to Blake zareaguje. A dočkala se.

„Cože si myslí?“ Ano. Teď už se rozhodně neusmíval. S tímhle výrazem už nevypadal tak přitažlivě jako před chvílí. „Ten prolhaný bastard! Já mám alibi a on to dobře ví. Je jen naštvaný, protože mě měla radši.“

„Tak proč se s ním scházela?“ dotázal se Christian s výrazem téměř až andělským. „Nestačil jsi jí?“

Blake ho upřeně sledoval a přitom do sebe jedním douškem kopl svůj drink. Jako zázrakem se v tu chvíli objevila barmanka s dalším pitím. Blake kývl na výraz díků a pokračoval. „Stačil jsem jí víc než dost. Stačil bych tuctu žen, ale já jsem ji neoblboval a neměl bokovky jako on.“

Adrian se tvářil čím dál bolestněji při každé další zmínce o Taťánině sexuálním životě, ale ze své role nevypadl. „Narážíš na Ambroseovy další přítelkyně?“

„Jo. Všechny byly starší než on a myslím si, že mu za to platily. Teda ne že by tvoje máma musela někomu platit,“ dodal Blake. „Je dost pěkná. Ale víš, doopravdy s ním být nemohla.“

Všem chvíli trvalo, než zpracovali to, co jim Blake právě naznačil. Adrian zareagoval jako první. „Co to říkáš?“

„Aha.“ Blake se tvářil překvapeně, ale těžko říct, jestli to jenom hrál, nebo ne. „Myslel jsem, že to víš. Tvoje máma a Ambrose… No, kdo by jí to mohl vyčítat? S tvým tátou? Jen tak mezi námi, taky si mohla vybrat líp.“ Blakeův tón naznačoval, koho si měla Daniella vybrat.

Lissa viděla, jak Adrianova aura rudě vzplála. „Ty hajzle!“ Adrian nebyl žádný rváč, ale všechno je jednou poprvé – a Blake právě překročil všechny meze. „Moje máma tátu nepodvádí. A i kdyby jo…, rozhodně by za to nemusela platit.“

Blakea to nevykolejilo, ale možná by se situace vyvíjela jinak, kdyby ho Adrian opravdu praštil. Lissa položila ruku Adrianovi na předloktí a jemně ho stiskla. „Klídek,“ zašeptala. Pocítila jsem, jak z ní do něj proudí menší uklidňující nátlak. Adrian to okamžitě poznal a ruku od ní odtáhl. Navíc ji obdařil pohledem, který jasně prozrazoval, že její „pomoc“ ani v nejmenším neoceňuje.

„Myslel jsem, že svýho tátu nemáš rád,“ prohlásil Blake. Snad mu ani nedocházelo, že by jeho informace mohly někoho rozrušit. „A nebuď naštvaný na mě. Já s ní nespal. Jenom ti říkám, co jsem slyšel. A jestli chcete začít náhodně obviňovat kdekoho, povídám vám, začněte u Ambrose.“

Lissa vyskočila a promluvila, aby zabránila Adrianovi udělat něco neuváženého. „Kolik žen? Víš, s kolika dalšími se ještě scházel?“

„Ještě se třemi.“ Blake začal počítat na prstech. „Marta Drozdovová a Mirabel Contová. Počkat. To jsou dvě. Jako třetí jsem bral Daniellu, takže to jsou celkem tři. A s královnou čtyři. Jo, čtyři.“

Lissa se nezabývala Blakeovými chabými matematickými schopnostmi, ačkoli to jen potvrzovalo Adrianovo tvrzení, že Blake je idiot. Marta Drozdovová byla celkem známá královská, která i ve svém vysokém věku cestovala po celém světě. Podle Lissy se Marta po většinu roku nevyskytovala ani ve Státech, natožpak u dvora. Ta v tom nemohla být zaangažovaná natolik, aby zabila Taťánu. A Mirabel Contová…, ta zase byla proslulá něčím jiným. Vědělo se o ní, že se vyspala s polovinou mužů z královského dvora, ať už byla vdaná nebo ne. Lissa ji moc dobře neznala, ale Mirabel se nikdy nezajímala jen o jednoho muže.

„Ale to, že Ambrose spal i s jinými, přece není důvodem k tomu, aby zabil královnu,“ poznamenala Lissa.

„Ne,“ připustil Blake. „Jak jsem řekl, je jasné, že to udělala Hathawayová.“ Odmlčel se. „To je taky sakra škoda. Je sexy. Bože, to její tělo. Každopádně, kdyby královnu zabil Ambrose, udělal by to proto, že na mě žárlil. Taťána mě měla radši. A ne kvůli všem těm dalším ženským, co měl.“

„A proč by teda Ambrose nezabil vás?“ podivil se Christian. „To by dávalo větší smysl.“

Blake neměl šanci odpovědět, protože Adrian se pořád rozčiloval nad předešlým tématem. Oči mu plály hněvem. „Moje matka s nikým nespala. Nespí dokonce ani s mým otcem.“

Blake pokračoval svým ledabylým tónem. „Hele, viděl jsem je. Plazili se po sobě. Už jsem se zmínil, jak sexy je tvoje…“

„Nech toho,“ varovala ho Lissa. „Tím ničemu nepomůžeš.“

Adrian sevřel v ruce svou sklenku. „Nic z toho nepomůže!“ Věci se zjevně nevyvíjely tak, jak doufal, když šel pro Lissu a Christiana. „A já už tady nebudu sedět a poslouchat tyhle žvásty.“ Dopil svůj drink, vyskočil ze židle a spěšně zamířil k východu. Cestou ještě hodil na bar peníze.

„Chudák,“ utrousil Blake. Už zase působil klidně a arogantně. „Musí toho na něj být hodně, všechno to kolem jeho tety, mámy a vraždící přítelkyně. Z toho je vážně jasné, že ženským se nedá věřit.“ Mrkl na Lissu. „Samozřejmě kromě tebe.“

Lissa jím byla stejně znechucená jako Adrian a zběžný pohled na nasupeného Christiana jí prozradil, že i on cítí totéž. Bylo načase se zvednout, než někdo Blakea opravdu praští. „Bylo hezké si s tebou popovídat, ale teď už musíme jít.“

Blake na ni upřel štěněcí pohled. „Vždyť jsi sotva přišla! Doufal jsem, že se lépe poznáme.“ Naštěstí dál nerozváděl, co tím opravdu myslel. „Aha. A Kreskina taky.“

Christian už se neobtěžoval, aby opravil svoje jméno. Jen vzal Lissu za ruku. „Musíme jít.“

„Jo,“ souhlasila Lissa.

Blake pokrčil rameny a mávl na barmanku, aby mu přinesla další drink. „No, kdykoli bude chuť zažít to pravé, jsem tu.“

Christian s Lissou zamířili ke dveřím a Christian jen zamumlal: „Doufám, že to poslední prohlášení bylo určeno tobě, a ne mně.“

„Tohleto pravé bych rozhodně zažít nechtěla,“ prohlásila Lissa s úšklebkem. Jakmile se ocitli venku, rozhlížela se, jestli tu na ně nečeká Adrian. Nečekal. Neměla mu za zlé, že odešel. „Teď už chápu, proč ho Ambrose s Adrianem tak nesnášejí. Je to takovej…“

„Kretén?“ pomohl jí Christian. Zamířili k Lissině budově.

„Nejspíš.“

„Ale stačí to, aby spáchal vraždu?“

„Upřímně? Ne.“ Lissa si povzdechla. „Musím souhlasit s Ambrosem… Myslím, že Blake není dost chytrý na to, aby tohle dokázal. Ani neměl motiv. Z aury poznám, jestli někdo lže, nebo ne. A u něj jsem žádnou neupřímnost neviděla. Ty sis dělal srandu, ale kdyby někdo chtěl spáchat vraždu ze žárlivosti, proč by se nezabili ti dva chlapi navzájem? To by bylo mnohem jednodušší.“

„Oba měli přístup k Taťáně,“ připomněl jí Christian.

„Já vím. Ale pokud tady opravdu šlo o lásku a sex…, pak vypadá pravděpodobněji, že někdo žárlil na královnu. Nějaká žena.“

Následovala dlouhá a významná pauza. Ani jeden z nich nechtěl vyslovit to, co si nejspíš mysleli oba. Nakonec přerušil ticho Christian.

„Řekněme třeba Daniella Ivaškovová?“

Lissa zavrtěla hlavou. „To se mi nechce věřit. Nepůsobí jako takový typ.“

„Vrazi na to nikdy nevypadají. Proto je nikdo nepodezírá.“

„Ty jsi studoval kriminalistiku nebo co?“

„Ne.“ Došli ke dveřím Lissiny budovy a Christian jí přidržel otevřené dveře. „Jen sleduju fakta. Víme, že Adrianova máma nikdy neměla Taťánu ráda, a bylo to z osobních důvodů. A teď jsme zjistili, že se dělily o milence.“

„Má alibi,“ prohlásila Lissa strnule.

„Každej má alibi,“ připomněl jí. „A jak už víme, i alibi se dá koupit. Daniella už vlastně jedno koupila.“

„Stejně tomu nemůžu věřit. Ne, pokud neobjevíme víc důkazů. Ambrose je přesvědčen, že to byla vražda z politických důvodů, a ne z osobních.“

„Ambrose taky není vyškrtnutý ze seznamu.“

Došli k Lissinu pokoji. „Je to mnohem těžší, než jsem myslela.“ Jakmile vešli dovnitř, Christian Lissu objal.

„Já vím. Ale spolu to zvládneme. Přijdeme na to. Ale… něco z toho bychom si asi měli nechat pro sebe. Možná to přeháním, ale řekl bych, že bude nejlepší, když Adrianovi nepovíme, že jeho máma měla dost dobrý důvod zabít jeho tetu.“

„Myslíš?“ Opřela si hlavu o jeho hruď a zívla.

„Nejvyšší čas si zdřímnout,“ prohlásil Christian a vedl ji k posteli.

„Ještě se potřebuju osprchovat.“

„Nejdřív se vyspi, osprchuješ se pak.“ Odhrnul přikrývky. „Budu spát s tebou.“

„Spát, nebo spát?“ dotázala se suše a vděčně vklouzla pod deku.

„Opravdu spát. Potřebuješ to.“ Lehl si vedle ní a obličejem se jí otřel o rameno. „Ale kdybys potom chtěla přejít k oficiálním záležitostem rady, samozřejmě jsem ti k dispozici…“

„Přísahám, že jestli od tebe uslyším něco o malých Dragomirech, budeš spát na chodbě.“

Byla jsem si jistá, že bude následovat nějaká Christianova vtipná poznámka, ale namísto toho se opět ozvalo zaklepání na dveře. Zoufale zvedl hlavu. „Neotvírej. Teď už vážně.“

Ale Lissa si nemohla pomoct. Vyvlékla se z jeho objetí a vstala. „To není Adrian…“

„Tak to nejspíš nebude nic důležitýho,“ prohlásil Christian.

„To nevíme.“ Když došla ke dveřím a otevřela je, spatřila za nimi mou matku.

Janine Hathawayová proklouzla do místnosti stejně samozřejmě jako předtím Adrian. Ostřížím pohledem přejela okolí do všech detailů, zda se někde neskrývá nějaká hrozba. „Promiň, že jsem byla pryč,“ omluvila se Lisse. „S Eddiem jsme chtěli zavést nějaký systém střídání, jenže nás oba zavolali do práce.“ Zrak jí padl na rozházenou postel, v níž ležel Christian. Jelikož to ale byla moje máma, nenapadly ji romantické důvody, ale praktické. „Právě včas. Myslela jsem si, že se po té zkoušce budeš chtít vyspat. Neboj, budu hlídat a postarám se, aby se nic nestalo.“

Christian s Lissou si vyměnili smutné pohledy.

„Dík,“ řekla Lissa.

DVACET

„Měla bys spát.“

Při zvuku Sydneyina hlasu jsem málem vyletěla z kůže, což jenom dokazovalo, že i když jsem v Lissině mysli, dokážu vnímat okolí. Rozhlédla jsem se po Sonině setmělém obýváku. Panovalo tam ticho a klid.

„Vypadáš jako chodící mrtvola,“ pokračovala Sydney. „A to se mi neříká zrovna lehko.“

„Musím zůstat na hlídce,“ namítla jsem.

„Já budu hlídat. Ty se běž vyspat.“

„Ty nejsi vycvičená jako já,“ připomněla jsem jí. „Může ti něco uniknout.“

„Ani mně by snad neunikl Strigoj bušící do dveří,“ odpověděla. „Hele, vím, že vy něco vydržíte. Nemusíš mě přesvědčovat. Ale mám dojem, že bude ještě hůř, a nechci, aby ses složila, když tě bude třeba. Když se teď prospíš, pak Dimitrijovi k něčemu budeš.“

Jen kvůli zmínce o Dimitrijovi jsem se s ní nedohadovala. Nakonec si budeme muset pomáhat. A tak jsem se váhavě dobelhala na Sydneyino provizorní lože na zemi a ještě jí udělila nejrůznější instrukce, nad nimiž jen obracela oči k nebi. Usnula jsem téměř okamžitě a probudila se stejně rychle, když jsem zaslechla, že někdo zavřel dveře.

Okamžitě jsem se posadila a čekala, že sem dveřmi vběhne Strigoj. Namísto toho jsem ale spatřila, že okny už dovnitř pronikají sluneční paprsky. Sydney mě pobaveně pozorovala. V obýváku na gauči seděl Robert a mnul si oči. Viktor tam nebyl. Upřela jsem zpanikařený pohled na Sydney.

„Šel do koupelny,“ odpověděla na mou nevyřčenou otázku.

To byl ten zvuk, který jsem slyšela. Vydechla jsem úlevou a vstala. Překvapilo mě, jak mi byť jen pár hodin spánku vlilo do žil novou energii. Kdybych se ještě najedla, dokázala bych čelit čemukoli. Soňa pochopitelně žádné jídlo neměla, tak jsem se musela spokojit jen se sklenicí vody. Jak jsem tak stála v kuchyni a pila, všimla jsem si, že bratři Daškovovi se tu usídlili jako doma. Kabáty si pověsili na věšák, klíčky od auta hodili na linku. Tiše jsem klíčky zvedla a zavolala na Sydney.

Když přišla, podala jsem jí je s největší opatrností, aby nezachrastily.

„Pořád se ještě vyznáš v autech?“ zeptala jsem se šeptem.

Obdařila mě takovým pohledem, že mi bylo jasné, že tu otázku považuje za směšnou a urážející.

„Fajn. Nemůžeš dojet nakoupit? Budeme potřebovat něco k jídlu. A cestou bys třeba mohla zařídit, ehm, že jejich auto bude mít problém s motorem nebo tak něco. Cokoli, co je tady udrží. Ale zase ne, aby to bylo jasný na první pohled, jako třeba píchly pneumatiky.“

Strčila si klíčky do kapsy. „Brnkačka. Co chceš k jídlu?“

Přemýšlela jsem o tom. „Něco sladkýho. A kafe pro Dimitrije.“

„Kafe je jasný,“ prohlásila.

Viktor vešel do kuchyně a jeho typický výraz nezájmu mě přiměl k zamyšlení, jestli neslyšel, jak instruuju Sydney, aby mu rozbila auto. „Sydney jde nakoupit,“ oznámila jsem mu a doufala, že ho rozptýlím, než si všimne, že zmizely jeho klíčky. „Potřebuješ něco?“

„Dárce by se hodil, ale jinak má Robert rád vločky Cheerios. Ty s jablkem a skořicí.“ Usmál se na Sydney. „Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiju dne, kdy někdo vyšle alchymistku na nákup. Je to okouzlující.“

Sydney otevřela pusu, bezpochyby mu chtěla odseknout něco nepříjemného. Já ale rychle zavrtěla hlavou. „Prostě běž,“ řekla jsem jí.

Odešla a Viktor se vzápětí odebral za bratrem. Jelikož jsem byla přesvědčená, že oba bratři jistě nikam nepůjdou za denního světla a navíc bez auta, rozhodla jsem se, že je načase jít se podívat za Dimitrijem. Soňa byla kupodivu vzhůru. Oba seděli na posteli a tiše si povídali. Vlasy měla rozcuchané, jednak ze spánku a jednak taky z předchozího boje, ale jinak na sobě neměla žádná zranění ani modřiny. Dimitrij vypadal po své proměně podobně a neutrpěl ani žádné hrozné popáleniny. Síla při přeměně Strigoje do původní podoby hojila všechna zranění. Já měla nohy sedřené do krve a skoro otřes mozku, a tak jsem trochu litovala, že mě taky někdo neproměnil ze Strigojky zpět.

Jakmile jsem vešla, Soňa se po mně ohlédla a v jejím výrazu se vystřídalo několik pocitů. Strach. Údiv. Poznání.

„Rose?“ Vyslovila moje jméno dost váhavě, jako by si nebyla jistá, jestli nejsem jen halucinace.

Přinutila jsem se k úsměvu. „Moc ráda vás zase vidím.“ Rozhodla jsem se raději nedodat: „Teď, když se už nepokoušíte vycucat ze mě život.“

Sklopila zrak a zadívala se na svoje ruce, jako by jí připadaly krásné a kouzelné. Ale poté, co bývala monstrem, jí možná její „staré“ ruce takové opravdu připadají. Dimitrij den po své proměně nepůsobil tak křehce, ale i on byl v šoku. V té době ho začaly trápit deprese. Ji taky? Nebo se chce stát znovu Strigojkou, jak naznačil Viktor?

Nevěděla jsem, co říct. Bylo to tak zvláštní a trapné. „Sydney šla koupit něco k jídlu,“ pověděla jsem Dimitrijovi. „Držela v noci hlídku, takže jsem se vyspala.“

„Já vím,“ řekl s nepatrným úsměvem. „Byl jsem se na tebe podívat.“

Cítila jsem, jak červenám, najednou mi bylo trapně z toho, že mě přistihl bezbrannou. „Ty si můžeš taky odpočinout,“ řekla jsem. „Dej si snídani a já tady pak na všechno dohlídnu. Pověřila jsem odbornici, aby zajistila, že se Viktorovo auto porouchá. A taky jsem se dozvěděla, že Robert má rád Cheerios, takže jestli nějaký chceš, máš smůlu. Nepřipadá mi jako někdo, kdo by se rád dělil.“

Dimitrij se usmíval čím dál víc. Soňa náhle zvedla hlavu.

„Někde je tu další uživatel éteru,“ prohlásila šíleným hlasem. „Cítím ho. Pamatuju si ho.“ Pohledem klouzala z Dimitrije na mě. „To není bezpečné. My nejsme bezpeční. Neměli byste se zdržovat v naší blízkosti.“

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval ji něžně Dimitrij. Ten tón jsem od něj slýchala jen zřídka, ale už jsem ho slyšela. Občas jím promlouval i na mě, ve chvílích největšího zoufalství. „Neměj obavy.“

Soňa zavrtěla hlavou. „Ne. Vy mi nerozumíte. My… jsme schopni příšerných věcí. Ubližujeme sobě i ostatním. Proto jsem se proměnila, abych zastavila to šílenství. Jenže potom… to bylo ještě horší. To, co jsem dělala…“

A bylo to tu. Stejná lítost, jakou pociťoval i Dimitrij. Obávala jsem se, že jí Dimitrij začne vykládat, že ani pro ni neexistuje žádná spása, a tak jsem rychle řekla: „To jste nebyla vy. Ovládalo vás něco jiného.“

Skryla si obličej do dlaní. „Ale já si to vybrala. Já sama. Já dopustila, aby se to stalo.“

„To byl éter,“ namítla jsem. „Tomu se dá těžko vzdorovat. Jak jste řekla, přiměje vás dělat příšerné věci. Nemyslelo vám to jasně. Lissa s tím bojuje neustále.“

„Vasilisa?“ Soňa zvedla hlavu a zadívala se do prázdna. Nejspíš vzpomínala. Přes tyhle její řeči jsem nebyla přesvědčená, že na tom byla nějak zvlášť zle, než se stala Strigojkou. Slyšeli jsme, že uzdravování může šílenství éteru zmírnit, takže jsem předpokládala, že když ji Robert proměnil, trochu to teď zmírnilo temnotu. „Ano, jistě. Vasilisa to má taky.“ V panice se ke mně otočila. „Pomáháš jí? Dostalas ji odtamtud?“

„Ano,“ řekla jsem a snažila se napodobit Dimitrijův uklidňující tón. S Lissou jsme tehdy utekly z Akademie svatého Vladimíra částečně kvůli Soninu varování. „Odešly jsme a pak se zase vrátily a… Dokázaly jsme zastavit to, co ji pronásledovalo.“ Nepovažovala jsem za dobrý nápad, aby se Soňa dozvěděla, že to, co ji pronásledovalo – nebo spíš kdo ji pronásledoval –, teď sedí dole v obýváku. Udělala jsem krok vpřed. „A vy můžete Lisse taky pomoct. Potřebujeme vědět, jestli…“

„Ne,“ zarazil mě Dimitrij. V jeho varovném pohledu už nebyla žádná něha. „Ještě ne.“

„Ale…“

„Ještě ne.“

Probodla jsem ho pohledem, ale nic dalšího jsem neřekla. Chápala jsem, že Soňa potřebuje nějaký čas na zotavení, jenže nemůžeme čekat věčně. Hodiny odtikávají a my musíme zjistit, co všechno Soňa ví. Měla jsem dojem, že Dimitrij by nám poskytl informace ihned po své proměně. On samozřejmě předtím nebyl psychicky labilní, takže to byl trochu jiný případ, ale stejně… Nemůžeme si tady v domku v Kentucky hrát věčně.

„Můžu vidět svoje květiny?“ dotázala se Soňa. „Můžu jít ven a podívat se na ně?“

S Dimitrijem jsme se na sebe podívali. „Samozřejmě,“ řekl.

Všichni jsme se vydali ke dveřím a já se zeptala: „Proč jste pěstovala kytky, když jste byla… taková, jaká jste byla?“

Chvilku neodpovídala. „Vždycky jsem pěstovala květiny.“

„Já vím. Pamatuju si to. Byly nádherný. A ty tady jsou taky nádherný. Takže… jste chtěla mít hezkou zahrádku i jako Strigojka?“

Ta otázka byla nečekaná a zdálo se, že ji trochu zaskočila. Už jsem se vzdala naděje, že mi odpoví, ale nakonec řekla: „Ne. Nikdy jsem neuvažovala o kráse. Bylo to… Nevím. Aspoň jsem měla co dělat. Vždycky jsem pěstovala květiny. Chtěla jsem se přesvědčit, že to pořád ještě umím. Asi to bylo něco jako… prověření mých schopností.“

Podívala jsem se Dimitrijovi do očí. Takže tak. Krása nebyla součástí jejího světa. Něco podobného jsem mu už řekla. Strigojové jsou proslulí svou arogancí a zdálo se, že ty květiny Soně sloužily jen k tomu, aby si něco dokázala. Pěstování kytek k ní patřilo, byla na to zvyklá. Vybavila jsem si, že Dimitrij zase pořád četl westerny, i když byl Strigoj. Když se jím někdo stane, ztratí smysl pro dobro a morálku, ale jeho původní koníčky mu zůstanou.

Vešli jsme do obýváku, kde jsme vyrušili v rozhovoru Viktora s Robertem. Soňa i Robert rázem strnuli a jen na sebe zírali. Viktor se jen vědoucně usmíval.

„Tak už jsme se dozvěděli, co potřebujeme?“

Dimitrij ho probodl pohledem podobným tomu, jakým zpražil mě, když jsem se pokusila o výslech. „Zatím ne.“

Soňa odtrhla zrak od Roberta a zamířila ke dveřím na dvorek. Zastavila se, když uviděla tu spoušť, kterou jsme tam napáchali. „Vy jste mi rozbili dveře,“ poznamenala.

„Jinak to nešlo,“ objasnila jsem. Koutkem oka jsem zaznamenala, že Dimitrij obrátil oči v sloup.

Soňa nepotřebovala náš doprovod, jen vyšla ven. Vzápětí se zastavila, zalapala po dechu a zadívala se vzhůru. Nebe bylo dokonale modré, bez jediného mráčku a slunce všechno zalévalo zlatavou září. Taky jsem vykročila na dvorek a vychutnávala si hřejivé paprsky. Ve vzduchu se ještě vznášela trocha nočního chladu, ale vypadalo to, že dnes bude horký den.

Všichni ostatní taky vyšli ven, ale Soně to bylo jedno. Zvedla ruce, jako by chtěla uchopit slunce. „To je tak krásné.“ Konečně zase sklonila hlavu a podívala se mi do očí. „Že ano? Vidělas někdy něco tak nádherného?“

„Nádhera,“ přisvědčila jsem. Z jakéhosi důvodu jsem si připadala šťastná, ale zároveň i smutná.

Obešla dvorek a prohlížela si každou rostlinu. Dotýkala se okvětních lístků a vdechovala jejich vůni. „Je to tak jiné…,“ opakovala si sama pro sebe. „Tak jiné v tomhle slunečním světle…“ Několik květin ji obzvláště zaujalo. „Tyhle se v noci neotevírají! Vidíte to? Vidíte ty barvy? Cítíte tu vůni?“

Vypadalo to, že se neptá nikoho konkrétního, spíš jen tak všeobecně. Všichni jsme to sledovali jako zhypnotizovaní. Soňa nakonec usedla na židli na verandě a šťastně se rozhlížela kolem. Byl to asi příliš velký útok na její smysly, protože když byla Strigojkou, ta krása jí byla odepřena. Jakmile nám začalo být jasné, že se odtud nejspíš v dohledné době nehne, obrátila jsem se na Dimitrije a zopakovala mu Sydneyino doporučení, aby si šel lehnout, než se Soňa trochu vzpamatuje. Kupodivu souhlasil.

„To je moudré. Až bude Soňa schopná mluvit, budeme muset vyrazit zase na cestu.“ Usmál se. „Ze Sydney se nám stává kapacita přes boj.“

„Hele, ona tady nevelí,“ utahovala jsem si. „Je jenom voják.“

„Správně.“ Zlehka mi přejel prsty po tváři. „Pardon, kapitáne.“

„Generále,“ opravila jsem ho a při tom jeho krátkém doteku jsem nemohla popadnout dech.

Rozloučil se se Soňou a pak zmizel v hloubi domu. Kývla na pozdrav, ale těžko říct, jestli Dimitrije vůbec vnímala. Viktor s Robertem si přinesli židle z kuchyně a postavili si je do stínu. Já se posadila na zem. Nikdo nemluvil. Nebyla to sice ta nejpodivnější situace, jakou jsem kdy zažila, ale rozhodně to bylo divné dost.

Po chvíli se vrátila Sydney s nákupem a já za ní odešla dovnitř, abych zjistila situaci. Viktorovy klíčky se už zase válely na lince, což jsem považovala za dobré znamení. Sydney vyložila nákup a podala mi krabici s dvanácti koblihami.

„Doufám, že ti to bude stačit,“ poznamenala.

Ušklíbla jsem se jejímu odhadu, ale koblihy jsem si samozřejmě vzala. „Přijď pak ven,“ řekla jsem jí. „Je to jako barbecue prokletých. Až na to, že tam není gril.“

Tvářila se nechápavě, ale když se k nám později připojila, pochopila. Robert si přinesl mísu Cheerios, ale ani Sydney, ani Viktor nejedli. Soně jsem nabídla koblihu, což byla první věc po jejích květinách, která ji zaujala. Držela ji v ruce, točila jí dokola a prohlížela si ji.

„Nevím, jestli můžu. Můžu to jíst?“

„Samozřejmě, že můžete.“ Vybavila jsem si, že Dimitrij zprvu reagoval na jídlo dost podobně. „Je s čokoládovou polevou. Ty jsou dobré.“

Opatrně si ukousla miniaturní sousto. Strašně dlouho přežvykovala, než ho konečně spolkla. Na okamžik zavřela oči a povzdechla si. „Tak sladké.“ Pomalu se pustila do jídla. Trvalo jí celou věčnost, než snědla polovinu koblihy, a pak jíst přestala. Já mezitím zlikvidovala hned tři. Moje netrpělivost vzrůstala. Částečně to asi bylo způsobeno vznětlivostí éteru a částečně mou nepomíjející touhou pomoct Lisse co nejdřív.

„Soňo,“ oslovila jsem ji mírně a plně si uvědomovala, jak bude Dimitrij zuřit, až se dozví, že jsem neuposlechla jeho instrukce. „Chtěli bychom si s vámi o něčem promluvit.“

„Hmmm,“ přitakala s pohledem upřeným na včely poletující kolem květin.

„Nemáte nějakou příbuznou, která…, ehm…, před delší dobou měla dítě…?“

„Jistě,“ odvětila. Sledovala včelu, která se vznesla od jednoho květu. „Spousty.“

„Formuluj to konkrétně, Rosemarie,“ poznamenal Viktor. „Velice konkrétně.“

Skousla jsem si ret, protože jsem věděla, že jakýkoli výbuch by Soňu rozrušil. A Roberta nejspíš taky.

„Tohle je utajený dítě,“ pověděla jsem jí. „A vy jste uvedená jako příjemce u bankovního účtu, kam pro něj chodily peníze… Posílal je Eric Dragomir.“

Soňa trhla hlavou a zadívala se na mě. V jejích modrých očích už nebyla ani stopa po tom nepřítomném a zasněném pohledu. Trvalo pár vteřin, než promluvila. Její hlas byl chladný a tvrdý – nebyl to hlas Strigojky, ale rozhodně svým tónem dávala najevo, že o tom nechce mluvit. „Ne. O tom nic nevím.“

„Lže,“ prohlásil Robert.

„Já nepotřebuju žádné schopnosti na to, abych to poznala taky,“ ušklíbla se Sydney.

Oba jsem je ignorovala. „Soňo, my víme, že o tom víte. A je opravdu důležitý, abychom to dítě našli… Teda ono už asi bude dospělý.“ Jeho věk jsme jen odhadovali, ale jistí jsme si nebyli. „Předtím jste řekla, že se obáváte o Lissu. Tohle jí pomůže. Ona to musí vědět. Musí vědět, že má ještě jednoho člena rodiny.“

Soňa zaměřila svou pozornost opět na včely, ale já věděla, že už je vlastně ani nepozoruje. „Nic nevím.“ Hlas se jí třásl a já už si začínala myslet, že jsem ji k tomu přece jen neměla tlačit tak brzy. Nevěděla jsem, jestli je jen vystrašená, anebo vybuchne vzteky.

„Tak proč je vaše jméno u toho účtu?“ zeptal se Viktor.

„Nic nevím,“ zopakovala znovu. Její hlas byl už úplně ledový. „Nic.“

„Přestaňte lhát,“ vyštěkl Viktor. „Vy něco víte a taky nám to hezky povíte.“

„Ticho!“ okřikla jsem ho. „Ty tady nemáš právo vyslýchat.“

„Nevypadá to, že tobě by to šlo bůhvíjak skvěle.“

„Jenom drž hubu, jo?“ Znovu jsem se podívala na Soňu a rozzuřený výraz nahradila úsměvem. „Prosím,“ řekla jsem. „Lissa je v maléru. Tohle jí pomůže. Myslím, že jste říkala, že byste jí ráda pomohla.“

„Slíbila jsem…“ vypravila ze sebe Soňa. Mluvila tak tiše, že jsem ji sotva slyšela.

„Co jste slíbila?“ dotázala jsem se. Trpělivost, trpělivost. Musím zůstat v klidu. Nemůžu riskovat, že se tu teď zhroutí.

Zavřela oči a prohrábla si vlasy jako rozčilené dítě. „Slíbila jsem, že to nikomu nepovím. Nikomu…“

Měla jsem naléhavou touhu popadnout ji a zatřást s ní. Trpělivost, trpělivost, opakovala jsem si pořád v duchu. Nesmíš ji rozrušit. „Nežádali bychom vás, abyste svůj slib porušila, kdyby to nebylo důležité. Možná… možná byste se mohla s tou osobou spojit a…“ Komu to slíbila? Erikově milence? „A zeptat se, jestli nám to můžete říct.“

„Pro boha živého!“ ulevil si Viktor rozčileně. „Tohle je směšné a nikam to nevede.“ Pohlédl na svého bratra. „Roberte?“

Robert toho dnes moc neudělal, ale když zaslechl Viktorův nevyřčený rozkaz, naklonil se dopředu. „Soňo?“

Rozčileně se na něj zadívala… a strnula.

„Povězte nám, co chceme vědět,“ prohlásil Robert. Tón jeho hlasu nebyl ani tak přívětivý, jako spíš konejšivý a uspávající, s nepatrným hrozivým podtónem. „Řekněte nám, kdo je to dítě a kde je. Řekněte nám, kdo je jeho matka.“

Tentokrát jsem vyskočila na nohy. Robert na ni používal nátlak, aby z ní dostal odpovědi. Soňa mu stále zírala do očí, ale její tělo se začalo třást. Otevřela ústa, ale žádný zvuk z nich nevyšel. V hlavě mi vířilo plno myšlenek. Za použití nátlaku se sice můžeme dovědět, co potřebujeme, ale není to správné…

Soňa zarazila moje úvahy. Vstala skoro tak rychle jako já. Pořád se dívala na Roberta, ale už ne tím zhypnotizovaným pohledem. Přerušila nátlak a teď… teď zuřila. Její výraz, který ještě před chvílí působil tak křehce a ustrašeně, teď plál hněvem. Já sice nemám žádné magické schopnosti, ale po zkušenostech s Lissou poznám zuřící éter, když ho vidím. Soňa byla jako bomba před výbuchem.

„Jak se opovažujete…,“ zasyčela. „Jak se opovažujete zkoušet na mě použít nátlak?“

Rostliny a popínavá réva poblíž Roberta se náhle probudily k životu a začaly rychle růst do neuvěřitelné výše. Ovinuly nohy jeho židle a zatáhly. Židle se překlopila a Robert spolu s ní. Viktor vyrazil bratrovi na pomoc, jenže to už vzal Robert celou záležitost do svých rukou. Pozoruhodně rychle se vzpamatoval, přimhouřil oči a upřel pohled na Soňu. Ta se vznesla do vzduchu a pozadu letěla, až narazila zády do dřevěného plotu. Tenhle trik někdy dělají i vzduchaři, jenže v tomto případě se nejednalo o odfouknutí. Tohle bylo využití telekinetických schopností éteru. Robert zjevně kromě lezení do snů ovládá i telekinezi. Milé.

Už jsem souboj dvou uživatelů éteru viděla, když Avery Lazarová bojovala s Lissou. Ale nebyla to veliká podívaná, protože většina z toho se odehrávala na psychické úrovni. Avery se dostala Lisse do mysli a mně tím pádem taky. Nevěděla jsem, jaké schopnosti má Soňa a jaké Robert, ale nezdálo se, že to skončí dobře.

„Dimitriji!“ zařvala jsem a rozběhla se k Soně. Netušila jsem, co dělat, ale zdálo se mi jako dobrý plán nějak ji zastavit. Z toho, co jsem vypozorovala, mi bylo jasné, že použití éteru hodně závisí na očním kontaktu.

Když jsem ji přidržela na zemi, samozřejmě se bránila a snažila se pořád koukat na Roberta. Ten náhle zařval a s hrůzou se na sebe zadíval. Soňa mu naimplantovala do hlavy halucinace. Jeho výraz ztvrdl. Musel si uvědomovat, že je to jen iluze. Po chvíli vzhlédl. Přerušil její kouzlo stejně, jako ona před chvílí přerušila jeho nátlak.

V tu chvíli vyběhl ze dveří Dimitrij. Robert použil své psychické schopnosti k tomu, aby po Soně hodil židli. Já ale ležela na ní, takže mě židle praštila do zad. Dimitrij velice rychle pochopil, oč tu kráčí, a rozběhl se k Robertovi, na nějž hodlal použít stejnou taktiku jako já na Soňu. Viktor si nejspíš myslel, že jeho bratrovi hrozí fyzická újma, a tak se pustil do Dimitrije, což ovšem nemělo žádný účinek. K Robertovi se začaly plazit další popínavé rostliny a já jsem si uvědomila, že znehybnění Soni ničemu moc neprospívá.

„Odtáhni ho dovnitř!“ zakřičela jsem na Dimitrije. „Dostaň ho od ní!“

Dimitrijovi už to taky došlo a začal Roberta táhnout ke dveřím do domu. Ačkoli se do toho pletl Viktor, Dimitrijovi síla stačila k tomu, aby Roberta odtáhl. Jakmile byl Sonin cíl z dohledu, jako by ji opustila veškerá energie. Už se nepokoušela mě odstrčit a jenom tak ležela na zemi. Ulevilo se mi, protože jsem se obávala, aby svůj hněv teď neobrátila proti mně. Opatrně, ale ostražitě jsem jí pomohla vstát. Opřela se o mě, zesláblá jako hadrová panenka. Zabořila mi obličej do ramene a rozplakala se. Další zhroucení.

Pak už šlo jen o to, aby škody byly co nejmenší. Museli jsme udržet uživatele éteru od sebe, a tak Dimitrij odvedl Roberta do ložnice. Viktor šel s ním. Robert vypadal stejně vyčerpaně jako Soňa, takže Dimitrij usoudil, že oba bratři jsou už natolik neškodní, že je můžeme nechat samotné. Soňa se sesunula na gauč. Dimitrij i já jsme se ji snažili uklidnit, ale když přišla Sydney a vzala Morojku za ruku, raději jsme ustoupili.

Stručně jsem Dimitrijovi zrekapitulovala, co se stalo. Čím víc se toho dovídal, tím nevěřícněji se tvářil.

„Říkal jsem ti, že na to ještě není vhodná doba!“ zařval. „Co sis myslela? Je tak slabá!“

„Tomuhle říkáš slabá? A náhodou jsem si vedla dobře. Tohle peklo se rozpoutalo, až když se do toho vložil Robert s Viktorem.“

Dimitrij se ke mně o krok přiblížil a sálal z něj vztek. „Ti dva se do toho neměli vůbec míchat. To je zase to tvoje iracionální chování. Do všeho se vrháš jako blázen, aniž bys uvažovala nad následky.“

To už mě taky dopálilo. „Hele, snažila jsem se trochu tady pokročit. Jestli podle tebe racionální chování spočívá v tom, že tady budeme sedět a provozovat psychoterapii, tak jsem ráda, že nejsem racionální. Nebojím se podniknout další tah.“

„Nemáš tušení, co vlastně říkáš,“ zavrčel. Už jsme u sebe stáli tak blízko, že mezi námi nebylo moc místa. „Tohle nás může vrátit o kus zpátky.“

„Tohle nás postrčí dopředu. Už nám přiznala, že ví o Erikovi Dragomirovi. Problém je, že slíbila, že nikomu neřekne o jeho dítěti.“

„Ano, to jsem slíbila,“ ozvala se Soňa. Dimitrij i já jsme se k ní otočili současně a až teď nám došlo, že naši hádku vidí a hlavně slyší i ona a Sydney. „Slíbila.“ Mluvila slabým hláskem.

Sydney jí stiskla ruku. „My víme. To je v pořádku. To je v pořádku, dodržovat sliby. Chápu.“

Soňa na ni upřela vděčný pohled. „Děkuju. Děkuju.“

„Ale,“ pokračovala opatrně Sydney, „slyšela jsem, že vám záleží na Lisse Dragomirové.“

„Nemůžu,“ přerušila ji Soňa zděšeně.

„Já vím, já vím. Ale co když existuje způsob, jak jí pomoct, aniž byste musela porušit svůj slib?“

Soňa se na Sydney zahleděla. Dimitrij na mě tázavě pohlédl, ale já jen pokrčila rameny a taky jsem se zadívala na Sydney. Kdyby se mě někdo zeptal, kdo si nejlíp poradí s šílenou ženskou, která bývala nemrtvou stvůrou, Sydney Sageová by mě napadla opravdu jako poslední.

Soňa se zamračila a zírala na ni. „Co… co tím myslíte?“

„No… Co přesně jste slíbila? Že nikomu nepovíte, že Eric Dragomir měl milenku a dítě?“

Soňa přikývla.

„A že neřeknete, kdo to je?“

Opět přikývla.

Sydney ji obdařila tím nejvřelejším a nejpřátelštějším úsměvem, jaký jsem u ní kdy viděla. „Slíbila jste, že nepovíte, kde jsou?“ Soňa opět přikývla a Sydneyin úsměv trochu ochabl. Pak se jí ale rozzářily oči. „Slíbila jste, že k nim nikoho nezavedete?“

Soňa zaváhala, bezpochyby uvažovala o každém slově. Pak pomalu zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Takže… nás k nim můžete zavést. Ale přitom nám neřeknete, kde jsou. Takhle žádný slib neporušíte.“

To byla nejpokroucenější logika, jakou jsem poslední dobou slyšela. Takhle by to šlo.

„Možná…,“ řekla Soňa stále ještě nejistým tónem.

„Slib neporušíte,“ zopakovala Sydney. „A Lisse by to opravdu moc pomohlo.“

Došla jsem k nim. „A Michailovi taky.“

Soně poklesla čelist při zmínce o jejím bývalém milenci. „Michail? Vy ho znáte?“

„Je to můj kamarád. A Lissin taky.“ Málem jsem už řekla, že když najdeme zmizelého Dragomira, můžeme pak Soňu vzít k Michailovi. Včas jsem si ale vybavila Dimitrijovy pocity po proměně, jak si připadal nehodný. Prozatím jsem se tedy rozhodla tuto taktiku nepoužít. Nevěděla jsem, jak by Soňa reagovala při pomyšlení na znovushledání se svým milovaným. „A on chce Lisse pomoct. Jenže nemůže. To nemůže nikdo z nás. Nemáme dost informací.“

„Michail…“ Soňa se opět zadívala na svoje ruce a po tvářích se jí začaly koulet slzy.

„Svůj slib neporušíte.“ Sydney byla natolik přesvědčivá, že by klidně mohla být uživatelkou éteru. „Jenom nás tam zaveďte. Michail i Lissa by to tak chtěli. Je to správná věc.“

Nevím, který argument Soňu nejvíc přesvědčil. Možná zmínka o Michailovi. Nebo idea „správné věci“. Nebo možná stejně jako Dimitrij chtěla nějak napravit zločiny, které napáchala jako Strigojka, a v tomhle spatřovala svou šanci. Zvedla hlavu, polkla a zadívala se mi do očí.

„Zavedu vás tam,“ vydechla.

„Tak vyrážíme,“ prohlásila Sydney. „Nachystejte se na cestu.“

S Dimitrijem jsme pořád stáli docela blízko u sebe, ale vztek nás už pomalu přecházel. Sydney se tvářila hrdě a dál se snažila Soňu uklidňovat.

Dimitrij se na mě trochu usmál a jeho úsměv se ještě rozšířil, když si uvědomil, jak blízko u sebe stojíme. Ale to se mi možná jen zdálo. Vždycky se tvářil dost nečitelně. Já jsem si naši těsnou blízkost uvědomovala až moc a bylo to omamující. Ta jeho vůně… Sakra. Proč když se pohádáme, začne mě pak vždycky o to víc přitahovat? S úsměvem kývl hlavou směrem k Sydney. „Spletla ses. Teď je tu generálem ona.“

Taky jsem se na něj usmála a doufala, že nezaznamenal mou reakci na jeho tělesnou blízkost. „Možná. Ale to je v pohodě. Pořád můžeš být plukovník.“

Povytáhl obočí. „Co? Ty se chceš degradovat? Plukovník je hned pod generálem. Co jsi v tom případě ty?“

Sáhla jsem do kapsy a triumfálně vytáhla klíčky od CR-V. Sebrala jsem je hned, jak jsme sem přišli. „Já jsem řidič,“ oznámila jsem.

DVACET JEDNA

K řízení jsem se nedostala.

Neřídila ani „generálka“ Sydney, což ji popudilo, ačkoli Dimitrij překotně vysvětloval, proč by neměla řídit ani jedna z nás.

Všechno to začalo, když Viktor zjistil, že jeho auto má „problém s motorem“. Moc nadšený z toho nebyl. Nikomu to sice nedával za vinu, ale myslím, že všichni – dokonce i Soňa a Robert – předpokládali, že ta porucha není náhoda. To znamenalo, že jsme se všichni museli poskládat do CR-V, které pochopitelně nebylo určeno pro tolik lidí. Proto Dimitrij vymyslel kreativní zasedací pořádek. Jedním z míst k sezení se samozřejmě stal i zavazadlový prostor vzadu. Bylo tam celkem dost místa, ale když Sydney zjistila, že to má být její místo, urazila se a naštvala na Dimitrije, že ji nechá sedět v kufru a ještě ke všemu jí sebral klíčky.

Neřekla jsem jí to, ale taky mi připadalo jako dobrý nápad, aby tam seděla právě ona. Dimitrijův zasedací pořádek vycházel z toho, aby bylo minimalizováno nebezpečí uvnitř auta. Dimitrij řídil, vedle něj seděl Robert a na zadním sedadle jsem seděla já mezi Viktorem a Soňou. Tím pádem byl v každé řadě jeden strážce, oba bratři byli od sebe odděleni a stejně tak uživatelé éteru. Když jsem namítla, že bychom si s Dimitrijem mohli vyměnit místa a zabezpečení by tak zůstalo zachováno, protestoval, že kdybych řídila já, nebylo by to bezpečné, protože bych mohla náhle skočit Lisse do hlavy. To byl férový argument. A Sydney…, ta nepředstavovala hrozbu ani nebyla bojovnice, takže místo vzadu v kufru pro ni bylo nejlepší.

„Musíme se zbavit Viktora a Roberta,“ pošeptala jsem Dimitrijovi, když jsme nakládali do auta jídlo a naše zavazadla, což ještě zmenšilo místo pro Sydney, takže samozřejmě zuřila o to víc. „Už udělali, co jsme od nich potřebovali. Nechávat si je tady je nebezpečný. Je načase předat je strážcům.“ Oba bratři chtěli pokračovat v cestě s námi a najít Lissina sourozence. Dovolili jsme jim to – ale ne proto, že bychom byli tak velkorysí. Prostě jsme si zatím nemohli dovolit spustit je z dohledu.

„Souhlasím,“ přitakal Dimitrij a zamračil se. „Ale teď nemáme dobrou šanci to udělat. Zatím ne. Nemůžeme je svázat a nechat u silnice. Mohli by se z toho dostat a něco si stopnout. Sami je taky nemůžeme předat spravedlnosti, je jasné proč.“

Hodila jsem do auta batoh a opřela se o nárazník. „Sydney by je předat mohla.“

Dimitrij přikývl. „To je pravděpodobně naše nejlepší možnost. Ale nechci se s ní rozloučit, než dojedeme do…, no, ať už máme namířeno kamkoli. Její pomoc se nám ještě může hodit.“

Povzdechla jsem si. „Takže je potáhneme s sebou.“

„Obávám se, že ano,“ prohlásil. Varovně na mě pohlédl. „Uvědomuješ si, že až budou ve vazbě, je dost pravděpodobné, že se rozpovídají i o nás?“

„Jo.“ To mě taky napadlo. „Ale to je nejspíš problém, který budeme řešit později. Nejdřív musíme řešit problémy, co máme teď.“

Překvapilo mě, že se na mě Dimitrij usmál. Čekala jsem od něj nějakou přemoudřelou poznámku. „To ostatně vždycky byla naše strategie, že jo?“ ujistil se.

Oplatila jsem mu úsměv a zanedlouho jsme vyrazili na cestu. Viktor naštěstí nevedl svoje znervózňující řeči, což bylo nejspíš tím, že už byl vyčerpaný z toho, že tak dlouho nepil krev. Soňa a Robert na tom asi byli podobně. To ještě může být problém, pokud co nevidět nenajdeme nějakého dárce. Neměla jsem tušení, jak to vyřešit. Sydney si zatím ničeho takového nevšimla, což bylo jedině dobře. Kdybych byla člověkem uprostřed hladových vampýrů, asi bych znervózněla. Tam vzadu ale byla v bezpečí, oddělená od všech ostatních.

Soňa navigovala dost nejasně. Vždycky prozradila jen krátký úsek cesty a často upozornila těsně před odbočkou, že je třeba na ni uhnout. Neměli jsme tušení, kam vlastně jedeme, ani jak dlouho bude cesta trvat. Prostudovala mapu a pak řekla Dimitrijovi, aby jel na sever po I-75. Když jsme se jí ptali, jak dlouho pojedeme, odpověděla jen: „Moc dlouho ne. Pár hodin. Možná víc.“

A s tímhle záhadným vysvětlením se pohodlně opřela a už nic dalšího neřekla. Tvářila se zamyšleně a já si jen domýšlela, jak se asi cítí. Ještě včera byla Strigojkou. Pořád ještě zpracovává, co se jí stalo? Vidí v duchu tváře svých obětí, jako je vídal i Dimitrij? Mučí se výčitkami svědomí? Chce se znovu stát Strigojkou?

Nechala jsem ji být. Teď nebyla vhodná chvíle na terapii. Taky jsem se opřela a obrnila se trpělivostí. Najednou jsem pocítila zachvění pouta, což obrátilo mou pozornost dovnitř. Lissa se probudila. Zamrkala jsem a podívala se na hodiny v palubní desce. Pro lidi bylo odpoledne. Morojové u královského dvora by měli ještě dávno spát. Jenže Lissu něco probudilo.

U dveří jejího pokoje stáli dva strážci s nezúčastněnými výrazy. „Musíte jít s námi,“ řekl jeden z nich. „Je čas na další zkoušku.“

Lissa ohromeně vykulila oči. Věděla, že k další zkoušce dojde „brzy“, ale od doby, kdy se vrátila ze zkoušky vytrvalosti, jí žádné podrobnosti nikdo nesdělil. Předešlá zkouška taky probíhala během morojské noci, ale aspoň ji na to upozornili předem. V Lissině pokoji postával Eddie, který tam před pár hodinami vystřídal mou matku. Christian se posadil v Lissině posteli a zívl. K ničemu mezi nimi nedošlo, ale Lissa byla ráda, že s ní zůstal. Tulit se ke svému příteli, když s nimi byl v pokoji Eddie, jí nepřipadalo tak divné, jako když tam byla moje máma. To bylo pochopitelné.

„Můžu se převlíct?“ zeptala se Lissa.

„Ale rychle,“ odvětil strážce.

Vzala první oblečení, co jí padlo pod ruku, a odběhla do koupelny. Zaskočilo ji to a byla nervózní. Když vyšla z koupelny, Christian už měl na sobě džíny a natahoval se po tričku. Eddie si mezitím měřil oba strážce a já docela dobře odhadla, na co myslí, protože bych sama uvažovala stejně. Tohle vyburcování uprostřed noci působilo oficiálně, nicméně Eddie tyhle strážce neznal, tudíž jim tak úplně nevěřil.

„Můžu ji doprovodit?“ zeptal se.

„Jen k místu, kde bude probíhat zkouška,“ řekl ten druhý strážce.

„A co já?“ dotázal se Christian.

„Jen k místu, kde bude probíhat zkouška.“

Strážcova odpověď mě překvapila, ale pak jsem si uvědomila, že je asi obvyklé, aby kandidáti na panovníka přišli na zkoušku bez doprovodu – dokonce i na nečekanou zkoušku, na kterou je vytáhnou uprostřed noci. Ale možná to nebylo zase tak nečekané. Venku bylo liduprázdno, ale když se celá skupinka přiblížila k cíli – malé, stranou stojící cihlové budově –, uvnitř na chodbě už postávalo několik hloučků Morojů. Informace pravděpodobně prosákly ven rychle.

Všichni shromáždění uctivě ustoupili stranou. Někteří – nejspíš stoupenci jiných rodin – se na Lissu mračili. Ale většina ostatních se na ni usmívala a radostně provolávala cosi o „návratu draka“. Několik jedinců se dokonce dotklo jejích ramen, jako by tím dotekem chtěli na sebe přivolat štěstí nebo sílu. Zástup byl mnohem menší než ten, který se sešel venku při návratu kandidátů z první zkoušky. To trochu zmírnilo její úzkost, nicméně jejím odhodláním brát zkoušky vážně to neotřáslo. Obličeje přihlížejících zářily úžasem a zvědavostí, bezpochyby uvažovali, jestli Lissa může být jejich příští vládkyní.

Když došli ke dveřím na konci chodby, byli u cíle. Christianovi ani Eddiemu nemusel nikdo nic říkat, aby pochopili, že dál už jít nesmějí. Lissa se po nich ještě ohlédla a načerpala z jejich povzbudivých výrazů útěchu. Pak následovala strážce dovnitř.

Po tom dobrodružství, jakým byla první zkouška, Lissa očekávala něco podobně děsivého. Uvnitř skoro prázdné místnosti ale objevila jen starou Morojku usazenou na židli. Ruce měla v klíně a svírala v nich nějakou věc zabalenou v kusu látky. Spokojeně si pobrukovala. A když říkám, že byla stará, myslím tím, že byla opravdu stará. Morojové se klidně dožívají i stovky a tahle žena už zjevně sto let přesáhla. Bledou pleť měla vrásčitou a šedé vlasy řídké. Jakmile spatřila Lissu, usmála se na ni a pokynula jí, aby se posadila na volnou židli. Mezi oběma ženami stál stolek, na němž byl džbán s vodou. Strážce se vzdálil a nechal je o samotě.

Lissa se rozhlížela kolem. Žádný další nábytek v místnosti nebyl, jen druhé obyčejné dveře naproti těm, jimiž sem vešla. Lissa si tedy sedla. „Dobrý den, jsem Vasilisa Dragomirová,“ pozdravila a snažila se, aby se jí netřásl hlas.

Žena se usmála o něco víc a odhalila tak své nažloutlé zuby. Chyběl jí jeden tesák. „V tvé rodině byli vždycky všichni slušně vychovaní,“ prohlásila skřípavě. „Většina ostatních sem jenom přijde a přejde rovnou k věci. Pamatuju si tvého dědečka. Ten byl během zkoušky také tak zdvořilý.“

„Vy jste znala mého dědu?“ vyjekla Lissa. Zemřel, když byla ještě malá. Pak jí došlo, co jí stařena vlastně sdělila. „On kandidoval na krále?“

Stará Morojka přikývla. „Splnil všechny zkoušky. Myslím, že mohl vyhrát volby, kdyby na poslední chvíli svou kandidaturu nestáhl. Potom už se rozhodovalo jen mezi Taťánou Ivaškovovou a Jacobem Tarusem. Bylo to těsné. Tarusové to nesli s nevolí.“

Lissa nic z toho nikdy neslyšela. „Proč můj děda odstoupil?“

„Protože v té době se zrovna narodil tvůj bratr. Frederick se rozhodl věnovat se rodině namísto národu.“

To Lissa chápala. Kolik tehdy vůbec žilo Dragomirů? Její dědeček, otec a André – a její matka, ale ta byla Dragomirová jen sňatkem. Eric Dragomir neměl žádné sourozence. Lissa toho o svém dědovi věděla jen málo, ale kdyby byla na jeho místě, taky by raději trávila čas se synem a vnukem, než aby poslouchala nekonečné proslovy, s jakými se musela vypořádat Taťána.

Lissa vzpomínala a stařena ji bedlivě pozorovala. „Tohle… je ta zkouška?“ zeptala se Lissa, jakmile se jí zdálo, že mlčení trvá už moc dlouho. „Je to nějaký pohovor?“

Stará paní zavrtěla hlavou. „Ne. Jde o tohle.“ Rozbalila předmět ve svém klíně. Byl to jakýsi kalich či pohár, nejsem si jistá, jak to přesně nazvat. Ale byl překrásný, vyrobený ze stříbra, které se zvláštně lesklo. Stěny poháru zdobily krvavě rudé rubíny, které zářily při každém pootočení. Žena si ho zálibně prohlížela.

„Je víc než tisíc let starý a pořád se leskne.“ Vzala džbán s vodou a pohár naplnila. Lissa i já jsme zatím zpracovávaly tu informaci. Tisíc let starý? Nejsem žádný odborník přes kovy, ale i já vím, že za tak dlouhou dobu by stříbro dávno zčernalo. Morojka podala pohár Lisse. „Napij se. A když budeš chtít přestat, řekni jen ‚stop‘.“

Lissa si vzala pohár a ty podivné instrukce ji mátly. S čím by měla chtít přestat? S pitím? Jakmile se ale její prsty dotkly kovu, pochopila. Tak trochu. Celým tělem jí projelo chvění, které tak dobře znala.

„Je kouzelný,“ poznamenala.

Stařena přikývla. „Nabitý všemi čtyřmi živly a kouzlem, které bylo již dávno zapomenuto.“

Je nabitý i éterem, pomyslela si Lissa. Na ten se taky zapomnělo. Živlová kouzla mají různé účinky. Kouzla země – stejně jako tetování, které Lissa dostala – se často vážou k menším kouzlům nátlaku. Kombinace energií všech čtyř živlů v kůlu nebo magické ochranné stěně může poskytnout energii života, která brání před nemrtvými. Ale éter… Lissa velmi rychle pochopila, že kouzla éteru mají široký záběr s nepředvídatelnými účinky. Voda bezpochyby kouzlo aktivovala, nicméně Lissa měla dojem, že éter tu hraje klíčovou roli. Ačkoli jí jeho energie neustále proudila v žilách, pořád ji to tak trochu děsilo. Kouzlo, jímž byl nabitý tenhle pohár, bylo komplexní a přesahovalo její zkušenosti. Bála se, co to může způsobit. Stará žena ji sledovala bez mrknutí oka.

Lissa váhala jen chviličku. Pak se napila.

Celý svět pobledl a vzápětí se změnil v něco úplně jiného. Obě jsme poznaly, co to je: sen vyvolaný éterem.

Lissa už neseděla v té jednoduše zařízené místnosti. Byla venku a vítr jí čechral dlouhé vlasy. Odhrnula si je stranou. Kolem ní stáli další lidé, všichni odění v černém. Lissa poznala, že se nachází na hřbitově poblíž kostela na královském dvoře. Měla na sobě také černé šaty a dlouhý vlněný kabát, který ji chránil před chladem. Všichni se shromáždili u jednoho hrobu. Stál tam i kněz a jeho obřadní roucho bylo jedinou barevnou skvrnkou v tom šedivém dni.

Lissa udělala pár kroků vpřed, aby se podívala, čí jméno je vyryto na náhrobním kameni. To, co si přečetla, mě šokovalo víc než ji. ROSEMARIE HATHAWAYOVÁ.

Moje jméno bylo vyryto do žulového kamene propracovaným královským písmem. Pod ním se skvěla bitevní hvězda, která oznamovala, že jsem zabila víc Strigojů, než by se dalo spočítat. Pod ní byly tři řádky, jeden rusky, druhý rumunsky a třetí anglicky. Nepotřebovala jsem číst anglickou verzi, abych pochopila, co hlásají. Byl to obvyklý dovětek na hrobech všech strážců: „Věčná služba.“

Kněz pronášel obvyklou pohřební řeč a žehnal mi jménem náboženství, v něž nejspíš ani nevěřím. To ovšem byla ta nejméně podivná věc krom toho, že jsem sledovala svůj vlastní pohřeb. Když kněz domluvil, jeho místo zaujala Alberta. Při pohřbu strážců je obvyklé, že se připomínají jejich statečné činy, a Alberta toho o mně povídala opravdu hodně. Kdybych tam byla doopravdy, snad by mě to dojalo až k slzám. Popisovala mou poslední bitvu, v níž jsem padla při obraně Lissy.

To mě ani moc nepřekvapilo. Nechápejte mě špatně: Všechno, co se tam dělo, bylo úplně šílené. Ale připadalo mi rozumné a dávalo smysl, že jsem umřela, když jsem chránila Lissu.

Lissa ovšem moje pocity nesdílela. Ta novinka pro ni byla jako rána do tváře. Najednou si začala uvědomovat tu děsivou prázdnotu v hrudi, jako by ji opustila část jí samé. Pouto sice fungovalo jen jednosměrně, ale Robert povídal, že když zemřel jeho připoutaný druh, prožíval pak úplnou agónii. Lissa tomu teď rozuměla. Byla to příšerná bolest. Chybělo jí něco, o čem nikdy ani nevěděla, že to má. Do očí jí vhrkly slzy.

Tohle je sen, opakovala si v duchu. Je to jen sen. Jenže nikdy nezažila takový sen vyvolaný éterem. Měla zkušenosti jen se sny s Adrianem a ty připomínaly spíš telefonický hovor.

Když se truchlící začali rozcházet, někdo položil Lisse ruku na rameno. Christian. Vděčně mu padla do náruče a snažila se nevzlykat. Připadal jí skutečný. S ním se cítila v bezpečí. „Jak se to stalo?“ zeptala se. „Jak se to vůbec mohlo stát?“

Christian ji pustil a v jeho křišťálově modrých očích se zračilo mnohem víc vážnosti a bolesti, než jsem u něj kdy viděla. „Ty víš jak. Ti Strigojové se tě snažili zabít. Obětovala se, aby tě zachránila.“

Lissa si na nic takového nevzpomínala, ale na tom stejně nezáleželo. „Nemůžu… Nemůžu uvěřit, že se to stalo.“ Ta bolavá prázdnota se v ní rozpínala čím dál víc.

„Mám ještě další špatné zprávy,“ řekl Christian.

Zděšeně se na něj zadívala. „Jak by to mohlo být ještě horší?“

„Odcházím.“

„Cože? Odcházíš… z královského dvora?“

„Ano. Opouštím všechno.“ Tvářil se čím dál smutněji. „Opouštím i tebe.“

Poklesla jí čelist. „Co… Co se děje? Co jsem ti udělala?“

„Nic.“ Stiskl jí ruku a pak ji pustil. „Miluju tě. Vždycky tě budu milovat. Ale jsi tím, kým jsi. Jsi poslední z rodu Dragomirů. U tebe vždycky bude mít přednost něco jiného… Já ti jenom uhýbám z cesty. Potřebuješ znovu vybudovat svou rodinu. A mě nepotřebuješ.“

„Samozřejmě, že tě potřebuju! Ty jsi pro mě jediný! Jediný, s kým chci prožít budoucnost.“

„To říkáš teď, ale počkej pak. Budeš mít větší výběr. Slyšelas ty Adrianovy vtípky o malých Dragomirech? Až budeš za pár let připravená mít děti, budeš jich mít pořádnou hromadu. Dragomirové zase budou semknutí. A já? Já nejsem dost zodpovědný, abych to zvládl.“

„Byl by z tebe skvělý otec,“ namítla.

„Jo,“ ušklíbl se. „A taky bych ti byl pořádným přínosem – princezna provdaná za chlapa z rodiny Strigojů.“

„To je mi jedno a ty to dobře víš!“ Zatahala ho za tričko, aby se na ni aspoň podíval. „Miluju tě. Chci, abys byl součástí mého života. Nic z tohohle nedává smysl. Bojíš se? O tom to je? Bojíš se tíhy mého rodinného jména?“

Uhnul jí pohledem. „Řekněme jen, že s tímhle jménem není vůbec snadný život.“

Zatřásla jím. „Nevěřím vlastním uším! Vždyť ses nikdy ničeho nebál! Nikdy jsi nevycouval.“

„Tak teď couvám.“ Opatrně jí ucukl. „Vážně tě miluju. Proto to dělám. Takhle to bude nejlepší.“

„Ale nemůžeš přece…“ Lissa mávla rukou směrem k mému hrobu, ale Christian už šel pryč. „To nemůžeš! Ona je mrtvá. Jestli mi zmizíš ze života i ty, nezbude mi už nikdo…“

Ale Christian byl pryč. Ztratil se v mlze, která tam ještě před pár minutami nebyla. Lissa tam stála a jedinou společnost jí dělal náhrobní kámen. A poprvé v životě zůstala opravdu sama. Cítila se osamělá, když jí vymřela rodina, ale já byla vždycky jako její kotva. Vždycky jsem ji podporovala a chránila. Když jí vstoupil do života Christian, byla zas o něco méně osamělá a její srdce se naplnilo láskou.

Ale teď…, teď jsme byli oba pryč. Její rodina byla pryč. Díra v srdci ji hrozila pohltit. A bylo v tom víc než jen to, že ztratila pouto. Být sama je příšerné, příšerné. Nemůžete k nikomu přijít, nikomu se svěřit, nikdo se nestará o to, co se vám stalo. Tam v lese byla taky sama, ale s tímhle se to nedalo srovnat. Tohle se nedalo srovnat s ničím.

Rozhlížela se kolem a toužila vrhnout se do mého hrobu a ukončit svoje utrpení. Ne…, počkat. Opravdu by to mohla ukončit. Ta stařena jí přece pověděla: řekni jen „stop“. Jenom tohle by stačilo k ukončení téhle bolesti. Je to přece sen vyvolaný éterem, ne? Pravdou je, že je mnohem realističtější než jakýkoli jiný, který kdy zažila, ale každý sen končí probuzením. Stačí jen jedno slovo a z tohohle snu nezůstane než noční můra, na kterou bude pomalu zapomínat.

Jak se tak dívala po opuštěném královském dvoře, málem to slovo už řekla. Ale… chce to opravdu ukončit? Slíbila, že bude bojovat a že tyhle zkoušky složí. Mohla to by to vzdát jen kvůli snu? Snu o tom, že zůstala sama? Připadalo jí to jako bezvýznamná maličkost, jenže vtom si uvědomila, že vlastně nikdy úplně sama nebyla. Nevěděla, jestli by si dokázala v životě úplně sama poradit, nicméně si uvědomila, že kdyby to nebyl sen – panebože, kdyby to byla pravda –, ve skutečném životě by žádné zázračné „stop“ nefungovalo. Kdyby si neporadila se samotou ve snu, nikdy by si s ní nedokázala poradit ani v bdělém stavu. Ačkoli jí to nahánělo hrůzu, rozhodla se, že se nevzdá. Cosi ji táhlo do té mlhy, a tak se do ní vydala – sama.

Mlha měla zahalovat zahradu u kostela, jenže Lissa se namísto toho ocitla na zasedání rady. Bylo to otevřené zasedání, takže v publiku seděla spousta Morojů. Lissa ale neseděla mezi nimi jako obvykle. Seděla u stolu rady, kolem něhož bylo rozmístěno třináct židlí. Ona zaujímala místo Dragomirů. Prostřední židle, místo pro panovníka, bylo obsazenou Arianou Szelskou. Tak to je rozhodně sen, pomyslela si. Měla své místo v královské radě a Ariana byla královnou. Příliš dobré na to, aby to mohla být pravda.

Rada jako vždy vedla plamennou debatu na známé téma: zákon o snížení věku. Někteří členové namítali, že je to nemorální. Ostatní zase prohlašovali, že Strigojové představují příliš velkou hrozbu, a tvrdili, že zoufalé časy si žádají zoufalé činy.

Ariana se přes stůl zadívala na Lissu. „Co o tom soudí rodina Dragomirů?“ Nepůsobila tak přívětivě jako v autě cestou na zkoušku, ale nebyla ani tak nepřátelská, jako bývala Taťána. Ariana byla nestrannou královnou, která vede zasedání rady a shromažduje potřebné informace. Všechny oči v sále se upřely na Lissu.

Z jakéhosi důvodu nebyla schopná jediné souvislé myšlenky. Jazyk se jí lepil na patro. Co si o tom myslí? Jaký má názor na zákon o snížení věku? Zoufale se snažila přijít na nějakou odpověď.

„Já… Já myslím, že je to špatné.“

Lee Szelský, který musel zaujmout rodinné místo v radě, když se Ariana stala královnou, znechuceně odfrkl. „Můžete to rozvinout, princezno?“

Lissa polkla. „Snížení věku strážců nás neochrání. Potřebujeme… potřebujeme se taky naučit bránit se sami.“

Její slova vyvolala opovržení a zděšení. „Povězte nám, prosím,“ ozval se Howard Zeklos, „jak byste to chtěla udělat? Co navrhujete? Povinný výcvik pro všechny bez rozdílu věku? Začít s programem ve školách?“

Lissa opět nevěděla, co říct. Jaký má plán? S Tašou se o tom bavila nesčetněkrát, probíraly spolu strategii a nápady, jak takový výcvik realizovat. Taša jí prakticky vtloukla do hlavy veškeré podrobnosti v naději, že Lissino slovo bude mít váhu. A teď Lissa tady reprezentuje svou rodinu v královské radě a má možnost věci změnit a zlepšit život všech Morojů. Jediné, co pro to musí udělat, je nějak se vyjádřit a objasnit svoje stanovisko. Tolik lidí na ni spoléhá, tolik lidí chce slyšet její názor, který dřív tak odhodlaně obhajovala. Ale jaký je její názor? Proč si teď nedokáže vzpomenout? Dlouho nevěděla, co říct. Howard znechuceně rozhodil rukama.

„Já to věděl. Byli jsme idioti, když jsme pustili do rady malou holku. Nezmůže se na nic užitečného, čím by přispěla. Dragomirové jsou pryč. Vymřou spolu s ní a my se s tím musíme smířit.“

Vymřou spolu s ní. Tíha toho, že je Lissa poslední členkou své rodové linie, se nad ní vznášela už od té chvíle, kdy jí doktor oznámil, že její rodiče i bratr zemřeli. Byla poslední z významného morojského rodu, z něhož vzešli největší králové a královny. Pořád dokola si přísahala, že svůj rod nezklame, že zajistí, aby na něj zase všichni pohlíželi s hrdostí. A teď se to všechno zhroutilo.

Dokonce i Ariana, kterou Lissa vždy považovala za svou oporu, se tvářila zklamaně. Publikum se začalo posmívat a povykovat, aby to děcko, co se neumí vyjadřovat, vyhodili z královské rady. Křičeli na ni, aby odešla. A bylo to ještě horší. „Drak je mrtev! Drak je mrtev!“

Lissa se pokusila opět promluvit, ale vtom ji cosi přimělo ohlédnout se. Na stěně visely erby dvanácti rodů. Jakoby odnikud se zjevil nějaký muž a strhl erb Dragomirů s drakem a rumunským nápisem. Lisse pokleslo srdce. Křik v sále se ozýval čím dál hlasitěji a její ponížení už nemohlo být větší. Zvedla se a chtěla odtud utéct, schovat se před tou potupou. Namísto toho ji ale nohy zanesly ke stěně s erby. S neuvěřitelnou silou vytrhla tomu muži z ruky erb s drakem.

„Ne!“ zakřičela. Upřela zrak na přihlížející a pozvedla ho – vyzývala je, jestli si někdo troufne jí ho vzít nebo jí upřít právoplatné místo v královské radě. „Tohle je moje. Slyšíte mě? Tohle je moje!“

Už se ale nedověděla, jestli ji slyšeli, protože náhle všichni zmizeli, stejně jako předtím zmizel celý hřbitov. Zavládlo ticho. Teď Lissa seděla na ošetřovně na Akademii svatého Vladimíra. Nacházela útěchu ve známých drobnostech. Bylo tu pořád ještě umyvadlo s oranžovou houbou, pečlivě označené skříňky a zásuvky a dokonce i informativní zdravotnický plakát na zdi, který hlásal: STUDENTI, PRAKTIKUJTE BEZPEČNÝ SEX!

A stejně tak Lissu potěšila známá školní lékařka, doktorka Olendzká. Nebyla tam ale sama. Lissa seděla na vyšetřovacím lehátku a kromě doktorky u ní stála ještě psycholožka Deirdre a… já. Připadalo mi šílené vidět takhle samu sebe, ale po svém vlastním pohřbu už jsem se začínala smiřovat naprosto se vším.

Lissa pociťovala směsici nejrůznějších pocitů, které se vymykaly její kontrole. Štěstí z toho, že nás vidí. Zoufalství ze života. Nechápavost. Podezíravost. Nedokázala se soustředit jen na jednu emoci nebo myšlenku. Byly to úplně jiné pocity, než zažívala při zasedání rady, kdy se prostě jen nedokázala vyjádřit. Tam jí mysl fungovala správně, jen se nemohla správně vymáčknout. Tady se neměla čeho chytit, prožívala duševní chaos.

„Rozumíš?“ ujistila se doktorka Olendzká. Lissa se obávala, že jí tu otázku nepokládá poprvé. „Tohle už nedokážeme udržet pod kontrolou. Léky už nezabírají.“

„Věřte mi, že nechceme, abyste si ublížila. Ale teď jsou v ohrožení i ostatní…, takže snad chápete, proč musíme přikročit k tomuto opatření,“ řekla Deirdre. Vždycky mi připadala dost samolibá, částečně asi proto, že její terapeutické metody zahrnovaly to, že na otázku vždy odpovídala otázkou. Teď v jejím konstatování nebyla ani špetka humoru. Deirdre mluvila smrtelně vážně.

Nic z toho Lisse nedávalo smysl, ale zmínka o tom, že by měla ublížit sama sobě, v ní cosi vyvolala. Podívala se na svoje paže. Byly odhalené… a celé pořezané. Dřív se takhle řezala, když na ni byl tlak éteru už moc. Představovalo to pro ni únik, hrozný způsob uvolnění. Když si teď prohlížela svá zranění, uvědomila si, že rány jsou mnohem větší a hlubší než kdy dřív. Tohle už hraničilo se sebevraždou. Zvedla hlavu.

„Komu… komu jsem ublížila?“

„Ty si nevzpomínáš?“ podivila se doktorka Olendzká.

Lissa zavrtěla hlavou a zoufale těkala pohledem z jednoho obličeje na druhý v naději, že dostane nějakou odpověď. Zadívala se na mě a já se tvářila stejně zachmuřeně a vážně jako Deirdre. „To je v pořádku, Liss,“ řekla jsem. „Všechno bude v pořádku.“

To mě nepřekvapilo. Přesně to bych jí totiž řekla. Vždycky jsem Lissu podporovala a starala se o ni.

„To není podstatné,“ prohlásila Deirdre tichým uklidňujícím hlasem. „Podstatné je, že nikdo další už nebyl zraněn. Nechcete přece nikomu ublížit, nebo snad ano?“

Samozřejmě, že Lissa nechtěla, ale její ustaraná mysl už byla někde jinde. „Nemluvte se mnou, jako bych byla dítě!“ zaječela na celou místnost.

„To jsem rozhodně nemínila,“ ujistila ji Deirdre, která byla hotové ztělesnění trpělivosti. „My vám jen chceme pomoct. Chceme, abyste byla v bezpečí.“

V Lisse převládla nad ostatními emocemi paranoia. Nikde není bezpečno. Tím si byla naprosto jistá…, ale jinak si nebyla jistá už vůbec ničím. Jen možná nějakým snem. Sen, sen…

„V Tarasovu se o tebe postarají,“ objasnila doktorka Olendzká. „Budeš tam mít pohodlí.“

„Tarasov?“ vyjekly jsme s Lissou zároveň. Ta druhá Rose zaťala pěsti a rozzuřila se. Opět moje typická reakce.

„Tam teda rozhodně nepůjde,“ zavrčela Rose.

„Myslíte, že nás to těší?“ zeptala se Deirdre. To bylo poprvé, co jsem ji viděla rozrušenou. „Vůbec ne. Jenže ten éter… Co to s ní dělá… Nemáme jinou možnost…“

Lissinou myslí probleskly vzpomínky na naši cestu na Tarasov. Chladné a studené chodby. Kvílení. Malé cely. Vzpomněla si na psychiatrické oddělení, na sekci, kde byli zavření další uživatelé éteru. Na doživotí.

„Ne!“ vykřikla a vyskočila ze stolu. „Neposílejte mě na Tarasov!“ Pohledem zběsile hledala únikovou cestu. Obě ženy stály mezi ní a dveřmi. Lissa nemohla utéct. Jaké kouzlo by mohla použít? Nějaké jistě ano. Myslí se dotkla éteru a hledala, co by se hodilo.

Ta druhá Rose chytila Lissu za ruku, nejspíš proto, že ucítila vzedmutí éteru a chtěla ji zastavit. „Existuje ještě jiný způsob,“ povědělo moje alter ego Deirdre a doktorce Olendzké. „Můžu to z ní vstřebat do sebe. Můžu to z ní vytáhnout, jako to udělala Anna pro svatého Vladimíra. Můžu jí odejmout tu temnotu a duševní labilitu. Lissa bude zase příčetná.“

Všichni na mě upřeli zraky. Tedy na moje druhé já.

„Pak to ale bude v tobě, ne?“ dotázala se doktorka Olendzká. „Nezmizí to.“

„Je mi to jedno,“ odvětila jsem tvrdošíjně. „Já půjdu na Tarasov. Ji tam neposílejte. Můžu to dělat tak dlouho, dokud to bude potřebovat.“

Lissa mě pozorovala a stěží věřila vlastním uším. Její zmatené myšlenky náhle zaplavila radost. Ano! Unik. Nezblázní se. Nepůjde na Tarasov. Pak se jí v hlavě vynořila vzpomínka…

„Anna spáchala sebevraždu,“ zašeptala. Realitu moc nevnímala, ale tohle pomyšlení na okamžik zastavilo šílený kolotoč v její mysli. „Zbláznila se z toho, že pomáhala svatému Vladimírovi.“

Mé druhé já se odmítalo na Lissu podívat. „Je to jen příběh. Já si tu temnotu vezmu. Pošli mi ji.“

Lissa nevěděla, co dělat ani co si myslet. Vězení pro ni bylo noční můrou. A já jí teď nabízela únik a záchranu, jako jsem to dělala vždycky. Lissa to chtěla. Chtěla být zachráněna. Nechtěla zešílet jako všichni uživatelé éteru. Kdyby přijala mou nabídku, byla by volná.

Jenže… i když byla na pokraji šílenství, pořád jí na mně hodně záleželo. Obětovala jsem toho pro ni tolik. Jak by mi mohla dovolit udělat tohle? Jakou by byla kamarádkou, kdyby mě odsoudila k takovému životu? Tarasov Lissu děsil. Život za mřížemi ji děsil. Ale ještě víc ji děsilo, že bych to měla podstoupit já.

Tahle situace nemohla dopadnout dobře. Přála si, aby to všechno prostě zmizelo. Možná, kdyby jen zavřela oči… Počkat. Znovu si na to vzpomněla. Ten sen. Je přece ve snu vyvolaném éterem. Jediné, co musí udělat, je probudit se.

Řekni „stop“.

Tentokrát to bylo jednodušší. Vyslovit to slovo znamená dostat se z toho, je to dokonalé řešení. Ani jedna z nás nepůjde na Tarasov, že? Pocítila, že tlak v její mysli trochu opadá a chaotické pocity se uklidňují. Vytřeštila oči, když si uvědomila, že už jsem od ní začala temnotu odebírat. „Stop“ bylo zapomenuto.

„Ne!“ Éter se v ní rozhořel a ona postavila v poutu pomyslnou zeď a tím mě zablokovala.

„Co to děláš?“ zeptalo se mé druhé já.

„Zachraňuju tě,“ odpověděla Lissa. „Zachraňuju sebe.“ Obrátila se na doktorku Olendzkou a Deirdre. „Chápu, co musíte udělat. Je to v pořádku. Odvezte mě na Tarasov. Odvezte mě tam, kde nebudu moct nikomu ublížit.“ Tarasov. Místo, kde po chodbách kráčejí oživlé noční můry. Když se místnost začala rozplývat, Lissa se připravila na ještě horší část snu. Na studenou kamennou celu s řetězy ve zdi a lidmi kvílejícími na chodbách…

Ale když se kolem ní svět znovu poskládal, nebyla v Tarasovu. Byla v prázdné místnosti se starou ženou a stříbrným pohárem. Rozhlížela se kolem. Srdce jí bušilo jako o závod a vůbec neměla představu o čase. Připadalo jí, že to, co prožila, trvalo celou věčnost. Zároveň ale měla dojem, že od té doby, co mluvila se stařenou, uběhlo jen několik vteřin.

„Co… Co to bylo?“ dotázala se. V puse měla sucho a pomyšlení na to, že by se teď napila vody, jí připadalo lákavé…, jenže pohár byl prázdný.

„Tvůj strach,“ odpověděla žena a oči se jí zaleskly. „Všechny tvoje strachy hezky za sebou.“

Lissa roztřesenýma rukama odložila pohár na stolek. „To bylo příšerné. Byl to éter, ale… nic podobného jsem v životě nezažila. Vtrhlo mi to do mysli, proniklo do ní. Bylo to tak skutečné. Chvílemi jsem opravdu věřila, že je to skutečnost.“

„Ale neukončilas to.“

Lissa se zamračila, když si vzpomněla, že k tomu neměla daleko. „Ne.“

Stará paní se usmála, ale nic neřekla.

„Jsem… Jsem hotová?“ zeptala se Lissa zmateně. „Můžu jít?“

Stařena přitakala. Lissa vstala a dívala se z jedněch dveří na druhé. Jedněmi sem přišla a druhé, obyčejné, se nacházely vzadu. Lissa byla pořád ještě v šoku. Automaticky se otočila a zamířila k těm, jimiž vešla. Opravdu netoužila vidět zase plnou chodbu těch lidí, ale doufala, že dokáže nasadit vyrovnaný princeznovský výraz. Navíc na chodbě je jen zlomek čumilů ve srovnání s těmi, co se shromáždili při jejím návratu z první zkoušky. Když stará žena znovu promluvila a mávla rukou k zadní části místnosti, Lissa se zarazila v půli cesty.

„Ne. Tyhle dveře jsou pro ty, kteří selžou. Ty jdi tamtěmi.“

Lissa se tedy otočila a vydala se k těm jednoduchým. Vypadaly, že vedou rovnou ven, což nejspíš opravdu vedly. Ticho a klid. Měla dojem, že by té ženě měla něco říct, ale netušila co. A tak jen vzala za kliku a vyšla ven.

Přivítal ji dav provolávající slávu drakovi.

DVACET DVA

„Jsi hrozně šťastná.“

Zamrkala jsem a zjistila, že na mě zírá Soňa. CR-V spokojeně svištělo po hladké dálnici a za okny se míhala rovina Středozápadu lemovaná stromy. Soňa už nepůsobila tak strašidelně a šíleně jako kdysi ve škole nebo ještě nedávno ve svém domě. Spíš vypadala rozrušeně a zmateně, což bylo jen pochopitelné. Zaváhala jsem, než jsem odpověděla, ale pak jsem se usnesla, že není důvod něco tajit.

„Lissa složila druhou zkoušku.“

„Samozřejmě, že ano,“ prohlásil Viktor. Díval se z okna. Tón jeho hlasu jasně prozrazoval, že jen marním čas, když oznamuju něco tak přirozeného.

„Je v pořádku?“ ujistil se Dimitrij. „Žádné zranění?“

Dřív by to ve mně vyvolalo bodnutí žárlivosti. Teď jsem to ale pokládala jen za známku toho, že mu na Lisse opravdu záleží, stejně jako mně.

„Je v pořádku,“ řekla jsem a uvažovala, jestli je to tak docela pravda. Fyzicky zraněná nebyla, ale po tom všem, co jsem viděla…, to v ní asi zanechalo šrámy jiného druhu. Ty zadní dveře byly taky překvapením. Když u předních dveří viděla jen málo shromážděných, myslela si, že takhle pozdě se přišlo podívat na kandidáty jen pár lidí. Ale ne. Ukázalo se, že se všichni sešli vzadu, aby viděli ty, kteří uspěli. Lissa byla věrná svému slibu a nezklamala je. Vyšla ven s hlavou hrdě vztyčenou, usmívala se na diváky a svoje příznivce, jako by už měla na hlavě korunu.

Byla jsem ospalá, ale Lissin triumf mi vykouzlil ve tváři úsměv na hodně dlouho. Jízda po dlouhé neznámé dálnici byla celkem únavná. Viktor se se zavřenýma očima opíral o okýnko. Když jsem se ohlédla, abych se podívala na Sydney, vůbec jsem ji neviděla, což znamenalo, že si nejspíš taky lehla a spí. Zívla jsem a uvažovala, jestli si taky můžu dovolit na chvilku si zdřímnout. Ze Sonina domku jsme vyrazili brzy, protože mě Dimitrij popoháněl. Ale cítila jsem, že těch pár hodin spánku, co mi tam Sydney dopřála, mi rozhodně nestačí.

Opřela jsem si hlavu o sedadlo, zavřela jsem oči a okamžitě usnula. Temnota spánku se vzápětí rozestoupila a měla jsem dojem, že přicházím do snu vyvolaného éterem. Srdce mi poskočilo zděšením i radostí. Po tom, co jsem prožila s Lissou při její zkoušce, začaly sny vyvolané éterem působit výhružně. Na druhou stranu to ale mohla být šance vidět se s Adrianem. A opravdu to tak bylo.

Objevili jsme se na zcela nečekaném místě – na Sonině zahradě. S úžasem jsem zírala na jasně modré nebe a barevné květiny. Adriana jsem málem přehlédla. Měl na sobě tmavozelený kašmírový svetr, který mu dokonale padl. Připadal mi mnohem krásnější než cokoli jiného, co bylo v zahradě k vidění.

„Adriane!“

Rozběhla jsem se k němu a on mě zdvihl do náruče a zatočil se se mnou. Když mě pak zase postavil, rozhlédl se kolem a souhlasně přikývl. „Měl bych tě nechat častěji, abys místo našeho setkání vybírala ty. Máš dobrej vkus. Ale to je jasný už z toho, že chodíš se mnou.“

„Co tím myslíš, že bych měla vybírat místo našeho setkání?“ podivila jsem se a objala ho kolem krku.

Pokrčil rameny. „Když jsem natáhl smysly a zjistil, že spíš, vykouzlil jsem sen, ale nemyslel jsem na žádný konkrétní místo. Nechal jsem tebe, abys ho podvědomě vybrala.“ Rozpačitě zatahal za svůj kašmírový svetr. „Ale nemám na sobě zrovna vhodný oblečení do přírody.“ Jeho svetr vzápětí nahradilo světle šedé tričko s abstraktním vzorkem vepředu. „Je to lepší?“

„Mnohem.“

Usmál se a políbil mě na čelo. „Chybělas mi, malá dhampýrko. Ty můžeš sledovat Lissu i nás ostatní celou dobu, ale já mám jenom tyhle sny. A navíc nemůžu přijít na to, jestli se teď řídíš lidským, nebo vampýrským režimem dne.“

Uvědomila jsem si, že díky svému sledování Lissy toho vím o událostech u královského dvora mnohem víc než on. „Lissa složila druhou zkoušku,“ pověděla jsem mu.

Jo. Jeho překvapený výraz mi jenom potvrdil, že mám pravdu. O té zkoušce vůbec nevěděl, pravděpodobně proto, že tou dobou spal. „Kdy?“

„Před chvílí. Bylo to docela těžký, ale zvládla to.“

„Určitě z toho má radost. Aspoň tak máme víc času na to, abychom očistili tvoje jméno a dostali tě domů. I když si nejsem jistý, že by se mi sem chtělo, kdybych byl tebou.“ Znovu se rozhlédl po zahradě. „Západní Virginie je mnohem hezčí, než jsem si myslel.“

Zasmála jsem se. „Tohle není západní Virginie, i když tam je mimochodem taky hezky. Tohle je zahrada Soni Karpový.“

Strnula jsem, když jsem si uvědomila, co ze mě málem vypadlo. Byla jsem tak šťastná a uvolněná z toho, že ho zase vidím… Div jsem se neprořekla. Adrian se zatvářil velice vážně.

„Řeklas Soňa Karpová?“

V hlavě se mi vynořilo hned několik možností. Lhaní by bylo asi nejjednodušší. Mohla bych tvrdit, že tohle je místo, které jsem navštívila kdysi dávno…, že nás třeba Soňa vzala na školní výlet do svého domu. Ale to mi neznělo moc uvěřitelně. Navíc jsem předpokládala, že se tvářím dost provinile. Přistihl mě. Teď už Adriana žádnou lží neobalamutím.

„Ano,“ přiznala jsem nakonec.

„Rose, Soňa Karpová je Strigojka.“

„Už ne.“

Adrian povzdechl. „Věděl jsem, že se nedokážeš nenamočit do průšvihu. Tak co se stalo?“

„No… Robert Doru ji zachránil.“

„Robert.“ Adrian nevěřícně ohrnul ret. Ti dva uživatelé éteru spolu moc dobře nevycházeli. „Mám dojem, že vplouváme do dost šílenejch vod, takže předpokládám, že Viktor Daškov je s vámi taky.“

Přikývla jsem a zoufale zatoužila, aby mě někdo probudil a přerušil tak Adrianův výslech. Zatraceně. Jak bych se z toho mohla vykroutit?

Adrian mě pustil a začal kolem mě chodit dokola. „Tak fajn. Ty, Belikov, ta alchymistka, Soňa Karpová, Viktor Daškov a Robert Doru se spolu flákáte po západní Virginii.“

„Ne,“ namítla jsem.

„Ne?“

„Nejsme v západní Virginii.“

„Rose!“ Adrian se zastavil a přiblížil se ke mně. „Kde teda sakra jste? Tvůj starej pán, Lissa a všichni ostatní žijou v domnění, že jsi tam a v bezpečí.“

„To jsem,“ přisvědčila jsem povzneseně. „Jen ne v západní Virginii.“

„Tak kde teda jsi?“

„To ti nemůžu říct.“ Příčilo se mi odmítnout mu odpověď a příčil se mi výraz, který to u něj vyvolalo. „Nemůžu ti to říct jednak kvůli bezpečnosti. A pak taky proto…, že to přesně nevím.“

Uchopil mě za ruce. „To nesmíš. Tentokrát se nesmíš vrhat do svých šílených plánů. Copak to nechápeš? Jestli tě najdou, tak tě zabijou.“

„Není to žádnej šílenej plán! Děláme něco důležitýho. Něco, co pomůže nám všem.“

„Něco, co mi nemůžeš prozradit,“ uhodl.

„Bude lepší, když se do toho nezapleteš,“ řekla jsem a pevně mu stiskla ruce. „Bude lepší, když nebudeš znát podrobnosti.“

„A můžu být v klidu, že za tebou stojí tak elitní tým.“

„Adriane, prosím! Prosím, jenom mi věř. Věř mi, že k tomu, co dělám, mám zatraceně dobrý důvod,“ zaúpěla jsem.

Pustil mi ruce. „Věřím, že si myslíš, že k tomu máš dobrý důvod. Jenom si nedovedu představit, co to může být, že kvůli tomu riskuješ život.“

„To riskuju,“ přisvědčila jsem a samotnou mě překvapilo, jak vážně to vyznělo. „Pro něco, co za to stojí.“

Před očima se mi náhle objevilo zrnění, jako když se porouchá televize. Celý svět se začal vytrácet. „Co se to děje?“ zeptala jsem se.

Zamračil se. „Někdo nebo něco mě budí. Nejspíš moje máma, která mě už postý přišla zkontrolovat.“

Natáhla jsem k němu ruce, ale i on se začal rozplývat. „Adriane! Prosím tě, nikomu to neříkej! Nikomu.“

Nevím, jestli mě slyšel, nebo ne, protože sen zmizel už úplně. Probudila jsem se v autě. Nejradši bych začala hned nadávat, abych si trochu ulevila, ale včas jsem se ovládla. Nechtěla jsem, aby se všichni dověděli, že jsem se tak hloupě prořekla. Rozhlédla jsem se kolem a málem jsem vyletěla z kůže, když jsem zaregistrovala, že mě Soňa upřeně pozoruje.

„Měla jsi sen vyvolaný éterem,“ poznamenala.

„Jak to víte?“

„Tvoje aura.“

Ušklíbla jsem se. „Aury mi vždycky připadaly super, ale teď už mě začínají štvát.“

Tiše se rozesmála. To bylo poprvé od její proměny, co jsem ji slyšela zasmát se. „Když je umíš číst, můžeš se toho z nich dovědět mnoho. Byla jsi s Vasilisou?“

„Ne. Se svým přítelem. On taky ovládá éter.“

Vykulila oči překvapením. „Tak s ním jsi byla?“

„Jo. Proč? Co je na tom?“

Zamračila se a zatvářila se zmateně. Po chvilce pohlédla na přední sedadla, kde seděl Dimitrij a Robert, a pak se na mě zahleděla zkoumavým pohledem, z něhož mi přejel mráz po zádech.

„Nic,“ odpověděla. „Nic na tom není.“

Musela jsem se tomu pousmát. „No tak, určitě to vypadá jako…“

„Tady!“ Soňa se náhle odvrátila, naklonila se dopředu a ukázala ven. „Tahle odbočka.“

Málem jsme ji přejeli, ale Dimitrij předvedl jeden ze svých obdivuhodných manévrů, podobný jako při našem útěku v Pensylvánii, a stihl uhnout. Celé auto nadskočilo a zakymácelo se. Slyšela jsem, jak vzadu za mnou Sydney vyjekla.

„Příště by bylo lepší upozornit o něco dřív,“ poznamenal Dimitrij.

Soňa ho ale neposlouchala. Zrak upírala na silnici před námi. Zanedlouho jsme se ocitli před semaforem, na němž byla červená. Jak jsme čekali, všimla jsem si povzbudivé cedule: VÍTEJTE V ANN ARBOR V MICHIGANU. Ta jiskřička života, kterou jsem ještě před chvílí viděla v Soniných očích, teď zmizela. Už zase byla napjatá a pohyby měla jako nějaký robot. Navzdory Sydneyinu šikovnému přesvědčování Soňa z téhle cesty příliš nadšená nebyla. Hryzalo ji špatné svědomí a připadala si jako zrádce.

„Jsme tu?“ zeptala jsem se nedočkavě. „Jak dlouho už vlastně jedeme?“ Cestu jsem totiž skoro nevnímala. Zpočátku jsem sice byla vzhůru, ale pak jsem se soustředila spíš na Lissu a Adriana.

„Šest hodin,“ odvětil Dimitrij.

„Na druhých světlech doleva,“ oznámila Soňa. „Teď na rohu doprava.“

V autě zavládlo napětí. Všichni už byli vzhůru, a jak jsme projížděli předměstím, srdce mi bilo stále rychleji. Který dům? Jeden z těchhle? Jsme už blízko? Jeli jsme sice rychle, ale mně připadalo, že to trvá už celou věčnost. Všichni jsme kolektivně vydechli, když Soňa náhle ukázala ven.

„Támhle.“

Dimitrij odbočil na příjezdovou cestu k hezkému cihlovému domku s dokonale zastřiženým trávníkem. „Víte, jestli tu vaši příbuzní pořád ještě bydlí?“ zeptala jsem se Soni.

Nic neřekla a já si uvědomila, že jsme zase zpátky u toho jejího slibu. Mlčela.

To byl tedy pokrok. „Asi je jen jediný způsob, jak to zjistit,“ prohlásila jsem a rozepnula si bezpečnostní pás. „Plán zůstává?“

Už předtím jsme s Dimitrijem probírali, kdo by měl jít dovnitř a kdo zůstat v autě, pokud nás Soňa zavede na správné místo. Bylo samozřejmé, že necháme v autě oba bratry. Otázkou ovšem bylo, kdo je pohlídá. Nakonec jsme se usnesli, že Dimitrij. Já, Sydney a Soňa půjdeme za jejími příbuznými, kteří budou z té nenadálé návštěvy bezpochyby v šoku.

„Plán zůstává,“ přisvědčil Dimitrij. „Do domu běž ty. Ty nevypadáš tolik nebezpečně.“

„Hele!“

Usmál se. „Řekl jsem ‚nevypadáš‘.“

Jeho logika dávala smysl. I když byl Dimitrij v klidu, vyzařovala z něj síla a potenciální hrozba. Když půjdou ke dveřím tři ženy, obyvatele domu to rozhodně vyděsí méně, obzvlášť kdyby se ukázalo, že Sonini příbuzní už se odstěhovali. Navíc se nedalo vyloučit, že nás schválně zavedla ke špatnému domu.

„Buď opatrná,“ kladl mi na srdce Dimitrij, když jsme vystoupily z auta.

„Ty taky,“ odpověděla jsem. Tím jsem si vysloužila další úsměv, tentokrát o něco vřelejší.

Pochybnosti, které jsem měla ještě před chvilkou, mě přešly v momentě, kdy jsme se Sydney a Soňou vykročily po cestičce k domu. Srdce se mi svíralo. Tohle je ono. Anebo ne? Dospěli jsme k cíli naší cesty? Opravdu teď jako zázrakem objevíme posledního Dragomira? Nebo si se mnou někdo od samého začátku jen zahrával?

Nebyla jsem jediná, kdo byl nervózní. Sydney i Soňa byly taky pořádně napnuté. Vyšly jsme po schodech ke dveřím. Zhluboka jsem se nadechla a zazvonila.

Po pár vteřinách nám přišel otevřít nějaký muž. Byl to Moroj, což vypadalo slibně.

Díval se na nás, přejížděl pohledem z jedné na druhou a bezpochyby uvažoval, co k jeho domu přivádí Morojku, dhampýrku a lidskou ženu. Vypadalo to jako špatný vtip.

„Co pro vás můžu udělat?“ dotázal se.

Ocitla jsem se v rozpacích. Náš plán se zaměřil na podstatu: najít Erikovu milenku a dítě. Ale už mi nebylo tak docela jasné, co říct, když jsme teď byli u cíle. Čekala jsem, že promluví některá z mých společnic, ale nakonec to ani nebylo třeba. Moroj sebou najednou trhl, jako by nevěřil vlastním očím.

„Soňo?“ ujistil se překvapeně. „Jsi to ty?“

Pak jsem z hloubi domu uslyšela hlas nějaké mladé ženy. „Kdo je to?“ Do dveří vedle toho muže se vmáčkla vysoká a štíhlá osoba, kterou jsem znala. Vyrazilo mi to dech. Zírala jsem na její nezkrotné vlnité hnědé vlasy a světle zelené oči. Ty její oči mě na to měly upozornit už dávno. Nezmohla jsem se na slovo.

„Rose!“ vyjekla Jill Mastranová. „Co tady děláš?“

DVACET TŘI

Těch pár vteřin, co následovalo, jako by trvalo věčnost. Nikdo nechápal, co se děje, i když každý z jiných důvodů. Jillino překvapení se rychle změnilo v radost. Jak se ale dívala z jednoho obličeje na druhý, její úsměv se vytrácel a vypadala stejně zmateně jako my ostatní.

„Co se tu děje?“ ozval se nový hlas. Po chvilce se vedle své dcery objevila Emily Mastranová. Zvědavě se podívala na mě a na Sydney, a když spatřila třetí členku naší skupinky, zalapala po dechu. „Soňo!“ Zpanikařila a rychle strčila Jill za sebe. Neměla sice tak rychlé reakce jako strážci, ale její zodpovědnost jsem obdivovala.

„Emily…?“ promluvila Soňa slabým hláskem a vypadalo to, že se každou chvíli rozpláče. „Jsem to já… Opravdu já…“

Emily se pokusila svého muže taky zatáhnout do domu, ale když se na Soňu pořádně podívala, nechala toho. Soňa nevypadala jako Strigojka. Navíc byla venku na denním světle. Emily zaváhala a otevřela ústa, aby promluvila, jenže se nezmohla na slovo. Nakonec se obrátila na mě.

„Rose…, o co tu jde?“

Překvapilo mě, že mě považuje za autoritu. Předtím jsme se setkaly pouze jednou a určitě jsem se netvářila zvlášť chytře, protože jsem si vůbec nebyla jistá, jestli to vím. Na několikátý pokus se mi povedlo vykoktat: „Myslím… Myslím, že bychom měli jít dovnitř…“

Emily znovu upřela pohled na Soňu. Jill se mezitím pokoušela procpat dopředu, aby viděla, co se tu děje, jenže Emily jí pořád blokovala výhled. Zjevně si zatím nebyla tak docela jistá, že je to bezpečné. To jsem jí nemohla vyčítat. Nakonec pomalu přikývla a uhnula stranou, abychom mohly vejít.

Sydney střelila pohledem k autu, v němž čekali Viktor, Robert a Dimitrij. „Co s nima?“

Zaváhala jsem. Chtěla jsem, aby u téhle senzace byl Dimitrij se mnou, ale na Emily by toho mohlo být přece jen příliš. Morojové se nemusejí pohybovat zrovna v královských kruzích, aby věděli, kdo je Viktor Daškov a jak vypadá. Naše cesta do Las Vegas toho byla důkazem. Zavrtěla jsem na Sydney hlavou. „Můžou počkat.“

Usadili jsme se v obýváku a já zjistila, že ten chlápek, který nám otevřel, je Emilyin manžel John Mastrano. Emily nám nabídla občerstvení, jako by šlo o úplně obyčejnou návštěvu, ale tvářila se tak, že mi bylo jasné, že je pořád ještě v šoku. Automaticky nám rozdala sklenice vody a v obličeji byla tak bílá, že by klidně mohla být Strigojkou.

Jakmile se taky posadila, John položil svou ruku na její. Na nás se koukal dost obezřetně, ale na ni hleděl láskyplně a se zájmem. „Co se děje?“

Emily se pořád tvářila nechápavě. „Nevím… Je tu moje sestřenka…, ale já nechápu, jak…“ Těkala pohledem ze mě na Sydney a na Soňu. „Jak je to možné?“ zeptala se rozechvělým hlasem.

„To udělala Lissa, že jo?“ vykřikla Jill, která bezpochyby znala celou historii své příbuzné. Pochopitelně z toho byla taky v šoku a trochu nervózní, ale nad tím vším u ní začínalo převažovat nadšení. „Slyšela jsem, co se stalo s Dimitrijem. Je to pravda, že jo? Lissa umí uzdravit Strigoje. Zachránila ho. Zachránila…“ Jill se otočila k Soně a její nadšení trochu ochablo. Uvažovala jsem, co se jí asi o Soně doneslo. „Zachránila tě.“

„Lissa to neudělala,“ vysvětlila jsem. „Udělal to jiný…, ehm, uživatel éteru.“

Jill se celá rozzářila. „Adrian?“ Už jsem úplně zapomněla, že je do něj blázen.

„Ne… Někdo jinej. Ale to teď není důležitý,“ dodala jsem rychle. „Soňa je… už zase Morojka, i když ještě trochu zmatená. Není tak docela ve svý kůži.“

Soňa celou dobu hltala pohledem svou sestřenici, ale teď se na mě sarkasticky podívala. „Umím mluvit sama, Rose.“

„Promiňte,“ vyhrkla jsem.

Emily pohlédla na Sydney a zamračila se. Obě ženy se jen seznámily, ale nic víc si zatím neřekly. „Proč jste tady?“ Emily ani nemusela vysvětlovat, co její dotaz skutečně znamená. Chtěla vědět, co tady dělá člověk. „Jste dárkyně?“

„Ne!“ vykřikla Sydney a nadskočila vedle mě rozčilením. Nikdy jsem u ní neviděla tak bouřlivou a znechucenou reakci. „Zopakujte to ještě jednou a jdu pryč! Jsem alchymistka.“

To se setkalo jen s prázdnými nechápavými pohledy. Naznačila jsem Sydney, aby si zase sedla. „Klídek, holka. Oni asi nevědí, kdo jsou alchymisti.“ V hloubi duše jsem byla ráda. Když jsem se poprvé dozvěděla o existenci alchymistů, připadalo mi, že jsem poslední na světě, kdo o nich ještě neslyšel. Bylo hezké zjistit, že jsou i jiní, kteří o jejich existenci nemají tušení. Pro zjednodušení jsem to Emily vysvětlila takhle: „Sydney nám pomáhá.“

Emily pohlédla znovu na svou sestřenku a do jejích modrých očí vhrkly slzy. Emily Mastranová byla jednou z nejkrásnějších žen, které jsem kdy potkala. Dokonce i slzy jí slušely. „Jsi to opravdu ty, viď? Přivedli tě zpátky ke mně. Ach, Bože.“ Vstala a přešla k Soně, aby ji mohla láskyplně obejmout. „Tolik jsi mi chyběla. Nemůžu tomu uvěřit.“

Připadalo mi, že taky nemám daleko k pláči, ale naštěstí jsem si včas připomněla, že jsme tu proto, abychom splnili svůj úkol. Uvědomovala jsem si, jak je to celé překvapivé. Právě jsme obrátili svět rodiny Mastranových vzhůru nohama… a já se chystala celou situaci zkomplikovat ještě víc. Příčilo se mi pomyšlení, že to musím udělat. Přála jsem si, aby měli dostatek času si na to přivyknout, aby mohli oslavit ten zázrak, že se jim Soňa vrátila. Jenže hodiny u královského dvora – i hodiny mého života – odříkávají dál.

„Přivezli jsme ji,“ řekla jsem nakonec, „ale jsme tady z jinýho důvodu.“

Netuším, co prozradil tón mého hlasu, ale Emily strnula, odstoupila od Soni a usedla zase vedle svého manžela. V tu chvíli jí nejspíš došlo, proč jsme přijeli. V jejích očích se zračil strach – jako by se téhle návštěvy děsila už celé roky, jako by si to už stokrát představovala.

Tak jsem přešla k věci. „Víme… víme o Erikovi Dragomirovi.“

„Ne,“ řekla Emily a z jejího hlasu prosakovalo jak zoufalství, tak příkrost. Její zarputilost mi připomínala původní Soninu neochotu pomoct nám. „Ne. Tohle ne.“

V okamžiku, kdy jsem spatřila Jill a poznala ty její oči, věděla jsem, že jsme na správném místě. A Emilyina slova – nebo spíš to, že nic nepopřela – mi to jen potvrdila.

„Musíme,“ řekla jsem. „Tohle je vážné.“

Emily se obrátila na Soňu. „Slíbilas to! Slíbila jsi, že to nikomu nepovíš!“

„Nepověděla jsem to,“ řekla Soňa, ale v jejím výrazu se zračily pochyby.

„Nepověděla,“ potvrdila jsem a doufala, že je přesvědčím obě. „Těžko to vysvětlit…, ale svůj slib dodržela.“

„Ne,“ zopakovala Emily. „Nepřipadá v úvahu. O tom se bavit nebudeme.“

„O co jde?“ chtěl vědět John. V očích mu jiskřilo vzteky. Nelíbilo se mu, že sem vtrhnou cizí lidi a rozčilují jeho ženu.

Svá slova jsem adresovala Emily. „Musíme se o tom bavit. Prosím. Potřebujeme vaši pomoc. Potřebujeme její pomoc.“ Mávla jsem rukou směrem k Jill.

„Co tím myslíš?“ podivila se Jill. Když viděla reakci své matky, její předchozí nadšení vyprchalo.

„Jde o tvého…“ Zarazila jsem se. Vrhla jsem se do toho všeho po hlavě a chtěla najít Lissina sourozence – její sestru, jak jsme teď zjistili – a vůbec jsem nepomýšlela na následky. Měla jsem si uvědomit, že tohle bude tajemství pro všechny, včetně toho dítěte. Neuvažovala jsem o tom, jaký to může být šok. A nebyla to nějaká cizí osoba, byla to Jill. Moje kamarádka Jill. Holka, kterou jsme všichni brali jako mladší sestru. Co se jí to chystám udělat? A když jsem se podívala na Johna, došlo mi, že to bude ještě horší. Považuje ho Jill za svého otce? Tahle rodina se otřese v základech a bude to moje vina.

„Ne!“ vykřikla Emily a znovu vyskočila. „Vypadněte! Všichni! Nechci vás tady!“

„Paní Mastranová…,“ zaškemrala jsem. „Nemůžete dělat, že se to nestalo. Musíte tomu čelit.“

„Ne!“ Ukázala ke dveřím. „Vypadněte! Vypadněte, nebo… zavolám policii! Nebo strážce. Ty…“ Teď už se vzpamatovala z prvotního šoku, že zase vidí Soňu, a zadívala se na mě. Viktor zjevně není jediným zločincem, na nějž byli Morojové upozorněni. „Ty jsi uprchlice! Vražedkyně!“

„To teda není!“ vložila se do toho Jill a naklonila se vpřed. „Už jsem ti říkala, že to je nějakej omyl, mami.“

„Vypadněte,“ zopakovala Emily.

„Když nás vyhodíte, skutečnost tím stejně nezměníte,“ prohlásila jsem a snažila se zůstat v klidu.

„Řekne mi tady někdo prosím, co se sakra děje?“ John už byl v obličeji celý rudý a působil dost rozzlobeně. „Pokud mi nikdo neodpoví do třiceti vteřin, zavolám strážce i policii.“

Podívala jsem se na Jill a nebyla schopná promluvit. Nevěděla jsem, jak to říct, a už vůbec ne nějakým taktním způsobem. Sydney s tím ale problém neměla.

„On není tvůj otec,“ vyhrkla a ukázala na Johna.

V místnosti nastalo ticho. Jill se tvářila skoro až zklamaně, jako by čekala nějaké mnohem senzačnější odhalení.

„Já vím. Je to můj nevlastní otec. Teda ale za tátu ho samozřejmě považuju.“

Emily se schoulila na gauči a skryla si obličej do dlaní. Vypadala, že brečí, ale byla jsem si jistá, že se kdykoli může vzpamatovat a zavolat na policii. Tohle musíme zvládnout rychle, i když to bude bolestné.

„Ano. Není tvůj biologický otec,“ prohlásila jsem s pohledem pevně upřeným na Jill. Ty oči. Jak to, že jsem si nikdy nevšimla jejích očí? „Tvým otcem je Eric Dragomir.“

Emily zaúpěla. „Ne,“ naléhala. „Prosím, nedělej to.“

Johna už vztek přešel a teď se tvářil nechápavě, což už se tady stávalo zvykem. „Cože?“

„To… ne.“ Jill pomalu zavrtěla hlavou. „To není možný. Můj otec byl… obyčejnej chlap, co nás s mámou opustil.“

V určitém ohledu to vlastně byla pravda. „Byl to Eric Dragomir,“ zopakovala jsem. „Jsi součástí jejich rodiny. Lissa je tvoje sestra. Ty jsi…“ Překvapilo mě, když jsem teď na Jill pohlížela z úplně jiného úhlu. „Jsi královská.“

Jill byla vždycky plná energie a optimismu, byla naivní a okouzlující. Teď se ale tvářila vážně a zachmuřeně, takže vypadala starší než na svých patnáct. „Ne. Tohle je vtip. Můj táta nebyl nikdo významnej. Já nejsem… Ne. Rose, nech toho.“

„Emily.“ Trhla jsem sebou, jak mě překvapilo, že Soňa promluvila. Její výraz mě překvapil ještě víc. Byl autoritativní. Vážný. Odhodlaný. Soňa byla mladší než Emily, podle mého odhadu asi o deset let. Ale sledovala svou sestřenku takovým pohledem, že si Emily musela připadat jako zlobivé děcko. „Emily, je na čase to vzdát. Musíš jí to říct. Proboha, musíš to říct Johnovi. Tohle už nemůžeš dál tajit.“

Emily vzhlédla a zadívala se Soně do očí. „Nemůžu to říct. Ty víš, co by se stalo… Tohle jí nemůžu udělat.“

„Nikdo z nás neví, co se stane,“ prohlásila Soňa. „Ale všechno se ještě zhorší, pokud se teď nezachováš správně.“

Po delší chvíli Emily nakonec sklopila zrak a zadívala se na podlahu. Ten její smutný výraz mi úplně lámal srdce. A nejen mně.

„Mami?“ oslovila ji Jill roztřeseným hlasem. „Co se děje? To je všechno nějaký nedorozumění, viď?“

Emily s povzdechem pohlédla na svou dceru. „Ne. Jsi dcerou Erika Dragomira. Rose má pravdu.“ John ze sebe vydal tichý přiškrcený zvuk, ale svou ženu nepřerušil. Znovu mu stiskla ruce. „To, co jsem vám oběma říkala celé ty roky…, byla pravda. Většinou. Krátce jsme spolu… byli.“ Odmlčela se a tentokrát pohlédla na Johna. Její výraz zjihl. „Říkala jsem ti…“

Přikývl. „A já zas řekl tobě, že mi na minulosti nezáleží. Tvoje minulost nikdy neměla vliv na to, co k tobě cítím, co cítím k Jill. Ale nikdy mě nenapadlo…“

„Mě taky ne,“ připustila. „Když jsem ho potkala poprvé, ani jsem nevěděla, kdo to je. Bylo to v době, kdy jsem žila v Las Vegas a měla svou první práci. Tančila jsem v show v Čarodějné hodině.“

Vykulila jsem oči, ale nezdálo se, že by si toho někdo všiml. Čarodějná hodina. Byla jsem v tom kasinu s kamarády, když jsme hledali Roberta. Vzpomněla jsem si, že jsme tam potkali muže, který se zmínil, že se Lissin otec zajímal o tanečnice. Věděla jsem, že teď Emily pracuje v Detroitu v baletní skupině, proto ostatně žili v Michiganu. Nikdy by mě nenapadlo, že začínala jako tanečnice u tyče v Las Vegas. Ale proč ne? Někde začít musela a její vysoká postava a ladné pohyby ji předurčovaly pro jakýkoli tanec.

„Byl tak milý… a tak smutný,“ pokračovala Emily. „V té době mu zemřel otec a on se pokoušel utopit svůj zármutek v alkoholu. Chápala jsem, jak je z té ztráty nešťastný, ale teď…, teď to chápu opravdu. Byla to další ztráta v jeho rodině. Jejích členů bylo čím dál méně.“ Zamyšleně se zamračila a pak pokrčila rameny. „Byl to hodný muž a myslím, že svou ženu opravdu miloval. Ale byl na dně. Nemyslím, že mě jen využil. Záleželo mu na mně, ale pochybovala jsem, že to, co se mezi námi stalo, by se odehrálo i za jiných okolností. Každopádně jsem byla smířená s tím, jak to dopadlo, a byla jsem odhodlána pohnout se v životě zase dál…, jenže pak přišla Jill. Kontaktovala jsem Erika, protože jsem myslela, že by o tom měl vědět – ale jasně jsem mu řekla, že od něj nic neočekávám. To už jsem věděla, kdo to je, takže jsem si od něj nic neslibovala. Kdybych mu to dovolila, myslím, že by tě chtěl poznat a chtěl by, abys byla součástí jeho života.“ Emily upírala zrak na Jill. „Jenže já viděla, jaký je jeho svět. Život u královského dvora je jen samá politika a lhaní a podrazy. Nakonec jediné, co jsem od něj přijala, byly peníze, i když jsem o ně vlastně ani nestála. Nechtěla jsem mít dojem, že ho vydírám, ale chtěla jsem ti zajistit budoucnost.“

Promluvila jsem bez rozmýšlení. „Ale nežijete si, jako byste měli takový prachy.“ Litovala jsem svých slov hned, jak jsem je vypustila z pusy. Jejich dům byl hezký, ale rozhodně nijak drahý. Těm prostředkům, které jim zřejmě přicházely na bankovní účty, takový životní standard neodpovídal.

„Ne,“ řekla Emily. „Ty peníze jsou samozřejmě pro případ nouze. Většinu z nich jsem dávala stranou a šetřila je pro Jill do budoucna. Aby mohla dělat, co bude chtít.“

„Co tím myslíš?“ dotázala se Jill znechuceně. „O jakých penězích to mluvíš?“

„Jsi dědička,“ řekla jsem. „A královská.“

„To teda nejsem,“ namítla. Zběsile se dívala z jednoho na druhého. Připomínala mi laň, která se chystá každou chvíli dát na úprk. „To je nějaká chyba. Všichni jste se spletli.“

Emily se zvedla a došla k židli, na níž Jill seděla. Klekla si a vzala dceru za ruku. „Všechno je to pravda. A moc mě mrzí, že se to musíš dovědět takhle. Ale nic to nemění. Náš život se nezmění. Budeme žít stejně jako předtím.“

Na Jill bylo znát, že prožívá plno emocí – nejvíc se asi bála a nerozuměla tomu –, ale pak se sklonila a opřela si čelo o matčino rameno. „Dobře.“

Byla to dojemná chvíle a mně z toho bylo skoro až do pláče. Na tomhle rodinném dramatu jsem měla svůj podíl. Stejně jako před chvílí jsem i teď chtěla, aby měli Mastranovi víc času na to, aby se mohli s obratem událostí vyrovnat. Jenže času bylo málo.

„Nemůžete,“ pověděla jsem jim. „Nemůžete žít jako dřív. Jill… Jill musí jít na královský dvůr.“

Emily se od dcery odtrhla a zadívala se na mě. Ještě před vteřinou byla smutná a nervózní. Teď z ní sálal vztek a zuřivost. Příkře mě sledovala svýma modrýma očima. „Ne. Nikam nepůjde. Tam za žádnou cenu nepůjde.“

Jill už královský dvůr navštívila, ale Emily i já jsme dobře věděly, že tentokrát by se nejednalo jen o nějaký obyčejný výlet. Jill tam musí přijít a odhalit svou pravou identitu. Ačkoli pravá možná nebylo to správné slovo. Chovat se jako královská neměla v povaze – aspoň prozatím. Byla stejná jako vždycky, jen její jméno se změnilo. A tu změnu je třeba dát všem na vědomí – a celý morojský královský dvůr se otřese v základech.

„Musí,“ naléhala jsem. „U dvora kvete korupce a rodina Dragomirů musí sehrát svou roli, aby to napravila. Lissa sama nemá žádnou moc, když nemá rodinný kvórum. Všichni ostatní královští… po ní jen dupou. Chtějí protlačit zákony, který nepomůžou nikomu z nás.“

Emily stále klečela u židle, jako by tím chtěla Jill ochránit před mými slovy. „A právě proto tam Jill jít nemůže. Proto jsem nedovolila Erikovi, aby se k ní veřejně přiznal. Nechci, aby se do toho míchala. To místo je otrávené. Taťánina vražda je toho důkazem.“ Emily se odmlčela a ostře na mě pohlédla, což mi připomnělo, že jsem hlavní podezřelou. „Všichni ti královští… jsou zlí. Nechci, aby se Jill stala jednou z nich. Nedovolím jí stát se jednou z nich.“

„Ne všichni královští jsou takoví,“ namítla jsem. „Lissa taková není. Snaží se změnit systém.“

Emily mě obdařila hořkým úsměvem. „A co si asi myslí ostatní o její reformě? Jistě jsou královští, kteří by ji rádi umlčeli, a nelíbilo by se jim, kdyby se rod Dragomirů zase vrátil. Říkala jsem ti, že Eric byl hodný muž. Někdy si myslím, že možná nebyla náhoda, že celá jeho rodina vymřela.“

Zalapala jsem po dechu. „To je směšný.“ Najednou už jsem si tím ale tak jistá nebyla.

„Vážně?“ Emily na mě upřela oči, jako by vytušila moje pochyby. „Co myslíš, že by udělali, kdyby se objevil další Dragomir? Ti, co oponují Lisse? Co myslíš, že by udělali, kdyby mezi nimi a její rodinnou mocí stála jen jedna osoba?“

Její náznaky byly děsivé…, jenže jsem si moc dobře uvědomovala, že se možná bojí právem. Když jsem pohlédla na Jill, sevřelo se mi srdce. Čemu bych ji vystavila? Milou a nevinnou Jill. Jill chtěla prožít v životě nějaké dobrodružství, ale byla ještě tak mladá. Když se bavila s kluky, ještě se u toho červenala. Její touha naučit se bojovat byla napůl způsobena zbrklostí mládí a napůl instinktivní touhou chránit svůj lid. Kdyby vstoupila do světa královských, technicky vzato by svému lidu pomohla, i když ne tak, jak si představovala. Ale znamenalo by to taky, že by se zapletla do temných a zlověstných intrik u dvora.

Emily si moje mlčení vyložila jako souhlas. V jejím obličeji se zračil triumf a úleva. Ale to vše zmizelo, když Jill náhle promluvila.

„Udělám to.“

Všichni jsme vyvalili oči. Až dosud jsem na ni pohlížela s lítostí jako na oběť. Teď mě překvapila její odvaha a ráznost. Pořád se sice tvářila trochu zděšeně a šokovaně, ale čišelo z ní odhodlání, jaké jsem u ní jaktěživa neviděla.

„Co?“ vykřikla Emily.

„Udělám to,“ řekla Jill o něco pevnějším hlasem. „Pomůžu Lisse a… Dragomirům. Půjdu s Rose ke dvoru.“

Rozhodla jsem se, že by nebylo nejlepší zmiňovat se o tisíci problémech, které by pro mě znamenalo třeba se jen přiblížit ke královskému dvoru. Teď to nebylo důležité. Upřímně řečeno, už jsem jenom improvizovala. A byla jsem ráda, že se Emilyino naštvání přesunulo ode mě jinam.

„Nepůjdeš tam! Nepustím tě.“

„Ty za mě nemůžeš rozhodnout!“ vyjekla Jill. „Už nejsem dítě.“

„Ale rozhodně ještě nejsi dospělá,“ opáčila Emily.

Ty dvě se začaly hádat a zanedlouho se do toho vložil i John, který podpořil svou ženu. Uprostřed té rodinné hádky se ke mně Sydney naklonila a zašeptala: „Vsadím se, že tě nenapadlo, že nejtěžší část téhle mise bude přesvědčit mámu ‚spasitelky‘, aby ji pustila ven.“

Nejhorší na tom jejím vtípku bylo, že to byla svým způsobem pravda. Jill potřebujeme a já jsem takovouhle komplikaci rozhodně nepředvídala. Co když Emily odmítne? Zjevně se patnáct let snažila utajit Jillin původ, jak jen mohla. Ale měla jsem dojem, že Jill by klidně ke dvoru utekla, kdyby to jinak nešlo. A já bych jí samozřejmě pomohla.

Soňa se opět nečekaně vložila do rozhovoru. „Emily, tys mě neslyšela? Tohle všechno se stane, ať už budeš chtít nebo ne. Když nepustíš Jill teď, půjde příští týden. Nebo příští rok. Nebo za pět let. Ale jednou se to stane.“

Emily usedla do křesla a zkřivila obličej. „Ne. Já to nechci.“

Soniným hezkým obličejem se mihl zahořklý výraz. „Život se nestará o to, co chceme. Když budeš jednat hned, můžeme předejít veliké katastrofě.“

„Mami, prosím,“ zaškemrala Jill a prosebně na ni upřela jadeitově zelené oči Dragomirů. Znala jsem Jill natolik, aby mi bylo jasné, že by matku klidně neposlechla a utekla, jenže to nechtěla udělat, pokud to nebude nutné.

Emily se zadívala do prázdna a zamrkala dlouhými řasami. Přestože stála v cestě mým plánům, věděla jsem, že to dělá z čiré lásky a starostlivosti. To k ní ostatně nejspíš přitáhlo i Erika.

„Dobře,“ řekla nakonec. Povzdechla si. „Jill může jít – ale já půjdu taky. Na tom místě nebudeš beze mě.“

„Ani beze mě,“ přidal se John. Pořád se tvářil trochu nechápavě, ale byl odhodlán podpořit svou ženu a nevlastní dceru. Jill se na oba dívala s vděčností, což mi jen připomnělo, že jsem z téhle funkční rodiny právě udělala nefunkční. Nebylo součástí plánu, že s námi půjde i Emily s Johnem, ale to jsem jim jen těžko mohla zazlívat, vzhledem k tomu, jak jsem jim ublížila. A Emily jsme stejně potřebovali, aby nám pověděla všechno o Erikovi.

„Děkuju vám,“ řekla jsem. „Moc vám děkuju.“

John mě probodl pohledem. „Pořád jsme ale nedospěli k žádnému rozhodnutí, co s uprchlicí v našem domě.“

„Rose to neudělala!“ Z Jill čišelo plamenné odhodlání. „Někdo to na ni narafičil.“

„Přesně tak.“ Zaváhala jsem a pak jsem dodala: „Pravděpodobně to udělali ti, co jsou proti Lisse.“

Emily zbledla, ale já s ní chtěla jednat na rovinu, i když tím potvrdím její obavy. Nadechla se, aby se uklidnila. „Věřím ti. Věřím, žes to neudělala. Nevím proč…, ale věřím ti.“ Téměř se usmála. „Ne, vím proč. Kvůli tomu, co už jsem řekla o těch zmijích u dvora. Oni takové věci dělají. Ty ne.“

„Jsi si jistá?“ dotázal se John nervózně. „Stačí tyhle zmatky s Jill a ještě mít doma kriminálnici…“

„Jsem si jistá,“ ujistila ho Emily. „Soňa i Jill Rose věří, tak já taky. Všechny jste tu vítány a můžete tu přespat, protože ke dvoru asi nevyrazíme hned teď.“

Otevřela jsem pusu, abych řekla, že klidně můžeme vyjet okamžitě, ale Sydney do mě šťouchla loktem. „Děkujeme vám, paní Mastranová,“ řekla s diplomacií vlastní alchymistům. „To by bylo skvělé.“

Snažila jsem se nemračit. Pořád mě tlačil čas, ale samozřejmě jsem si uvědomovala, že Mastranovi se musejí na takovou cestu připravit. Navíc bude určitě lepší cestovat za dne. V duchu jsem si představila mapu a odhadla, že cestu zpátky ke dvoru můžeme zvládnout za jeden den. Přikývla jsem na souhlas a smířila se s tím, že přespíme u Mastranových.

„Díky. Moc si toho vážíme.“ Vtom jsem si vybavila Johnova předchozí slova. Stačí tyhle zmatky s Jill a ještě mít doma kriminálnici. Obdařila jsem Emily nejpřesvědčivějším a nejvlídnějším úsměvem, na jaký jsem se jen zmohla. „Jsou s námi ještě… ehm, kamarádi, co čekají před domem v autě…“

DVACET ČTYŘI

Vzhledem k tomu, že se k sobě soňa s robertem prve chovali dost nepřátelsky, mě teď překvapilo, když zkombinovali svoje schopnosti, aby vytvořili iluzi kolem bratrů Daškovových. Zastřelo to jejich vizáž a navíc se představili pod falešnými jmény, takže Mastranovi prostě předpokládali, že jsou to další účastníci našeho bizarního výletu. Při všech zmatcích, které jsme jim způsobili, si příliš nelámali hlavu s tím, že u nich přespí o něco více osob.

A jelikož byli dobří morojští hostitelé, nespokojili se jen s ním, že nám připravili večeři. Emily také zavolala dárce, což byla jakási „dodávka krve až do domu“. Morojové, kteří žijí mimo chráněné oblasti a zdržují se mezi lidmi, mají přístup k tajným dárcům žijícím v okolí. Tihle dárci mají své majitele, kteří si tímto způsobem vydělávají peníze. Je normální, že Moroj prostě přijde do domu „majitele“ dárce, ale Emily tentokrát zařídila, že jim dárce přivezou až domů.

Udělala to z čiré laskavosti a nejspíš by to udělala pro jakékoli morojské hosty – tudíž i pro ty, kteří jí přinesli zvěsti, jichž se děsila po celý život. Ani netušila, jak zoufale naši Morojové potřebují krev. Nevadilo mi tolik, že oba bratři trpí a jsou zesláblí, ale Soňa rozhodně krev potřebovala, aby se zotavila ze své proměny.

A opravdu, když konečně dorazil dárce se svým majitelem, Soňa se napila jako první. Dimitrij a já jsme šli nahoru, aby nás nikdo neviděl. Soňa s Robertem stěží dokázali vyvolat éterem dostatečnou iluzi, aby před majitelem zastřeli identitu Roberta a Viktora. Chtít po nich, aby pozměnili identitu ještě mně a Dimitrijovi, by už bylo příliš. A vzhledem k tomu, že patříme k hledaným osobám, raději jsme to nechtěli riskovat.

Když jsme nechali bratry bez dozoru, byli jsme z toho s Dimitrijem nervózní, ale ti dva vypadali, že je nezajímá nic jiného než aby se napili krve. Snad se o nic nepokusí. Navíc jsme se s Dimitrijem chtěli trochu zcivilizovat, neboť jsme ráno neměli čas se osprchovat. Hodili jsme si mincí a já šla do sprchy první. Když jsem se ale umyla a prohrabávala svoje oblečení, zjistila jsem, že už nemám na sebe žádné obyčejné, které by bylo čisté. Zbývaly jen šaty, které mi Sydney dala do batohu. Ušklíbla jsem se, ale nakonec jsem si řekla, že jednu noc to v nich přežiju. Stejně nebudeme dělat nic jiného, než čekat na zítřejší odjezd. A třeba mi Mastranovi dovolí, abych si tu vyprala, než vyrazíme na cestu. Ještě jsem si vyfénovala vlasy a konečně jsem si zase připadala společensky přijatelně.

Se Sydney jsem měla sdílet jeden pokoj pro hosty a bratři Daškovovi druhý. Soňa měla přespat v Jillině pokoji a Dimitrijovi přidělili gauč. Ani na vteřinu jsem nepochybovala, že jakmile všichni ulehnou ke spánku, bude stejně bloumat po chodbách a hlídat. Zase si určíme směny a budeme hlídat na střídačku. Zatím se pořád ještě sprchoval a já jsem vyšla z pokoje a vykoukla přes zábradlí, abych se podívala, co se děje v přízemí. Mastranovi, Soňa i oba bratři tam seděli s dárcem a jeho majitelem. Nezdálo se, že by se tam dělo něco nepatřičného. S úlevou jsem se vrátila do svého pokoje a využila čas k tomu, abych se podívala na Lissu.

Po prvotním nadšení z toho, že zvládla zkoušku, se uklidnila. Předpokládala jsem, že si nejspíš půjde lehnout, když se tolik potřebuje vyspat. Ale ne. Nešla do postele. Spolu s Eddiem a Christianem zašla za Adrianem. Došlo mi, že to ona ho vzbudila ze sna, který se mi zdál v autě a ve kterém jsme se sešli. Projela jsem její nedávné vzpomínky a ihned jsem se dověděla, co se stalo od té doby.

„Co se děje?“ zeptal se Adrian a díval se z jednoho na druhého. „Měl jsem hezkej sen.“

„Potřebuju tě,“ oznámila mu Lissa.

„To mi ženy říkají často,“ prohlásil. Christian vydal zvuk, jako by zvracel. Eddie se neubránil úsměvu, přestože se jinak tvářil nečitelně jako dokonalý strážce.

„Myslím to vážně,“ řekla. „Právě jsem dostala vzkaz od Ambrose. Chce nám povědět něco důležitého a… Já nevím. Pořád si nejsem jistá, jakou roli v tom všem vlastně hraje. Chci, aby u toho setkání byl ještě někdo. Potřebuju tvůj názor.“

„Tohle tedy často neslýchám,“ prohlásil Adrian.

„Makej a rychle se obleč,“ poručil mu Christian.

Upřímně jsem se divila, že někdo ještě vůbec spí, když nás neustále někdo budí. Adrian se bez protestů rychle oblékl. Navzdory těm jeho lehkomyslným poznámkám jsem dobře věděla, že udělá cokoli, co by mohlo očistit moje jméno. Už jsem si ovšem nebyla tak jistá, jestli někomu neprozradí, jak šílenou akci podnikám. Mrzelo mě, že jsem se před ním prořekla.

Moji kamarádi spěchali do budovy, kde navštívili Ambrose už předtím. Tam bydlel i pracoval. Celý královský dvůr už se probouzel, venku pobíhala spousta lidí. Bezpochyby se chtěli dozvědět, jak dopadla druhá zkouška kandidátů na monarchu. Několik lidí na Lissu radostně pokřikovalo pozdravy. Někteří jí dokonce gratulovali.

„Dneska v noci jsem měla další zkoušku,“ oznámila Adrianovi. „Takovou nečekanou.“

Adrian zaváhal a já čekala, jestli přizná, že už o tom ví ode mě. Taky jsem čekala, že všem prozradí šokující zvěsti o tom, s kým jsem a kde jsem. „Jak to šlo?“ zeptal se namísto toho.

„Prošla jsem,“ odpověděla. „To je všechno, na čem záleží.“

Nedokázala se přinutit k tomu, aby mu pověděla o tom jásajícím davu, který ji nepodporoval jen kvůli zákonu, ale především proto, že jí všichni opravdu věřili. Mezi přihlížejícími byla i Taša, Mia a další spolužáci ze školy, což ji dost překvapilo. Všichni se na ni usmívali. Dokonce i Daniella, která tam čekala, až přijde řada na Rufuse, Lisse nevrle pogratulovala a vypadala překvapeně, že to vůbec zvládla. Celý ten zážitek Lisse připadal jako ze sna a chtěla odtamtud co nejrychleji vypadnout.

Eddieho odveleli, aby pomáhal dalším strážcům, přestože protestoval, že je přece princeznin doprovod. Nakonec Lissu odvedl domů jen Christian s Tašou. Vlastně se k nim přidal ještě strážce jménem Ethan Moore. To byl ten, kvůli kterému si Abe tuhle z Taši utahoval. Abe občas některé věci přehání, ale tentokrát měl pravdu. Ethan vypadal drsně jako každý strážce, ale kdykoli pohlédl na Tašu, jeho drsňácký výraz ho opustil. Zbožňoval ji. Ona ho zjevně měla taky ráda a celou cestu s ním flirtovala – což rozčilovalo Christiana. Mně Ethan připadal milý. Někteří muži asi nemají o Tašu zájem kvůli jejímu zjizvenému obličeji. Bylo hezké vidět, že si jí někdo považuje kvůli její povaze, třebaže se Christian štětil při pouhém pomyšlení, že by kdokoli mohl chodit s jeho tetou. A mně se vlastně tak trochu líbilo vidět Christiana takhle zkřísnutého. To mu jen prospěje.

Ethan s Tašou odešli, jakmile doprovodili Lissu do bezpečí jejího pokoje. Po několika minutách se přiřítil i Eddie, který si pořád stěžoval, jak ho pověřili nějakým „blbým úkolem“, když přece všichni vědí, že má důležitější věci na práci. Zřejmě ztropil takový povyk, že ho nakonec pustili, aby mohl honem za Lissou. Dorazil zhruba deset minut předtím, než byl doručen vzkaz od Ambrose, což bylo vynikající načasování. Eddie by se vyděsil, kdyby přiběhl do Lissina pokoje a našel ho prázdný. Mohl by si pomyslet, že během jeho nepřítomnosti unesli jeho svěřenkyni Strigojové.

Tohle byl sled událostí, které vedly k tomu, co se dělo teď. Lissa a tři kluci šli na tajnou schůzku s Ambrosem.

„Jste tu brzo,“ utrousil a pustil je dál, než Lissa stačila zaklepat podruhé. Nyní stáli v Ambroseově pokoji, který měl daleko k luxusnímu salónu, kde prováděl masáže. Připomínal místnost na koleji – ale moc hezkou. Mnohem hezčí, než v jaké jsem bydlela během studií já. Lissa sledovala jen Ambrose, a tak jí uniklo, že Eddie mezitím rychle pohledem zkontroloval celý pokoj. Byla jsem ráda, že je tak pečlivý. Taky jsem předpokládala, že nejspíš Ambroseovi tak docela nevěří. Asi nevěří nikomu kromě našeho nejužšího kruhu.

„Co se děje?“ zeptala se Lissa, sotva za nimi Ambrose zavřel dveře. „Proč tak naléhavé pozvání?“

„Protože vám musím něco ukázat,“ řekl. Na posteli se válel štos papírů. Zvedl ten nejhořejší. „Pamatujete, jak jsem říkal, že zamkli všechny Taťániny pokoje i věci? Tak teď je sepisují a stěhují.“ Adrian nervózně přešlápl, což bylo něco, co jsem zaznamenala snad jen já. „Měla sejf, kde uchovávala důležité dokumenty, zjevně tajné. A…“

„A?“ naléhala Lissa.

„A já jsem nechtěl, aby je někdo našel,“ pokračoval Ambrose. „Většinou jsem netušil, čeho se týkají, ale pokud je chtěla utajit…, měl jsem dojem, že by měly zůstat utajeny. Znal jsem kombinaci k sejfu, a tak… jsem je ukradl.“ Zatvářil se provinile, ale rozhodně to nebyla lítost vraha. Byla to lítost zloděje.

Lissa dychtivě pohlédla na tu hromadu papírů. „A?“

„Žádný z nich nemá nic společného s tím, co hledáte…, až na tenhle. Možná.“ Podal jí jeden papír. Adrian i Christian se hned nahrnuli k Lisse.

* * *

Drahá Taťáno,

poslední vývoj situace mě trochu překvapuje. Myslím, že svorně chápeme, že bezpečí našeho lidu vyžaduje mnohem víc než jen přivést do práce mladší strážce. Necháváme jich příliš mnoho ležet ladem, obzvláště ženy. Kdybys přikročila k akci a přinutila je vrátit se do služby – a dobře víš, o čem mluvím –, rázem by bylo strážců mnohem víc. Tenhle současný zákon je zcela nedostatečný, zvlášť když sama vidíš, že selhal tvůj experiment s „výcvikem“.

Stejně tak mě šokovalo, že zvažuješ odvolání ostrahy od Dimitrije Belikova. Nechápu, co se přesně stalo, ale nemůžeš věřit jen zjevu. Možná mezi nás vypustíš stvůru – nebo přinejmenším špeha, je třeba, aby byl pod mnohem přísnější ostrahou než dosud. Tvoje neustálá podpora studia éteru je rovněž problematická a bezpochyby vedla k této nepřirozené situaci. Věřím, že existuje důvod, proč byl tento element pro nás tak dlouho ztracen. Naši předci si uvědomovali, jak je nebezpečný, a proto jej potlačovali. Avery Lazarová je toho důkazem a tvoje zázračná Vasilisa Dragomirová ji jistě bude následovat. Tím, že povzbuzuješ Vasilisu, jen přispíváš k úpadku rodu Dragomirů – rodu, jenž měl odejít do historie se ctí, a ne s cejchem šílenství. Tvoje podpora Vasilisy může také ohrozit tvého prasynovce. To by jistě nikdo z nás neviděl rád.

Mrzí mě, že tě zatěžuji tolikerou kritikou. Pohlížím na tebe s velikou úctou a nesmírně si vážím toho, jak zkušeně už tak dlouho vládneš našemu lidu. Nepochybuji, že brzy dospěješ k vhodnějším rozhodnutím – přestože se obávám, že mnozí jiní mou důvěru v tebe nesdílejí. Dotyční by se mohli pokusit vzít záležitosti do svých rukou a já se obávám toho, co by následovalo.

* * *

Dopis byl napsán na počítači a podpis chyběl. Lissa to chvíli nebyla s to vstřebat. Úplně ji vykolejila ta část o rodu Dragomirů s cejchem šílenství. Až příliš se to podobalo vidění, které měla v průběhu té poslední zkoušky.

Christian ji vytrhl z úvah. „No, vypadá to, že Taťána měla nepřátele. Ale to je asi momentálně už úplně jasný.“

„Od koho to je?“ chtěl vědět Adrian. Tvářil se zachmuřeně a rozčileně. Nelíbily se mu takové výhrůžky adresované jeho tetě.

„Nevím,“ odpověděl Ambrose. „Přesně takhle jsem to našel. Možná, že ani ona nevěděla, kdo jí to poslal.“

Lissa souhlasně přikývla. „Rozhodně to vypadá jako anonym.…, ale zároveň mám dojem, že to musel napsat někoho, koho Taťána moc dobře znala.“

Adrian zpražil Ambrose podezíravým pohledem. „Jak můžeme vědět, žes to nenapsal ty, abys nás obalamutil?“

„Adriane,“ okřikla ho Lissa. Neřekla to sice nahlas, ale doufala, že se Adrian podívá na Ambroseovu auru pro případ, že by v ní objevil něco, co jí uniklo.

„Tohle je šílený,“ prohlásil Christian a poklepal na ten papír. „Hlavně ta část, že by se dhampýři měli donutit, aby se z nich stali strážci. Co myslíte, že znamená ta ‚akce‘, o který Taťána věděla?“

Já jsem to věděla, protože na spoustu z toho jsem byla upozorněna už dřív. Nátlak. O tom se Taťána zmínila ve svém dopise.

„Nemám tušení,“ řekla Lissa. Přečetla si dopis znovu. „A co ten ‚experiment‘? Myslíte, že je to o tom, jak Grant trénoval Moroje?“

„To mě taky napadlo,“ řekl Ambrose. „Ale nejsem si jistý.“

„Můžeme vidět zbytek?“ zeptal se Adrian a ukázal na štos papírů. Nevěděla jsem, jestli je tak podezíravý proto, že Ambroseovi nevěří, nebo je to jen výsledek rozrušení nad vraždou jeho tety.

Ambrose podal Lisse papíry, ale sotva jich pár prolistovala, musela souhlasit, že v nich žádné užitečné informace nejsou. Většinou to byly jen právní dokumenty a soukromá korespondence. Stejně jako mě, i Lissu napadlo, že jim možná Ambrose neukázal všechno, co našel. Jenže to by se zatím dalo jen těžko prokázat. Potlačila zívnutí, poděkovala mu a spolu s ostatními odešla.

Doufala, že se doma konečně vyspí, ale zatím pořád přemýšlela o tom dopisu. Jestli je vůbec pravý.

„Ten dopis dokazuje, že někdo měl mnohem větší důvod než Rose být na Taťánu naštvanej,“ poznamenal Christian, když stoupali po schodech v budově směrem k východu. „Teta Taša jednou řekla, že hněv, který vychází z chladného uvažování, je mnohem nebezpečnější než hněv založený na slepé nenávisti.“

„Tvoje teta je fakt filozof,“ řekl Adrian. „Ale všechno, co máme, je dost nepodstatný.“

Ambrose Lisse dovolil, aby si ten dopis vzala. Hned ho složila a strčila do kapsy u džínů. „Jsem zvědavá, co nám k tomu řekne Taša. A Abe taky.“ Povzdechla si. „Přála bych si, aby ještě žil Grant. Byl to dobrý chlap – a možná by o tom taky něco věděl.“

Došli k postrannímu východu v přízemí a Eddie stiskl tlačítko na otevírání dveří. Když vyšli ven, Christian pohlédl na Lissu. „Jak blízko k sobě měli Grant a Serena?“

Eddie se dal do pohybu zlomek vteřiny předtím, než Lissa postřehla problém, ale Eddie pochopitelně byl ve střehu a po problémech koukal. Mezi stromy na nádvoří oddělujícím Ambroseovu budovu od sousední stál nějaký Moroj. Nevybral si zrovna dobrý úkryt, ale bylo to dost daleko od hlavní cesty, takže se tam většinou nikdo nezdržoval.

Muž zaútočil, i když ho zaskočilo, že k němu Eddie běží. Já na rozdíl od Lissy dokázala odhadnout, co má v plánu. Z úhlu útoku a pohybů toho muže se zdálo, že míří k Lisse – s nožem v ruce. Lissa strnula strachy, což se dalo čekat od někoho, kdo není vytrénován na podobné situace. Ale když ji Christian strhl k sobě, ihned se vzpamatovala a spolu s ním a Adrianem se dala na ústup.

Útočník s Eddiem se do sebe zaklínili a vzájemně se snažili povalit na zem. Slyšela jsem, jak Lissa volá o pomoc, ale já jsem se soustředila jen na oba zápasící muže. Ten Moroj byl dost silný a jeho pohyby naznačovaly, že je trénován v boji. Nicméně jsem dost pochybovala, že se začal učit bojovat už na základní škole. Navíc neměl takové svaly jako dhampýři.

Eddie ho samozřejmě přemohl a strhl ho dolů. Přitlačil mu pravou ruku k zemi a snažil se mu z ní vy kroutit ten nůž. I když ten útočník byl Moroj, s nožem asi zacházet uměl. Všimla jsem si totiž (a Eddie nejspíš taky), že má dost jizev a pokroucené prsty na levé ruce. Asi dělal všechno pro to, aby si tu dovednost co nejvíc vytříbil. Přestože ho Eddie omezoval v pohybu, znovu se rozmáchl nožem a mířil Eddiemu na krk. Eddie byl naštěstí dost rychlý, takže ránu odrazil a nůž ho jen škrábl do paže.

Jak se Eddie chránil, poskytl tomu Morojovi větší prostor pro manévrování. Vyprostil se ze sevření a Eddieho odhodil stranou. Neztrácel čas – byl vážně dobrý – a znovu se po Eddiem vyřítil. O jeho úmyslech nemohlo být pochyb. Nemínil se držet se zpátky. Byl tady proto, aby zabíjel. Jeho zbraň žíznila po krvi. Strážci vědí, jak přemoct nepřítele a zajmout ho, ale také nás naučili poznat okamžik, kdy se rozhoduje, jestli zemřeme my, nebo ti druzí, a postarat se, aby to byli oni. Eddie byl rychlejší než jeho protivník a vedly ho instinkty, které v sobě pěstujeme už od malička: zastav to, co se tě snaží zabít. Neměl žádnou pistoli ani nůž, ne tady na královském dvoře. Když se na něj ten Moroj vyřítil podruhé a znovu mu mířil nožem na krk, Eddie použil jedinou zbraň, kterou u sebe měl a o níž s jistotou věděl, že mu zachrání život.

Probodl ho kůlem.

Dimitrij si jednou dělal legraci, že nemusíte být Strigoj, aby vás zranil kůl vražený do srdce. A v tomto případě se nejednalo jen o zranění. Kůl zabíjel, podobně jako u Taťány. Nůž se dotkl Eddieho hrdla, ale upadl dřív, než stačil proniknout kůží. Muž šokovaně vyvalil oči bolestí, ale vzápětí se zhroutil. Byl mrtvý. Eddie odstoupil a zadíval se na svou oběť. V žilách mu proudil adrenalin, jako vždycky v podobných situacích. Náhle uslyšel křik a nadskočil, připraven vypořádat se s další hrozbou.

Byla to skupinka strážců, kteří uslyšeli Lissino volání o pomoc. Stačil jim jediný pohled a jednali tak, jak jim velel trénink. Na zemi ležel mrtvý Moroj a u něj stál někdo se zakrvavenou zbraní. Vystartovali po Eddiem, přitlačili ho ke zdi a vykroutili mu kůl z ruky. Lissa na ně křičela, že to špatně pochopili, že jí Eddie zachránil život a…

„Rose!“

Dimitrijův naléhavý hlas mě vrátil zpátky do domu Mastranových. Seděla jsem na posteli a on klečel přede mnou. Tvářil se zděšeně a držel mě za ramena. „Rose, co se děje? Jsi v pořádku?“

„Ne!“

Odstrčila jsem ho a vydala se ke dveřím. „Musím… Musím se vrátit ke dvoru. Hned. Lissa je v nebezpečí. Potřebuje mě.“

„Rose. Rozo. Zpomal.“ Chytil mě za paži stiskem, ze kterého nebylo možno uniknout. Otočil mě, abych mu viděla do očí. Vlasy měl pořád ještě vlhké ze sprchy a vznášela se kolem něj vůně mýdla. „Pověz mi, co se stalo.“

Rychle jsem mu zopakovala, co jsem viděla. „Někdo se ji pokusil zabít, Dimitriji! A já tam nebyla!“

„Ale byl tam Eddie,“ řekl Dimitrij tiše. „Lissa je v pořádku. Žije.“ Pustil mě a já se znaveně opřela o zeď. Srdce mi bušilo. I když moji kamarádi už byli v bezpečí, pořád jsem se nedokázala uklidnit.

„A teď má průšvih on. Ti strážci vypadali naštvaně…“

„Jen proto, že neznají okolnosti. Viděli mrtvolu a zbraň a z toho vycházeli. Jakmile shromáždí fakta a výpovědi, všechno bude zase v pořádku. Eddie zachránil Moroje. To je jeho práce.“

„Jenže při tom jinýho Moroje zabil,“ připomněla jsem mu. „To nemáme dělat.“ Vyznělo to jako hloupé konstatování něčeho, co je všem jasné, ale já věděla, že Dimitrij pochopil, co tím míním. Strážci musejí Moroje chránit. Oni mají přednost. Zabít některého z nich je nepředstavitelné. Ale stejně tak je nepředstavitelné, že by se jeden Moroj pokusil zabít druhého.

„Tohle nebyla normální situace,“ prohlásil Dimitrij.

Zaklonila jsem hlavu. „Já vím, já vím. Jenom nemůžu snést pomyšlení, že je tam tak bezbranná. Tolik bych se chtěla vrátit a zaručit jí bezpečí. Hned teď.“ Zítřek se mi zdál mnoho let vzdálený. „Co když se to stane zase?“

„Jsou tam jiní, co ji ochrání.“ Dimitrij došel ke mně a usmál se. To mě ve světle těchhle závažných událostí překvapilo. „Věř mi, že ji chci taky ochránit, ale kdybychom odjeli hned, zbytečně bychom riskovali svoje životy. Když s tím počkáme, aspoň budeme riskovat život pro něco důležitého.“

Panika mě trošku přešla. „A Jill je důležitá, viď?“

„Moc důležitá.“

Narovnala jsem se. Polovina mého mozku se snažila uklidnit po tom útoku na Lissu a druhá polovina si uvědomovala, čeho jsme dosáhli. „Dokázali jsme to,“ řekla jsem a ve tváři se mi pomalu rozlil úsměv. „Navzdory všemu… jsme našli Lissinu ztracenou sestru. Uvědomuješ si, co to znamená? Lissa může mít všechno, na co má nárok. Nic už jí nemůžou upřít. Sakra, vždyť by mohla být i královnou, kdyby chtěla. A Jill…“ Zaváhala jsem. „Je součástí prastarý královský rodiny. To je dobrý, co?“

„Myslím, že to záleží na Jill,“ poznamenal Dimitrij. „A taky na tom, jaký to všechno bude mít dopad.“

Znovu se mi vrátily výčitky svědomí z toho, že možná zničím Jill život. Sklopila jsem zrak a zadívala se na zem. „To je v pořádku,“ snažil se mě povzbudit Dimitrij. Vzal mě za bradu a zvedl mi hlavu. Jeho hnědé oči byly vřelé a plné citů. „Udělalas správně. Nikdo jiný by se o nic tak nemožného nepokusil. Jedině Rose Hathawayová. Vsadilas všechno, abys našla Jill. Riskovala jsi svůj život, porušila jsi Abeho pravidla – a vyplatilo se to. Stálo to za to.“

„Doufám, že Adrian si to bude myslet taky,“ broukla jsem. „Teď si totiž myslí, že když jsem opustila náš ‚bezpečný dům‘, udělala jsem největší hloupost v životě.“

Dimitrij spustil ruce. „Ty jsi mu o tom všem řekla?“

„O Jill ne. Ale prokecla jsem se, že už nejsme v západní Virginii. Nechal si to pro sebe,“ dodala jsem rychle. „Nikdo další o tom neví.“

„Tomu věřím,“ přitakal Dimitrij, přestože už ne tak vřele. Ten krásný okamžik rychle pominul. „Připadá… Připadá mi, že je k tobě hodně loajální.“

„To je. Naprosto mu důvěřuju.“

„A jsi s ním šťastná?“ Dimitrij se nezeptal vyloženě drsným tónem, ale ten dotaz byl natolik naléhavý, že mi připomínal policejní výslech.

Uvažovala jsem o svém vztahu s Adrianem. Škádlení, pařby, hry a samozřejmě líbání. „Jo. Jsem s ním šťastná. Je s ním zábava. Teda občas mi leze na nervy…, no dobře, často mi leze na nervy, ale rozhodně není špatnej.“

„Já vím, že není,“ souhlasil Dimitrij. „Je to dobrý kluk. Není snadné to v něm rozpoznat, ale já to vidím. Pořád se ještě dává dohromady, ale rozhodně je na dobré cestě. Viděl jsem to při tvém útěku z vězení. A potom…“ Slova se mu zadrhla na jazyku. „Potom, když ses vrátila ze Sibiře, byl s tebou? Pomáhal ti?“

Přikývla jsem. Všechny ty jeho otázky mě mátly. Jenže se ukázalo, že je to jen rozehřívací kolo k otázce následující.

„Miluješ ho?“

Na světě je jen velmi málo lidí, kteří by mi mohli položit tak osobní otázku, aniž by riskovali, že jim jednu natáhnu. Dimitrij byl jedním z nich. Neměli jsme mezi sebou žádné zábrany, ale vzhledem k našemu komplikovanému vztahu se mi zdálo neskutečné, že se mě na to zeptal. Jak bych mohla vysvětlit muži, jehož jsem kdysi milovala, že teď miluju někoho jiného? Muži, kterého pořád miluješ, zašeptal mi hlas v hlavě. Možná. Pravděpodobně. Znovu jsem si připomněla, že je přirozené, že z mých citů k Dimitrijovi stále ještě něco zůstává. To časem přejde. To musí časem přejít, stejně jako jeho přešly city ke mně. On už je minulost. Adrian je moje budoucnost.

„Jo,“ odpověděla jsem po delší chvíli. „Miluju ho.“

„Dobře. To jsem rád.“ Jenže se rozhodně netvářil, že by byl rád. Nepřítomně zíral z okna. Byla jsem z toho čím dál zmatenější. Proč je rozrušený? Jeho chování neodpovídá tomu, co tvrdí.

Došla jsem k němu. „Co se děje?“

„Nic. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pohodě. Že jsi šťastná.“ Otočil se zase ke mně a přinutil se k úsměvu. Říkal sice pravdu, ale ne celou. „Věci se mění, to je vše. Tolik teď o všem uvažuju. Od té doby s Donovanem… a potom se Soňou… Je to zvláštní. Myslel jsem, že tu noc, kdy mě Lissa zachránila, se všechno změnilo. Ale nezměnilo. V tom uzdravení bylo mnohem víc, než jsem předpokládal.“ Zachmuřil se, ale vzápětí ještě dodal: „Každý den objevuju něco nového. Nějaký nový pocit, na který už jsem zapomněl. Objevím něco, co mi dosud unikalo. Krásu, kterou jsem předtím neviděl.“

„Hele, moje vlasy tam v tý uličce si na seznam nepřidávej,“ utahovala jsem si z něj. „Byl jsi v šoku.“

Jeho úsměv už byl přirozený. „Ne, Rozo. Byly krásné. I teď jsou krásné.“

„To tě spíš trochu vykolejily ty moje šaty,“ řekla jsem a pokusila se tak o vtip. Ve skutečnosti se mi točila hlava z toho, jak se na mě díval.

Sledoval mě těma svýma tmavýma očima a opravdu se na mě díval, což bylo poprvé od chvíle, kdy vešel do pokoje. Ve tváři se mu zračila spousta emocí, které mi nedávaly smysl. Dokázala jsem je určit, ale netušila jsem, co je vyvolalo. Úžas. Smutek. Lítost.

„Co je?“ dotázala jsem se nervózně. „Proč se na mě tak koukáš?“

Zavrtěl hlavou a smutně se usmál. „Protože člověk se někdy zaměřuje jen na detaily a uniká mu celkový obraz. Nejde jen o tvoje šaty nebo vlasy. To ty. Ty celá jsi krásná. Tak krásná, že mě to až bolí.“

V hrudi jsem ucítila podivný pocit. Jako by mě tam šimrali motýli. Jako by se mi zastavilo srdce… Těžko říct, co z toho. V tu chvíli už jsem ale nestála v pokoji pro hosty v domě Mastranových. Vzpomínky mě odnesly jinam. Tahle slova nebo přinejmenším něco podobného už mi jednou řekl. Tak krásná, že mě to až bolí. Bylo to v chatce na Akademii svatého Vladimíra, když jsme spolu poprvé a naposledy měli sex. Tehdy se na mě taky díval takovým pohledem, ale nebylo v něm tolik smutku. A když jsem od něj ta slova slyšela znovu, dveře k mému srdci, které jsem tak dlouho držela zamčené, se najednou otevřely dokořán. Zaplavily mě moje city k němu, všechny ty vzpomínky a vše, co jsme spolu kdy sdíleli. Když jsem ho teď viděla, během jediného okamžiku se mě zmocnil podivný pocit, že ho znám odjakživa. Jako bychom spolu měli pouto…, ale jiné, než mám s Lissou.

„Hele, lidi, máte… a jéje.“ Sydney se zarazila mezi dveřmi a rychle vycouvala. „Pardon. Já…“

S Dimitrijem jsme od sebe okamžitě odskočili. Cítila jsem ten žár a celá jsem se chvěla. Až teď jsem si uvědomila, jak blízko u sebe stojíme. Nevzpomínala jsem si, že bychom k sobě došli tak blízko, nicméně jsme najednou stáli těsně u sebe. Co se to stalo? Bylo to jako v transu. Jako ve snu.

Polkla jsem a pokusila se zpomalit svůj zrychlený tep. „Nic se neděje. Co se stalo?“

Sydney koukala z jednoho na druhého a pořád vypadala, že je jí nepříjemné, že nás vyrušila. Sama sice žádný milostný život neměla, ale i jí bylo jasné, co se tu asi stalo. Byla jsem ráda, že aspoň někomu je to jasné. „Já… Jenom jsem chtěla za vámi. To, co se děje dole, nějak nezvládám.“

Přinutila jsem se k úsměvu, ale ve svých zmatených pocitech jsem se pořád ještě nevyznala. Proč se na mě Dimitrij tak díval? Proč to řekl? Přece o mě nemůže pořád stát. Řekl, že už mě nechce. Řekl, abych ho nechala na pokoji.

„Jasně. My jsme si jen… povídali,“ řekla jsem. Evidentně mi nevěřila. Pokusila jsem se ji tedy přesvědčit… a sebe samu taky. „Povídali jsme si o Jill. Máš nějakou představu, jak ji můžeme dostat na královský dvůr, když jsme hledaní zločinci?“

Sydney nebyla žádný expert na mezilidské vztahy, ale řešení komplikací jí šlo dobře. Uvolnila se a zamyslela se nad naším problémem.

„No, můžeme přemluvit její matku…“

Přerušil ji hlasitý rachot zezdola. Dimitrij i já jsme se okamžitě vrhli ke dveřím, připravení bojovat s čímkoli, co tam Viktor s Robertem způsobili. Oba jsme se ale zastavili nahoře na schodech, protože jsme uslyšeli křik mnoha hlasů.

„Strážci,“ poznamenal Dimitrij. „Dům prohledávají strážci.“

DVACET PĚT

Už jsme slyšeli dusot bot po celém domě a já dobře věděla, že za pár vteřin vtrhnou do patra. Všichni tři jsme zacouvali zpátky do pokoje a kupodivu to byla Sydney, kdo zareagoval jako první.

„Běžte. Já je zdržím.“

To její zdržení nejspíš znamená, že bude držet dveře tak dlouho, dokud ji strážci neodstrčí, ale i těch pár vteřin navíc by nám mohlo pomoct. Přesto jsem nedokázala snést pomyšlení na to, že bychom ji opustili. Dimitrij žádné takové výhrady neměl, hlavně když už jsme slyšeli dupání na schodech.

„Pojď!“ křikl a popadl mě za paži.

Rozběhli jsme se chodbou k nejvzdálenějšímu pokoji, kde byl ubytován Viktor s Robertem. Než jsme tam vpadli, ještě jsem zakřičela na Sydney: „Dostaň Jill ke dvoru!“ Ale nevím, jestli mě slyšela, protože ze zvuků, které ke mně doléhaly, jsem usoudila, že strážci už jsou u ní. Dimitrij v pokoji okamžitě otevřel okno a významně na mě pohlédl. Jako vždy, ani tentokrát jsme nepotřebovali slova, abychom si rozuměli.

Vyskočil jako první, bezpochyby aby schytal cokoli, co čeká venku, dřív než já. Okamžitě jsem ho následovala. Dopadla jsem na střechu přízemní části domu, sjela po ní a doskočila na zem. Dimitrij mě chytil za paži, aby trochu zmírnil můj dopad. Jenže i tak jsem bolestivě doskočila na kotník. Byl to stejný kotník, který jsem si poranila, když jsem skákala ze střechy na Donovana. Trhla jsem sebou, jak mi do celého těla vystřelila bolest, ale hned jsem ji potlačila.

Začaly se k nám sbíhat tmavé postavy, vynořovaly se z úkrytů po celém dvoře. Strážcům samozřejmě nestačilo vyrazit dveře, museli zabezpečit celé místo. Jako vždy jsme si s Dimitrijem stoupli zády k sobě a bojovali jsme s útočníky. A jako vždy bylo těžké je zneškodnit, ale nezabít. Těžké, ale nezbytné. Nechtěla jsem zabíjet vlastní lidi, kteří jen dělají svou práci. A jejich prací je dopadnout uprchlíky. V dlouhých šatech se mi nebojovalo moc dobře. Nohy se mi pořád zamotávaly do látky.

„Ostatní budou venku každou chvíli,“ zavrčel Dimitrij a srazil jednoho strážce k zemi. „Musíme vypadnout. Tam! Ta branka.“

Nemohla jsem odpovědět, ale následovala jsem ho k brance v plotu a cestou jsme se bránili strážcům. Sotva jsme se vypořádali se skupinou na dvoře, další se vyhrnuli z domu. Proklouzli jsme brankou a ocitli se na tiché cestě lemující celý dům Mastranových. Ihned jsme se dali do běhu. Brzy ale začalo být jasné, že Dimitrijovi nestačím. Moje mysl sice dokázala ignorovat bolest, ale moje tělo nedokázalo přimět poraněný kotník, aby pořádně fungoval.

Dimitrij mě v běhu podpíral a pomáhal mi běžet tak, abych nemusela plnou váhou došlapovat na zraněnou nohu. Odbočili jsme z cesty a utíkali přes zahrady, což bylo sice obtížnější, ale zato pro ně bude těžší nás vystopovat.

„Nemůžeme jim utéct,“ řekla jsem. „Jsem moc pomalá. Ty potřebuješ…“

„Neříkej, že tě tu mám nechat,“ skočil mi do řeči. „V tomhle jedem spolu.“

Prásk. Květináč poblíž nás náhle explodoval a všude kolem se rozlétla hlína a střepy.

„Střílejí po nás,“ prohlásila jsem nevěřícně. „Oni po nás vážně střílejí!“ Jelikož jsem byla vytrénovaná na boj holýma rukama, střelné zbraně mi vždycky připadaly jako podvod. Ale když si myslí, že pronásledují královraha s komplicem? O čest tady vůbec nejde. Jen o výsledek.

Kolem prosvištěla další kulka, tentokrát nebezpečně blízko. „S tlumičem,“ poznamenal Dimitrij. „Radši si dávají pozor. Nechtějí, aby sousedi zpanikařili, že někdo útočí i na ně. Potřebujeme úkryt. Rychle.“ Doslova jsme kličkovali mezi kulkami, ale já věděla, že kotník už mi moc dlouho sloužit nebude.

Dimitrij znovu ostře zahnul do zahrad na předměstí. Neohlížela jsem se, ale za námi jsem slyšela hlasitý křik, který jasně oznamoval, že jsme ještě zdaleka neunikli.

„Tam,“ houkl Dimitrij.

Před námi se objevil tmavý dům s velikou verandou a prosklenými dveřmi. Trochu mi připomínal ten Sonin. Prosklené dveře byly otevřené, ale za nimi se nacházely ještě síťové dveře proti hmyzu. Dimitrij vzal za kliku. Zamčeno. Ale síťové dveře pro nás nepředstavovaly žádnou překážku. Ubohá důvěřivá rodina. Dimitrij vytáhl kůl a odshora dolů jím síť prořízl. Rozervali jsme výplň a rychle se protáhli dovnitř. Okamžitě mě strhl k sobě na stranu, aby nás nikdo neviděl. Přitiskl si prst na rty a mě přivinul těsně k sobě. Ucítila jsem jeho teplo.

Po několika vteřinách jsme spatřili strážce, jak prohledávají zahrady. Někteří z nich běželi dál pro případ, že bychom pokračovali v útěku. Další zůstali a prohledávali všechna místa, kde by se mohl někdo schovat. Stmívalo se čím dál víc. Podívala jsem se na síť ve dveřích. Ten řez byl čistý, nebyla to žádná díra, která by byla vidět na první pohled, ale naši pronásledovatelé by si jí mohli všimnout.

Dimitrij si to taky uvědomil a opatrně vykročil směrem k obýváku. Dával si dobrý pozor, aby se vyhýbal oknům a nikdo ho neviděl. Vydala jsem se za ním. Prošli jsme kuchyní a objevili tam dveře vedoucí do garáže. V ní byl zaparkovaný Ford Mustang.

„Rodina, co má dvě auta,“ zašeptal. „V to jsem doufal.“

„Nebo se šli jenom projít, a jakmile si všimnou, že se tu pohybuje jednotka rychlýho nasazení, urychleně se vrátí domů,“ řekla jsem tiše.

„Strážci si dávají pozor, aby je nikdo neviděl.“ Začali jsme hledat klíčky od auta na obvyklých místech. Nakonec jsem je našla na věšáčku na polici. Rychle jsem je popadla.

„Mám je,“ oznámila jsem. Jelikož jsem měla klíčky, předpokládala jsem, že by mě Dimitrij mohl nechat sednout za volant. Kvůli svému poraněnému kotníku jsem mu je ale radši hodila. Osud má zvrácený smysl pro humor.

„Všimnou si nás v tom autě?“ dotázala jsem se. Dimitrij mezitím otevřel vrata od garáže a vracel se. „Tohle je, ehm, trochu nápadnější auto, než obvykle krademe.“ To bylo taky povedené. Sydney se svou vášní pro rychlé vozy by z tohohle byla nadšením bez sebe. Skousla jsem si ret. Pořád jsem si vyčítala, že jsme ji tam nechali. Na to jsem teď ale myslet nemohla.

„To ano,“ přisvědčil Dimitrij. „Ale po ulici budou jezdit i jiná. Několik strážců bude dál prohledávat zahrady a další budou hlídat Mastranovy. Zase tolik jich není. Nemůžou sledovat všechno najednou, i když se o to jistě budou pokoušet.“

Když jsme vyjeli z garáže, tajila jsem dech. Myslím, že dvakrát jsem u silnice zahlédla nenápadné postavy. Ukázalo se ovšem, že Dimitrij měl pravdu. Nemohli kontrolovat všechna auta na rušném předměstí. Ve tmě nám taky nebylo pořádně vidět do obličeje.

Dimitrij si pamatoval, kudy jsme do města přijeli, a tak jsme se po několika zatáčkách ocitli na dálnici. Věděla jsem, že nemáme žádný konkrétní cíl, jen se dostat co nejdál. Nezdálo se, že by nás někdo pronásledoval, a tak jsem si pohodlně natáhla bolavou nohu před sebe. V hrudi jsem cítila zvláštní pocit lehkosti jako pokaždé, když vám v žilách proudí přemíra adrenalinu.

„Práskli nás, že jo?“ ujistila jsem se. „Viktor s Robertem nás práskli a potom zdrhli. Měla jsem je hlídat.“

„Nevím,“ odvětil Dimitrij. „Možné to je. Viděl jsem je chvilku předtím, než jsem šel za tebou, a všechno se mi zdálo v pořádku. Chtěli jet s námi a najít Jill, ale museli si uvědomovat, že je jen otázkou času, kdy je předáme do rukou spravedlnosti. Takže mě nepřekvapuje, jestli si naplánovali útěk. Mohli využít zmatků při pití krve od toho dárce a zavolat strážce, aby se nás zbavili.“

„Do háje!“ S povzdechem jsem si odhrnula vlasy dozadu a zalitovala jsem, že tu nemám gumičku. „Měli jsme se jich zbavit, dokud to šlo. Co se bude dít teď?“

Dimitrij několik vteřin mlčel. „Budou vyslýchat Mastranovy… dopodrobna. Všechny. Soňu asi zavřou a budou ji zkoumat jako mě. A Sydney pošlou zpátky k alchymistům.“

„A co jí udělají?“

„To nevím. Ale řekl bych, že její nadřízení nebudou jásat, až se dozvědí, že pomáhala vampýrům na útěku.“

„Do háje!“ zopakovala jsem. Všechno se pokazilo. „A co budeme dělat my?“

„Musíme odjet co nejdál od těch strážců. Někde se schovat. Ovázat ti kotník.“

Po očku jsem na něj pohlédla. „Ty jo. Všechno máš naplánovaný.“

„Ani ne,“ řekl a trochu se zamračil. „Tohle je ta jednodušší část. To, co bude následovat, bude o dost obtížnější.“

Srdce se mi sevřelo. Měl pravdu. I kdyby Mastranovy nikdo neobvinil, že pomáhali zločincům, Emily už nikdo nebude nutit, aby se na královském dvoře dožadovala práv pro Jill. A pokud Sydney odvezou zpátky k jejím lidem, taky nám nepomůže. Uvědomila jsem si, že jsem to měla povědět ještě někomu dalšímu. Až se příště setkám s Adrianem, zasvětím ho do celé situace, aby moji kamarádi mohli Jill nějak pomoct. Tohle tajemství už dál tajit nemůžeme.

Dimitrij opustil dálnici hned na dalším sjezdu a já se vrátila do reality. „Hotel?“ dotázala jsem se.

„Vůbec ne,“ odpověděl. Projížděli jsme rušnou komerční zónou nedaleko Ann Arbor, nebo jsem si to aspoň myslela. Jedno z předměstí Detroitu. Ulici lemovaly restaurace a obchody. Mířili jsme k nonstop obchodu, který nabízel „všechno“. Zaparkoval před ním a otevřel dveře. „Ty zůstaň tady.“

„Ale…“

Dimitrij na mě významně pohlédl a já se na sebe podívala. Z té potyčky jsem vyšla s pošramocenějším zevnějškem, než jsem myslela. Šaty jsem měla roztržené. Rozhodně bych mezi lidmi nezůstala bez povšimnutí – a to se ani nezmiňuju o svém kulhání. Přikývla jsem a on odešel.

Čekala jsem v autě a uvažovala nad všemi našimi problémy. Vyčítala jsem si, že jsme nenašli způsob, jak se zbavit bratrů Daškovových hned poté, co Robert zachránil Soňu. Jenže jsem od nich očekávala spíš magický útok. Nečekala jsem, že udělají něco tak jednoduchého, jako že prostě zavolají strážce.

Po chvilce se Dimitrij vrátil z nákupu s dvěma velkými taškami a čímsi přes rameno. Všechno to hodil na zadní sedadlo a já se zvědavě ohlédla. „Co je to?“ Byla to podlouhlá věc válcovitého tvaru v plátěném obalu.

„Stan.“

„Proč budeme…“ Zaúpěla jsem. „Takže žádnej hotel, co?“

„V kempu nás tak snadno nenajdou. A auto taky ne. Zatím se ho zbavit nemůžeme, když máš teď problém s nohou.“

„Chudáci ti lidi,“ povzdechla jsem. „Doufám, že se jejich pojistka vztahuje i na krádež.“

Vyrazili jsme zase na cestu a zanedlouho jsme vyjeli z města. Po chvíli jsme u silnice uviděli reklamu na kemp pojmenovaný Tiché borovice. Dimitrij tam zamířil. Chvíli se tam dohadoval s mužem v kanceláři a pak vytáhl pár bankovek. Došlo mi, že to je další důvod, proč nemůžeme do hotelu. Tam většinou požadují kreditky. A všechny naše kreditky měla Sydney (samozřejmě na falešná jména). Teď jsme museli žít z hotovosti.

Zaměstnanec kempu nám udělil instrukce, že máme jet po štěrkové cestě, která vede až na druhou stranu kempu. Celé to místo bylo rušné a plné rodin trávících zde dovolenou, ale nikdo nám nevěnoval příliš mnoho pozornosti. Dimitrij zaparkoval co nejblíž u křoví, aby nebyly vidět poznávací značky. Přes moje protesty mi nedovolil, abych mu pomohla postavit stan. Prohlásil, že beze mě to zvládne rychleji a já že bych měla raději šetřit svou nohu. Začala jsem se s ním dohadovat, ale jen do té doby, než začal stan stavět. S pusou dokořán jsem sledovala, jak rychle to zvládl. Ani se nepodíval do návodu. To byl určitě rekord.

Stan byl malý a nízký, bylo v něm jen tolik místa, abychom si tam my dva mohli sednout nebo lehnout a Dimitrij se musel při sezení uvnitř hrbit. Jakmile jsme do něj zalezli, podívala jsem se, co dalšího ještě nakoupil. Spoustu z toho tvořily věci do lékárničky. Taky tam byla baterka, kterou trošku upravil a vyrobil z ní jakousi provizorní lampu.

„Ukaž mi ten kotník,“ poručil.

Natáhla jsem nohu a on mi vyhrnul šaty až ke koleni. Lehce se prsty dotkl mojí kůže. Zachvěla jsem se. Měla jsem dojem, že něco podobného už jsem s ním zažila mnohokrát. Vzpomněla jsem si, jak mi vždycky ošetřoval zranění. Jako bychom byli zpátky v tělocvičně na Akademii svatého Vladimíra. Opatrně vyzkoušel pohyblivost mého kotníku a vyšetřil mi ho. Jeho prsty mě nikdy nepřestanou udivovat. Dokážou zlomit člověku vaz, ovázat zranění i smyslně klouzat po holé kůži.

„Nemyslím, že je zlomený,“ řekl nakonec. Odtáhl ruce a já si až teď uvědomila, jak mě hřály. „Jen vymknutý.“

„To se holt stává, když skáčeš ze střech,“ prohlásila jsem. Vtipkování bylo mým obvyklým způsobem, jak zamaskovat, že jsem nesvá. „Víš, že jsme to spolu při trénincích nikdy nenacvičovali.“

Usmál se a vytáhl obvazy. Ovázal mi kotník, aby ho zpevnil. Potom vytáhl…

„Mraženej hrášek?“

Pokrčil rameny a přiložil mi sáček s mraženou zeleninou ke kotníku. Bylo to tak studené, že jsem se hned cítila líp. „Lepší než kupovat pytel ledu.“

„Ty jsi ale vynalézavej, Belikove. Co dalšího tam máš?“

V taškách už byly jen deky a jídlo. Obdařila jsem Dimitrije širokým úsměvem, když jsem spatřila, že mi koupil chipsy s příchutí kyselé smetany a čokoládovou tyčinku. Líbilo se mi, že si pamatuje veškeré drobnosti, které mám ráda. Můj úsměv se ovšem vytratil v momentě, kdy se objevil další problém.

„Tys nekoupil žádný oblečení, viď?“

„Oblečení?“ podivil se, jako by to bylo nějaké cizí slovo.

Ukázala jsem na svoje roztrhané šaty. „Tohle nemůžu nosit dlouho. Co budu dělat? Mám si udělat tógu z deky? Ty jsi fakt chlap. Na takovýhle věci nikdy nemyslíš.“

„Myslel jsem na tvoje zranění a na přežití. Čisté oblečení je luxus, ne nezbytnost.“

„A co tvůj kabát?“ zeptala jsem se vychytrale.

Dimitrij se na okamžik zarazil a pak zanadával. V domě Mastranových na sobě svůj kabát pochopitelně neměl – a po pravdě řečeno, nepotřeboval ho ani venku. Jenže při těch zmatcích ho nechal u Mastranových.

„S tím se netrap, soudruhu,“ utahovala jsem si z něj. „Tam, kde ho Sydney sehnala, jich mají ještě spoustu.“

Rozprostřel deky na podlážku a natáhl se. Tvářil se tak zbědovaně, až to bylo legrační. Útoky, kulky, zločinci…, žádný problém. Ale ztracený kabát? Katastrofa. „Seženeme ti jiný,“ řekla jsem. „Však víš – jen co najdeme Jill, očistíme moje jméno a spasíme svět.“

„Jenom tyhle věci a nic víc, jo?“ ujistil se, což nás oba rozesmálo. Natáhla jsem se vedle něj a oba jsme zvážněli.

„Co budeme dělat?“ Nejpopulárnější otázka dnešního dne.

„Spát,“ odvětil a zhasl světlo. „Zítra se spojíme s Abem nebo Tašou nebo… s někým jiným. Oni už si poradí a dostanou Jill tam, kam patří.“

Když jsem zase promluvila, překvapilo mě, jak slabě můj hlas zní. „Přijde mi, že jsem selhala. Ještě nedávno jsem byla tak šťastná. Myslela jsem, že jsme dokázali nemožné, ale nakonec to k ničemu nebylo. Taková práce, a k ničemu.“

„K ničemu?“ dotázal se užasle. „To, co jsme udělali, je ohromné. Našla jsi Lissinu sestru. Další Dragomirovou. Asi ti zatím nedochází, co to znamená. Ze začátku jsme neměli skoro nic, ale ty jsi na tom zapracovala a podívej, co se všechno stalo.“

„A ztratila jsem Viktora Daškova. Zase.“

„Jenže on se nemůže schovávat moc dlouho. Je jedním z těch, co chtějí rozhodovat. Nakonec vyleze z úkrytu, a až to udělá, dostaneme ho.“

Úsměv se mi znovu vrátil, ačkoli jsem věděla, že ho Dimitrij v té tmě nevidí. „A já myslela, že největší optimista jsem tu já.“

„Je to nakažlivé,“ poznamenal. Ve tmě našel moji ruku, což mě nemálo překvapilo. Propletl si prsty s mými. „Udělalas dobře, Rozo. Moc dobře. A teď už spi.“

Jinak jsme se nedotýkali, ale připadalo mi, že jen v tom doteku našich rukou je veškerá vřelost světa. Tohle nebyla zvlášť dokonalá chvíle jako třeba tam v té knihovně, ale i tak jsem mezi námi cítila to důvěrně známé propojení a pochopení. Bylo to jasnější než kdy jindy a bylo mi z toho dobře. Připadalo mi to správné. Přirozené. Nechtěla jsem spát. Chtěla jsem jen zůstat takhle a vychutnávat si tu chvilku s ním. Vzpomněla jsem si na Adriana, ale nemyslela jsem, že ho tím podvádím. Jen jsem si užívala blízkost s Dimitrijem.

Přesto jsme se vyspat potřebovali. Domluvili jsme se, že se zase budeme střídat. On zůstane vzhůru teď, zatímco já si odpočinu. Jenže jsem měla takové tušení, že jestli neusnu, neusne ani on, až na něj dojde řada. Zavřela jsem oči. Tentokrát jsem nemusela zklidňovat svoje splašené srdce, ale mysl, která se mi točila na plné obrátky a snažila se vy koumat, co dělat dál. Nikam to nevedlo. Jen dostaň Jill ke dvoru. Jen dostaň Jill ke dvoru. To je jediné, na čem záleží. Musíme kontaktovat někoho, kdo se může s Jill spojit. Dimitrij a já zůstaneme schovaní a všechno se brzy zase spraví…

„Díkybohu.“

Otočila jsem se a snad jsem si ani neuvědomila, že jsem upadla do snu vyvolaného éterem. Byla jsem zase na Sonině zahrádce zalité slunečním světlem a plné barevných květin. Ona seděla na židli a její výraz byl plný očekávání.

„Už jsem se bála, že budeš vzhůru celou noc a hlídat, aby se k vám někdo nedostal,“ pokračovala.

„To bych udělala, kdyby to bylo na mně,“ odpověděla jsem a došla k ní. Ji jsem ve snu opravdu nečekala, ale aspoň to pro mě představovalo jakýsi kontakt s okolním světem. Měla jsem na sobě ty svoje černobílé šaty, ale na rozdíl od těch skutečných nebyly špinavé ani roztrhané. „Dimitrij myslí, že jsme v bezpečí, i když je teď samozřejmě vzhůru.“

„Samozřejmě.“ Oči se jí zaleskly pobavením, ale trvalo to jen krátce.

„Kde jste?“ zeptala jsem se. „Zadrželi vás ti strážci?“

„Mě nedostali,“ prohlásila samolibě. „Vy jste pro ně byli prioritou. Za použití trochy nátlaku si mě ani nevšimli. Odešla jsem…, ačkoli jsem Emily opustila jen velmi nerada.“

Soucítila jsem s ní, ale mnohem víc jsem byla nadšená z toho, že Soňa unikla. Konečně nějaká dobrá zpráva. „Tak to můžete přivést Jill ke dvoru, když jste volná.“

Soňa se na mě zadívala, jako bych mluvila francouzsky. „Nemůžu se k Jill dostat.“

Zamračila jsem se. „To ji tak hlídají?“

„Rose,“ řekla Soňa. „Jill neodvedli strážci. Unesl ji Viktor s Robertem.“

DVACET ŠEST

„Cože?“ vykřikla jsem. Ptáci ve snové zahradě ztichli. „Ona je s nimi? Tak proto zavolali strážce?“

Soňa byla i nadále klidná, jen se trochu zamračila. „Viktor s Robertem nezavolali strážce. Proč by to dělali?“

„Protože… protože se chtěli zbavit mě a Dimitrije…“

„Možná,“ připustila Soňa. „Ale ne, dokud byli v domě také. Viktora hledají stejně jako vás dva. Dostali se ven jenom díky Robertově magii.“

„Kdo teda…“ Odpověď mi náhle byla jasná, aniž by mi to musela říkat. Zaúpěla jsem. „John a Emily. Měla jsem tušit, že to s nimi nebude tak snadný. Pozvali nás k sobě domů až moc rychle na to, že jsme uprchlíci.“

„Myslím, že to byl John. Zdálo se mi, že Emily opravdu věří, že jsi nevinná…, i když se jí nelíbil důvod tvé návštěvy. Krom toho by se bála zavolat strážce, aby nepřitáhla pozornost k Jill a její pravé identitě. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby John zavolal strážcům a Emily o tom vůbec neřekl. Nejspíš si myslel, že to všem prospěje.“

„A namísto toho přišel o svou nevlastní dceru,“ prohlásila jsem. „Proč by ji ale Viktor s Robertem unášeli? A jak ji vůbec mohli ti dědci přemoct?“

Soňa pokrčila rameny. „Pravděpodobně jsou silnější, než vypadají. Taky v tom asi hrál určitou roli nátlak. A proč to udělali? Těžko říct. Viktor chce mít moc. A když bude u sebe držet ztracenou Dragomirovou, získá ji.“

Opřela jsem se o strom. „Nikdy Jill ke dvoru nedostaneme.“

„Musíme ji jen najít,“ řekla Soňa. „To zvládnu, až usne.“

„Další lezení do snů,“ poznamenala jsem. Moje naděje se začala znovu rozhořívat. „Měla byste za ní jít hned. Zjistit…“

„Už jsem to zkoušela. Ještě nespí. Vsadila bych se, že jí nedovolí usnout právě z tohoto důvodu. Mezitím můžou ujet dost daleko. Ale samozřejmě to budu zkoušet dál.“

Nebylo to sice ideální, ale nic lepšího jsme momentálně dělat nemohli. „A Sydney a Mastranovi?“

„Čelí spoustě otázek.“ Soňa se zachmuřila. Bylo mi jasné, že si vyčítá, že svou sestřenku opustila, stejně jako já si vyčítám, že jsem opustila Sydney.

Lehce jsem se dotkla Soniny paže. „To je v pořádku. Budou v pohodě. To, co jste udělala, pomůže Jill.“

Přikývla. „Jak zůstaneme v kontaktu? Nemůžu pořád čekat, kdy budeš spát.“

Ticho. Vynikající postřeh.

„Možná si dneska opatříme mobil… Ten by se nám hodil. No a… proč za náma vlastně nepřijedete? Kde jste?“

Uvažovala jsem, jestli to není chyba, že jsem ji pozvala za námi. S Dimitrijem jsme dělali, co jsme mohli, abychom utajili místo, kde se zrovna nacházíme. Strážcům jsme unikli jen o vlásek. Kromě zjevných problémů – jako je hrozící vězení, poprava a tak dále – vyvstal ještě jeden. Kdyby nás dopadli, už bychom Lisse nepomohli. Teď jsem si ale byla jistá, že Soňa je naším spojencem a v tuto chvíli představuje naše jediné spojení s Jill.

Podobně jsem riskovala, když jsem předtím prozradila Viktorovi, kde jsme. A přestože nám technicky vzato pomohl, vymstilo se nám to. Stejně jsem však Soně prozradila jméno našeho kempu a popsala jí cestu, jak nejlépe jsem svedla. Řekla, že dorazí, ačkoli mi vůbec nebylo jasné jak. Předpokládala jsem, že asi má nějaké svoje prostředky. Pak se bude pokoušet spojit s Jill.

„Soňo…“ Zaváhala jsem, protože jsem si uvědomovala, že už bych ji měla nechat sen ukončit. Měli jsme důležitější a mnohem závažnější problémy, než na co jsem se jí chystala zeptat. Navíc to byla osobní otázka. „Co jste myslela v tom autě…, když jsem řekla, že jsem se ve snu sešla s přítelem? Vypadala jste překvapeně.“

Soňa si mě dlouho prohlížela a zdálo se mi, že ty její modré oči se mi dívají hluboko do duše, což se mi moc nelíbilo. Někdy mi připadala neškodnější, když se chovala jako blázen. „Aury toho o člověku prozradí hodně, Rose. Umím je číst velice dobře. Nejspíš mnohem lépe než tvoji kamarádi. Sen vyvolaný éterem způsobí, že se ti aura obalí zlatou barvou. Podle toho jsem to poznala. Tvoje osobní aura je jedinečná, ačkoli se mění podle pocitů a duševního rozpoložení. Když je někdo zamilovaný, je to vidět na jeho auře. Aura mu úplně září. Když jsi snila, tvoje aura byla jasná. Barvy byly jasné…, ale při setkání s milým bych čekala něco jiného. Ale samozřejmě ne všechny vztahy jsou stejné. Lidé procházejí různými stadii. Nepřikládala bych tomu žádný význam, kdyby…“

„Kdyby co?“

„Kdyby tvoje aura nezářila jako sluníčko, když jsi s Dimitrijem. Je to tak.“ Usmívala se, zatímco já jen ohromeně zírala a mlčela. „Tebe to překvapuje?“

„Já… Už to skončilo. Dřív jsme spolu chodili, ale když se pak proměnil, už mě nechtěl. Překonala jsem to.“ Ale to moje překonání zahrnovalo držení se za ruce a žhavé chvilky. „Proto chodím s Adrianem. Jsem s ním šťastná.“ Ta poslední věta vyzněla skoro jako obhajoba. Koho se snažím přesvědčit? Ji, nebo sebe?

„Chování jen málokdy odpovídá citům,“ řekla a mně to připomnělo Dimitrijova moudra. „Nechápej mě špatně, ale na některých věcech bys měla zapracovat.“

Výborně. Terapie od šílené ženské. „Dobře. Předpokládejme, že na tom něco je. Dimitrije jsem se vzdala teprve před pár týdny. Je možné, že k němu pořád ještě něco cítím.“ Je to možné? Vzpomněla jsem si, co se mnou dělá jeho blízkost, když spolu třeba jedeme v autě. Vybavila jsem si tu bezstarostnou harmonii v knihovně. Jak dobře se mi s ním spolupracuje, jak jsme oba odhodlaní a jak si vzájemně důvěřujeme. A to, co se stalo před několika hodinami v pokoji pro hosty…

Soňa se nahlas rozesmála. „Možné? Po pár týdnech? Rose, v tolika ohledech uvažuješ moudře…, ale v něčem si počínáš hrozně nezkušeně.“

Nesnáším, když někdo naráží na můj věk a nezkušenost, ale teď nebyl čas na hádky. „Dobře, to je fuk. Tak k němu pořád něco cítím. On ke mně ale ne. Vy jste ho neviděla hned po jeho proměně. Bylo to hrozný. Měl deprese. Tvrdil, že se mi bude za všech okolností vyhýbat, že už není schopen lásky. Až při tom šílenství s útěkem se začal chovat zase jako dřív.“

„Mluvil o tom se mnou,“ řekla s vážným výrazem. „O těch depresích. Chápu to. Byli jsme Strigojové… Dělali jsme to, co jsme dělali… To ti pak připadá, že si nezasloužíš žít. Prožíváš jen pocity viny, temnotu a vzpomínky na to zlo.“ Zachvěla se.

„Ale vy… Vy jste se chovala jinak než on. Teda někdy jste smutná, ale jinak… Připadáte mi, jako by se vlastně nic nestalo. Jste stejná jako dřív. Většinou. Proč to každý berete jinak?“

„Ach, pořád mám výčitky svědomí, to mi věř. Potom, co mě Robert proměnil…“ Když vyslovila jeho jméno, jako by z něj odkapával jed. „Nechtěla jsem opustit svůj dům, svou postel. Nenáviděla jsem se za to, co jsem udělala. Přála jsem si, aby mě někdo probodl kůlem a zabil. Pak si se mnou promluvil Dimitrij… Řekl mi, že ty výčitky svědomí jsou nevyhnutelné. A taky mi řekl, že to, že něco cítím, dokazuje, že už nejsem Strigojka. A že tohle mě nesmí odradit od toho, abych začala znovu žít. Dostali jsme druhou šanci, on a já. Nesmíme ji zahodit. Taky povídal, že jemu trvalo dost dlouho, než si to uvědomil, a že nechce, abych se dopustila stejných chyb jako on. Musím přivítat život a jeho krásu a všechny milované, dokud ještě není příliš pozdě – i když to nejspíš bude dost těžké. Setřást tu strigojí minulost… Je to, jako bych na sobě nesla neskutečnou tíhu. Přísahal, že on už se tím nenechává ovládat, což zní sice ušlechtile, nicméně je to velice těžké. Taky povídal, že nechce žít život, který by neměl žádný smysl. Už tak prý spoustu věcí ztratil navždy a nechce přijít ještě o další.“

„Tohle všechno vám řekl? O polovině z toho… nějak nevím, co si myslet.“ Přivítat život a jeho krásu a všechny milované, dokud ještě není příliš pozdě.

„To já někdy taky ne. Mnohem lehčeji se to řekne, než udělá. Stejně si ale myslím, že mi moc pomohl zotavit se z toho. Sama bych se v tom pořád ještě plácala. Jsem za to vděčná. A pokud jde o vás a vaše aury…“ Znovu se usmála. „To budeš muset vyřešit. Nevěřím, že existuje ten pravý, aspoň ne doslova. Připadá mi směšné věřit, že by každý na světě měl jen jednoho ideálního partnera. Co kdyby ten tvůj pravý žil třeba v Zimbabwe? Co kdyby zemřel mladý? A taky mi přijdou k smíchu ty řeči, že dvě duše splynou v jednu. Člověk musí spoléhat sám na sebe. Ale věřím, že spolu dvě duše mohou být v souladu a zrcadlit se v sobě navzájem. Vidím ten soulad v aurách. Lásku vidím taky. A tohle všechno vidím jak v jeho auře, tak v té tvojí. Sama se rozhodni, co si s tou informací počneš, pokud tomu vůbec věříš.“

„Netlačte na mě,“ zamumlala jsem.

Zdálo se, že Soňa už se chystá sen ukončit, ale pak na mě upřela naléhavý pohled. „Na jednu věc si dávej pozor, Rose. Vaše aury se k sobě hodí, ale nejsou identické. V Dimitrijově auře je spousta temnoty z jeho traumatu, ale ta temnota každým dnem bledne. Ty si v sobě taky nosíš temnotu –, jenže ta tvoje se nevytrácí.“

Zachvěla jsem se. „Lissa. To je ta temnota, kterou jí odčerpávám, že jo?“

„Ano. O poutech toho moc nevím, ale to, co děláš, je nebezpečné, ačkoli jí tím pomáháš. Éter nás rve na kusy, o tom není pochyb, ale v určitých ohledech… Myslím, že my uživatelé éteru jsme na to trochu lépe stavění. Ne vždy je to vidět na první pohled,“ dodala suše. „Ale ty? Ne. Když si toho od ní vezmeš příliš, netuším, co by se mohlo stát. Obávám se, že se to v tobě bude hromadit a hromadit. A pak bude stačit jediná jiskřička – jediná rozbuška – a všechno to v tobě exploduje.“

„Co se stane pak?“ zeptala jsem se šeptem.

Pomalu zavrtěla hlavou. „Nevím.“

A tím sen skončil.

Upadla jsem do bezesného spánku, ale po pár hodinách jsem se zase probudila, jako by moje tělo vědělo, že je čas vystřídat Dimitrije. Všude kolem byla tma. Slyšela jsem jen Dimitrijův pravidelný dech a cítila teplo jeho těla. Okamžitě jsem si vybavila všechno, co mi právě řekla Soňa. Bylo toho na mě moc. Nevěděla jsem, z kterého konce nad tím začít přemýšlet. A taky jsem nevěděla, jestli tomu můžu vůbec věřit, když to tak ve skutečnosti vůbec nevypadá. Chování jen málokdy odpovídá citům. Zhluboka jsem se nadechla a přinutila se chovat jako strážkyně, a ne jako emocionálně rozhozená holka.

„Je načase, aby ses taky vyspal, soudruhu.“

Jeho něžný a hluboký hlas mi připadal jako světlo ve tmě. „Jestli chceš, klidně ještě spi.“

„Ne, to je dobrý,“ ujistila jsem ho. „A pamatuj, že nejsi…“

„Já vím, já vím,“ zasmál se. „Nejsem generál.“ Páni! Dokončujeme jeden za druhého vtipy! Věřím, že spolu dvě duše mohou být v souladu. Připomněla jsem si, že mě Soňa nenavštívila proto, aby se mnou probrala můj milostný život. Začala jsem tedy Dimitrijovi vykládat všechno to ostatní, co mi pověděla. Vylíčila jsem mu, jak nás John zradil a jak unesli Jill. „Udělala… Udělala jsem dobře, když jsem Soně prozradila, kde jsme?“

Trvalo chvilku, než odpověděl. „Ano. Máš pravdu, že potřebujeme její pomoc. Ona dokáže najít Jill. Problém je ovšem v tom, že Viktor s Robertem to dobře vědí.“ Povzdechl si. „A taky máš pravdu, že bych si měl odpočinout. Kdoví, co nás zítra čeká.“

Nic dalšího k tomu neřekl. Zanedlouho už pravidelně oddechoval a spal. Připadalo mi úžasné, jak lehce dokázal usnout. To nás ale samozřejmě učili už při výcviku na strážce: spi, když můžeš, protože nikdy nevíš, kdy budeš mít příležitost vyspat se zas. Já na ten fígl ale nikdy nepřišla. Zírala jsem do tmy, všechny smysly jsem měla nastražené a naslouchala jsem zvukům, jestli snad neuslyším něco, co by mohlo signalizovat nebezpečí.

Nemám sice talent na to, abych okamžitě usnula, ale dokážu hlídat okolí a při tom skočit Lisse do hlavy. Dneska jsem neměla čas kvůli Jill a našemu útěku, ale pořád mě tížilo pomyšlení na to, co se asi děje u dvora. Někdo se pokusil Lissu zabít a skupina strážců odvlekla Eddieho.

Když jsem se rozhlédla jejíma očima, ani mě nepřekvapilo, že jsem kolem uviděla skoro všechny naše kamarády. Nacházeli se ve stroze zařízené místnosti, která připomínala tu, v níž probíhaly výslechy ohledně mého útěku. Tahle místnost ale byla o něco větší, což mělo svůj důvod. Shromáždilo se tam plno nejrůznějších lidí. U Lissy postával Christian s Adrianem. Nemusím ani umět číst aury, aby mi bylo jasné, jak je Lissa nervózní. Za stolem stál Hans, opíral se o něj dlaněmi, nakláněl se dopředu a postupně na každého zíral. Naproti Lisse u zdi seděl na židli Eddie s kamenným výrazem. Po každé straně u něj stál jeden strážce. Oba byli napjatí a připraveni kdykoli se vrhnout do akce. Uvědomila jsem si, že Eddieho považují za hrozbu, což mi přišlo naprosto směšné. Hans nejspíš jejich názor sdílel.

Zabodl prst do fotografie, která ležela na stole. Lissa udělala krok kupředu a spatřila, že na fotce je ten chlap, který na ni zaútočil. Někdo pořídil jeho posmrtný snímek. Oči měl zavřené a pleť bledou. Fotka ho zabírala z detailu, takže byly dobře vidět jeho jemné rysy.

„Zabil jste Moroje!“ zařval Hans. Zjevně jsem se ocitla uprostřed konverzace. „Jak by to neměl být problém? Jste vycvičen k tomu, abyste je chránil!“

„To jsem taky dělal,“ řekl Eddie. Působil tak klidně a vážně, že jsem si se špetkou humoru pomyslela, že je jako Dimitrij junior. „Chránil jsem Lissu. Jaký je v tom rozdíl, jestli ji ohrožuje Moroj, nebo Strigoj?“

„Nemáme žádné důkazy ani podrobnosti ohledně toho útoku,“ zavrčel Hans.

„Máte tři svědky!“ vyštěkl Christian. „Tvrdíte snad, že naše výpovědi jsou bezcenné?“

„Tvrdím jen, že jste jeho přátelé, což znamená, že vaše výpovědi jsou pochybné. Kdyby tam aspoň byl nějaký strážce, který by to mohl potvrdit.“

Teď už vybuchla i Lissa. „Vždyť ho máte! Eddie tam byl.“

„Neexistoval jiný způsob, jak jste ji mohl ochránit, aniž byste ho zabil?“ dotázal se Hans.

Eddie neodpovídal a já jsem věděla, že se nad tou otázkou vážně zamýšlí a zvažuje, jestli skutečně neudělal chybu. Nakonec ale zavrtěl hlavou. „Kdybych ho nezabil, zabil by on mě.“

Hans si s povzdechem promnul unavené oči. Začínala jsem na něj být naštvaná, ale včas jsem si připomněla, že jenom dělá svou práci. Zvedl tu fotku. „A nikdo z vás ho nikdy předtím neviděl?“

Lissa se znovu zadívala na ten obličej a snažila se potlačit třesavku. Ne, nepoznala ho při útoku a nepoznávala ho ani teď. Nebylo na něm nic pozoruhodného – žádný výrazný rys. Ostatní kamarádi vrtěli hlavami, ale Lissa se najednou zamračila.

„Vy snad ano?“ dotázal se Hans, který si okamžitě všiml změny jejího výrazu.

„Neznám ho…,“ vypravila ze sebe pomalu. Náhle se jí vybavil rozhovor s Joem.

„Jak ten Moroj vypadal?“ ptala se tehdy Joea.

„Obyčejně. Až na tu ruku.“

Lissa se zadívala na fotku pozorněji a všimla si zjizvené ruky a pokroucených prstů. Při té potyčce jsem to taky zaznamenala. Podívala se na Hanse. „Neznám ho,“ zopakovala. „Ale myslím, že vím o někom, kdo ho zná. Je to údržbář…, teda bývalý údržbář. Ten, který vypovídal ohledně Rose. Myslím, že toho chlápka už viděl. Měli spolu nějaké zajímavé kšefty. Michail měl zajistit, aby ten údržbář neopustil královský dvůr.“

Adrian se netvářil nadšeně z toho, že by sem měl být předveden Joe, když ho jeho matka podplácela. „To teda bude oříšek, něco z něj dostat.“

Hans přimhouřil oči. „Pokud něco ví, pak nám to řekne.“ Ostře kývl směrem ke dveřím a jeden z Eddieho strážců se ihned vydal ven. „Najděte ho. A pošlete sem naše ‚hosty‘.“ Strážce přikývl a odešel.

„Jaké hosty?“ zeptala se Lissa.

„Nu,“ ozval se Hans. „Je zvláštní, že jste zmínila Hathawayovou. Protože ji nedávno někdo viděl.“

Lissa strnula a zachvátila ji panika. Našli Rose. Ale jak? Abe ji přece ujišťoval, že jsem v bezpečí v městečku v západní Virginii.

„Ona a Belikov byli spatřeni za Detroitem, kde unesli jistou dívku.“

„To by nikdy…“ Lissa se rychle zarazila. „Říkal jste Detroit?“ Musela se hodně ovládat, aby se tázavě nepodívala na Christiana s Adrianem.

Hans přisvědčil. Přestože se tvářil, jako by jen sděloval informace, moc dobře jsem věděla, že sleduje moje kamarády, jakou to u nich vyvolá reakci. „Byli s nimi ještě další lidé. Někteří utekli, ale jednoho jsme chytili.“

„Koho unesli?“ zeptal se Christian. Jeho ohromení nebylo předstírané. Taky si myslel, že se schováváme někde v bezpečí.

„Mastranovou,“ odvětil Hans. „Nějakou Mastranovou.“

„Jill Mastranovou?“ vyjekla Lissa.

„Nezletilou?“ podivil se Adrian.

Hans zjevně tu přezdívku nikdy neslyšel, ale už neměl možnost se na to vyptávat, protože v tu chvíli se otevřely dveře. Vešli tři strážci a spolu s nimi… Sydney.

DVACET SEDM

Kdybych tam byla, asi bych zalapala po dechu. Jednak z toho, že vidím Sydney, jednak taky z faktu, že se na královském dvoře objevil člověk. Vlastně spíš lidé, protože spolu s ní tam byli ještě dva další – muž a žena. Ten muž byl mladý, jen o málo starší než Sydney. Měl tmavě hnědé vlasy i oči. Žena byla starší a vypadala drsně a ošlehaně, trochu mi připomínala Albertu. Měla tmavší pleť, ale přesto jsem si všimla zlatého tetování, které ostatně měli všichni. Byli to alchymisti.

A bylo znát, že tihle alchymisti nejsou šťastní. Starší žena se sice tvářila normálně, ale její pronikavé oči jasně prozrazovaly, že by nejraději byla někde úplně jinde. Sydney ani ten chlápek nijak neskrývali svůj strach. Sydney si sice zvykla na mě a na Dimitrije, jenže teď jí připadalo, že spolu se svými spolupracovníky napochodovala rovnou do doupěte všeho zla.

Alchymisti nebyli jediní, komu to bylo nepříjemné. Jakmile vešli do místnosti, strážci už nepohlíželi na Eddieho jako na největší hrozbu. Upírali pohledy na lidi a zkoumali je, jako by se jednalo o Strigoje. Moji kamarádi se tvářili spíš zvědavě než vyděšeně. Lissa a já jsme mezi lidmi nějaký čas žily, ale Christian s Adrianem s nimi nikdy moc do styku nepřišli, pokud se nepočítají dárci. Vidět alchymisty na našem „domácím hřišti“ mi připadalo dost zajímavé.

Taky mě překvapilo, že tam dopravili Sydney tak rychle. Nebo to nebylo rychle? Od doby, kdy jsme utekly z Jillina domu, uplynulo několik hodin. Na jízdu ke královskému dvoru to nestačilo, ale letadlem by se to jistě zvládnout dalo. Sydney měla na sobě pořád to samé, v čem jsem ji viděla naposled, a pod očima měla kruhy. Měla jsem z toho dojem, že ji nepřetržitě vyslýchali celou tu dobu. Záhadou ovšem bylo, proč přivedli alchymisty k vyšetřování toho, proč Eddie zabil Moroje. Tady šlo o dvě rozdílné záležitosti.

Lissa uvažovala stejně. „Kdo jsou ti lidé?“ dotázala se, ačkoli jí bylo jasné, kdo je Sydney. Popsala jsem ji dostatečně. Sydney si Lissu taky prohlížela a zdálo se mi, že i ona ví, o koho se jedná.

„Alchymisti,“ zavrčel Hans. „Víte, co to znamená?“

Lissa i ostatní kamarádi přikývli. „A co mají společného s Eddiem a s tím chlapem, co mě napadl?“ podivila se Lissa.

„Něco možná ano. A možná že ne.“ Hans pokrčil rameny. „Ale vím, že se tu děje něco podivného, něco, v čem jste zapletení vy všichni. A potřebuju zjistit, o co jde. Tahle,“ Hans ukázal na Sydney, „byla v Detroitu s Hathawayovou. A já mám pořád problém uvěřit tomu, že o tom nikdo z vás nic neví.“

Adrian si založil ruce a opřel se o zeď. Vypadal jako dokonalý obraz lhostejnosti. „Věřte tomu nebo ne, ale já nikoho z těch lidí neznám. Alchymisti nás nenávidí, ne? Proč jsou tady?“ Ironií bylo, že Adrian byl jediný, kdo věděl, že nejsem v západní Virginii. Ale vůbec nijak to nedal najevo.

„Protože si musíme poradit s uprchlou vražedkyní a potřebujeme vyslechnout její komplice osobně,“ odvětil Hans škrobeně.

Lisse už se drala na rty slova na mou obhajobu, ale starší alchymistka ji s mluvením předběhla. „Nemáte žádný důkaz, že slečna Sageová byla komplicem té vaší kriminálnice. Stejně mi připadá trapné, že nás nenecháte, abychom ji vyslechli my, a nespokojíte se s tím.“

„V jakékoli jiné situaci bychom to udělali, slečno Stantonová,“ odpověděl Hans. Mezi těmi dvěma vládl ledový odstup. „Ale jistě chápete, že tato situace je mnohem závažnější. Naše královna byla zavražděna.“

Mezi strážci a alchymisty zavládlo ještě větší napětí. Došlo mi, že jejich pracovní vztahy nejsou z nejšťastnějších. Taky mě napadlo, že i kdyby si Sydneyini nadřízení mysleli, že spáchala nějaký zločin, mým lidem by to nikdy nepřiznali – což jen potvrzovalo, že Hansova paranoia není tak docela neodůvodněná. Když se žádný z alchymistů neměl k odpovědi, Hans se rozhodl považovat to za souhlas s vyslýcháním Sydney.

„Znáte tyhle tři?“ Ukázal na moje kamarády a Sydney zavrtěla hlavou. „Nikdy jste s nimi nemluvila?“

„Ne.“

Odmlčel se, jako by čekal, že Sydney svou odpověď přehodnotí. Neudělala to. „Tak jak jste se dostala k Hathawayové?“

Upřeně ho sledovala a v jejích hnědých očích se zračil strach. Nebyla jsem si jistá, jestli má strach z něj, nebo z něčeho jiného. Měla mnoho důvodů k nervozitě, třeba už jenom to, že je tady a že ji bezpochyby čeká trest od alchymistů. A dalším důvodem byl samozřejmě Abe. Technicky vzato to byl on, kdo ji namočil do tohohle průšvihu. Stačilo by vysvětlit, že ji vydíral. To by ji sice dostalo z nejhoršího, jenže pak by musela čelit jeho hněvu. Sydney polkla a přinutila se ke vzdorovitému pohledu.

„S Rose jsem se setkala na Sibiři.“

„Ano, ano,“ přitakal Hans. „Ale jak došlo k tomu, že jste jí tady pomáhala s útěkem?“

„S jejím útěkem odtud nemám nic společného!“ prohlásila Sydney. Hádám, že to byla pravda tak napůl. „Kontaktovala mě před pár dny a požádala mě, abych jí pomohla dostat se do jednoho domu poblíž Detroitu. Tvrdila, že je nevinná a že jí to pomůže dokázat nevinu.“

„V té době už alchymisté věděli, že je uprchlice,“ připomněl jí Hans. „Všichni měli rozkaz ji hledat. Mohla jste ji vydat.“

„Když jsem Rose poznala, nepřipadala mi jako vrah – tedy když pominu její zabíjení Strigojů. To ale žádná vražda není.“ Sydney vložila do svého tónu osten opovržení. Povedlo se jí to. „Takže když mi řekla, že je nevinná a může to dokázat, rozhodla jsem se jí pomoct. Dovezla jsem ji tam.“

„Na to už jsme se jí ptali,“ řekla rozčileně Stantonová. „A už jsme vám to řekli. To, co provedla, je jen pošetilost, naivita a selhání zdravého úsudku. S tím si poradíme my, nikoli vy. Vy byste si měli dělat starosti s tou vražednicí.“ Mluvila lehce, jako by se chystali Sydney odvézt domů a vynadat jí jako zlobivému děcku. Pochybovala jsem, že to bude tak jednoduché.

„Kdo s ní ještě byl?“ pokračoval Hans a Stantonovou úplně ignoroval.

Sydneyino opovržení ještě vzrostlo. „Jeden byl ten… Dimitrij Belikov. Ten, o kterém si myslíte, že byl ‚vyléčen‘. Ty ostatní neznám. Byli to dva muži a žena. Nikdo nás nepředstavil.“ To byla vynikající lež – její předstírané opovržení Dimitrijem a zamaskování identity ostatních.

Lissa se dychtivě naklonila kupředu a promluvila dřív než Hans. „Co se dělo v Detroitu? Jak se chtěla očistit? A s Jillinou pomocí?“

Hans se netvářil nad tím vyrušením zrovna šťastně, ale bylo mi jasné, že je na Detroit a Jill taky zvědavý. Neřekl ovšem nic, jen čekal, až někdo prozradí nějakou zásadní informaci. Sydney ale dál hrála chladnou a nechápavou.

„Netuším. Ta Jill vypadala, že taky neví, o co má jít. Rose jenom řekla, že ji musíme vzít s sebou, tak jsem jí pomohla.“

„Jen tak?“ dotázal se Hans. „To opravdu čekáte, že vám uvěřím, že jste jí takhle slepě důvěřovala?“

„Je to moje…“ Sydney si skousla ret, aby neřekla kamarádka. Znovu se vrátila ke svému profesionálnímu výrazu. „Působí důvěryhodně a mně připadalo, že by to bylo jen plýtvání zdroji, kdyby vám alchymisti pomáhali dopadnout nesprávnou pachatelku. Kdybych dospěla k závěru, že královnu opravdu zabila, kdykoli jsem ji mohla udat. A myslela jsem… Myslela jsem, že kdybych ten případ vyřešila, získala bych tím zásluhy a povýšení.“ To byla dobrá, moc dobrá lež. Ambiciózní děvče, které si chce takhle chytře vylepšit kariéru? Velmi dobře. Všem to tak ale nepřipadalo.

Hans zavrtěl hlavou. „Nikomu z vás nevěřím.“

Alchymista vykročil vpřed a všichni strážci byli tak napjatí, že po něm málem vyskočili. „Když tvrdí, že to bylo takhle, tak to tak taky bylo.“ Působil stejně prudce a nedůvěřivě jako Stantonová, ale v jeho chování bylo i něco víc. Určité ochranitelské sklony vůči Sydney, jak osobní, tak profesionální. Lissa si toho taky všimla.

„Klid, Iane,“ pokusila se ho uklidnit Stantonová s očima pořád upřenýma na Hanse. Čím dál víc mi připomínala Albertu. Určitě se v místnosti plné strážců cítila nesvá, ale nedávala to najevo. „Nezáleží na tom, jestli jí věříte, nebo ne. Podstatné je, že slečna Sageová zodpověděla vaše otázky. Skončili jsme.“

„Vědí něco Jillini rodiče?“ zeptala se Lissa. Z toho nečekaného vývoje událostí byla stále v šoku – a to se ani nezmiňuju o tom, jak se bála o mě, když se dozvěděla, že nejsem v bezpečí horského městečka –, ale teď se objevila šance, jak očistit moje jméno. To nemohla jen tak přejít.

Sydney se obrátila k Lisse a já jí skoro četla v myšlenkách. Věděla, jak jsme si s Lissou blízké, a ráda by jí poskytla aspoň nějakou útěchu. Jenže to nešlo, když kolem bylo tolik lidí. Navíc si uvědomovala, že jsem Lisse o Jill nic neřekla.

„Ne,“ odpověděla. „Jen jsme tam přišly a Rose řekla Jill, aby s ní šla ven. Mastranovi nevěděli proč. A pak… pak ji Rose vzala s sebou. Nebo s ní Jill šla dobrovolně. Nejsem si jistá, jak to přesně proběhlo, protože vypukl chaos.“

Alchymisté ani strážci nezpochybnili, že jsem odvedla Jill, což mě přivedlo k závěru, že tuhle historku jim asi předhodila jak Sydney, tak Jillini rodiče. Bylo v tom dost pravdy, aby to znělo uvěřitelně a aby to vysvětlilo Jillino zmizení. O tajemství Dragomirů nepadla ani zmínka a Emily o něm jistě víc než ráda pomlčela.

„Tak,“ shrnula to Stantonová. „Přesně to jsme vám už řekli. Teď musíme jít.“ Otočila se ke dveřím, ale strážci jí zastoupili cestu.

„Vyloučeno,“ prohlásil Hans. „Jedná se o vážnou záležitost a slečna Sageová představuje naše jediné pojítko s vražedkyní – s královražedkyní. A únoskyní.“

Stantonová se zamračila a já si vzpomněla, jak mi jednou Sydney řekla, že alchymisti považují morojský královský systém za dost hloupý. „Nezdá se, že by vám mohla ještě nějak prospět. Ale nemějte obavy, my ji budeme držet pod dohledem. Kdybyste měl další otázky, kontaktujte nás.“

„Nepřipadá v úvahu,“ namítl Hans. „Zůstane tady.“

Ian, ten druhý alchymista, také vstoupil do hádky a ochranitelsky se postavil před Sydney. „Nenecháme tu jednu z nás!“ Opět se mě z něho zmocnil zvláštní pocit. Je do ní zamilovaný. Zamiloval se do Sydney a tohle bral jako něco víc než jen pracovní záležitost. Stantonová ho zpražila pohledem, který jasně prozrazoval, že chce tu záležitost vyřešit sama. Zmlkl.

„Tak tady můžete zůstat všichni,“ navrhl Hans. „Je mi to jedno. Dostanete svoje pokoje.“

„Na to zapomeňte.“ Stantonová už se začala s Hansem hádat doopravdy. Nemyslela jsem, že dojde i na rány, ale strážci se nepatrně přiblížili, aby učinili preventivní opatření.

Ian těkal pohledem ze Stantonové na Sydney, ale nic neřekl. Potom jeho zrak padl na stůl, o nějž se opíral Hans, a uviděl tu fotografii. Na okamžik se zarazil a vykulil oči. Lissa si toho všimla.

Vykročila směrem k alchymistům. Jeden ze strážců sledoval její pohyb, ale jakmile usoudil, že je Lissa v bezpečí, vrátil se zase ke sledování Stantonové. „Vy ho znáte,“ řekla Lissa Ianovi tiše, takže ji v tom ruchu nebylo skoro slyšet. Vlastně ji nejspíš neslyšel vůbec nikdo, protože Ian i Sydney na ni koukali dost nechápavě. Jejich uši nemohly slyšet to, co by slyšely uši Moroje nebo dhampýra.

Lissa se nervózně rozhlédla kolem, protože k sobě nechtěla přilákat pozornost. Přidala trochu na hlasitosti. „Vy ho znáte. Toho muže na fotce.“

Ian se na Lissu zahleděl s úžasem, ale i obezřetností. Bezpochyby taky nechtěl mít nic společného s vampýry, jako ostatní alchymisté, ale tohle ho vykolejilo. Ačkoli pro něj Lissa byla zlou noční stvůrou, byla moc hezká.

„Iane,“ oslovila ho tiše Sydney. „Oč jde?“ Z jejího hlasu čišela naléhavost, která patrně zapůsobila na jeho city. Otevřel pusu, aby promluvil, ale hádka ostatních byla až příliš hlasitá. Sydney se opět stala středem pozornosti a Ian se od Lissy odvrátil.

Kompromis, kterého dosáhla Stantonová s Hansem, byl opravdovým kompromisem. Nikdo z něj nebyl nadšený. Dohodli se, že alchymisté zůstanou v malém městečku, které leží asi tři čtvrtě hodiny jízdy od královského dvora, a že tam s nimi zůstane i několik strážců. Mně to znělo jako domácí vězení, ale Stantonová se tvářila, že souhlasí. Nejspíš jen proto, že je to lidské městečko. Než Hans všechny propustil, ještě naposled položil pár otázek mým kamarádům a pečlivě studoval výraz každého z nich.

„A nikdo z vás – nikdo z vás nezná tuhle dívku od alchymistů, ani s ní nebyl nikdy v kontaktu? Nikdo neví o tom, co měla s Hathawayovou?“

Lissa i ostatní to opět popřeli a Hans opět neměl jinou možnost, než se s tou odpovědí smířit. Všichni vykročili ke dveřím, ale Eddieho Hans nepustil. „Vy ne, Castille. Vy tady zůstanete, dokud se neurovnají další záležitosti.“

Lissa zalapala po dechu. „Co? Ale on…“

„S tím si nedělej starosti,“ snažil se ji uklidnit Eddie. Trochu se i pousmál. „Všechno bude v pohodě. Jen na sebe dávej pozor.“

Lissa zaváhala, přestože už ji Christian tahal za rukáv ven. Ačkoli bylo jasné, že Eddie jen bránil Lissin život, přece jen zabil Moroje. To se nedá jen tak lehce přejít. Než ho strážci pustí, musejí mít stoprocentní jistotu, že neměl jinou možnost. Z jeho odhodlaného a klidného výrazu Lissa nabyla dojmu, že je připraven poradit si s čímkoli, co bude následovat.

„Děkuju,“ řekla mu, když procházela kolem něj. „Děkuju, žes mě zachránil.“

Odpověděl jí nepatrným přikývnutím, načež Lissa vyšla do chodby – a ocitla se uprostřed ještě většího chaosu.

„Kde jsou? Trvám na…“

Moji kamarádi i alchymisté mířili ke dveřím, kam je doprovázela skupinka strážců, jenže tam se právě někdo halasně domáhal vstupu. Byl to Abe.

Během okamžiku pochopil, co se tu stalo. Přejel pohledem po Sydney a ostatních alchymistech, jako by je v životě neviděl. Lissinýma očima jsem zaregistrovala, že Sydney zbledla, ale nikdo další si toho naštěstí nevšiml. Abe se usmál na Lissu, přitočil se k ní a kráčeli společně.

„Tady jsi. Máš se dostavit na poslední zkoušku na monarchu.“

„A to poslali tebe?“ dotázal se Christian skepticky.

„No, nabídl jsem se,“ odvětil Abe. „Doslechl jsem se, že je tu nějaký… ehm, rozruch. Vražda, náboženští fanatici a navíc lidé, výslechy… Samé věci, o které se zajímám.“

Lissa obrátila oči v sloup, ale celou cestu ven z budovy nic neříkala. Alchymisté se svým nechtěným doprovodem se vydali jedním směrem, zatímco Lissa s ostatními šli na opačnou stranu. Lissa se chtěla ještě ohlédnout po Sydney a Ianovi – a já taky –, ale uvědomovala si, že bude lepší koukat jen před sebe a následovat Abeho. Obzvlášť když někteří ze strážců nesledovali pouze alchymisty.

Jakmile se Lissina skupina vzdálila z dohledu, Abeho přátelský úsměv se okamžitě vytratil. Obrátil se na moje kamarády. „Co se k čertu stalo? Slyšel jsem nejrůznější šílenosti. Někdo dokonce říkal, že jsi mrtvá.“

„Skoro,“ řekla Lissa. Pověděla mu o tom útoku a vyjádřila i svoje obavy o Eddieho.

„Bude v pořádku,“ ujistil ji Abe přezíravě. „Nemají důvod ho držet. Nejhorší, co se mu může stát, je, že dostane záznam.“

Lisse se trochu ulevilo, nicméně si to pořád vyčítala. Eddie měl už jeden záznam kvůli mně. Jeho hvězdná pověst se každým dnem zhoršovala.

„To byla Sydney Sageová,“ řekla Lissa. „Myslela jsem, že jsou všichni v západní Virginii. Proč není s Rose?“

„To je vynikající otázka,“ poznamenal chmurně Abe.

„Protože zřejmě unesli Jill Mastranovou z Detroitu,“ řekl Christian. „Což je divný. Ale není to největší šílenost, co kdy Rose napáchala.“ Oceňovala jsem jeho podporu.

Všichni Abemu stručně zrekapitulovali poslední vývoj událostí, alespoň to, co věděli. To byl samozřejmě jen zlomek celého toho příběhu. Abe okamžitě pochopil, že byl vyřazen ze hry, což se mu pochopitelně nelíbilo, a rozzuřil se. Vítej v klubu, starý pane, pomyslela jsem si s dávkou uspokojení. Nezapomněla jsem, že ani mě nikdo nezasvětil do plánu, když mi pomáhali utéct z vězení. Moje uspokojení ale nemělo dlouhého trvání, protože jsem se bála, co se stane se Sydney, až na ni Abe vystartuje.

„Ta holka mi lhala,“ zavrčel. „Každý den mi hlásila, jak je v západní Virginii klid a nuda. Tak ani nevím, jestli do toho města vůbec dorazili. Musím si s ní promluvit.“

„Hodně štěstí,“ prohlásil Adrian, vytáhl cigaretu a zapálil si ji. V mé nepřítomnosti zjevně nepovažoval za nutné dodržovat podmínky naší smlouvy o randění. „Nemyslím, že tě za ní její kámoši a strážci pustí.“

„Však já se k ní dostanu,“ ujistil ho Abe. „Může odpovědět na spoustu otázek. Jestli před těmi idioty mlčela, je to jen dobře. Ale mně všechno poví.“

Najednou Lissu něco napadlo. „Měl by sis promluvit s Ianem, s tím alchymistou. On zná toho chlapa z fotky – teda toho, co ho Eddie zabil.“

„Víš to jistě?“ dotázal se Abe.

„Ano,“ řekl Adrian a všechny tím překvapil. „Ian na něj rozhodně zareagoval. A navíc je blázen do Sydney.“

„Taky jsem si všimla,“ přitakala Lissa.

„Přijde mi taková upjatá.“ Adrian se zamračil. „Ale chlapům jeho druhu se to asi líbí.“

„Pobláznění se dá vždycky využít,“ zahučel Abe. „Vy ženy si ani neuvědomujete, jakou máte moc. Christiane, viděls toho strážce, se kterým chodí tvoje teta? Ethana Moorea?“

„Jo,“ zaúpěl Christian. „Ani mi to nepřipomínej.“

„Taša je dost sexy,“ přisadil si Adrian.

„Nech toho,“ zavrčel Christian.

„Tak se hned nerozčiluj,“ řekl Abe. „Ethan pracuje jako palácová stráž. Byl tam i tu noc, kdy došlo k vraždě. Mohl by nám být užitečný, pokud bude mít o Tašu i nadále zájem.“

Christian zavrtěl hlavou. „Všichni tihle strážci už vypovídali. Nic podstatného se nezjistilo. Ethan řekl všechno, co věděl.“

„Tím bych si tak jistý nebyl,“ prohlásil Abe. „Vždycky existují věci, které se nedostanou do oficiálních záznamů. A všichni strážci určitě dostali přesné pokyny ohledně toho, co říct a co neříct. Tvoje teta je bezpochyby dost okouzlující na to, aby z něj vytáhla něco, co by nám mohlo pomoct.“ Abe si povzdechl. Pořád se tvářil nešťastně z toho, že mu jiní zmařili jeho plány. „Kéž by i Sydney byla natolik okouzlující, aby se bývala vyvlékla z výslechu. Pak bych ji mohl vyslýchat já. Takhle se budu muset dostat přes alchymisty a strážce, abych se dověděl, kde je Rose. A ty bys už měla jít na tu zkoušku, princezno.“

„Myslela jsem, že to byla jenom výmluva, aby tě ke mně pustili,“ řekla Lissa.

„Ne, vážně tě chtějí.“ Popsal jí, kudy se dostane na místo konání zkoušky. Bylo to ve stejné budově, v jaké probíhala druhá zkouška. „Běžte všichni hezky pohromadě a tam si sežeňte strážce, aby vás doprovodili zpátky. Nevycházejte z pokoje, dokud nepřijde Janine nebo Tad.“ Tad byl jedním z Abeho poskoků. „Už žádné překvapivé útoky.“

Lissa se s ním chtěla začít dohadovat, že ona rozhodně nemíní sedět v domácím vězení, ale nakonec se rozhodla, že bude nejlepší už se s Abem rozloučit. Rychle odkráčel a pořád z něj vyzařoval vztek. Lissa spolu s kluky vykročila k budově.

„Ten je teda vytočenej,“ poznamenal Adrian.

„A divíš se?“ zeptal se Christian. „Právě přišel o členství v klubu nejchytřejších zločineckých mozků. Jeho brilantní plán selhal a teď se mu navíc ještě ztratila dcera, když myslel, že je někde v bezpečí.“

Adrian významně mlčel.

„Doufám, že je v pořádku,“ povzdechla Lissa se sevřeným žaludkem. „A co má s tím vším společnýho Jill?“

Na to neměl nikdo odpověď. Když došli do budovy, kde probíhala zkouška, Lissa zjistila, že situace je skoro stejná jako minule. V chodbě postávala spousta diváků. Dveře hlídali strážci. Jak se Lissa blížila, její jméno provolávalo čím dál víc lidí. Jednalo se o „obyčejné“ Moroje i o královské, jejichž kandidáti už vypadli. Mnoho nominovaných totiž nezvládlo zkoušku strachu, takže jejich rodiny začaly fandit někomu jinému.

Lissu opět vpustili do místnosti samotnou. Když uvnitř spatřila známou stařenu, srdce se jí rozbušilo. Čekají ji snad ještě další hrůzy? Pohár sice Lissa nikde neviděla, ale to ještě nebylo zárukou bezpečí. Druhá židle už v místnosti nebyla, a tak Lissa zůstala před starou Morojkou stát.

„Dobrý den,“ pozdravila ji uctivě. „Ráda vás zase vidím.“

Ta žena se zazubila a odhalila tak svůj chybějící tesák. „O tom pochybuju, ale říkáš to velice přesvědčivě. V žilách ti proudí krev politiků.“

„Děkuju…,“ vypravila ze sebe Lissa. Nebyla si jistá, jestli to měl být kompliment, nebo ne. „Tak v čem spočívá tahle zkouška?“

„Jen poslouchej. To je vše. Tahle zkouška je snadná.“

Lesk ve stařeniných očích ovšem Lissu upozornil, že to asi tak snadné nebude.

„Jediné, co musíš udělat, je odpovědět mi na otázku. Odpověz správně a můžeš jít do voleb. A že by to byla zábava.“ Ta poslední slova pronesla stará paní spíš pro sebe než pro Lissu.

„Dobře,“ řekla Lissa nervózně. „Jsem připravená.“

Žena si ji změřila zkoumavým pohledem a vypadala, že je spokojena s tím, co vidí. „Tak tedy: Co musí mít královna, aby mohla skutečně vládnout svému lidu?“

Lissu v ten moment nenapadalo absolutně nic. Vzápětí jí začala na mysl přicházet slova. Čest? Moudrost? Rozum?

„Ne, ne, neodpovídej,“ řekla stařena a dál Lissu pozorně sledovala. „Ještě ne. Můžeš o tom přemýšlet. Povíš mi to zítra v tu samou dobu. Vrať se se správnou odpovědí a složíš zkoušky. A…,“ mrkla na ni, „snad se ani nemusím zmiňovat o tom, že to nesmíš nikomu říkat.“

Lissa přikývla a poškrábala si malou tečku vytetovanou na paži. Nikdo jiný jí s tím nepomůže. Odešla z místnosti a pořád uvažovala o té otázce. Existuje na ni tolik odpovědí. Kterákoli z nich by mohla –

Pohyb v mé vlastní realitě mě vytrhl z Lissiny hlavy. Tak napůl jsem čekala, že nám vpadla do stanu Soňa, ale nebyl to její příchod, co přitáhlo mou pozornost. Byl to mnohem nepatrnější pohyb… a přitom nekonečně významnější.

Dimitrij se ocitl v mém náručí.

DVACET OSM

Zatajila jsem dech. Každý jsme měli svou deku, ale ačkoli vrcholilo léto, v noci teploty dost klesaly. Jak se Dimitrij ve spánku převaloval, bezděčně přehodil svou deku přes moji, překulil se ke mně a opřel si mi hlavu o hrudník. Jeho důvěrně známé hřejivé tělo se o mě opíralo a dokonce se ke mně přitiskl ještě víc.

Uvědomila jsem si, že když si ve spánku počíná takhle, je mnohem vyčerpanější, než jsem si myslela. Vždyť obvykle spí s jedním okem otevřeným. Teď ale nebyl ve střehu a jeho tělo nevědomky hledalo… co? Teplo? Mě? Sakra! Proč jsem se na to Soni vyptávala? Proč to nemůžu mít jednoduché a být Adrianovou přítelkyní a Dimitrijovou kamarádkou? Teď moc dobře nezvládám ani jedno z toho.

Váhavě a s obavami jsem se trochu nadzvedla, abych ho mohla jednou rukou obejmout a přivinout si ho blíž. Věděla jsem, že riskuju, že ho to může každou chvíli probudit a to kouzlo pomine. Ale neprobudil se. Naopak se zdálo, že se uvolnil ještě víc. Když jsem ho cítila u sebe tak blízko…, když jsem ho držela…, vyvolávalo to ve mně plno emocí. Spalovala mě bolest, která mě trápila už od té doby, co jsem Dimitrije ztratila. Objetí ale zároveň tu bolest zmírňovalo, jako bych právě našla kus sebe samé, který mi tak dlouho scházel. Možná jsem si ani neuvědomovala, že mi schází. Nic z toho jsem si nepřipouštěla až do svého posledního rozhovoru se Soňou. Její slova otřásla křehkým novým světem, se kterým jsem se smířila.

Nevím, jak dlouho jsme s Dimitrijem takhle zůstali. Trvalo dlouho, než vycházející slunce začalo prosvětlovat tenké stěny stanu. I to nepatrné světlo mi stačilo, abych se mohla na Dimitrije dívat, obdivovat rysy jeho obličeje a vychutnávat si šimrání jeho hebkých vlasů. Zoufale jsem se chtěla jeho vlasů dotknout a přesvědčit se, že jsou stále stejné, jak si je pamatuju. Samozřejmě to byl jen hloupý sentiment. Jeho vlasy se přece nezměnily. Přesto mě to nutkání neopouštělo. Nakonec jsem to vzdala a lehce jsem mu po nich přejela. Byly hladké a jako z hedvábí. Ten jediný dotek stačil k tomu, abych se zachvěla. A jeho probudil.

Otevřel oči a okamžitě byl ve střehu. Čekala jsem, že se ode mě hned odtrhne, ale namísto toho jen zhodnotil situaci – a ani se nepohnul. Nechala jsem tedy ruku u jeho tváře a dál ho hladila po vlasech. Dívali jsme se jeden druhému do očí a tolik si toho sdělovali. V tu chvíli jsem s ním nebyla ve stanu, ani jsme nebyli na útěku před těmi, co nás považují za zločince. Nebyla tu žádná vražedkyně, kterou všichni pronásledují, nebylo tu žádné strigojí trauma, které je třeba překonat. Existovali jsme jen my dva a city, které mezi námi planuly už tak dlouho.

Když se pak pohnul, nebylo to proto, aby se odtáhl. Zvedl hlavu a shlížel na mě. Dělilo nás jen pár centimetrů. Jeho pohled ho zradil. Chtěl mě políbit – a já chtěla, aby to udělal. Sklonil se ke mně a jednou rukou mi podepřel tvář. Už jsem se připravovala na to, jak se mě dotkne rty, tolik jsem po tom toužila. Vtom ale strnul. Odtáhl se a sedl si. Frustrovaně vydechl a už se na mě ani nepodíval. Taky jsem se posadila a pořád ještě jsem zrychleně a mělce oddechovala.

„Co-co se děje?“ zeptala jsem se.

Ohlédl se po mně. „Vyber si. Máš spoustu možností.“

Přejela jsem si prstem po rtech. Tak blízko. Tak strašně blízko. „Vím… Vím, že se něco změnilo. Vím, že ses zmýlil. Vím, že už zase dokážeš cítit lásku.“

Zase si nasadil tu svou strážcovskou masku. „Tady nejde o lásku.“

V duchu jsem si přehrála tu poslední minutu, to dokonalé splynutí. To, co jsem cítila, když se na mě tak díval. Sakra, vždyť i Soňa řekla, že je mezi námi nějaké mystické propojení. „Když nejde o lásku, tak o co teda?“ vykřikla jsem.

„Není to správné,“ řekl tiše.

Není to správné? Co je správné a co ne, bylo naším oblíbeným tématem na Akademii. Ale to mi ještě nebylo osmnáct. A on byl můj učitel. Měli jsme se stát Lissinými strážci a svou pozornost věnovat pouze jí. Tohle všechno byly tenkrát argumenty, proč bychom se od sebe měli držet dál. To už teď ale neplatilo.

Vyptávala bych se ho víc, kdyby nám někdo nezaškrábal na stan.

Oba jsme vyskočili a popadli svoje kůly, které jsme si ve spánku nechali na dosah. Kůl jsem popadla instinktivně, přestože jsem věděla, že venku žádný Strigoj není. Poslední dobou Strigojové představovali tu nejmenší z našich starostí.

„Rose? Dimitriji?“

Ten hlas byl sotva slyšitelný, ale povědomý. Trochu jsem se uklidnila a rozepnula zip u vchodu. Krčila se před ním Soňa. Stejně jako my měla na sobě totéž co včera a kaštanově hnědé vlasy měla neuvěřitelně rozcuchané. Jinak se jí zřejmě podařilo uniknout pronásledovatelům bez újmy. Uhnula jsem na stranu, aby mohla dovnitř.

„Útulné,“ poznamenala, když se rozhlédla. „Našli jste si místo na nejvzdálenějším konci kempu. Trvalo mi věčnost, než jsem objevila auto, cos mi popsala.“

„Jak jste se sem dopravila?“ zeptala jsem se.

Mrkla. „Nejste jediní, kdo umí krást auta. Nebo jako v mém případě přimět majitele, aby mi vůz ‚dobrovolně‘ zapůjčil.“

„Sledovali tě?“ dotázal se Dimitrij. Už zase se tvářil vážně a nikdo by na něm nepoznal, co se tu před chvílí odehrálo.

„Nemyslím,“ řekla a překřížila si nohy. „Chvíli mě pronásledovalo pár strážců, ale ty už jsem před nějakou dobou setřásla. Většina z nich se stejně víc zajímala o vás dva.“

„To si dovedu představit,“ zabrblala jsem. „Škoda, že Viktor utekl už tak dávno. Třeba by mu dali přednost.“

„On ale nezabil královnu,“ podotkla pochmurně. Časem jí budeme muset říct, proč Viktora tak hledají a že to byl on, v kom tehdy na Akademii vycítila ohrožení pro Lissu. „Ale dobrá zpráva je, že vím, kde teď jsou.“

„Kde?“ vyhrkli jsme s Dimitrijem jednohlasně.

To jí vyloudilo vědoucí úsměv na rtech. „Západní Michigan,“ řekla. „Vydali se na opačnou stranu od královského dvora.“

„Sakra,“ ulevila jsem si. S Dimitrijem jsme zamířili z Ann Arboru na jihovýchod, objeli jsme předměstí Detroitu a přejeli do Ohia. Zvolili jsme špatný směr. „Viděla jste Jill? Je v pořádku?“

Soňa přikývla. „Je. Vyděšená, ale nic jí není. Popsala mi orientační body, takže myslím, že dokážeme jejich motel lokalizovat. Zastihla jsem ji ve snu před pár hodinami. Museli si odpočinout. Viktorovi nebylo dobře. Možná tam ještě budou.“

„Tak to musíme hned vyrazit,“ řekl Dimitrij a okamžitě se zvedl. „Jakmile se vydají na cestu, Jill bude vzhůru a ty se s ní nebudeš moct spojit.“

Obdivuhodně rychle jsme sbalili náš tábor. Kotník mě sice bolel pořád, ale už ne tak strašně. Než jsme došli k autu, Soňa si všimla, že kulhám.

„Počkej.“

Klekla si přede mě a prozkoumala můj nateklý kotník, který odhalovaly roztrhané šaty. Zhluboka se nadechla, dotkla se mě a já ucítila v noze něco jako elektrický proud následovaný vlnou horka a pak chladu. Když to přestalo a Soňa si zase stoupla, bolest i otok byly pryč, stejně jako moje odřeniny na nohou. Zranění na hlavě mi nejspíš zmizelo taky. Uživatelé éteru mě léčili tak často, že byste si asi mysleli, že už bych na to měla být zvyklá, jenže pro mě to pokaždé bylo překvapivé.

„Děkuju,“ řekla jsem. „Ale neměla byste to dělat… Tuhle magii byste neměla používat…“

„Potřebuješ být ve formě,“ namítla. Odtrhla ode mě zrak a zadívala se na stromy. „A ta magie… Je těžké ji nepoužívat.“

Měla pravdu. Připadala jsem si však provinile, že ji na mě použila a vlastně se tak zase přiblížila k šílenství. Když Robert Soňu proměnil, trochu to uzdravilo i její mysl a ona by toho měla využít. Nicméně teď nebyl čas na poučování. Dimitrijův výraz mi jasně prozradil, že i on je toho názoru, že bych měla být ve formě.

Vyjeli jsme směrem, který nám poradila Soňa, a tentokrát nás navigovala za Jill tak přesně, jak jen dokázala. Už žádné nejasné instrukce ani porušování slibů. Jednou jsme zastavili, abychom „si opatřili“ nové auto a mapu. Informace, které Soňa od Jill získala, nás zavedly do městečka jménem Sturgis. Ačkoli se nacházelo v západní půlce Michiganu, leželo dole na jihu, takže jsme nemuseli urazit takovou dálku, jak jsme předpokládali. Přesto Dimitrij překračoval maximální povolenou rychlost nejmíň o pětadvacet kilometrů v hodině.

„Tam,“ upozornila Soňa, když jsme projížděli centrem Sturgisu, které na centrum moc nevypadalo. Na jedné straně ulice stál celkem slušně vypadající motel. „Tohle mi popsala. Motel Sunshine.“

Dimitrij zajel na parkoviště za budovou. Všichni jsme seděli v autě a koukali na motel, který nevypadal tak vesele jako jeho jméno. Moji společníci asi stejně jako já přemýšleli, co dál. Podle Jillina snu jsme byli na správném místě, jenže Soňa nevěděla nic dalšího, co by nám pomohlo najít její pokoj – pokud tu vůbec ještě všichni jsou. Určitě se tu nepřihlásili pod svými skutečnými jmény. Už jsem chtěla navrhnout, že můžeme projít kolem všech dveří a doufat, že Soňa Roberta vycítí. Vtom ale ukázala prstem na parkoviště.

„To je jejich auto,“ prohlásila. „Jsou tady.“

Jistě. Stálo tam CR-V, kterým jsme přijeli k Jill. Povídejte mi něco o karmě. Ukradla jsem Viktorovi klíčky od auta a on mi tu laskavost oplatil tím, že nám ukradl ty naše. Ve zmatku, který pak zavládl, nikdo z nás neuvažoval nad tím, v jakém voze vlastně ujeli.

„Šlendrián,“ zabrblal Dimitrij se zamyšleně přimhouřenýma očima. „Měli si auto vyměnit.“

„Tohle je Sydneyino,“ řekla jsem. „Technicky vzato není ukradený, takže ho policie nemá na seznamu. Navíc mám dojem, že Viktor s Robertem nejsou odborníci na žhavení drátů jako někdo.“ Po celém Středozápadě jsme za sebou nechávali ukradená auta.

Dimitrij přikývl, jako bych ho právě pochválila. „Ať už to udělali z jakéhokoli důvodu, nám to pomohlo.“

„Jak je najdeme?“ dotázala se Soňa.

Chtěla jsem jí povědět o svém plánu s aurou, ale pak jsem to zavrhla. Robert by totiž Soňu taky vycítil a byli by varováni předem. A až je najdeme, jistě dojde ke střetu. Kdybychom s nimi bojovali v motelu, jistě by to přilákalo pozornost. Tohle parkoviště se naopak nachází za budovou, stranou od hlavní silnice.

„Počkáme,“ řekla jsem. „Už tak je s podivem, že se tu zdrželi tak dlouho. Pokud mají aspoň trochu rozumu, brzy odtud vypadnou.“

„Souhlasím,“ přitakal Dimitrij a podíval se mi do očí. Souznění duší. Znovu jsem si vybavila, jak jsme se málem políbili. Radši jsem se podívala jinam, protože jsem se bála, aby mě můj výraz nezradil. „Parkoviště bude na obranu snadné. Není tu moc únikových cest.“ To byla pravda. Na jedné straně ho ohraničovala budova motelu a na druhé betonová zeď. Kolem nestálo příliš mnoho dalších budov.

Dimitrij zajel s autem na nejvzdálenější místo, které tu našel. Měli jsme dobrý výhled na celé parkoviště i na východ z motelu, jenže jsme nebyli moc dobře schovaní. Uvažovali jsme, zda máme sedět v autě, ale nakonec jsme se s Dimitrijem usnesli, že lepší bude čekat venku, protože tak budeme pohyblivější. Soňu jsme nechali uvnitř. Tohle nebyl její boj.

Stáli jsme s Dimitrijem za autem ve stínu velkého javoru a já si opět začala uvědomovat jeho blízkost a odhodlaný postoj bojovníka. O kabát sice přišel, ale já musela uznat, že bez něj vypadá taky moc dobře.

„Nepředpokládám, že se budeme bavit o tom, co se stalo dneska ráno,“ poznamenala jsem.

Dimitrij soustředěně upíral zrak na CR-V, jako by se snažil v něm zhmotnit Jill a bratry Daškovovy. Nenechala jsem se tím obelstít. Jen se vyhýbal očnímu kontaktu se mnou. „Není se o čem bavit.“

„Věděla jsem, že to řekneš. Teda vlastně jsem čekala, že uslyším buď tohle, anebo ‚Nevím, o čem mluvíš‘.“

Dimitrij si povzdechl.

„Ale je o čem se bavit,“ pokračovala jsem. „Třeba o tom, žes mě málem políbil. A taky o tom, cos myslel tím, že to není správný.“

Ticho.

„Chtěl jsi mě políbit!“ Bylo pro mě těžké mluvit tiše. „Viděla jsem to.“

„To, že něco chceme, neznamená, že je to správné.“

„To, co jsem řekla…, je pravda, že jo? Dokážeš milovat, viď? Chápu, že hned po proměně sis myslel, že toho nejsi schopen. A nejspíš jsi opravdu nebyl. Ale situace se změnila. Vracíš se zase zpátky k normálu.“

Dimitrij se na mě dlouze zadíval. „Ano. Situace se změnila…, ale něco se nezměnilo.“

„Dobře, pane Tajemný. To ovšem nevysvětluje tu tvou poznámku o tom, že to není správný.“

Zatvářil se sklesle. „Rose, udělal jsem spoustu špatných věcí a většinu z nich už nedokážu napravit a jsou neodpustitelné. Pokud se chci vrátit ke svému bývalému životu, musím jít vpřed, bránit zlu a dělat to, co je správné. A správné rozhodně není přebrat ženu jinému muži, kterého mám ještě ke všemu rád a vážím si ho. Budu krást auta. Budu se vloupávat do domů. Ale jsou určité hranice, které nepřekročím, ať už chci…“

Vtom se otevřely dveře motelu, což okamžitě přitáhlo naši pozornost. Není divu, že je můj milostný život tak zmatený, když nás neustále někdo vyrušuje. Byla jsem zmatená o to víc, že jsem v žádném případě nečekala, že by Dimitrij řekl: A správné rozhodně není přebrat ženu jinému muži, kterého mám ještě ke všemu rád a vážím si ho.

Teď ale mělo přednost jiné drama. Ven vyšel Viktor a za ním bok po boku Robert s Jill. Tak napůl jsem očekávala, že bude svázaná, takže mě překvapilo, že s nimi jde tak klidně. Až moc klidně, uvědomila jsem si vzápětí. To nebylo přirozené. Pohybovala se skoro jako robot. Byla pod nátlakem, aby se chovala poslušně.

„Nátlak,“ prohlásil tiše Dimitrij, když mu to taky došlo. „Běž po Viktorovi, já půjdu po Robertovi.“

Přikývla jsem. „Jill uteče hned, jak se přeruší nátlak. Doufám.“ Rozhodně jsem nechtěla, aby se do bitky taky zapojila. To by mohlo způsobit víc škody než užitku. Ale uvidíme.

Nablízku naštěstí nikdo další nebyl. Bylo celkem brzy ráno. S Dimitrijem jsme vyběhli z úkrytu a během pár vteřin jsme přeběhli celé parkoviště. Dva zdraví dhampýři dokážou doběhnout dva staré Moroje, kdykoli si vzpomenou. A oba bratři nás navzdory vší své chytrosti nečekali.

Koutkem oka jsem viděla Dimitrije, jak se mění v hotového boha války, zuřivého a k nezastavení. Pak jsem se zaměřila pouze na Viktora. Vrhla jsem se na něj plnou váhou a strhla ho k zemi. Tvrdě narazil do asfaltu a já ho přišpendlila k zemi. Pěstí jsem mu dala ránu do obličeje, až se mu z nosu vyřinula krev.

„Skvělá práce,“ vydechl.

„Tohle jsem chtěla udělat už dávno,“ zavrčela jsem.

Viktor se usmál, přestože ho to muselo bolet a krvácel. „Samozřejmě. Dřív jsem si myslel, že větší surovec je Belikov, ale jsi to ty, viď? Jsi jako zvíře, co se neumí ovládat. Nepotřebuješ rozum, jen bojovat a zabíjet.“

Sevřela jsem ho za košili a sklonila se k němu. „Já? Já jsem nemučila Lissu, abych z toho získala prospěch. Já jsem svou dceru neproměnila ve Strigojku. A už vůbec nepoužívám nátlak k tomu, abych unesla patnáctiletou holku!“

Dráždilo mě, že se nepřestává usmívat. Bylo to k zešílení. „Ona je cenná, Rose. Ohromně cenná. Ani nemáš ponětí, jak moc.“

„Není žádná věc, se kterou si můžeš dělat, co chceš!“ zařvala jsem na něj. „Ona je – ááá!“

Náhle se pode mnou zachvěla země a vypuklo jakési malé zemětřesení. Asfalt praskl, čehož Viktor rychle využil a odstrčil mě od sebe. Neodstrčil mě nijak silně, takže bych snadno nabrala rovnováhu, kdyby se ovšem kolem mě parkoviště nevzdouvalo jako vlny v oceánu. Viktor používal magii země, aby ovládal terén, kde jsme se nacházeli. Vzdálené překvapené výkřiky mi napověděly, že zemětřesení pociťují i ostatní, přestože Viktor svou magii zaměřil jen na mě.

Ale draze za to platil. Byl starý a před chvílí jsem ho strhla na asfalt a praštila. Bolest a únava ho zmáhaly a jeho namáhavý dech mi prozradil, že ovládání takhle mocné magie – něco takového jsem jaktěživa od nikoho, kdo ovládá zemi, neviděla – ho stojí veškerou sílu, která mu ještě zbyla.

Jedna dobrá rána. To bylo vše, co jsem potřebovala. Jedna dobrá rána by ho vyřadila z boje. Až na to, že teď jsem byla vyřazená já. Doslova. Ať jsem se snažila sebevíc, to moje osobní zemětřesení mě přemáhalo a sráželo mě na kolena. Pořád ještě jsem na sobě měla ty stupidní šaty, takže jsem si znovu rozedřela svoje čerstvě zahojené nohy. A jakmile jsem spadla, vztyčily se kolem mě asfaltové stěny. Došlo mi, že Viktor se mě snaží mezi nimi uzavřít jako ve vězení. To jsem nemohla dopustit.

„Všechna ta síla je ti k ničemu,“ vypravil ze sebe namáhavě Viktor. Z obličeje mu lil pot. „Nakonec ti nepomůže. Skutečná síla spočívá v mysli. Ve lstivosti. V ovládnutí Jillian, protože skrze ni můžu ovládnout Vasilisu. A s Vasilisou zase Dragomiry a pak – Moroje. To je moc. To je síla.“

Většinu toho jeho samolibého proslovu jsem ani nevnímala. Jedna věc mě ale zarazila: V ovládnutí Jillian, protože skrze ni můžu ovládnout Vasilisu. Lissa. Nemůžu ho nechat, aby jí ublížil. Nemůžu dovolit, aby ji využil. A nemůžu dovolit ani to, aby využil Jill. Lissa mi kdysi dala čotky, což je něco mezi náramkem a růžencem s křížkem. Je to dědictví Dragomirů, které přechází do rukou těch, kteří chrání rodinu. To je moje povinnost: chránit všechny Dragomiry. Na mysli mi vytanula stará mantra strážců: Oni mají přednost.

S šikovností, o níž jsem nevěděla, kde se ve mně bere, jsem se na vzdouvající se zemi narovnala a pokusila se znovu vstát. Dokázala jsem to, i když jsem na parkovišti prakticky tančila. A při pohledu na Viktora jsem ucítila to, před čím mě Soňa varovala. Rozbušku. Jiskru, která zapálí temnotu, jíž jsem neustále odčerpávala od Lissy. Dívala jsem se na něj a v tom jediném muži jsem spatřovala veškeré zlo svého života. Byla to tak docela pravda? Ne, ne tak docela. Ale ublížil mojí nejlepší kamarádce – málem ji zabil. Zahrával si s Dimitrijem a se mnou a zkomplikoval tím náš i tak dost komplikovaný vztah. A teď se snaží ovládat i ostatní. Kdy už to skončí? Kdy se to jeho zlo zastaví? Viděla jsem černě a rudě. Slyšela jsem, jak někdo volá moje jméno. Myslím, že to byla Soňa. Jenže v tu chvíli pro mě na světě neexistovalo nic jiného než Viktor a moje nenávist k němu.

Vrhla jsem se na něj, poháněna svým hněvem a adrenalinem. Vyskočila jsem z epicentra zemětřesení, které mě hrozilo pohltit. Znovu jsem na Viktora skočila, ale tentokrát jsme nespadli. Stáli jsme trochu jinak, takže jsem s ním mrštila proti betonové zdi s takovou silou, jako bych zápasila se Strigojem. Narazil do ní hlavou. Uslyšela jsem podivné křupnutí a pak se svezl k zemi.

Okamžitě jsem se k němu shýbla, popadla ho za ramena a zatřásla jím.

„Vstávej!“ řvala jsem na něj. „Vstávej a bojuj se mnou!“ Ale i když jsem s ním třásla a křičela na něj, nezvedl se. Vůbec se nepohnul.

Někdo mě popadl za ramena a pokusil se mě od něj odtrhnout. „Rose! Rose! Přestaň. Nech toho!“

Ignorovala jsem ten hlas i ruce, které mě táhly pryč. Vnímala jsem jen svůj vztek a sílu a chtěla jsem – ne, potřebovala –, aby se mi Viktor postavil a já to s ním už jednou provždy vyřídila. Najednou se mě ale zmocnil zvláštní pocit, jako by mi někdo přejel po kůži konečky prstů. Pusť ho. Nechtěla jsem, ale v ten okamžik mi to připadalo rozumné. Trochu jsem uvolnila svůj stisk a ty ruce toho okamžitě využily a odtáhly mě od Viktora. Bylo to, jako bych se probrala z omámení. Až teď jsem si uvědomila, co se vlastně stalo. To Soňa mě od Viktora odtrhla a podařilo se jí to jen za použití nátlaku. Byla tak dobrá, že uměla nátlak používat i bez očního kontaktu. Držela mě, i když si musela uvědomovat, že mám mnohem větší sílu než ona.

„Musím ho zastavit,“ hádala jsem se a snažila se jí vykroutit. „Za to musí zaplatit.“ Znovu jsem po něm hrábla.

Soňa vzdala snahu zabránit mi v tom fyzicky a namísto toho se uchýlila ke slovům. „Rose, už zaplatil. Je mrtvý. Copak to nevidíš? Je mrtvý. Viktor je mrtvý!“

Ne, neviděla jsem to – aspoň ne na první pohled. Viděla jsem jen svou slepou posedlost a potřebu pořádně mu to nandat. Pak ke mně ale pronikla její slova. Když jsem Viktora držela, cítila jsem, jak je jeho tělo bezvládné. Viděla jsem jeho oči slepým pohledem zírající… do prázdna. Zuřivost mě pomalu přecházela a měnila se v šok. Přestala jsem ho tak pevně svírat, dívala jsem se na něj a až teď jsem skutečně pochopila, co mi Soňa řekla.

Pochopila jsem, co jsem udělala.

A pak jsem uslyšela příšerný zvuk. Strnulou hrůzou v mé mysli proniklo tiché kvílení. Zděšeně jsem se ohlédla a spatřila Dimitrije s Robertem. Ten měl obě ruce za zády a Dimitrij ho držel bez zjevného úsilí, ačkoli Moroj se urputně snažil se mu vykroutit. Bezvýsledně. Jill stála opodál a zmateně a zděšeně koukala z jednoho na druhého.

„Viktore! Viktore!“

Robertovo naříkání přerušovaly vzlyky. Bylo to stejně k ničemu jako moje snaha Viktora probrat. Znovu jsem se zadívala na jeho tělo a nemohla jsem uvěřit tomu, co jsem provedla. Když Eddie zabil Moroje, reakci strážců jsem považovala za přehnanou, ale teď jsem to začínala chápat. Příšera, jako je Strigoj, je jedna věc. Ale život Moroje, dokonce i Moroje, který…

„Odveď ho odtud!“

Soňa u mě byla tak blízko, že jsem sebou trhla leknutím, když tak náhle vykřikla. Taky klečela, ale vzápětí vyskočila a obrátila se k Dimitrijovi.

„Odveď ho odtud! Tak daleko, jak jen můžeš!“

Dimitrij se zatvářil překvapeně, ale síla jejího rozkazu ho přiměla k okamžité reakci. Začal táhnout Roberta pryč. Po chvíli se rozhodl, že bude lepší přehodit si ho přes rameno a odnést. Čekala jsem protesty, ale Robert byl zticha. Upíral zrak na Viktorovo tělo a jeho oči byly tak pronikavé a soustředěné, až to vypadalo, že by dokázaly pouhým pohledem propálit díru. Soňa na něj nezírala jako já, ale namísto toho se vrhla mezi oba bratry a znovu klesla k zemi, aby pod sebou schovala Viktorovo tělo.

„Odveď ho odtud!“ vykřikla znova. „Snaží se přivést Viktora zpátky! Bude stínem políbený!“

Pořád jsem byla zmatená a rozrušená z toho, co jsem udělala, ale hrozba, na kterou Soňa upozornila, mě tvrdě zasáhla. Nesmíme Robertovi dovolit, aby Viktora oživil. Oba bratři byli dost nebezpeční, i když mezi sebou neměli pouto. Nesmíme připustit, aby Viktor dokázal vyvolat duchy stejně jako já. Viktor musí zůstat mrtev.

„Copak není potřeba, aby se těla dotkl?“ zeptala jsem se.

„Aby dokončil pouto, ano. Ale právě teď shromažduje tuny éteru a volá Viktorovu duši zpátky,“ vysvětlila.

Jakmile byli Dimitrij s Robertem pryč, Soňa mě požádala, abych jí pomohla přesunout tělo. Nadělali jsme bojem spoustu hluku a bylo s podivem, že se ještě nikdo nepřišel podívat, co se tu děje. Jill nám taky přišla na pomoc. Pohybovala jsem se automaticky, aniž bych si skutečně uvědomovala, co dělám. Soňa našla ve Viktorově kapse klíčky od CR-V a sklopila v něm zadní sedadla, aby se zvětšil zavazadlový prostor. Naložily jsme tam mrtvolu a všechny tři se tam taky skrčily. Sehnuly jsme hlavy, aby nás nikdo zvenku neviděl. Zanedlouho jsme zaslechly hlasy. Lidé se přicházeli podívat, co se tu stalo. Nevím, jak dlouho se na parkovišti zdrželi, jen to, že naštěstí neprohledávali auta. Ale abych pravdu řekla, v hlavě jsem moc souvislých myšlenek neměla. Hněv zmizel, ale v mysli mi zavládl chaos. Nedokázala jsem se chytit ničeho konkrétního. Bylo mi zle. Snažila jsem se jen řídit Soninými rozkazy, zůstat co nejvíc skrčená a nedívat se na Viktorovo tělo.

I poté, co hlasy utichly, nás Soňa zadržela v autě. „Rose?“ Nezareagovala jsem hned. „Rose?“

„Ano?“ vypravila jsem ze sebe ochraptěle.

Její hlas byl uklidňující a vemlouvavý. Znovu mě zachvátil ten zvláštní pocit, jako by se mě kdosi lehce dotýkal, a zmocnila se mě potřeba udělat Soně radost. „Potřebuju, aby ses podívala na mrtvé. Otevři kvůli nim oči.“

Mrtví? Ne. Svou mysl jsem moc neovládala, ale měla jsem tolik rozumu, abych si uvědomovala, že přivést sem duchy je špatný nápad. „Nemůžu.“

„Můžeš,“ namítla. „Pomůžu ti. Prosím.“

Jejímu nátlaku jsem nedokázala vzdorovat. Natáhla jsem smysly a strhla svoje ochranné bariéry. Ty stěny mě blokovaly od světa mrtvých. Za chvilku se přede mnou objevily průsvitné obličeje. Některé vypadaly normálně, jiné hrůzostrašně. Otevírali ústa a chtěli něco říct, ale nemohli.

„Co vidíš?“ zeptala se Soňa.

„Duchy,“ odpověděla jsem šeptem.

„Vidíš Viktora?“

Zadívala jsem se mezi všechny ty obličeje a hledala nějaký známý. „Ne.“

„Zažeň je zpátky,“ řekla. „Postav si zase stěny.“

Pokusila jsem se o to, ale bylo to hrozně těžké. Neměla jsem dost vůle. Pocítila jsem povzbuzení zvnějšku a došlo mi, že na mě Soňa pořád používá nátlak. Nedokázala sice přimět duchy, aby zmizeli, ale její podpora a odhodlání mě posilovaly. Uzavřela jsem se před mrtvými, kteří nenacházejí klid.

„V tom případě je pryč,“ prohlásila Soňa. „Buď ho svět mrtvých pohltil úplně, nebo někde bloudí. Každopádně už nehrozí, že by znovu ožil. Nemůže se vrátit zpátky.“ Obrátila se k Jill. „Dojdi pro Dimitrije.“

„Nevím, kde je,“ namítla překvapeně.

Soňa se usmála, ale její oči zůstaly vážné. „Poblíž. Tím jsem si jistá. A vyhlíží nás. Běž a obejdi motel nebo celý blok, on tě určitě uvidí.“

Jill odešla, aniž by bylo třeba na ni použít nátlak. Jakmile odešla, skryla jsem si obličej do dlaní. „Panebože! Panebože! Celou tu dobu jsem to popírala, ale je to pravda. Já jsem vražedkyně.“

„Teď o tom nepřemýšlej,“ poradila mi Soňa. Skoro mě uklidňovalo, s jakou samozřejmostí se ujala vedení. Skoro. Je jednodušší přijímat rozkazy, než se starat sama. „S výčitkami svědomí se vypořádáš později. Teď se musíme zbavit těla.“

Zvedla jsem hlavu a přinutila se podívat na Viktora. Zmocnila se mě nevolnost a všechny ty šílené pocity se mi zase vrátily a tentokrát už se úplně vymkly kontrole. Drsně jsem se zasmála. „Jasně. Mrtvola. Kéž by tu tak byla Sydney. My nemáme žádný magický lektvary. Slunce ho taky nezničí. Divný, co? Zabít Strigoje je těžší… Zabít ho je těžší, ale uklidit je pak jednodušší.“ Znovu jsem se rozesmála, protože to moje plácání mi něco připomnělo… Občas se tak choval Adrian, když měl svoje propady. Nebo Lissa, když ji éter dohnal na hranu. „To je ono, že jo?“ dotázala jsem se. „To, před čím jste mě varovala… Lissa éteru unikne, ale mě nakonec porazí… jako Annu… jako v tom snu… Bože. Tohle je sen, že jo? Ale já se už neprobudím…“

Soňa na mě zírala s vytřeštěnýma očima plnýma… strachu? Posměchu? Zděšení? Vzala mě za ruku. „Zůstaň se mnou, Rose. Spolu to odsuneme.“

Zaklepání na okýnko nás obě překvapilo. Pustily jsme do auta Jill s Dimitrijem.

„Kde je Robert?“ zeptala se Soňa.

Dimitrij pohlédl na Viktorovo tělo a okamžitě se odvrátil. „V bezvědomí. Leží schovaný v křoví za rohem.“

„No výborně,“ řekla sarkasticky Soňa. „Myslíš, že je to moudré? Nechat ho tam?“

Pokrčil rameny. „Asi by nebylo dobré, kdyby mě někdo viděl, jak nesu chlapa v bezvědomí. A vlastně… Ano, myslím, že bychom ho tam měli nechat. On se probere. Nikdo ho nepronásleduje. A bez Viktora je…, no, ne úplně neškodný, ale o něco méně nebezpečný ano. Stejně ho nemůžeme vláčet s sebou.“

Znovu jsem se rozesmála a ten smích připadal dokonce i mně hysterický. „Je v bezvědomí. Samozřejmě. Samozřejmě. Ty to dokážeš. Ty se umíš zachovat správně. Já ne.“ Pohlédla jsem na mrtvého Viktora. „Řekl mi ‚zvíře‘. Měl pravdu. Žádný rozum…“ Ovinula jsem kolem sebe paže a zaryla si nehty do kůže tak silně, až jsem ucítila krev. Fyzická bolest ulevuje bolesti psychické. Neříkala to vždycky Lissa?

Dimitrij se na mě vytřeštěně zahleděl a pak se podíval na Soňu. „Co se děje?“ Mnohokrát jsem ho viděla riskovat život, ale nikdy – až dosud – nevypadal tak vyděšeně.

„Éter,“ řekla Soňa. „Čerpala ho od Lissy hrozně dlouho… a dokázala ho v sobě potlačovat. Ale jenom v ní vyčkával. Vždycky vyčkává…“ Trochu se zamračila, protože si nejspíš uvědomila, že začíná plácat podobně jako já. Otočila se k Jill. „To je stříbro?“

Jill pohlédla na přívěsek ve tvaru srdíčka, který měla na krku. „Asi jo.“

„Můžeš mi to půjčit?“

Jill si rozepnula řetízek a šperk jí podala. Soňa ho sevřela v dlaních, zavřela oči a našpulila rty. Po pár vteřinách oči otevřela a podala mi přívěsek. „Dej si to na krk.“

Stačilo mi jenom se ho dotknout a ucítila jsem podivné šimrání na kůži. „Srdce…“ Podívala jsem se na Dimitrije a zapnula si řetízek. „Pamatuješ se na to? Jednou ses mě ptal, kde je srdce. A je tady. Tady…“

Zarazila jsem se. Svět začínal nabývat pevnějších obrysů. Moje zmatené myšlenky se pomalu začínaly zase skládat dohromady a připomínat racionální uvažování. Rozhlédla jsem se po všech přítomných – tedy po těch živých – a až teď jsem je doopravdy uviděla. Dotkla jsem se přívěsku.

„To je uzdravující kouzlo.“

Soňa přikývla. „Nevěděla jsem, jestli působí i na mysl. Natrvalo asi fungovat nebude…, ale na nějaký čas bys na tom měla být dobře.“

Snažila jsem se příliš neuvažovat nad jejími posledními slovy. Nějaký čas. Raději jsem se snažila vyznat v reálném světě kolem. V tom, že přede mnou leží mrtvola.

„Co jsem to udělala?“ zašeptala jsem.

Jill mě jednou rukou objala, ale nic neřekla. Promluvil Dimitrij.

„To, co jsi musela.“

DVACET DEVĚT

To, co pak následovalo, jsem vnímala rozmazaně. Soňa se sice snažila udržovat vliv éteru v přijatelných mezích, ale na tom nezáleželo. Pořád jsem byla v šoku a nedokázala jsem normálně uvažovat. Posadili mě na sedadlo spolujezdce, co nejdál od mrtvého Viktora. Dimitrij nás odvezl někam – nevěnovala jsem tomu moc pozornosti –, kde se se Soňou zbavili těla. Neřekli mi, co s ním udělali, jen že je to „vyřízeno“. Na podrobnosti jsem se nevyptávala.

Potom jsme zamířili ke královskému dvoru. Soňa s Dimitrijem zvažovali, co budeme dělat, až tam dojedeme. Vzhledem k tomu, že moje jméno zatím ještě nikdo neočistil, bylo v plánu, že Jill přivede ke dvoru Soňa. Jill se zeptala, jestli může zavolat rodičům, aby jim řekla, že je v pořádku, ale Dimitrijovi to připadalo jako příliš velké riziko. Soňa tedy slíbila, že se pokusí s Emily spojit ve snu, což Jill trochu uklidnilo.

Během cesty jsem se rozhodla, že se podívám na Lissu. Když se zaměřím na ni, nebudu trpět takovými výčitkami svědomí z toho, co jsem provedla Viktorovi. Když budu s Lissou, oprostím se sama od sebe a po tom jsem v tuto chvíli toužila ze všeho nejvíc. Nechtěla jsem být sama sebou.

Jenže ani ona se neměla bůhvíjak úžasně. Jako vždy ji trápilo hned několik věcí. Připadalo jí, že chybí už jen krůček k tomu, aby zjistila, kdo zabil Taťánu, že stačí pokročit už jen o kousek dál. Strážci předvedli údržbáře Joea a po hodné chvíli donucování – používali metody, které nezahrnují magický nátlak – připustil, že v noci, kdy došlo k vraždě, viděl v budově, kde jsem bydlela, toho Moroje s pokroucenými prsty. Ale ať na něj tlačili sebevíc, Joe se nepřiznal, že ho někdo podplatil – buď ten muž, nebo Daniella.

Prohlásil jenom, že v tu noc byl chvílemi „trochu mimo“. To rozhodně nebyl žádný důkaz, který by mě mohl zachránit.

Lissa měla taky Ambroseův dopis, který mezi řádky vyhrožoval Taťáně. Pisatel kritizoval zákon o snížení věku jako příliš mírný, neschvaloval Taťáninu podporu výzkumu éteru a zavrhoval tajný výcvik Morojů. Dopis byl sice napsán ve zdvořilém duchu, ale ať už ho napsal kdokoli, jeho zášť vůči královně byla očividná. To podporovalo teorii, že vražda byla spáchána z politických důvodů.

Samozřejmě pořád existovala i spousta osobních důvodů k vraždě. Při všech těch nechutných propletencích kolem Ambrose, Blakea a jejich milenek mohl být vrahem kdokoli z nich. Lissu trápilo, že se v seznamu podezřelých ocitla i Daniella Ivaškovová, ale Adrianovi se o tom neodvážila ani zmínit. Danielle se ale muselo nechat, že podplácela proto, aby vytáhla z maléru Adriana, ne aby potvrdila mou vinu. Do podplácení byl zapleten i ten neznámý Moroj. Jestli ovšem Taťánu zabila Daniella, mohla Joeovi zaplatit za obě lži.

A Lissu navíc trápila taky její poslední zkouška. Ta hádanka. Zdálo se, že na ni existuje tolik odpovědí –, ale zároveň žádná. Co musí mít královna, aby mohla skutečně vládnout svému lidu? V určitém ohledu byla tahle zkouška těžší než ty předchozí. V těch šlo o to, jak se zachová. Ale tohle? Tohle má prověřit její intelekt. Žádné rozdělávání ohně. Žádný strach, kterému musí čelit.

Zlobila se na sebe, že bere tu hádanku tak vážně. Nepotřebovala se stresovat ještě víc, když se toho stejně dělo tolik. Život by byl jednodušší, kdyby k těm zkouškám přistupovala jen jako k záležitosti, kterou nám může získat trochu času. Ke dvoru přijíždělo čím dál víc lidí, kteří chtěli vidět volbu nového panovníka. Lisse připadalo neuvěřitelné, že mezi nimi získává stále víc stoupenců. Pomalu nemohla ani vyjít ven, aby na ni lidé nepokřikovali povzbudivá slova o „drakovi“ nebo „znovuzrození Alexandry“. Na veřejnost pronikly i zvěsti o nezdařeném vražedném útoku, což jí přilákalo další stoupence.

Existovala ovšem i řada věcí, které mluvily proti ní. Nejzávažnější byl ten starý známý zákon, podle nějž nemůže být zvolena královnou. Dalším argumentem byl její věk. Její oponenti namítali, že je příliš mladá. Kdo by chtěl vidět na trůně dítě? Ale Lissini obdivovatelé nic z toho nepřipouštěli. Neustále se odvolávali na vládu mladé Alexandry a vyzdvihovali zázraky, jakými Lissa uzdravovala. Věk pro ně nebyl podstatný. Prohlašovali, že Morojové potřebují mladou krev. Také trvali na tom, že se mají změnit zákony o volbě.

Nikoho nepřekvapilo, že Lissini oponenti vytáhli fakt, že Lissa měla úzké spojení s vražedkyní, která zabila královnu. Taky mě mohlo napadnout, že tohle asi poskvrní její kandidaturu, ale Lissa všem tak přesvědčivě vykládala, jak byla šokována mou zradou, že si mnozí pomysleli, že když se stane královnou, napraví se tím zlo, které jsem spáchala. Kdykoli došlo na tohle téma, použila trochu nátlaku, aby všechny přesvědčila, že už se mnou nemá nic společného.

„Už jsem z toho tak unavená,“ postěžovala si Christianovi ve svém pokoji. Ležela na posteli v jeho objetí, v němž nalézala únik od toho všeho. Na stráži tam s nimi byla moje máma. „Celá ta záležitost s kandidaturou byl hrozný nápad.“

Christian ji pohladil po vlasech. „Nebyl. Abe říkal, že volby se kvůli tomu povyku odsunou. A i když si teď stěžuješ, určitě jsi hrdá, žes to dotáhla takhle daleko.“

To byla pravda. Po zkoušce s pohárem vypadla polovina kandidátů. Zůstalo jich jen pět. Byla mezi nimi Ariana Szelská a taky Daniellin bratranec Rufus Tarus. Lissa byla třetí a skupinu doplňovali Marcus Lazar s Marií Contovou. Ronald Ozera už byl vyřazen.

Ozvala se moje matka. „Nic podobného jsem nikdy neviděla. Je neuvěřitelné, jak velké podpory se ti dostává. Radu a další královské nic nenutí zákon změnit. Ale veřejnost se ozývá čím dál hlasitěji… a někteří si možná budou chtít získat přízeň ‚obyčejných‘ Morojů. Hájit tvoje nároky by mohlo prospět rodinám, které jsou momentálně v nemilosti. Jediný důvod, proč se drží zpátky, je strach, že bys opravdu mohla zvítězit. A tak se dál jenom hádají.“

Lissa strnula. „Zvítězit…, to přece není možné. Vyhraje Ariana, ne?“ Součástí tohohle šíleného plánu nikdy nebylo, že by Lissa měla zvítězit. Teď když zůstalo jen tak málo kandidátů, zdálo se důležité, aby trůn získala Ariana. Pokud Lissa věděla, žádný jiný kandidát nesliboval, že zlepší Morojům život. Ariana musí zvítězit.

„Taky bych řekla,“ přitakala Janine. Z jejího hlasu zaznívala hrdost, protože k rodině Szelských měla blízko. „Ariana je skvělá a schopná a většina lidí si to uvědomuje. S dhampýry jedná férově, rozhodně férověji než někteří ostatní kandidáti. Už se dala slyšet, že by zrušila zákon o snížení věku.“

Lisse se sevřelo srdce při pomyšlení na mnohem horší zákony, které by utlačovaly dhampýry. „Bože, doufám, že vyhraje. Už se nesmí nic pokazit.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a moje matka okamžitě přešla do střehu jako správná strážkyně. Pak ale Lissa řekla: „To je Adrian.“

„Fajn,“ zamumlal Christian. „Tentokrát si to aspoň načasoval líp než obvykle.“

Vešel můj přítel. Vznášel se kolem něj opar tabákového kouře a alkoholu, jak bylo poslední dobou běžné. Jeho neřesti se sice teď ocitly na okraji mých zájmů, ale rozčilovalo mě, že u něj musím být osobně, abych ho přinutila ke slušnému chování. Vzpomněla jsem si, jak mi řekl, že jsem jeho síla.

„Vstávejte, lidi,“ prohlásil a tvářil se, že je sám se sebou spokojen. „Musíme zajít na návštěvu.“

Lissa se zatvářila nechápavě a posadila se. „O čem to mluvíš?“

„S Blakem Lazarem už nikam nejdu,“ zavrčel Christian.

„To jsme dva,“ přitakal Adrian. „Tentokrát mám něco lepšího. A atraktivnějšího. Pamatujete, jak jste uvažovali, jak blízcí si byli Grant se Serenou? Zdá se, že se jí můžete zeptat sami. Našel jsem ji. A ráda vás uvidí.“

Máma se zamračila. „Naposled jsem slyšela, že Serenu poslali do nějaké školy, aby tam učila. Myslím, že někde na východním pobřeží.“ Po útoku Strigojů, při němž zahynul Grant a mnoho dalších, se strážci usnesli na nějaký čas odvolat Serenu z aktivní služby. Byla jedinou strážkyní, která útok přežila.

„To je pravda, ale jelikož jsou teď prázdniny, povolali ji zpátky, aby pomáhala s těmi davy, co se sem sjely na volbu. Pracuje u přední brány.“

Lissa s Christianem si vyměnili pohledy. „Musíme si s ní promluvit,“ řekla Lissa vzrušeně. „Mohla by vědět, koho Grant tajně učil bojovat.“

„To neznamená, že někdo z těch dotyčných zabil Taťánu,“ poznamenala moje máma.

Lissa přisvědčila. „Ne, ale pokud je ten Ambroseův dopis pravdivý, nějaká spojitost existuje. Je tam teď? U brány?“

„Jo,“ řekl Adrian. „A nejspíš jí ani nebudeme muset kupovat drink.“

„Tak jdeme.“ Lissa vstala a natáhla se pro boty.

„Jsi si jistá?“ dotázal se Christian. „Víš, co tě tam venku čeká.“

Lissa zaváhala. Pro Moroje teď byla pozdní noc, ale to ještě neznamenalo, že jsou úplně všichni v posteli. Hlavně u brány bylo poslední dobou neustále plno lidí. Rozhodla se však, že očistit moje jméno je důležitější. „Jo. Jdeme.“

Moje máma razila kamarádům cestu ke vstupu na královský dvůr. „Dveře“, které mi vyrobil Abe při útěku, už spravili. Celý královský dvůr byl obehnán vysokou zdí z různobarevných kamenů, která v očích lidí posilovala dojem, že zde stojí elitní škola. Brány ze zdobených mříží byly otevřené, ale cestu do královského dvora střežila skupina strážců. Obvykle se v budce u brány nacházeli jen dva. Teď jich tam bylo tolik, protože museli kontrolovat přijíždějící auta i davy, jež sem proudily. Cestu lemovaly řady diváků, kteří sledovali přijíždějící auta, jako by se jednalo o filmové hvězdy přicházející po červeném koberci na premiéru. Janine znala cestu, na které tolik lidí nebylo. Všem se nicméně nevyhnuli.

„Nehrb se,“ poradil Christian Lisse, když míjeli obzvlášť hlučnou skupinku, která Lissu poznala. „Jsi nominovaná na královnu. Chovej se podle toho. Zasloužíš si to. Jsi poslední z rodu Dragomirů. Potomek z královského rodu.“

Lissa na něj ohromeně pohlédla. Udivilo ji, s jakým zápalem to řekl a že svým slovům věří. Narovnala se a s úsměvem zamávala svým příznivcům, což je rozradostnilo ještě víc. Ber to vážně, připomínala si v duchu. Nedělej ostudu naší historii.

Nakonec bylo snazší dostat se skrz dav k bráně, než si promluvit se Serenou chvilku o samotě. Strážci měli plno práce a trvali na tom, že jim Serena musí pomáhat. Pak si ale máma promluvila s jejich velitelem. Připomněla mu, jak je Lissa důležitá, a nabídla se, že za Serenu na pár minut zaskočí.

Serena se už dávno zotavila z útoků Strigojů. Byla to hezká blondýnka asi v mém věku. Překvapilo ji, že tu vidí svou dřívější chráněnku. „Princezno,“ oslovila ji formálně, „jak vám můžu pomoct?“

Lissa ji odvedla stranou od hloučku strážců, kteří mluvili s řidiči v přijíždějících autech. „Říkej mi Lisso. Vždyť jsi mi tykala, když jsi mě učila probodávat polštáře.“

Serena ji obdařila nepatrným úsměvem. „Věci se mění. Můžeš být naší příští královnou.“

Lissa se ušklíbla. „To těžko.“ Hlavně když nemám ani ponětí, jak rozlousknout tu hádanku, pomyslela si. „Ale tvou pomoc opravdu potřebuju. Trávila jsi hodně času s Grantem… Nezmínil se ti někdy, že pro Taťánu trénuje Moroje? Myslím tajné nácviky boje.“

Za Serenu odpověděl její výraz. Odvrátila zrak. „O tom bych neměla mluvit. A on mi o tom neměl vykládat.“

Lissa nadšeně popadla mladou strážkyni za paži, až sebou Serena trhla. „Musíš mi říct, co víš. Všechno. Koho cvičil… Jak to brali… Komu to šlo. Všechno.“

Serena zbledla. „Nemůžu,“ zašeptala. „Dělo se to v tajnosti. Byl to královnin rozkaz.“

„Moje teta je mrtvá,“ vyhrkl Adrian. „A sama jsi řekla, že teď možná mluvíš s příští královnou.“ Tím si vysloužil od Lissy překvapený pohled.

Serena zaváhala a pak se zhluboka nadechla. „Můžu vám dát seznam jmen. Ale možná už si nevzpomenu na všechny. A nemám tušení, jak jim to šlo, jen že někteří to odmítali. Grant měl dojem, že Taťána schválně vybrala ty nejneochotnější.“

Lissa jí stiskla ruku. „Děkuju. Moc ti děkuju.“

Serena se pořád tvářila zdrceně z toho, že právě prozradila tajné informace. Oni mají přednost nefunguje, když musíte svou věrnost rozdělit. „Ale ten seznam vám dodám až později. Teď mě potřebujou tady.“

Serena se vrátila ke své práci a moje máma k Lisse. Já jsem se taky vrátila do vlastní reality v autě. Právě zastavilo. Zamrkala jsem, abych si projasnila zrak a rozkoukala se, kde jsme. Další hotel. Teď už jsme si klidně mohli pořídit zlatou věrnostní kartu. „Co je?“

„Zastavili jsme,“ oznámil mi Dimitrij. „Potřebuješ si odpočinout.“

„Ne, nepotřebuju. Musíme jet dál, ke dvoru. Musíme tam dovézt Jill, než nastanou volby.“ Naším původním cílem bylo, že najdeme Jill, abychom tím Lisse poskytli právo zasedat v královské radě. Pak nás ale napadlo, že náhlé objevení Lissiny sestry vyvolá stejnou měrou senzaci i nedůvěru. Genetický test časem smaže všechny pochybnosti a poskytne Lisse právo volit, ale poprask, který vypukne, nám zajistí víc času na to, abychom vypátrali vraha. Přestože moji kamarádi každou chvíli objevili něco nového, zatím neměli ani jednoho podezřelého.

Dimitrij se na mě podíval pohledem, který jasně prozrazoval, že si myslí, že lžu. „Právě jsi byla s Lissou. Volby už začaly?“

„Ne,“ přiznala jsem.

„Tak si chvíli odpočineš.“

„Jsem v pohodě,“ vyštěkla jsem.

Ti blázni mě ale neposlouchali. Zapisování v recepci bylo dost složité, protože nikdo z nás neměl kreditku a v hotelech moc často hotovost nepřijímají. Soňa použila na recepčního nátlak, díky němuž ho přesvědčila, že brát hotovost je úplně normální. Netrvalo dlouho a měli jsme dva sousedící pokoje.

„Nech mě s ní promluvit o samotě,“ pošeptal Dimitrij Soně. „Já to zvládnu.“

„Buď opatrný,“ varovala ho. „Je na zhroucení.“

„Hele, vy dva, já jsem tady!“ vykřikla jsem.

Soňa vzala Jill kolem ramen a odvedla ji do jednoho z pokojů. „Pojď, objednáme si něco dobrého.“

Dimitrij otevřel dveře do druhého pokoje a vyčkávavě na mě pohlédl. Povzdechla jsem si, vešla za ním dovnitř a se založenýma rukama usedla na postel. Pokoj byl stokrát hezčí než ten v západní Virginii. „Můžeme si taky objednat něco dobrýho?“

Odtáhl si židli a posadil se naproti mně. „Musíme si promluvit o tom, co se stalo s Viktorem.“

„Není se o čem bavit,“ řekla jsem smutně. Najednou se mě znovu zmocnily ty temné pocity. Hrozily mě zadusit. Pociťovala jsem větší klaustrofobii, než když jsem byla zavřená v cele. Výčitky svědomí jsou vězením samy o sobě. „Opravdu jsem vražedkyně, jak všichni tvrdí. A nezáleží na tom, že to byl Viktor. Chladnokrevně jsem ho zabila.“

„To bylo stěží chladnokrevně.“

„To není pravda!“ vykřikla jsem a ucítila, jak se mi do očí hrnou slzy. „V plánu bylo přemoct jeho a Roberta, abychom mohli osvobodit Jill. Přemoct. Viktor pro mě nepředstavoval žádnou hrozbu. Proboha, vždyť to byl starej děda.“

„Působil jako hrozba,“ namítl Dimitrij. Jeho klid jako obvykle kontrastoval s mou vzrůstající hysterií. „Používal svou magii.“

Zavrtěla jsem hlavou a skryla obličej do dlaní. „To by mě nezabilo. Nejspíš by ty stěny kolem mě ani moc dlouho neudržel. Měla jsem počkat nebo uniknout. Sakra, vždyť já jsem unikla! Jenže namísto toho, abych ho zajala, jsem mu práskla hlavou o betonovou zeď! Nebyl pro mě žádnej soupeř. Byl to starej chlap. Zabila jsem starce. Jasně, byl to vypočítavej a zkaženej stařec, ale nechtěla jsem, aby umřel. Chtěla jsem ho poslat zase do vězení. Chtěla jsem, aby tam strávil zbytek života a žil jenom se svými zločiny. Aby žil, Dimitriji.“

Připadalo mi zvláštní, co cítím, když jsem Viktora tak strašně nenáviděla. Pravdou ale bylo, že se nejednalo o férový boj. Jednala jsem bez přemýšlení. Byla jsem vytrénovaná k boji se zrůdami, obraně i útoku. O čest přitom nikdy nešlo, jenže najednou mi na ní záleželo. „To, co jsem mu udělala, bylo nečestné.“

„Soňa řekla, že to nebyla tvoje chyba.“ Dimitrij se mnou pořád mluvil laskavým tónem a já si připadala o to hůř. Přála jsem si, aby mi nadával a potvrdil mou strašlivou vinu. Chtěla jsem, aby byl zase mým kritickým instruktorem. „Řekla, že to byl zpětný účinek éteru.“

„Byl to…“ Zarazila jsem se a pokusila se vybavit si ten boj, který jsem vnímala jako v nějakém oparu. „Nikdy jsem pořádně nechápala, co Lissa prožívá ve chvílích nejtěžších propadů. Až teď to chápu. Podívala jsem se na Viktora… a uviděla jsem v něm všechno zlo světa – zlo, který musím zastavit. Byl špatnej, ale tohle si nezasloužil. Nedala jsem mu šanci.“ Čest, ozývalo se mi v hlavě pořád dokola. Copak to bylo čestné?

„Ty mě neposloucháš, Rose. Nebyla to tvoje chyba. Éter představuje mocnou magii, které moc nerozumíme. A ta temnota… No, víme, že je schopná napáchat strašlivé věci. Věci, které se nedají ovládat.“

Zvedla jsem zrak a podívala se mu do očí. „Měla jsem být silnější než ona.“ A bylo to tu. Myšlenka, která se skrývala za mými výčitkami svědomí a všemi těmi hroznými pocity. „Měla jsem být silnější než ta moc. Byla jsem slabá.“

Dimitrijovi chvilku trvalo, než promluvil. „Nejsi neporazitelná,“ řekl nakonec. „A nikdo nečeká, že bys byla.“

„Já ano. To, co jsem udělala…“ Polkla jsem. „To, co jsem udělala, je neodpustitelný.“

Zděšeně vykulil oči. „To… To je šílené, Rose. Nemůžeš se trestat za něco, nad čím jsi neměla moc.“

„Vážně? Tak proč ty pořád…“

Zmlkla jsem, protože už jsem ho chtěla obvinit z toho, že dál trestá sám sebe. Jenže… on už se netrestá. Vyčítá si všechno to, co napáchal jako Strigoj? Tím jsem si byla jistá. Soňa to taky připustila. Ale Dimitrij se postupem času dopracoval kousek po kousku k tomu, že zase začal svůj život kontrolovat. Soňa mi to řekla, ale já jsem to pochopila až teď.

„Kdy?“ zeptala jsem se. „Kdy se to změnilo? Kdy sis uvědomil, že můžeš žít dál – i po tom, cos udělal?“

„Nevím jistě.“ Pokud ho ta otázka překvapila, nedával to na sobě znát. Díval se mi do očí, ale jako by mě neviděl. Přemýšlel o té záhadě. „Docházelo k tomu postupně. Když za mnou přišla Lissa s Abem a chtěli, abych tě pomohl dostat z vězení, byl jsem odhodlán to udělat proto, že mě o to požádala ona. Čím víc jsem ale o tom přemýšlel, tím víc mi docházelo, že je to i osobní. Nedokázal jsem snést pomyšlení, že jsi zavřená v cele a odříznutá od světa. To nebylo správné. Takhle by neměl žít nikdo. Uvědomil jsem si přitom, že já žiju úplně stejně, i když dobrovolně. Odřízl jsem se od světa a neustále si vyčítal minulost a trestal se za ni. Dostal jsem druhou šanci na život, a zahazoval jsem ji.“

Pořád to ve mně vřelo a litovala jsem toho, co jsem provedla, ale jeho příběh mě přímo uhranul. Nestává se často, aby si mi Dimitrij vyléval srdce.

„Už jsi mě slyšela o tom mluvit,“ pokračoval. „O tom, že mým cílem teď je vychutnávat si v životě drobnosti. A čím déle jsme na téhle cestě, tím víc si vzpomínám, jaký jsem byl. Nejen bojovník. Boj je sám o sobě snadný. Záleží na tom, proč bojujeme. A tu noc v uličce s Donovanem…“ Zachvěl se. „To byl okamžik, kdy jsem málem překročil hranici, za níž se z člověka stává tupý nemyslící zabiják. Tys mě strhla zpátky, Rose. To byl bod obratu. Zachránilas mě…, stejně jako mě Lissa zachránila kůlem. Tehdy jsem si uvědomil, že abych za sebou nechal svou strigojí minulost, musím se propracovat k tomu, abych byl takový, jací oni nejsou. Musím přijmout za své to, co oni odmítají – krásu, lásku, čest.“

V tu chvíli jako bych se skládala ze dvou osobností. Jedna skákala radostí. Když jsem ho slyšela mluvit takhle, došlo mi, že bojuje se svými démony a blíží se k vítězství… No, málem jsem se samou radostí rozbrečela. Tohle jsem po něm chtěla tak dlouho. Jeho inspirativní slova mi ale také připomínala, jak hluboko jsem klesla. Znovu mě zachvátila bolest a sebelítost.

„Pak bys mě měl chápat,“ řekla jsem s hořkostí v hlase. „Právě jsi to řekl. Čest. To je důležitý. Oba to víme. A já tu svou ztratila. Ztratila jsem ji tam na tom parkovišti, když jsem zabila nevinnýho.“

„Já jich zabil stovky,“ namítl bezvýrazně. „A byli mnohem nevinnější než Viktor Daškov.“

„To není totéž! Ty sis nemohl pomoct!“ Moje pocity znovu vypluly na povrch. „Proč opakujeme dokola pořád to samý?“

„Protože nám to pořád není jasné. Ty sis taky nemohla pomoct.“ Trpělivost ho pomalu opouštěla. „Vyčítej si to. Oplakej to. Ale pohni se dál. Nedovol tomu, aby tě to zničilo. Odpusť si.“

Vyskočila jsem na nohy, což ho překvapilo. Sklonila jsem se k němu, až se naše obličeje ocitly jen pár centimetrů od sebe. „Mám si odpustit? Tohle chceš? Zrovna ty?“

Zdálo se, že na to nemá co říct. Možná to nějak souviselo s mou těsnou blízkostí. Nakonec se zmohl na kývnutí.

„Tak mi řekni jedno. Tvrdíš, že jsi svoje výčitky svědomí překonal a rozhodl ses, že se budeš radovat ze života. To chápu. Ale opravdu jsi v hloubi duše sám sobě odpustil? Je to už dávno, co jsem ti řekla, že jsem ti odpustila všechno to na Sibiři, ale co ty? Dokázal jsi to taky?“

„Právě jsi řekla…“

„Ne. To není totéž. Radíš mi, abych si odpustila a šla dál. Ale ty sám to neuděláš. Soudruhu, ty jsi pokrytec. Buď jsme oba vinní, nebo nevinní. Rozhodni se.“

Taky se zvedl a shlédl na mě ze své úctyhodné výše. „Není to tak jednoduché.“

Překřížila jsem si ruce přes prsa a odmítala se nechat zastrašit. „Je to tak jednoduchý. Jsme stejní! Dokonce i Soňa to říká. Vždycky jsme byli stejní a teď se oba chováme úplně stejně pitomě. Klademe na sebe vyšší nároky než všichni ostatní.“

Dimitrij se zamračil. „Co… Soňa? Co ta s tím má společného?“

„Řekla, že naše aury se k sobě hodí. Řekla, že když jsme spolu, celí se rozzáříme. Řekla, že to znamená, že mě pořád miluješ a že spolu souzníme a…“ S povzdechem jsem se otočila a začala přecházet po místnosti. „Nevím. Neměla jsem ti to vykládat. Neměli bychom věřit těmhle věcem o aurách, když je vykládá někdo, kdo už je napůl šílenej.“

Došla jsem k oknu a opřela si čelo o chladivé sklo. Snažila jsem se rozhodnout, co dělat. Odpustit si. Mohla bych? Z okna jsem viděla malé město, ale neměla jsem tušení, kde vlastně jsme. Dole jezdila auta a chodili lidé, všichni si žili své životy. Zhluboka jsem se nadechla. Obrázek bezvládného Viktora ležícího na asfaltu si asi jen tak z hlavy nevyženu. Udělala jsem strašlivou věc, i když jsem měla dobré úmysly. Jenže všichni měli pravdu – nebyla jsem v tu chvíli sama sebou. Změní se tím snad to, co se stalo? Může to oživit Viktora? Ne. A vůbec jsem netušila, jak bych mohla překonat to, co jsem provedla. Jak si vyženu z hlavy ty krvavé vzpomínky? Věděla jsem jen, že musím žít dál.

„Když dovolím, aby mě to převálcovalo,“ zabrblala jsem, „když nebudu nic dělat…, bude to ještě horší. Když to přežiju, můžu to trochu napravit tím, že budu bojovat a chránit ostatní.“

„Takže?“ zeptal se Dimitrij.

„Říkám, že… odpouštím sama sobě. To neznamená, že je všechno v pohodě, ale je to aspoň začátek.“ Prstem jsem přejela po malé prasklině ve skle. „Kdoví? Možná, že ten můj výbuch na parkovišti odčerpal trochu tý temnoty, kterou Soňa viděla v mojí auře. Ačkoli jsem skeptik, musím uznat, že v něčem měla pravdu. Třeba když řekla, že jsem v bodu zlomu a že mi stačí jen jiskra a vybuchnu.“

„Měla pravdu i v něčem jiném,“ prohlásil Dimitrij po delší odmlce. Stála jsem k němu otočená zády, ale z jeho hlasu zaznívalo cosi zvláštního, co mě přimělo se otočit.

„V čem?“ zeptala jsem se.

„Že tě pořád miluju.“

S touhle jedinou větou se všechno v celém vesmíru změnilo.

Čas se zpomalil a smrskl do jediného okamžiku. Svět pro mě představovaly jen jeho oči, jeho hlas. Tohle se neděje. To není skutečné. Nic z toho nemůže být skutečnost. Připadala jsem si jako ve snu vyvolaném éterem. Odolala jsem touze zavřít oči a zjistit, jestli se za chvilku probudím. Ne. Ať už to bylo jakkoli neuvěřitelné, sen to nebyl. Tohle byla skutečnost. Tohle byl život. Z masa a krve.

„Odkdy?“ vypravila jsem ze sebe nakonec.

„Od… Odjakživa.“ Jeho tón naznačoval, že to je přece jasné. „Po své proměně jsem to popíral. V srdci jsem neměl místo pro nic jiného než pro svoje pocity viny. A nejvíc jsem si vyčítal, co jsem provedl tobě. Tak jsem tě od sebe odstrčil. Držel jsem si od tebe odstup, abys byla v bezpečí. Chvíli to fungovalo – do té doby, než moje srdce konečně začalo vnímat i jiné emoce. A pak se mi všechno vrátilo. Všechny city, které jsem vůči tobě choval. Nikdy mě neopustily, jen jsem si je neuvědomoval, dokud jsem nebyl připraven. A znovu říkám… Tam v té uličce nastal bod zlomu. Když jsem se na tebe podíval…, viděl jsem tvou dobrotu, naději a tvou víru. Díky tomu jsi krásná. Tolik krásná.“

„Takže nešlo o moje vlasy,“ řekla jsem a nechápala, jak si můžu i v takové chvíli dělat legraci.

„Ne,“ ujistil mě něžně. „Tvoje vlasy jsou taky krásné. Celá jsi krásná. Byla jsi úžasná, už když jsme se poznali, a jsi čím dál úžasnější. Nedokážu to vysvětlit. Vždycky z tebe čišela ryzí přirozená energie a teď ji ovládáš. Jsi ta nejskvělejší žena, jakou jsem kdy potkal, a jsem rád, že jsem se do tebe zamiloval. Lituju jen toho, že jsem tě ztratil.“ Zatvářil se zamyšleně. „Dal bych cokoli – cokoli na světě –, abych mohl vrátit čas a všechno změnit. Abych poté, co mě Lissa proměnila, vběhl rovnou do tvé náruče. Abych s tebou žil. Na to už je ale pozdě a já se s tím smířil.“

„Proč… Proč je pozdě?“

Dimitrijovy oči se naplnily smutkem. „Kvůli Adrianovi. Protože jsi v životě pokročila dál. Ne, poslouchej,“ řekl, aby umlčel moje protesty. „Mělas plné právo to udělat, když jsem se k tobě tak hrozně zachoval. A až očistíme tvoje jméno a uvedeme ke dvoru Jill, po ničem nebudu toužit tolik, jako po tom, abys byla šťastná. Sama jsi řekla, že s Adrianem šťastná jsi. Řekla jsi, že ho miluješ.“

„Ale… ty jsi právě řekl, že mě miluješ. Že se mnou chceš být.“ Připadalo mi, že se neumím vymáčknout, zatímco on mluvil tak vzletně.

„A taky jsem ti řekl, že jinému muži nepřeberu ženu. Chceš mluvit o cti? Tady je ve své nejčistší podobě.“

Došla jsem k němu a s každým dalším krokem mezi námi vzrůstalo napětí. Dimitrij tvrdil, že k obratu u něj došlo v té uličce. Pro mě obrat nastal právě teď. Stála jsem na hraně, která změní můj život. Poslední týden jsem se snažila, aby mezi mnou a Dimitrijem k ničemu nedošlo. Ale teď… Co je skutečná láska? Květiny, čokoláda a básničky? Nebo je to něco jiného? Je to schopnost dokončit vtip za toho druhého? Je to absolutní důvěra v toho, kdo vám kryje záda? Je to, když znáte někoho natolik dobře, že si rozumíte i beze slov a máte stejné názory?

Celý ten týden jsem přesvědčovala samu sebe, že mě láska k Dimitrijovi přechází. Ve skutečnosti ale naopak vzrůstala. Ani jsem si neuvědomovala, co se děje. Znovu se mezi námi vybudovalo spojení, které sílilo čím dál víc. To jenom potvrzovalo, že ze všech lidí na světě – dokonce i když počítám Lissu – je Dimitrij jediný, kdo mi opravdu rozumí.

Myslela jsem vážně, když jsem řekla, že miluju Adriana. Bylo těžké představit si život bez něj. Ale prozrazovalo mě to, co jsem řekla u Mastranových: Je s ním zábava. Určitě je dobré užívat si zábavu s někým, koho milujete, ale asi by to neměla být první věc, která vám přijde na mysl. Měla jsem říct: Vzájemně si dodáváme síly. Nebo: S ním chci být lepší. Nebo možná to nejdůležitější: Dokonale mi rozumí.

Jenže nic z toho nebyla pravda, tak jsem to neřekla. Adrian mi přinášel útěchu. Jeho osobnost a humor se staly důležitou součástí mého života. A kdyby se ocitl v nebezpečí? Položila bych za něj svůj život, stejně jako za Lissu. Jenže ho neinspiruju. Pokouší se změnit. Snaží se být lepším, jenže spíš chce udělat dojem na všechny okolo a na mě samozřejmě taky. Nedělá to pro sebe. Neznamená to, že je špatný nebo slaboch, ale tak nějak jsem si připadala jako jeho berlička. Byla jsem si jistá, že by to překonal i beze mě. Nakonec se stane sám sebou a bude z něj úžasný muž, ale zatím to v sobě ještě neobjevil. Já ano.

Stála jsem před Dimitrijem a dívala se do jeho tmavých očí, které jsem tolik milovala. Položila jsem mu dlaně na hrudník a ucítila, jak mu silně a pravidelně bije srdce – možná mu bilo o něco rychleji než normálně. Od konečků prstů se mi do těla začalo šířit teplo. Zvedl ruce a chytil mě za zápěstí, ale neodstrčil mě. Jeho krásný obličej byl napjatý, jako by prožíval vnitřní boj. Tentokrát jsem ale věděla – měla jsem jistotu –, že vidím, jak mě miluje. V jeho očích se zračila láska a touha. Bylo to vidět tak jasně.

„Měl jsi mi to říct,“ povzdechla jsem. „Tohle jsi mi měl říct už dávno. Já tebe miluju taky. Nikdy jsem tě nepřestala milovat. To přece musíš vědět.“

Když jsem řekla miluju tě, zadrhl se mu dech a jeho vnitřní boj přerostl ve zničující válku. „Nebyl by v tom žádný rozdíl. Kvůli Adrianovi,“ řekl. Sevřel mi zápěstí pevněji, až jsem myslela, že tentokrát mi ruce už opravdu odstrčí. Ale neudělal to. „Stojím si za svým. Nebudu takový, Rose. Nepřeberu ženu jinému. A teď mě prosím pusť. Nedělej to ještě těžší.“

Jeho prosbu jsem ignorovala. Jestli se ode mě chce odtrhnout, může to udělat sám. Roztáhla jsem prsty a užívala si pocity z toho doteku. Tak dlouho mi to chybělo.

„Nepatřím mu,“ řekla jsem tiše. Přitiskla jsem se k Dimitrijovi víc a zaklonila hlavu, abych se mu mohla dívat do očí. Svářilo se v něm tolik emocí. Jeho srdce se snažilo rozlišit správné od špatného. Jak jsem se k němu tak tiskla, připadalo mi, že jsme… kompletní. Soňa říkala, že žádný pár nemůže sdílet jednu auru nebo jednu duši, ale ty naše neměly být rozděleny. Pasovaly do sebe jako dílky puzzle. Jsme dvě bytosti, které jsou spolu silnější. „Nepatřím nikomu. Sama se rozhoduju.“

„A jsi s Adrianem,“ prohlásil Dimitrij.

„Ale byla jsem stvořena pro tebe.“

A bylo to. Veškeré předstírání, sebeovládání i rozum rázem jako by přestaly existovat. Zdi se zřítily a všechno, co nám bránilo být spolu, zmizelo. Přivinula jsem se k němu, abychom se mohli políbit. A tentokrát před tím polibkem neuhnul. Tentokrát polibek neskončil tím, že bych ho praštila. Oběma rukama mě objal a vysadil na postel. Jednou rukou mi sjel přes bok na nohu, kterou už jsem měla v těch roztrhaných šatech napůl odhalenou.

Cítila jsem snad všechny nervy v těle a vnímala svou touhu. A jeho touha byla ještě větší. Zdálo se, že poté, co se vrátil ze světa mrtvých, si cení lásky o to víc. A nejen to – potřeboval ji. Potřeboval žít. Potřeboval mě – nejen fyzicky, ale úplně stejným způsobem, jakým moje srdce i duše vždycky toužily po něm. Naše oblečení skončilo na zemi a my spolu splynuli. Bylo v tom ale něco víc než jen fyzická touha, i když i té v tom bylo hodně.

Když jsem s ním byla znovu po tak strašně dlouhé době, po tom všem, co jsme mezitím prožili…, bylo to jako vrátit se domů. Jako být konečně tam, kam patřím. Můj svět, moje srdce…, všechno se rozpadlo na tisíc kousků, když jsem Dimitrije ztratila. Ale když se teď na mě díval, šeptal moje jméno a hladil mě…, věděla jsem, že se ty kousky zase poskládají dohromady. A taky jsem s absolutní jistotou věděla, že čekání na tohle – na druhý sex v mém životě – bylo správné. S kýmkoli jiným kdykoli jindy by to bylo špatné.

Když jsme skončili, pořád jsme měli pocit, jako bychom se nepřiblížili dost. Pevně jsme se objímali a leželi tam s propletenýma nohama, jako bychom si teď svou těsnou blízkostí chtěli vynahradit, že jsme od sebe tak dlouho byli daleko.

Zavřela jsem oči a zasněně povzdechla. „Jsem ráda, že ses vzdal. Jsem ráda, že tvoje sebeovládání není tak silný jako moje.“

To ho rozesmálo. „Rozo, moje sebeovládání je desetkrát silnější než tvoje.“

Otevřela jsem oči a nadzvedla hlavu, abych se na něj podívala. Odhrnula jsem mu vlasy z očí a usmála se. Připadalo mi, že ve mně láska bobtná tak rychle, že ze mě brzy nic jiného nezbude. „Vážně? Nemám ten dojem.“

„Počkej příště,“ varoval mě. „Budu dělat věci, při kterých se přestaneš ovládat během pár vteřin.“

Ta poznámka si přímo koledovala o vtipný komentář Rose Hathawayové. Navíc mi rozbouřila krev v žilách. Oba nás překvapilo, když jsem najednou řekla: „Třeba už žádné příště nebude.“

Dimitrij mě přestal hladit po rameni. „Co? Proč?“

„Než k tomu dojde znovu, musíme vyřídit pár věcí.“

„Adriana,“ odhadl.

Přikývla jsem. „A to je můj problém, takže ty svoje myšlenky o cti pusť z hlavy. Já tomu budu muset čelit a zodpovídat se z toho. Udělám to. A ty…“ Nemohla jsem uvěřit, co jsem se mu chystala říct. Nemohla jsem uvěřit, že to myslím vážně. „Ty musíš odpustit sám sobě, pokud spolu máme chodit.“

Jeho nechápavý výraz se změnil v bolestný. „Rose…“

„Myslím to vážně.“ Odhodlaně jsem se mu zadívala do očí. „Musíš si odpustit. Doopravdy. Všichni ostatní už ti odpustili. A jestli to nedokážeš, tak nemůžeš v životě pokročit dál. My nemůžeme.“

Byla to jedna z největších sázek mého života. Dřív bych mu vběhla do náruče a na nic se nevyptávala, ignorovala bych naše problémy a byla jen šťastná, že jsem zase s ním. Teď… po všem, čím jsem si prošla, jsem se změnila. Miluju ho. Strašně moc ho miluju a chci ho. Ale kvůli síle té lásky to musím udělat. Pokud máme být spolu, musíme to udělat správně. Sex byl sice úžasný, ale není to zázračný lék na všechno. Sakra. Někde jsem přišla k rozumu. Pořád jsem měla v úmyslu promluvit si s Adrianem. Ale jestli Dimitrij neudělá, co po něm chci, půjdu od něj. Ztratím oba své milované, ale pořád lepší zůstat sama a zachovat si sebeúctu, než skončit ve špatném vztahu.

„Nevím,“ řekl Dimitrij nakonec. „Nevím, jestli to dokážu…, jestli jsem připraven.“

„V tom případě se rozhodni brzo,“ řekla jsem. „Nemusíš hned, ale nakonec…“

Pak už jsem na něj nenaléhala. Prozatím jsem to nechala být, protože jsem si uvědomovala, že Dimitrij potřebuje čas, aby si to srovnal v hlavě a pochopil, jak je to důležité. A taky jsem věděla, že jsem udělala správně, že na tom trvám. Nedokázal by se mnou být šťastný, kdyby nebyl šťastný sám se sebou. V tu chvíli mi taky došlo, že tím, jak si stojím za svým, zmizely už navždy naše role učitele a studentky. Teď jsme si opravdu rovni.

Opřela jsem si hlavu o jeho hrudník a ucítila, že se trochu uvolnil. Vychutnávali jsme si tu chvíli a přáli si, aby trvala déle. Soňa řekla, že si potřebujeme odpočinout, takže jsem usoudila, že tady asi nějakou dobu pobudeme, než se vydáme na zbytek cesty ke královskému dvoru. Jak jsme se tak s Dimitrijem k sobě tulili, začala jsem usínat. Byla jsem unavená z toho boje, který vedl k překvapivým koncům. Svou daň si na mně vybraly výčitky svědomí, zoufalství z toho, co jsem provedla Viktorovi, i výbuch éteru. Nepomohlo ani, že mám pořád na krku uzdravující přívěsek. Ano, pomyslela jsem si s úsměvem, vyčerpalo mě i to, co jsme právě dělali s Dimitrijem. Připadalo mi hezké pro změnu použít svoje tělo i k něčemu jinému, než způsobovat druhým zranění.

Usnula jsem v Dimitrijově objetí a tma se kolem mě sevřela stejně jako jeho paže. Mělo to být takhle jednoduché. Měl to být klidný a šťastný spánek. Ale jako obvykle jsem takové štěstí neměla.

Z hlubin spánku mě vytrhl sen vyvolaný éterem. Na okamžik jsem si pomyslela, že si mě zavolal Robert Doru, aby se pomstil za smrt svého bratra.

Ale ne. Žádný zločinný Daškov. Dívala jsem se do smaragdově zelených očí.

Adrian.

TŘICET

Nerozeběhla jsem se mu do náruče jako obvykle. Jak bych taky mohla? Po tom, co jsem udělala? Ne. Už jsem nedokázala nic předstírat. Pořád jsem netušila, jestli mě s Dimitrijem čeká nějaká budoucnost. To se dozvím, až zareaguje na moje ultimátum. Ale věděla jsem, že se musím s Adrianem rozejít. Pořád jsem ho měla moc ráda a uvažovala jsem, zda existuje aspoň nějaká vzdálená možnost, že bychom mohli zůstat kamarády. Jenže nemůžu dál hrát jeho přítelkyni, když jsem se vyspala s Dimitrijem. Nejedná se sice o něco tak vážného, jako je vražda, ale rozhodně je to nečestné chování.

Jenže pak mi došlo, že teď nic z toho Adrianovi říct nemůžu. Nemůžu se s ním rozejít ve snu. To by bylo skoro stejně hrozné jako se rozejít esemeskou. Navíc jsem měla dojem, že… nejspíš budu potřebovat jeho pomoc. Tak to je ta čest. Brzo, slíbila jsem si. Brzo mu to povím.

Nezdálo se, že by si všiml, že jsem ho tentokrát neobjala. Ale všiml si něčeho jiného.

„No teda!“

Stáli jsme v knihovně na Akademii svatého Vladimíra. Nechápavě jsem na něj pohlédla přes studijní stoly, které stály mezi námi. „Co teda?“

„Tvoje… aura. Je… úžasná. Září. Teda ona září vždycky, ale dneska… Nic podobnýho jsem v životě neviděl. Po tom všem, co se stalo, bych to teda rozhodně nečekal.“

Ošila jsem se, bylo mi to nepříjemné. Pokud se moje aura rozzáří, když jsem s Dimitrijem normálně, co se s ní proboha mohlo stát po sexu s ním? „Po tom všem, co se stalo?“ zopakovala jsem jeho poznámku.

Zasmál se a přistoupil ke mně. Mimoděk si sáhl do kapsy pro cigarety, ale včas se zarazil a spustil ruce. „No tak, povídej. Všichni o tom mluví. Jak jste s Belikovem unesli nezletilou a přinutili alchymistku ke spolupráci. Co se vlastně stalo? Tady jsou to teď nejžhavější novinky. Teda kromě volby. Ještě se musí dokončit poslední zkouška.“

„To je fakt…,“ zamumlala jsem. Od chvíle, kdy Lissa dostala zadání hádanky, uplynulo už téměř čtyřiadvacet hodin. Zbývá už jen málo času, a pokud vím, Lissa zatím na řešení nepřišla.

„Proč vlastně spíš uprostřed dne?“ zeptal se mě. „Ani jsem nečekal, že bych tě zastihl. Myslel jsem, že jedeš podle lidského režimu.“

„Měli jsme… docela rušnou noc. Utíkali jsme hordě strážců a tak.“

Adrian mě vzal za ruku, a když jsem mu ji nestiskla na oplátku, trochu se zamračil. Pak ale mračení přešlo do úsměvu. „No, já si dělal starosti spíš o tvýho starýho pána než o ně. Je vážně naštvanej, žes nezůstala, kde jsi měla. A že se nemůže dostat k alchymistům. Věř mi, že to zkoušel.“

To mě málem rozesmálo, ačkoli takový výsledek nebyl zrovna dobrý. „Takže nakonec přece jen není všemocný.“ Povzdechla jsem si. „Jenže Sydney potřebujeme. Nebo toho chlapa, co je s ní. Toho, co údajně něco ví.“ Vzpomněla jsem si na Ianův výraz, když viděl mrtvého Moroje na fotce. On zná toho muže, který napadl Lissu a podplatil Joea. „Potřebujeme ho.“

„Myslel jsem,“ řekl Adrian, „že strážci se budou jen poflakovat kolem hotelu a hlídat, aby alchymisti neodjeli. Jenže oni kontrolujou každýho, kdo jde dovnitř. Nepustí tam nikoho z nás ani jiný alchymisty. Je tam samozřejmě ubytovaná i spousta lidských hostů, takže bych řekl, že se Abe zkusil za nějakýho přestrojit, ale nevyšlo mu to.“

Chudák Zmeja. „Měl mít víc důvěry ve schopnosti strážců. Nepustí dovnitř ani ven nikoho, kdo není z jejich řad.“ Vlastní slova mě zarazila. „To je ono…“

Adrian na mě podezíravě pohlédl. „Ale ne. Tenhle tvůj pohled znám. Vymýšlíš zas nějakou šílenost.“

Chytila jsem ho za ruku, i když to bylo spíš z radosti než z lásky. „Sežeňte Michaila. Ať se s námi sejde…“ Uvažovala jsem. Znala jsem městečko, kde alchymisty drželi. Jelikož bylo nejblíž u královského dvora, často jsme jím projížděli. Přemýšlela jsem, co tam je. „U tý restaurace s červeným nápisem. Je to na opačný straně města. Pořád tam mají reklamu na občerstvení.“

„To se lehko řekne, ale hůř udělá, malá dhampýrko. Všichni strážci teď mají u dvora plno práce, aby udrželi pod kontrolou ty davy, co se sem sjely na volbu. Kdyby Lissu někdo nenapadl, ani tvojí mámě by nedovolili s ní zůstat. Nemyslím, že by se Michail mohl dostat ven.“

„On si nějakej způsob najde,“ ujistila jsem ho sebejistě. „Řekni mu, že to je klíč k vraždě. Odpověď, kterou hledáme. On je vynalézavý.“

Adrian se zatvářil skepticky, ale připadalo mu těžké cokoli mi odmítnout. „Kdy?“

Kdy vlastně? Teď je skoro poledne a já nevěnovala moc pozornosti tomu, kde jsme to vlastně zastavili. Za jak dlouho se můžeme dostat ke královskému dvoru? Z toho, co jsem věděla o volbě, mi bylo jasné, že ti, kteří projdou poslední zkouškou, budou zrána morojského dne mít proslovy. Teoreticky by pak mohli přistoupit k volbě okamžitě. Ale pokud náš plán vyjde, Lissina kandidatura by mohla celý ten proces o několik dní pozdržet. Pokud ovšem splní poslední zkoušku.

„O půlnoci,“ řekla jsem. Pokud odhaduju správně, tou dobou bude celý dvůr zaneprázdněn dramatickým zahájením volby a Michail bude mít příležitost se vyplížit. Aspoň jsem v to doufala. „Řekneš mu to?“

„Pro tebe cokoli.“ Adrian mi vysekl galantní poklonu. „Ačkoli si pořád myslím, že je pro tebe nebezpečný takhle přímo se do toho míchat.“

„Tohle musím udělat sama,“ řekla jsem. „Nemůžu se schovávat.“

Přikývl, jako by rozuměl. Tím jsem si ale jistá nebyla.

„Děkuju,“ pověděla jsem mu. „Moc ti děkuju za všechno. A teď už běž.“

Adrian se na mě křivě pousmál. „Páni, ty teda nemarníš čas, abys vykopla chlapa z postele, co?“

Trhla jsem sebou, jak moc se tím vtípkem trefil do černého. „Chci, aby se Michail připravil. A taky se musím podívat na Lissinu poslední zkoušku.“

To Adriana probralo. „Má vůbec šanci? Složí ji?“

„Nevím,“ uznala jsem. „Tahle je těžká.“

„Dobře. Tak uvidíme, co můžeme dělat.“ Dal mi pusu. Moje rty zareagovaly automaticky, ale srdce se do toho polibku nezapojilo. „Rose? Opravdu si dávej pozor. Budeš hrozně blízko u dvora. A to se ani nezmiňuju o strážcích, co tě mají na seznamu hledaných osob a nejspíš se tě pokusí zabít.“

„Já vím,“ přitakala jsem a raději neopravila to jeho „nejspíš“.

S tím zmizel a já jsem se probudila. Připadalo mi zvláštní, že realita teď připomíná sen mnohem víc než to, co jsem právě prožila s Adrianem. S Dimitrijem jsme pořád leželi v posteli s propletenýma rukama i nohama. Ve spánku se tvářil klidně, což u něj rozhodně nebylo obvyklé. Téměř se usmíval. Na vteřinu jsem uvažovala, jestli bych ho neměla probudit a říct mu, že bychom měli vyrazit na cestu. Pohled na hodiny ale naštěstí tu myšlenku ihned zaplašil. Pořád ještě máme dost času a navíc se blížil čas zkoušky. Musela jsem jít za Lissou. Spoléhala jsem na Soňu, že by nás vzbudila, kdybychom zaspali.

Samozřejmě jsem si to dobře načasovala. Lissa právě kráčela přes trávník a její chůze působila, jako by šla na pohřeb. Slunce, květiny ani zpěv ptáků vůbec nevnímala. Dokonce ani její společníci se ji moc nesnažili rozveselit. Byl s ní Christian, moje máma a Taša.

„Tohle nezvládnu,“ řekla a zadívala se před sebe na budovu, v níž se měl zpečetit její osud. „Tuhle zkoušku nesložím.“ Tetování jí bránilo prozradit něco bližšího.

„Jsi chytrá. Inteligentní.“ Christian ji objal jednou rukou kolem pasu. V tu chvíli jsem ho za jeho důvěru v Lissu milovala. „To zvládneš.“

„Ty to nechápeš,“ povzdechla si. Žádné řešení hádanky ji ještě nenapadlo, což znamenalo, že celý náš plán je ohrožen – a stejně tak její odhodlání dokázat si, že na to má.

„Tentokrát to chápe,“ prohlásila Taša. „Ty to zvládneš. Musíš to zvládnout. Závisí toho na tobě tolik.“

Ani po jejích slovech plných důvěry se Lissa necítila lépe. Naopak si připadala pod ještě větším tlakem. Selže, stejně jako na zasedání rady, kam ji přenesl kouzelný pohár. Tam taky neměla žádnou odpověď.

„Lisso!“

Všichni se zastavili, Lissa se ohlédla a spatřila, jak k nim běží Serena. Díky svým dlouhým vysportovaným nohám rychle překonala vzdálenost, která je dělila. „Ahoj, Sereno,“ pozdravila ji Lissa. „Nemáme čas. Ta zkouška…“

„Já vím, já vím.“ Serena byla celá rudá, ale nezpůsobila to fyzická námaha, jako spíš úzkost. Podala Lisse kus papíru. „Udělala jsem ti ten seznam. Jsou tam všechna jména, na která jsem si vzpomněla.“

„Jaký seznam?“ dotázala se Taša.

„Morojů, které královna cvičila k boji, aby viděla, jak se dokážou naučit bojovat.“

Taša překvapeně povytáhla obočí. Když se o tom mluvilo posledně, nebyla u toho. „Taťána trénovala bojovníky? O ničem podobném jsem nikdy neslyšela.“ Měla jsem dojem, že by byla ráda pomáhala s výukou.

„To většina lidí,“ připustila Lissa a narovnala pomačkaný papír. „Bylo to velké tajemství.“

Celá skupinka se namačkala k sobě, aby mohli všichni přečíst ta jména. Byla napsána Sereniným úhledným rukopisem. Christian překvapeně hvízdl. „Taťána sice byla otevřená myšlence, že se budou Morojové bránit, ale zjevně jen někteří.“

„Ano,“ souhlasila Taša. „Na tomhle seznamu je rozhodně samý výkvět.“

Všechna ta jména patřila královským. Taťána do svého experimentu nezapojila „obyčejné“ Moroje. Tohle byla elita elity, přestože jak řekl Ambrose, Taťána se snažila shromáždit vzorek obojího pohlaví a nejrůznějšího věku.

„Camille Contová?“ podivila se Lissa. Tak to jsem nečekala. „Anatomie jí nikdy moc nešla.“

„A další naše sestřenka,“ dodal Christian a ukázal na jméno Lia Ozerová. Pohlédl na Tašu, která se stále tvářila nevěřícně. „Vědělas o tom?“

„Ne. Do ní bych to taky neřekla.“

„A půlka kandidátů,“ broukla Lissa. Rufus Tarus, Ava Drozdovová a Ellis Badicová. „Škoda, že… Panebože! Adrianova máma?“ Jistě: Daniella Ivaškovová.

„Ty jo,“ ozval se Christian. Plně jsem se ztotožňovala s jeho reakcí. „A Adrian o tom určitě nic neví.“

„Ona podporuje boj Morojů?“ podivila se moje matka.

Lissa zavrtěla hlavou. „Ne. Pokud vím, tak zastává názor, že by nás měli bránit jen dhampýři.“ Nikdo z nás si nedovedl představit krásnou a spořádanou Daniellu Ivaškovovou, jak bojuje.

„Taťánu nenáviděla,“ poznamenala Taša. „Tohle muselo udělat s jejich vztahem hrozné věci. Ty dvě se neustále za zavřenými dveřmi hádaly.“

Zavládlo nepříjemné ticho.

Lissa se podívala na Serenu. „Vídali tihle Morojové královnu často? Měli k ní přístup?“

„Ano,“ odpověděla Serena a bylo znát, že je jí to nepříjemné. „Grant říkal, že se Taťána zúčastňovala každého tréninku. Po jeho smrti… se scházela se studenty individuálně, aby se přesvědčila, jak dobře jim to jde.“ Odmlčela se. „Myslím… Myslím, že se s někým z nich mohla sejít tu noc, kdy zemřela.“

„Pokročili už natolik, že uměli používat kůly?“ zeptala se Lissa.

Serena se ušklíbla. „Ano. Některým to šlo líp než jiným.“

Lissa se znovu zadívala na seznam a udělalo se jí zle. Tolik příležitostí. Tolik motivů. Leží odpověď na tomhle papíru? Kouká teď na jméno vraha? Serena už dřív řekla, že Taťána schválně zařadila do tréninku i ty, kteří nechtěli. Nejspíš proto, aby viděla, jestli se i oni dokážou něco naučit. Zašla snad s někým příliš daleko? Konkrétně jedno jméno se Lisse neustále dralo na mysl.

„Nerada ruším,“ prohlásila moje máma. Její tón i postoj naznačovaly, že detektivní pauza skončila a teď už by se všichni měli vrátit k práci. „Musíme jít, jinak přijdeš pozdě.“

Lissa si uvědomila, že máma má pravdu, a strčila si papír do kapsy. Přijít pozdě na zkoušku znamenalo ji nesložit. Lissa tedy Sereně poděkovala a ujistila ji, že se zachovala správně. Pak moji kamarádi rychle vykročili k budově, protože už je tlačil čas.

„Sakra,“ ulevila si Lissa. Nadávala jen málokdy. „Nemyslím, že ta stará dáma bude tolerovat opozdilce.“

„Stará dáma?“ Moje matka se rozesmála, což nás všechny překvapilo. Mohla by jít mnohem rychleji než ostatní, ale schválně zpomalovala, aby jí stačili. „Ta, která vede většinu zkoušek? Ty nevíš, kdo to je?“

„Jak bych to mohla vědět?“ dotázala se Lissa. „Myslela jsem, že je to někdo, koho na to najali.“

„Není to jen tak někdo. Je to Jekatěrina Zeklosová.“

„Co?“ Lissa se málem zastavila, ale včas si připomněla, že spěchá. „Ona… Ona byla královnou před Taťánou, že?“

„Myslel jsem, že tráví důchod někde na ostrově,“ řekl Christian, kterého to taky překvapilo.

„Nejsem si jistá, jestli byla na ostrově,“ prohlásila Taša. „Odstoupila, když si připadala moc stará. Vzdala se života v luxusu i politiky, když na trůn dosedla Taťána.“

Moc stará? To bylo před dvaceti lety. Není divu, že teď vypadá tak prastaře. „Když se tak ráda vzdala politiky, tak proč se vrátila?“ zeptala se Lissa.

Moje máma všem podržela dveře, aby mohli vejít do budovy, ale předtím pochopitelně nakoukla dovnitř, jestli tam nečeká nějaká hrozba. Pokračovala dál v rozhovoru, aniž přestala sledovat okolí. „Protože je zvykem, že poslední panovník zkouší ty nové, pokud je to možné. V tomto případě to samozřejmě možné nebylo, a tak přijela Jekatěrina, aby splnila svou povinnost.“

Lissa málem nemohla ani uvěřit, že se normálně bavila s bývalou královnou Morojů – s velice mocnou a milovanou královnou. Jakmile došli na chodbu, Lissu odvedli strážci do místnosti, kde probíhala zkouška. Jejich výrazy prozrazovaly, že pochybují, že by Lissa uspěla. Několik diváků se také tvářilo ustaraně, ale přesto Lissu zdravili obvyklým pokřikováním o Alexandře a drakovi. Lissa neměla možnost odpovědět ani se rozloučit se svými přáteli. Strážci ji prakticky vstrčili do místnosti. Tvářili se, že se jim ulevilo.

Dveře se za Lissou zavřely a ona se opět zadívala na Jekatěrinu Zeklosovou. Už předtím měla z té staré paní hrůzu, ale teď… Lissina úzkost se ještě zdvojnásobila. Jekatěrina ji obdařila křivým úsměvem.

„Bála jsem se, že to nestihneš,“ prohlásila. „Ale měla jsem vědět, že nejsi ten typ, který vycouvá.“

Lissa tam stála jako opařená a nejraději by vykoktala nějakou omluvu a zmínila se o Serenině seznamu. Ale ne. Jekatěrina nevypadala, že by čekala nějakou omluvu. Lissa se přesto usnesla, že když to pokazila, měla by se omluvit.

„Promiňte,“ řekla.

„Nemusíš se omlouvat,“ odvětila Jekatěrina. „Stihlas to. Znáš odpověď? Co musí mít královna, aby mohla skutečně vládnout svému lidu?“

Lisse zdřevěněl jazyk. Odpověď neznala. Bylo to úplně jako v tom snu o zasedání rady. Vyšetřování Taťániny vraždy jí zabralo spoustu času. V tu chvíli Lissa bůhvíproč pocítila s tou nepříjemnou královnou soucit. Dělala to, o čem si myslela, že je to pro Moroje nejlepší, a kvůli tomu umřela. Lissa se cítila hrozně, když teď zírala na Jekatěrinu. Bývalá královna nejspíš nečekala, že se bude muset vrátit ze svého ostrova, nebo kde to vlastně byla, a znovu plnit povinnosti u královského dvora. Ale musela přijet, protože jí tu bylo třeba.

A v tom momentě Lissu napadla odpověď.

„Nic,“ řekla tiše. „Královna nesmí mít nic, aby mohla vládnout, protože všechno musí dát svému lidu. Dokonce i svůj život.“

Jekatěrinin široký úsměv, v němž odhalila chybějící zub, Lisse prozradil, že odpověděla správně. „Gratuluju, má drahá. Dopracovala ses až k zítřejší volbě. Doufám, že už máš přichystaný proslov, který přesvědčí radu. Předneseš ho hned ráno.“

Lisse se trochu podlomila kolena. Netušila, co by měla říct teď, natožpak v oficiálním projevu. Zdálo se, že Jekatěrina vycítila, jak je Lissa šokovaná, a její rozpustilý úsměv zněžněl.

„Zvládneš to, když ses dostala až takhle daleko. Projev je nejsnadnější součást tohohle procesu. Tvůj otec by na tebe byl hrdý. A stejně tak všichni Dragomirové před tebou.“

Při těch slovech Lisse málem vhrkly slzy do očí. Zavrtěla hlavou. „To nevím. Co ale víme všichni, je, že nejsem opravdová kandidátka. Tohle bylo jen… jako.“ Kupodivu si nepřipadala nijak hrozně, že to Jekatěrině přiznala. „Korunu si zaslouží Ariana.“

Oči staré ženy se zabodly do Lissiných a její úsměv se vytratil. „Takže tys to ještě neslyšela. Ne, samozřejmě, žes o tom nemohla slyšet, když se to stalo teď.“

„Co jsem měla slyšet?“

Jekatěrina se zatvářila soucitně. Netušila jsem ale, jestli soucítí s Lissou, nebo s Arianou.

„Ariana Szelská tuhle zkoušku nesložila… Nevyřešila hádanku…“

„Rose, Rose.“

Dimitrij mnou třásl a mně trvalo pár vteřin, abych se přeorientovala z šokované Lissy v překvapenou Rose.

„Musíme…“

„Panebože,“ skočila jsem mu do řeči. „Nebudeš věřit tomu, co jsem právě viděla.“

Strnul. „Je Lissa v pořádku?“

„Jo, v pohodě, ale…“

„Tak si o tom popovídáme později. Teď musíme vyrazit.“

Zaznamenala jsem, že je úplně oblečený, zatímco já jsem byla stále ještě nahá. „Co se děje?“

„Stavila se tu Soňa. Neboj!“ Zatvářila jsem se tak zděšeně, že ho to přimělo k úsměvu. „Oblíkl jsem se a dál jsem ji nepustil. Ale říkala, že jí volal recepční. Začalo jim docházet, že jsme se tu nepřihlásili zcela obvyklým způsobem. Musíme odtud vypadnout.“

Půlnoc. O půlnoci se musíme sejít s Michailem a rozlousknout tu záhadu, která nás tolik pohlcovala. „Žádnej problém,“ houkla jsem a odhodila deku. Všimla jsem si, jak se na mě Dimitrij dívá, a udivil mě obdiv a touha v jeho očích. Čekala jsem, že i po sexu se zase bude chovat odtažitě a strážcovsky – obzvlášť když odtud musíme co nejrychleji vypadnout.

„Vidíš něco, co se ti líbí?“ zeptala jsem se. Vzpomněla jsem si, že na tohle jsem se ho zeptala už kdysi dávno ve škole, když mě přistihl v choulostivé situaci.

„Spoustu věcí,“ připustil.

Emoce, které se mu zračily v očích, na mě byly trochu moc. Radši jsem se zadívala jinam. S divoce bušícím srdcem jsem se začala oblékat. „Nezapomeň,“ řekla jsem mu tiše. „Nezapomeň…“ Nemohla jsem ani dokončit větu, ale stejně to nebylo třeba.

„Já vím, Rozo. Nezapomněl jsem.“

Obula jsem si boty a přála si, abych byla slabší a netrvala na tom svém ultimátu. Jenže jsem nemohla. Nezáleží na tom, co mezi námi proběhlo slovně i fyzicky, nezáleží na tom, že se možná blížíme k pohádkovému konci… Žádná budoucnost by nás nečekala, pokud Dimitrij neodpustí sám sobě.

Když jsme vyšli z pokoje, na chodbě už čekala Soňa s Jill. Něco mi napovídalo, že Soňa ví, k čemu mezi mnou a Dimitrijem došlo. Zatracené aury! Anebo možná nepotřebujete žádné magické schopnosti, abyste takové věci poznali. Možná je na každém vidět doznívání po sexu.

„Potřebuju, abyste udělala kouzlo,“ pověděla jsem Soně, sotva jsme vyjeli. „A taky se musíme zastavit v Greenstonu.“

„V Greenstonu?“ podivil se Dimitrij. „Proč?“

„Tam drží alchymisty.“ Už jsem si začínala skládat dohromady jednotlivé dílky té záhady. Kdo nenáviděl Taťánu kvůli tomu, jaká byla, i kvůli tomu, že měla poměr s Ambrosem? Kdo nechtěl, aby cvičila Moroje na boj proti Strigojům? Kdo nechtěl, aby zkoumala éter a jeho nebezpečné účinky na jeho uživatele, řekněme třeba na Adriana? Kdo chtěl vidět na trůnu člena jiné rodiny, který by zastával jiné názory? A kdo by měl radost z toho, že bych byla zavřená a nemohla se do ničeho míchat? Zhluboka jsem se nadechla a nemohla jsem uvěřit tomu, co jsem se chystala říct.

„A tam taky najdeme důkaz, že Taťánu zabila Daniella Ivaškovová.“

TŘICET JEDNA

Nebyla jsem jediná, kdo dospěl k tomuto překvapivému závěru. Když jsme za sebou měli několik hodin jízdy, nastalo na morojském královském dvoře ráno. Lissa se ve svém pokoji chystala na svůj proslov a přitom si taky poskládala dohromady, kdo asi královnu zavraždil. Kromě toho, co napadlo mě, ji napadlo ještě něco víc – třeba to, jak zběsile si Daniella počínala při pomyšlení, že by Adrian mohl být obviněn spolu se mnou. To by jí jistě zhatilo plány. Pak tu taky byla Daniellina nabídka, aby mě obhajoval její bratranec Damon Tarus. Pomohlo by mi to? Nebo by Damon naopak zapracoval na tom, aby mou obhajobu oslabil? Že se do toho nakonec zapletl Abe, bylo možná to nejlepší.

Lissa si s divoce bušícím srdcem sepnula vlasy do drdolu. Raději je nosila rozpuštěné, ale předpokládala, že při téhle příležitosti by měla působit důstojně. Měla na sobě hedvábné šaty slonovinové barvy, s dlouhými rukávy a volány, sahaly jí ke kolenům. Někdo by si mohl pomyslet, že v téhle barvě bude působit jako nevěsta, ale když jsem ji spatřila v zrcadle, došlo mi, že s tou by si ji nikdo nespletl. Vypadala úžasně. Celá zářila. Působila dokonale královsky.

„To nemůže být pravda,“ řekla a připnula si perlové náušnice, které zdědila po matce. O svou teorii se podělila s Christianem a Janine, kteří s ní i teď byli v pokoji. Tak napůl doufala, že jí řeknou, že se zbláznila. Ale neřekli.

„Dává to smysl,“ poznamenal Christian bez svého obvyklého samolibého úšklebku.

„Jenomže na to zatím nemáme důkaz,“ řekla moje matka, praktická jako vždy. „Spousta toho může být náhoda.“

„Teta Taša s Ethanem zjišťujou, jestli tam Daniella byla v noc vraždy,“ řekl Christian. Trochu se ušklíbl, jelikož nebyl nadšený z toho, že jeho teta s někým chodí. „Na oficiálním seznamu Daniellino jméno není, ale teta Taša myslí, že něco mohlo být jinak.“

„To by mě nepřekvapilo. Ale i kdyby se ukázalo, že tam Daniella byla, ještě by to nic nedokazovalo.“ Moje máma by mohla být právničkou. Měli by si s Abem otevřít právnickou kancelář.

„Je to stejně pádný důkaz, jaký použili proti Rose!“ vykřikla Lissa.

„Kromě toho kůlu,“ připomněla jí Janine. „A všichni uvěří spíš chabým důkazům proti Rose než proti lady Danielle Ivaškovové.“

Lissa si povzdechla. Uvědomovala si, že je to pravda. „Kdyby tak Abe mohl mluvit s alchymisty. Potřebujeme zjistit, co vědí oni.“

„On to dokáže,“ ujistila ji moje matka přesvědčeně. „Jenom to chvilku potrvá.“

„Jenže my nemáme čas!“ Ten dramatický vývoj událostí způsobil, že éter měl opět příležitost projevit svou špatnou stránku. Jako vždy jsem tu temnotu od Lissy nasála do sebe. Mysleli byste, že po tom, co se mi stalo s Viktorem, jsem se už poučila, ale… starých zvyků se dá jen těžko zbavit. Oni mají přednost. „Jediní kandidáti, kteří zůstali, jsou Marie Contová a Rufus Tarus! Pokud vyhraje on, Daniella získá ohromný vliv. Pak už nikdy nedokážeme, že je Rose nevinná.“

To, že Ariana při poslední zkoušce vypadla, všichni vnímali jako ránu. Budoucnost, o níž byla Lissa přesvědčená, že je pevně daná, se rozpadla. Bez Ariany nebyly vyhlídky příliš nadějné. Marii Contovou si Lissa moc neoblíbila, ale přesto si myslela, že by byla lepší panovnicí než Rufus. Rodina Contových se však v posledních letech v politice moc neangažovala, takže teď měli bohužel méně spojenců a přátel. Bylo pravděpodobnější, že zvítězí Rufus. Bylo to rozčilující. Kdybychom tam dostali Jill, Lissa by mohla zasedat v radě a volit. A kdyby se královská rada skládala z dvanácti členů, i jeden hlas by měl svou váhu.

„Máme čas,“ řekla moje máma s klidem. „Dneska se volit nebude, protože se bude řešit tvůj kontroverzní případ. A každý další den, o který se volba odloží, pro nás představuje víc času na to, abychom pracovali na případu. Už jsme blízko. Dokážeme to.“

„O tomhle ale nemůžeme říct Adrianovi,“ varovala je Lissa. Vykročila ke dveřím, protože už měla nejvyšší čas.

Christian se opět charakteristicky ušklíbl. „Tak na tom se asi shodneme všichni.“

Před budovou s vyzdobeným tanečním sálem, kde zase zasedala rada, to vypadalo spíš jako na rockovém koncertě. Lidé bojovali o místa. Někteří si zjevně mysleli, že nemá cenu pokoušet se dostat dovnitř, a tak tábořili venku a ještě si tam dělali piknik. Někdo naštěstí přišel s brilantním nápadem zapojit reproduktory a umístit je i ven, aby průběh volby mohli slyšet úplně všichni. Davem se prodírali strážci a snažili se nějak usměrnit ten chaos. Největší samozřejmě vypukl poté, co dorazili všichni kandidáti.

Před Lissou se objevila Marie Contová, a ačkoli byla z těch méně oblíbených kandidátů, i její příchod vyvolal nadšené výkřiky. Strážci pro ni rychle a leckdy i drsně, když to bylo nutné, razili cestu davem. Pozornost zástupů musela být až děsivá, ale Marie na sobě nedávala nic znát. Hrdě kráčela a usmívala se na svoje stoupence i odpůrce. Lissa i já jsme si vybavily Christianova slova. Jsi nominovaná na královnu. Chovej se podle toho. Zasloužíš si to. Jsi poslední z rodu Dragomirů. Potomek z královského rodu.

A přesně tak se Lissa chovala. Nedělala to jen kvůli Christianově radě. Když teď složila všechny tři zkoušky, dolehla na ni vážnost celého toho procesu, který probíhá stejně už po staletí. Kráčela s hrdě vztyčenou hlavou. Nemohla jsem vidět celé její tělo, ale z její chůze jsem měla dojem, že se pohybuje ladně a důstojně. Lidem se to líbilo a projevovali se mimořádně hlučně, asi proto, že většina z nich nepatřila ke královským. Tady venku se shromáždili obyčejní Morojové, kteří si Lissu skutečně oblíbili. „Alexandřina dědička!“

„Přiveďte zpátky draka!“ Některým ale stačilo jen pokřikovat její jméno, k němuž si přidali přívlastky podle starých ruských příběhů o stejnojmenné hrdince. „Statečná Vasilisa! Krásná Vasilisa!“

Věděla jsem, že nikdo na Lisse nepostřehl skryté obavy. Byla dobrá. Christian s mojí mámou, kteří ji doprovázeli, zpomalili a nechali ji kráčet pár kroků před sebou. O Lissině autoritě a postavení nebylo pochyb. Z každého jejího kroku vyzařovala spokojenost a sebejistota. Pamatovala na to, že kdysi stejnou cestou procházel i její dědeček. Snažila se na všechny usmívat přirozeně i důstojně. Muselo to na ně zapůsobit, protože dav se rozdivočil ještě víc. A když se zastavila u muže třímajícího transparent s namalovaným drakem, umělec málem omdlel štěstím, že si ho vůbec všimla a ještě ke všemu jeho práci pochválila.

„To jsem ještě neviděla,“ poznamenala matka, když se konečně dostali do budovy. „Takový rozruch tu nikdy nebyl. Rozhodně ne u posledních voleb.“

„Proč je to tentokrát tak velkolepé?“ zeptala se Lissa a dál se snažila pravidelně dýchat.

„Protože to je senzace. Nejdřív ta vražda a teď ty zmatky v zákonech s tvojí kandidaturou. Tohle a… no, získala sis srdce všech nekrálovských. A dhampýrů taky. V jedné naší kavárně máme znamení draka. Dokonce si myslím, že tě mají rádi i někteří královští, i když svou náklonnost možná projevují hlavně proto, aby se postavili proti jiné královské rodině, se kterou zrovna mají spory. Ale vážně? Kdyby o tom mohla rozhodnout veřejnost a nejen královská rada – a samozřejmě kdybys byla volitelná –, myslím, že bys vyhrála.“

Lissa se ušklíbla, ale pak se váhavě zeptala: „Vážně? Myslím si, že vůdce by měla volit veřejnost. Každý Moroj by měl možnost volit, nejen hrstka těch, co pocházejí z elitních rodin.“

„S tímhle opatrně, princezno,“ utahoval si z ní Christian a vzal ji za ruku. „Takový řeči můžou vyvolat další revoluci. Jedno po druhým, jo?“

Dav v tanečním sále si nepočínal tak šíleně jako ten venku, ale klidný rozhodně nebyl. Strážci byli tentokrát připraveni na velké množství lidí a od samého začátku udržovali pořádek. Dovnitř vpouštěli jen určitý počet osob a uklidňovali hádky královských s nekrálovskými. Nahánělo to hrůzu. Lissa si pořád dokola musela opakovat, že když sehraje svou roli, pomůže mi tím. Mně bylo jasné, že zvládne všechno, dokonce i fanfáry. Tentokrát se Lissa naštěstí rychle dostala do přední části sálu, kde už byla přichystaná tři křesla pro kandidáty. Rufus a Marie už tam seděli a tlumeně se bavili s několika málo členy svých rodin. Kolem nich postávali strážci. Lissa tam samozřejmě seděla sama, ale když zahlédla, jak se k ní blíží Taša, kývla na strážce, aby jí dovolili přijít k ní.

Taša se k Lisse naklonila, aniž spustila z očí Rufuse, který byl zrovna zabrán do hovoru, a tiše řekla: „Špatné zprávy. Ačkoli záleží na úhlu pohledu. Ethan mi řekl, že v noc vraždy tam Daniella byla. Setkala se s Taťánou o samotě. Neuvědomil si, že se to nedostalo do záznamů. Ty napsal jménem všech strážců někdo jiný, ale Ethan přísahá, že Daniellu viděl na vlastní oči.“

Lissa sebou trhla. Tajně si přála – dokonce se za to i modlila –, aby to byl omyl. Adrianova matka by přece nic takového neudělala. Přikývla, aby dala najevo, že pochopila.

„Je mi to líto,“ řekla Taša. „Vím, že ji máš ráda.“

„Spíš se bojím o Adriana. Netuším, jak to vezme.“

„Těžce,“ vyhrkla Taša. Po tom, co si prožila s Christianovými rodiči, moc dobře věděla, jaké to je, když vás zradí vlastní rodina. „Ale on se s tím vyrovná. A jakmile předložíme všechny důkazy, může se Dimitrij s Rose vrátit.“

Ta slova naplnila Lissu nadějí a posílila ji. „Tolik mi chybí,“ řekla. „Přála bych si, aby tu už byla.“

Taša ji obdařila soucitným úsměvem a pohladila ji po rameni. „Už brzy. Brzy se vrátí. Teď musíš zvládnout tohle. Ty to dokážeš. Ty dokážeš všechno.“

Lissa si tím tak jistá nebyla. Taša vzápětí odběhla za svými přáteli aktivisty a pak přišla Daniella.

Šla si promluvit s Rufusem, aby mu projevila podporu a lásku rodiny. Lissa se na ni nedokázala ani podívat. A když pak Daniella promluvila přímo na ni, bylo jí ještě hůř.

„Nevím, jak si s tím poradíš, drahá, ale každopádně ti přeju hodně štěstí.“ Daniellin úsměv působil upřímně, i když nebylo pochyb o tom, kterého kandidáta podporuje. Její vlídný výraz se změnil ve starostlivý. „Nevidělas Adriana? Předpokládala jsem, že tu bude. Strážci by ho sem pustili.“

Vynikající otázka. Lissa ho neviděla celý den. „Ne. Možná má jenom zpoždění. Třeba si dělá účes nebo tak něco.“ Snad se nikde neválí opilý.

Daniella si povzdechla. „Taky doufám.“

Odešla a usadila se mezi diváky. Celé shromáždění opět vedl Adrianův otec. Až na několikátý pokus se mu podařilo utišit všechny shromážděné.

„V uplynulém týdnu,“ spustil Nathan do mikrofonu, „mnoho vážených kandidátů podstoupilo zkoušky, které jsou vyžadovány od vladaře našeho lidu. Před námi nyní sedí poslední tři kandidáti – Rufus Tarus, Marie Contová a Vasilisa Dragomirová.“ Poslední jméno Nathan pronesl mírně znechuceným tónem. Podle zákona Lissa měla právo přednést svůj proslov. Pak ovšem nastane v zákoně rozpor a rozpoutá se peklo.

„Tihle tři prokázali, že jsou schopni vládnout. Než přistoupíme k samotné volbě, každý z nich přednese projev o tom, jaké má plány s naším lidem.“

Rufus povstal jako první a mluvil přesně tak, jak jsem očekávala. Apeloval na strach Morojů a sliboval mimořádnou ochranu – většina jejích forem zahrnovala dhampýry, ale do detailů moc nezabíhal.

„Naše bezpečí musí být vrcholnou prioritou,“ prohlašoval. „Za všech okolností. Bude to těžké? Ano. Bude to vyžadovat oběti? Ano. Ale naše děti za to přece stojí. Cožpak se o ně ze všech sil nestaráme?“ Připadalo mi ubohé, že se snížil k tomu, aby do toho zatahoval děti. Ještě na štěňata zapomněl.

Používal hnusné politické fígle, jako je pomlouvání rivalů. Marii očerňoval kvůli tomu, že její rodina není příliš aktivní. Lissa pro něj představovala dokonalý terč. Poukázal na její věk, na nebezpečí éteru a především na to, že už samotný fakt, že tady teď Lissa sedí, znamená znásilnění zákona.

Mariin projev byl mnohem promyšlenější a podrobnější. Předložila konkrétní plány ohledně nejrůznějších záležitostí, z nichž většina zněla rozumně. Nesouhlasila jsem se vším, co řekla, ale rozhodně mi připadala schopná a nesnížila se k pomlouvání ostatních. Bohužel ale nepůsobila tak charismaticky jako Rufus a smutnou pravdou bylo, že právě charisma představovalo ohromný rozdíl v její neprospěch. Monotónní závěr shrnoval nejen její řeč, ale vypovídal i o její osobnosti.

„Toto jsou důvody, proč bych měla být královnou. Doufám, že vás můj projev zaujal, a až nastane čas, budete hlasovat pro mě. Děkuji.“ Rychle si zase sedla.

Lissa přišla na řadu jako poslední. Stoupla si k mikrofonu a okamžitě si vzpomněla na ten sen s pohárem, kdy se před celou radou znemožnila. Tentokrát to ale bylo skutečné. Nesmí zklamat. Musí to zvládnout.

„Jsme ve válce,“ začala hlasitým a zvučným hlasem. „Neustále jsme napadáni – a nejen Strigoji. Napadáme se vzájemně. Jsme rozděleni. Bojujeme proti sobě. Rodina proti rodině. Královští proti nekrálovským. Morojové proti dhampýrům. Samozřejmě, že toho Strigojové využívají. Oni se dokážou sjednotit alespoň v jednom – chtějí zabíjet.“

Kdybych tam seděla v publiku, nakláněla bych se dopředu s pusou dokořán. Ale spousta lidí to dělala za mě. Její slova byla šokující a všechny zaujala.

„Jsme jeden lid,“ pokračovala. „Morojové a dhampýři společně.“ To vyvolalo několik zalapání po dechu. „A není možné, aby každý jednotlivec prosadil svou. Nikdo nic nezmůže, pokud se nesjednotíme a nenajdeme kompromis, ačkoli to bude těžká volba.“

Potom vysvětlila, jak by se to mělo udělat. Neměla tolik času, aby dopodrobna rozebrala všechny záležitosti, ale dotkla se aspoň těch nejpodstatnějších. A dokázala to podat takovým způsobem, že nikoho příliš neurazila. Koneckonců měla pravdu, když řekla, že ne každý si může prosadit svou. Pak mluvila o tom, jak jsou dhampýři naši nejlepší bojovníci a jak by byli ještě lepší, kdyby jim bylo dopřáno více sluchu. Zmínila se i o nekrálovských, kterým by taky mělo být dovoleno více se projevit, ovšem ne za cenu toho, že by se zmenšila moc královských rodů, které zastupují náš lid. Nakonec zdůraznila důležitost toho, aby se Morojové učili bránit sami, ale aby jejich výcvik nebyl povinný.

Každému dala něco a udělala to krásně a charismaticky. Byl to přesně takový projev, jaký přiměje lid, aby ji následoval. Zakončila ho těmito slovy: „Vždycky jsme míchali staré s novým. Používáme magii i moderní technologie. Na shromážděních používáme svitky i tohle.“ S úsměvem poklepala na mikrofon. „Díky tomu jsme přežili. Lpíme na minulosti, ale budoucnost vítáme s otevřenou náručí. Ze všeho si bereme jen to nejlepší a to nás posiluje. Takhle jsme přežili. A takhle přežijeme i nadále.“

Po jejím proslovu zavládlo ticho. Po chvíli propukly nadšené výkřiky. Slyšela jsem řev i zvenku. Přísahala bych, že i ti, kteří fandili jiným kandidátům, teď slzí dojetím. Nezapomínala jsem na to, že většina přítomných v sále jsou královští. Lissa by se nejraději taky rozplakala, ale ve své roli pokračovala statečně. Když se nakonec zase posadila a dav se ztišil, slova se ujal opět Nathan.

„Nuže,“ řekl. „To byl velice hezký projev, který jsme si jistě všichni vychutnali. Nyní ale nastal čas, aby královská rada zvolila našeho příštího vůdce. Podle zákona se o tuto pozici mohou ucházet pouze dva kandidáti – Rufus Tarus a Marie Contová.“ Dva Morojové z rodiny Tarusů a Contů přistoupili každý ke svému kandidátovi. Nathan spočinul pohledem na Lisse, která se zvedla spolu s ostatními, ale zůstala stát sama. „Podle volebního zákona, který byl ustanoven již na počátku věků, musí každý kandidát předstoupit před radu v doprovodu člena své rodiny, aby tím dal najevo rodinnou sílu a jednotu. Máte někoho takového?“

Lissa mu pevně pohlédla do očí. „Ne, lorde Ivaškove.“

„V tom případě se obávám, že vaše účast tímto skončila, princezno Dragomirová.“ Usmál se. „Můžete si zase sednout.“

A v ten moment se rozpoutalo peklo.

Několikrát jsem slyšela o rozvášněném davu. Teď jsem to viděla na vlastní oči. Většinou jsem ani neměla přehled, kdo co pokřikuje. Všichni se dohadovali buď v hloučcích, nebo řvali jeden přes druhého. Párek Morojů v džínách se pouštěl do každého dobře oblečeného Moroje, kterého uviděli, protože předpokládali, že každý, kdo má hezké oblečení, je královský a že všichni královští Lissu nesnášejí. Jejich oddanost Lisse byla obdivuhodná. Děsivá, ale přesto obdivuhodná. Skupinka rodiny Tarusů stála proti skupince Contových a vypadali, že jsou připraveni na pěstní souboj. Bylo to bizarní už z toho důvodu, že tyhle dvě rodiny byly jediné, které by se měly na všem shodnout.

A tak to pokračovalo dál. Všichni se dohadovali, jestli by Lissa měla či neměla pokračovat do voleb. Bojovali za to, aby se okamžitě svolalo zasedání, kde by se změnil ten zákon. Někteří se hádali o věcech, o kterých jsem nikdy neslyšela. U dveří propukl mezi strážci nějaký rozruch, a tak mě napadlo, že dav zvenčí se nejspíš snaží vyrazit dveře. Moje máma tam byla taky a já si uvědomila, že měla pravdu. Dneska se volit nebude. Nejde to, když tu vládne taková anarchie. Budou muset ukončit zasedání a zítra to zkusit znovu.

Lissa zírala do davu a připadala si otupělá, jak nedokázala držet krok s tím nenadálým rozruchem. Vtom ji něco napadlo a žaludek se jí sevřel. Celou tu dobu si přísahala, že bude ctít vážnost volební tradice. Teď ale kvůli ní vypukla situace, která je všechno, jenom ne důstojná. Všechno je to její vina. Pak jí padl zrak na osobu sedící až vzadu v koutě. Byla to Jekatěrina Zeklosová. Stará dřívější královna její pohled zachytila a mrkla na ni.

Vytratila jsem se ze sálu, protože už jsem nepotřebovala být svědkem dalších hádek. Vrátila jsem se zase do auta a připadalo mi, že se mi Lissina slova vpálila do duše. Dotkla se mého srdce. A přestože svým projevem nic dokázat nemohla, byla v něm vášeň a odhodlání. Kdyby ji mohli zvolit královnou, za svými slovy by si stála.

A v tu chvíli jsem to věděla. Ona královnou bude.

Rozhodla jsem se, že pro to udělám, co budu moct. Nepřivedeme Jill ke dvoru jen proto, aby Lissa mohla zasedat v radě. Jill poskytne Lisse status, který Morojům umožní, aby ji mohli volit. A Lissa vyhraje.

Přirozeně jsem si tyhle myšlenky nechala pro sebe.

„To je nebezpečný výraz,“ poznamenal Dimitrij, když se na mě podíval, a zase upřel zrak na silnici před námi.

„Jakej výraz?“ zeptala jsem se nevinně.

„Ten, který jasně prozrazuje, žes dostala nápad.“

„Žádnej nápad jsem nedostala. Nebo aspoň ne žádnej skvělej.“

Takové vtipy Jill vždycky rozesmály, ale když jsem se teď po ní ohlédla na zadní sedadlo, tvářila se smrtelně vážně.

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se jí.

Upřela na mě zelené oči. „Ani nevím. Seběhlo se toho nějak moc. A příliš nechápu, co se bude dít dál. Připadám si jako… nějaká věc, kterou někdo potřebuje použít do svýho plánu. Jako šachová figurka.“

Bodl mě pocit viny. Viktor vždycky využíval lidi a dělal z nich součást své hry. Chovám se jinak? Ne. Ale na Jill mi záleží. „Nejsi žádná věc ani šachová figurka,“ ujistila jsem ji. „Jsi moc důležitá a díky tobě se stane spousta dobrých věcí.“

„Jenže to nebude tak jednoduchý, co?“ Mluvila moudřeji než na svůj věk. „Než se věci zlepší, předtím se musejí zhoršit, že jo?“

Nedokázala jsem jí lhát. „Jo. Ale pak už budeš v kontaktu se svojí mámou a… jak jsem řekla, stane se spousta dobrých věcí. My strážci vždycky o Morojích říkáme ‚Oni mají přednost‘. V tvým případě to není přesně totéž, ale když uděláš tohle, tak…“

Obdařila mě úsměvem, který nepůsobil příliš šťastně. „Jasně, chápu. Je to pro vyšší dobro.“

Soňa cestou trávila hodně času tím, že mi vyráběla kouzlo. V obchodě u silnice jsme koupili stříbrný náramek, který mi nabíjela. Vypadal lacině, ale byl vyroben ze stříbra, což bylo jediné podstatné. Když nám zbývala do Greenstonu asi půlhodina jízdy, usoudila, že kouzlo už je hotové, a náramek mi podala. Nasadila jsem si ho na ruku a podívala se po ostatních.

„Tak?“

„Nic zvláštního nevidím,“ řekla Soňa. „Ale tak je to v pořádku.“

Jill zamžourala. „Připadáš mi taková rozmazaná…, jako bych musela párkrát zamrkat, abych tě pořádně viděla.“

„Mně taky,“ dodal Dimitrij.

Soňa byla potěšená. „Takhle by to mělo působit na ty, kteří vědí, že má na sobě kouzlo. Doufejme, že strážcům bude připadat, že má jiný obličej.“ Byla to varianta téhož kouzla, které použila Lissa, když jsme osvobozovali Viktora z vězení. Tohle ale vyžadovalo méně magie, protože mi Soňa jen trochu pozměnila rysy a nebylo třeba měnit mou rasu. Taky byla zkušenější než Lissa.

K restauraci v Greenstonu jsme dojeli asi v půl dvanácté. Parkoviště bylo prázdné, ale v rohu jsem si všimla jednoho auta. Doufala jsem, že patří Michailovi – že už dorazil. Jen aby to nebylo auto party strážců.

Zaparkovali jsme poblíž a já jsem uviděla, že z toho auta skutečně vystupuje Michail a po něm Adrian.

Když mě uviděl, uličnicky se ušklíbl. Bavil se mým překvapením. Mělo mě napadnout, že přijede taky, když jsem mu řekla, aby Michailovi vyřídil můj vzkaz. Našel si způsob, jak se sem dostat. Zvedl se mi žaludek. Ne, ne. Tohle ne. Teď nemám čas na urovnávání svého milostného života. Teď ne. Ani jsem nevěděla, co bych měla Adrianovi říct. Naštěstí jsem neměla vůbec možnost promluvit.

Michail k nám napochodoval jako pravý strážce, aby zjistil, co pro něj mám za úkol. Náhle se zastavil uprostřed kroku – spatřil z našeho auta vystupovat Soňu. Ona strnula úplně stejně. Oba tam stáli a třeštili na sebe oči, div jim nevypadly z důlků. Věděla jsem, že v tu chvíli jsme pro ně přestali existovat, stejně jako naše plány, úkoly a… celý svět. V ten moment byli jen oni dva.

Soňa přiškrceně vykřikla a rozběhla se k němu. To ho probralo, rozevřel náruč a pevně ji objal. Soňa se rozplakala a dokonce i na Michailově tváři jsem postřehla slzy. Odhrnul jí vlasy z očí a vzal její obličej do dlaní. Zíral na ni a pořád opakoval: „Jsi to ty… Jsi to ty… Jsi to ty…“

Soňa si setřela slzy, ale hned se jí začaly koulet z očí nové. „Michaile, omlouvám se. Moc se ti omlouvám.“

„Na tom nezáleží.“ Políbil ji a pak ji od sebe oddálil jen natolik, aby jí mohl pohlédnout do očí. „Na tom nezáleží. Na ničem nezáleží, jen na tom, že jsme zase spolu.“

Rozplakala se ještě víc. Zabořila mu obličej do hrudi a on ji pevně objal. My ostatní jsme tam stáli stejně zkamenělí jako prve oba milenci. Nepřipadalo mi správné na to koukat. Bylo to příliš soukromé, neměli bychom u toho být. Zároveň jsem si ale říkala, že přesně tak jsem si představovala svoje znovushledání s Dimitrijem poté, co ho Lissa zachránila. Láska. Odpuštění. Přijetí.

Dimitrij se mi krátce podíval do očí a já měla dojem, že si vzpomněl na moje slova. Musíš odpustit sám sobě. Jestli to nedokážeš, taky se nemůžeš v životě pohnout dál. My nemůžeme. Odtrhla jsem od něj pohled a zahleděla se na ten šťastný pár, aby Dimitrij nepostřehl, že mi to rve srdce. Bože, tolik jsem toužila po tom, co měli Michail se Soňou. Šťastný konec. Odpuštění minulosti. Zářná budoucnost.

Jill vedle mě popotáhla a já ji jednou rukou objala. Ten tichý zvuk Michaila probral a vrátil do reality. Dál Soňu objímal, ale podíval se na mě.

„Děkuju. Děkuju ti za to. Cokoli budeš potřebovat… Naprosto cokoli…“

„Přestaň,“ řekla jsem přes knedlík v krku. Jen tak tak jsem zvládala rozhánět zrádné slzy, které se mi draly do očí. „Jsem ráda…, že je to za námi, a… tohle vůbec není moje zásluha.“

„Stejně…“ Michail pohlédl na Soňu, která se na něj s uslzenýma očima usmívala. „Vrátilas mi zpátky můj svět.“

„Jsem z vás tak šťastná… a chci, abyste si teď užívali jeden druhýho. Ale potřebovala bych od tebe laskavost. Ještě jednu laskavost.“

Soňa s Michailem si vyměnili chápavé pohledy. Nikdy byste do nich neřekli, že se tři roky neviděli. Přikývla a on se na mě znovu podíval. „Došlo mi, že to je důvod, proč mě sem přivedl.“ Kývl hlavou směrem k Adrianovi.

„Potřebuju, abys mě dostal do hotelu, kde jsou ubytovaní alchymisti.“

Michailův úsměv rázem zmizel. „Rose…, já tě nemůžu dostat vůbec nikam. Už tak je dost nebezpečné, že jsi tak blízko královského dvora.“

Vytáhla jsem z kapsy svůj náramek. „Mám přestrojení. Nepoznají, že jsem to já. Je nějaký důvod, proč bys mohl jít navštívit alchymisty?“

Zamyšleně se zamračil a nepřestával objímat Soňu. „U jejich pokojů pravděpodobně budou hlídat strážci. Můžeme dělat, že je jdeme vystřídat.“

Dimitrij souhlasně přikývl. „Ale pokud se to bude hodně lišit od jejich rozpisu směn, asi se nad tím někdo pozastaví… No, snad to vyjde a budete mít dost času zjistit, co je třeba. Strážci se obávají spíš toho, že alchymisti půjdou ven, než že by jiní strážci šli dovnitř.“

„Rozhodně,“ přitakal Michail. „Takže ty a já, Rose?“

„Jo,“ řekla jsem. „Čím míň nás bude, tím líp. My si vystačíme, abychom položili pár otázek Sydney a Ianovi. Ostatní počkají tady.“

Soňa políbila Michaila na tvář. „Nikam ti neuteču.“

Adrian došel k nám a lehce šťouchl Jill do ramene. „A já tady zůstanu a poslechnu si, jak ses do toho všeho zapletla, nezletilá.“

Jill pro něj vykouzlila úsměv. Byla do něj hodně zamilovaná a teď bylo jen známkou jejího stresu, že okamžitě nezrudla a nepodlomila se jí kolena. Začali si povídat a Dimitrij mi naznačil, abych ho následovala za auto, kam na nás nikdo nemohl vidět.

„Tohle je nebezpečné,“ řekl mi tiše. „Jestli to kouzlo selže, pravděpodobně se z toho hotelu nedostaneš.“ V té větě zůstalo nevyřčené jedno poslední slovo – živá.

„To kouzlo neselže. Soňa je dobrá. Navíc když nás chytí, spíš mě odvezou ke dvoru, než aby mě zabili. Představ si, jak by tohle zpomalilo volbu.“

„Rose, myslím to vážně.“

Chytila jsem ho za ruku. „Já vím, já vím. Tohle bude snadný. Zvládneme to ani ne za hodinu. Ale kdyby ne…“ Tak strašně nesnáším pomyšlení na to, že by něco mohlo špatně dopadnout. „Když ne, tak pošleš ke dvoru Adriana s Jill. Ty a Soňa se schováte, dokud… já nevím.“

„S námi si nedělej starosti,“ ujistil mě. „Hlavně buď opatrná.“ Sklonil se a políbil mě na čelo.

„Malá dhampýrko, jsi…“

Adrian obešel auto právě ve chvíli, kdy mi dal Dimitrij pusu. Rychle jsem pustila Dimitrijovu ruku. Nikdo z nás nic neřekl, ale v tu chvíli Adrianovy oči prozrazovaly…, že se mu právě rozpadl celý svět. Bylo mi hůř, než kdybych se ocitla v chumlu Strigojů. Hůř, než kdybych sama byla Strigojka. Čest, pomyslela jsem si. Strážci by se jí skutečně měli učit. Mě cti nikdo neučil.

„Musíme si pospíšit,“ prohlásil Michail, který také došel až k nám a tohle veliké drama snad ani nevnímal. „Soňa říká, že se taky potřebujete dostat co nejdřív ke dvoru.“

Polkla jsem a odtrhla oči od Adriana. Srdce se mi bolestně svíralo. „Jo…“

„Běžte,“ pobídl nás Dimitrij.

„Pamatuj,“ řekla jsem mu nenápadně, „že je mojí povinností si s ním promluvit. Ne tvojí.“

Následovala jsem Michaila k jeho autu a cestou jsem si dala na ruku kouzelný náramek. Než jsem nastoupila, ještě jsem se rychle ohlédla. Jill mluvila se Soňou, Dimitrij tam postával sám a Adrian si otočený ke všem zády zapaloval cigaretu.

„Já jsem ale mrcha,“ poznamenala jsem chmurně. Bylo to sice nevhodné, ale přesně to vystihovalo moje pocity.

Michail na to nic neřekl, nejspíš proto, že to nemělo nic společného s naším úkolem. Anebo byl pořád radostí bez sebe ze znovushledání se svou láskou. Šťastlivec.

Zanedlouho jsme dojeli k hotelu. Nenápadně se tam pohybovalo několik strážců, kteří se snažili nepřitáhnout na sebe pozornost lidí. Vešli jsme do budovy a žádný z nich nás nezastavil. Jeden dokonce Michailovi kývl na pozdrav. Na mě všichni koukali, jako… jako by mě neznali. To bylo dobré. Vzhledem k tomu, že teď u dvora vypomáhá tolik strážců, vzájemně se moc neznají. A já jsem nevypadala jako Rose Hathawayová. Nikdo se nade mnou nepozastavoval.

„Ve kterém jsou pokoji?“ zeptal se Michail toho, který stál ve vstupní hale. „Máme vystřídat směnu.“ Michail vystupoval natolik sebejistě, že se ten strážce usnesl, že to tak musí být v pořádku, ačkoli ho to trochu překvapilo.

„Jen vy dva? Nahoře jsou čtyři.“

S tímhle jsem počítala. „Potřebují jich víc u dvora. Situace se tam vymkla z ruky, takže odteď tady mají hlídat vždycky jen dva.“

„To by nejspíš mělo stačit,“ souhlasil strážce. „Čtvrté patro.“

„Jsi pohotová,“ pochválil mě Michail ve výtahu.

„To nic nebylo. Už jsem se vykecala z horších věcí.“

Pokoje alchymistů bylo snadné poznat, neboť před nimi stál strážce. Ostatní jsou uvnitř, uvědomila jsem si a uvažovala, jestli to bude problém. Ale Michail mu stejně autoritativně oznámil, že on i ostatní jsou odvoláni zpátky ke dvoru. Strážce zavolal svoje kolegy – po jednom z každého pokoje. Podali nám stručné hlášení včetně toho, kde kdo bydlí, a odešli.

Jakmile zmizeli, Michail na mě pohlédl. „Sydney,“ řekla jsem.

Strážci nám dali karty na otevírání dveří, takže jsme vešli do Sydneyina pokoje. Seděla tam s překříženýma nohama na posteli, četla knihu a vypadala zuboženě. Když nás uviděla, povzdechla si.

„Co zas?“

Sundala jsem si náramek a iluze mého jiného vzhledu zmizela.

Sydney neotevřela samým překvapením pusu ani nevykulila oči. Dívala se, jako by ji to ani neudivovalo. „To mi mohlo dojít. Přišli jste mě osvobodit?“ Z jejího hlasu zaznívala naděje.

„Vlastně ne.“ Nelíbilo se mi, že Sydney bude potrestána, ale teď nebylo součástí plánu ji osvobodit. „Potřebujeme si promluvit s Ianem. A bylo by lepší, kdybys u toho taky byla. Ví něco důležitýho. Něco, co potřebujeme zjistit.“

Tentokrát Sydney povytáhla obočí. Ukázala ke dveřím. „Nedovolují nám spolu mluvit.“

„Už tam nejsou,“ oznámila jsem jí samolibě.

Sydney pochmurně potřásla hlavou. „Rose, ty mě někdy vážně děsíš. I když z jiných důvodů než původně. Tak jdeme. Bydlí hned vedle, ale bude těžké z něj něco dostat.“

„Proto tam jdeš s námi, abys nám pomohla,“ objasnila jsem, když jsme vyšli na chodbu. Zase jsem si nasadila náramek. „Je do tebe blázen. Určitě nám pomůže, když ho o to požádáš.“

Jak jsem předpokládala, Sydney si dosud nevšimla, že se do ní Ian zamiloval. „Cože? On teda ne…“

Zmlkla, protože jsme zrovna vstoupili do Ianova pokoje. Díval se na televizi, ale když nás uviděl, vyskočil. „Sydney! Jsi v pořádku?“

Významně jsem na ni pohlédla.

Oplatila mi pohled trochu dotčeně. Pak se obrátila k Ianovi. „Potřebujou, abys jim s něčím pomohl. Chtějí nějakou informaci.“

Pohlédl na nás, o poznání chladněji než na Sydney. „Na vaše otázky už jsme vám odpověděli nejmíň stokrát.“

„Na všechny ne,“ řekla jsem. „Když jste byl u dvora, viděl jste tam na stole fotku mrtvýho muže. Kdo to byl?“

Ian semkl rty do úzké linky. „Nevím.“

„Viděla jsem…, ehm, víme, že jste ho poznal,“ namítla jsem. „Reagoval jste na něj.“

„Já to taky viděla,“ přidala se Sydney.

„Ale no tak,“ obrátil se k ní prosebně. „Už jim přece nemusíme pomáhat. Stačí tohle hotelové vězení. Z těch jejich her už je mi zle.“

Nezazlívala jsem mu to, jenže my jsme ho opravdu potřebovali. Zoufale jsem se podívala na Sydney a dala jí tím pohledem najevo, že je naše jediná naděje.

Otočila se zase k Ianovi. „Co je s tím chlapem z fotky? Je to… něco hrozného? Tajemství?“

Pokrčil rameny. „Ne. Jenom už jim nechci pomáhat. Nemá to cenu.“

„Uděláš to pro mě?“ zeptala se ho sladce. „Prosím. Může mi to pomoct dostat se z průšvihu.“ Sydney sice nebyla žádný přeborník ve flirtování, ale myslím, že Iana ohromilo už jen to, že se o flirt pokusila. Chvilku váhal a díval se na nás. Pak se podíval zase na ni a ona ho obdařila úsměvem.

Vyhověl jí. „Nelhal jsem. Opravdu nevím, kdo to byl. Jednou jsem ho viděl s nějakou Morojkou v jednom našem zařízení v St. Louis.“

„Počkat,“ zarazila jsem ho. „Morojové chodí mezi vaše lidi?“

„Občas,“ připustila Sydney. „Stejně jako my chodíme na vaše místa. Některá setkání se odehrávají osobně. Většinou ale vaše lidi nevězníme.“

„Myslel jsem, že ten muž je její bodyguard nebo tak něco,“ dodal Ian. „Měla tam nějaké jednání. On ji jen následoval a mlčel.“

„Morojský bodyguard?“

„To není nic neobvyklého pro ty, kteří nemůžou dostat přiděleného strážce,“ objasnil Michail. „Abe Mazur je toho důkazem. Vždyť má i svou armádu.“

„Ti mi připadají spíš jako mafie.“ Žertování stranou, tohle bylo dost matoucí. Přestože mezi Moroji vládne nechuť naučit se bojovat, ti, kteří nemohou získat strážce, si někdy jako ochranku najímají jiné Moroje. Někdo jako Daniella Ivaškovová by ovšem tenhle problém neměl. Vsadila bych se, že má nárok hned na dva strážce, pokud by se někdy rozhodla vyjít z bezpečí královského dvora. Navíc dávala jasně najevo, že je proti tomu, aby Morojové bojovali. Proč by někam cestovala s Morojem jako ochrankou, když by si mohla vzít dva vytrénované strážce? Nedávalo to smysl. Jenže… když chcete zabít královnu, pravděpodobně děláte nejrůznější podivné věci. Nemusejí dávat smysl. „Kdo byla ta Morojka?“ zeptala jsem se.

„Taky ji neznám,“ odpověděl Ian. „Jen jsem kolem nich prošel, když někam šli. Asi na nějakou schůzku.“

„Pamatujete si, jak vypadala?“ Potřebujeme aspoň něco, čeho bychom se mohli chytit. Všechno se nám rozpadalo pod rukama, ale kdyby byl Ian schopen identifikovat Daniellu, měli bychom vyhráno.

„Jistě,“ řekl. „Byla snadno zapamatovatelná.“

Ticho, které vzápětí nastalo, mě rozčilovalo. „Takže?“ pobídla jsem ho. „Jak vypadala?“

Řekl mi to.

Jeho popis nebyl takový, jaký jsem čekala.

TŘICET DVA

Sydney a její přátelé nebyli nadšeni, že je nebereme s sebou.

„Udělala bych to,“ řekla jsem jí. Pořád jsem se nemohla vzpamatovat z toho, co jsem se dozvěděla od Iana. „Ale i tak pro nás bude těžký dostat se tam. Kdybychom přišli ke dvoru s tebou, všechno by se pokazilo. A stejně to bude za chvíli jedno. Až všem u dvora řekneme, co víme, a očistíme moje jméno, strážci už vás nebudou potřebovat.“

„Strážci mě ani tak netrápí,“ prohlásila. Mluvila tím svým nezúčastněným tónem, ale v jejích očích jsem přesto postřehla strach. Uvažovala jsem, koho se tolik bojí. Alchymistů? Nebo někoho jiného?

„Sydney,“ oslovila jsem ji váhavě, přestože jsem si uvědomovala, že máme s Michailem nejvyšší čas vypadnout odtud. „Co pro tebe vlastně Abe udělal? Je v tom něco víc, než že zařídil tvoje přeložení?“

Sydney se na mě trochu smutně usmála. „Pusť to z hlavy, Rose. Já už si s tím nějak poradím, až to přijde. Teď už běžte. Běžte pomoct svým kamarádům.“

Chtěla jsem říct ještě něco…, zjistit ještě něco. Ale Michailův výraz mi prozradil, že se Sydney souhlasí. Tak jsme se krátce rozloučili a odešli jsme. Když jsme se vrátili k ostatním na parkoviště, viděla jsem, že se tam situace příliš nezměnila. Dimitrij přecházel sem a tam, bezpochyby byl nervózní z toho, že nemůže nic dělat. Jill postávala se Soňou, jako by u starší ženy hledala ochranu. Adrian stál od všech stranou, a když jsme přijeli, sotva zvedl hlavu.

Když jsme všem řekli, co jsme se právě dozvěděli, konečně jsem se dočkala od Adriana nějaké reakce.

„To není možný. Nemůžu tomu uvěřit.“ Zašlápl nedopalek. „Ti tví kámoši alchymisti se určitě pletou.“

Taky mi to připadalo k neuvěření, ale neměla jsem důvod myslet si, že Ian lhal. A upřímně, pokud má Adrian problém přijmout tohle, jak by asi vyváděl, kdyby se dozvěděl, kdo byl naší předchozí podezřelou? Dívala jsem se do tmy a snažila se vyrovnat s tím, kdo zabil Taťánu a pak to hodil na mě. I pro mě bylo těžké tomu uvěřit. Ta zrada byla příšerná.

„Motiv tu je…,“ vypravila jsem ze sebe neochotně. Když mi Ian popsal osobu, kterou viděl, napadlo mě mnoho důvodů, jaké mohla mít k vraždě. „A jsou to politický důvody. Ambrose měl pravdu.“

„Ianův popis těžko poslouží jako důkaz,“ poznamenal Dimitrij, kterého to šokovalo stejně jako nás ostatní. „A je v tom spousta trhlin, hodně věcí do toho nezapadá.“

„Jo.“ Jedna konkrétní věc mě obzvlášť trápila. „Jako třeba, proč to narafičila na mě.“

Na to nikdo neměl odpověď. „Musíme se vrátit ke dvoru,“ řekl nakonec Michail. „Budou se tam po mně už shánět.“

Usmála jsem se na Jill – doufala jsem, že povzbudivě. „A ty musíš odehrát svou premiéru.“

„Nevím, co z toho je šílenější,“ prohlásil Adrian. „Jestli odhalení identity vražedkyně, nebo to, že nezletilá je Dragomirová.“ Se mnou mluvil chladně, ale na Jill se díval s něhou. I když ty novinky zněly dost šíleně, Adrian snadno přijal, kdo byl Jilliným otcem. Zprávu o Erikově nevěře přijal netečně a Jilliny vše vypovídající oči ho přesvědčily. Myslím, že zato zpráva od Iana ho zranila mnohem víc, než dával najevo. Když se dozvěděl, kdo je zodpovědný za vraždu jeho tety, jeho bolest tím ještě vzrostla. A moc mu nepomohlo ani odhalení mého vztahu s Dimitrijem.

Michail se tvářil zklamaně, když Soňa navrhla, že zůstane tady, zatímco my ostatní budeme pokračovat ke dvoru. Nemohli jsme použít obě auta a do toho jeho se vejde jen pět osob. Soňa předpokládala, že by nám beztak k ničemu nebyla. Po dalším objímání, líbání a slzách slíbila Michailovi, že se spolu zase setkají, až tenhle blázinec utichne. Doufala jsem, že to tak skutečně bude.

Moje kouzlo mi pozměnilo vzhled natolik, že mě bez problémů pustí bránou. S Jill to ovšem bude záludnější. O jejím únosu si povídali všichni Morojové. Kdyby ji strážci u brány poznali, jistě by nás všechny zastavili. Vsadili jsme na to, že budou mít hodně práce a nevšimnou si jí, stejně jako mě a Dimitrije. To znamenalo, že především budeme muset pozměnit vzhled jemu, což vyžadovalo Adrianovu pomoc. Nebyl v používání téhle iluze tak dobrý jako Soňa, ale zvládl by to aspoň natolik, aby se každému zdálo, že Dimitrij vypadá jinak. Podobně použil éter už při mém útěku z vězení. Otázkou ale bylo, jestli to pro nás udělá. Nikomu se ani slovem nezmínil, že mě s Dimitrijem přistihl, ale přesto všichni museli vycítit to ohromné napětí.

„Musíme pomoct Lisse,“ oznámila jsem mu, když na ten požadavek nejdřív nezareagoval. „Moc času nám nezbývá. Prosím. Prosím tě, pomoz nám.“ Klidně bych se před ním plazila, kdyby to bylo nutné.

Naštěstí nebylo. Zhluboka se nadechl a na chvilku zavřel oči. Byla jsem si jistá, že by si teď přál mít u sebe něco silnějšího než cigarety. Nakonec přikývl. „Tak jdeme na to.“

Soňu jsme nechali na parkovišti s klíčky od druhého auta. Dívala se za námi, jak odjíždíme. Dimitrij, Michail a já jsme většinu cesty trávili tím, že jsme analyzovali informace, které jsme měli. Ta žena, kterou Ian popsal, se určitě nemohla dopustit všeho, co jsme přičítali vrahovi.

Seděla jsem vzadu s Adrianem a Jill, nakláněla se dopředu a vypočítávala věci na prstech. „Motiv? Máme. Schopnosti? Máme. Podplacení Joea? Máme. Přístup do Taťániných komnat…“ Zamračila jsem se. Pak jsem si vzpomněla, co jsem zaslechla, když jsem byla s Lissou. „Ano.“

Tím jsem si vysloužila překvapený Dimitrijův pohled. „Vážně? Na tohle jsem nemohl přijít.“

„Jsem si jistá, že vím, jak se tam mohla dostat,“ řekla jsem. „Ale ten anonymní dopis Taťáně mi nedává smysl. Ani pomlouvání Lissiny rodiny, ani ten pokus Lissu zabít.“ Ani to, že jsem vraždu měla odnést já.

„Možná v tom bylo zapleteno víc lidí,“ poznamenal Dimitrij.

„Nějaký spiknutí?“ podivila jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ne, myslím, že královnu mohl nenávidět ještě někdo. Někdo, kdo by ale nezašel tak daleko, aby ji zabil. Dvě osoby, dva odlišné cíle. Možná ani jeden o druhém nevěděl. Pleteme všechny důkazy dohromady.“

Mlčela jsem a přemýšlela o jeho slovech. Dávalo to smysl a z jeho náznaků jsem vytušila, že, tím někým míní Daniellu. Měli jsme pravdu v tom, že měla mnoho důvodů Taťánu nenávidět. Nesouhlasila s ní ohledně výcviku Morojů, zákona o snížení věku, který jí připadal moc měkký, nesouhlasila s výzkumem éteru… To by ale k vraždě nestačilo. Zato pobouřený dopis a podplácení, aby synovi zaručila bezpečí? To by lady Daniella Ivaškovová klidně udělala. Ale srdce by kůlem nikomu neprobodla.

V nastalém tichu jsem zaslechla tichý rozhovor Jill s Adrianem. Tlumeně se bavili po celou dobu, kdy jsme my ostatní plánovali strategii.

„Co mám dělat?“ pípla Jill.

„Chovej se, jako že si zasluhuješ tam být. Nenech se zastrašit,“ okamžitě odpověděl se skálopevnou jistotou.

„A co Lissa? Co si o mně pomyslí?“

Adrian zaváhal jen na okamžik. „Na tom nesejde. Jenom se chovej tak, jak říkám.“

Žaludek se mi sevřel, když jsem ho slyšela udílet jí upřímné a vlídné rady. Je to lehkomyslný a samolibý darebák, ale má dobré srdce. A to srdce jsem mu právě zlomila. Věděla jsem, že jsem v něm správně rozpoznala jeho potenciál. Adrian je skvělý. Dokáže skvělé věci. Jenom jsem doufala, že jsem ho neranila příliš. Kdybych mu musela říct, že jeho matka je vražedkyně, bylo by to horší. Ale stejně…

Když jsme dojeli k bráně, všichni jsme ztichli. Před námi čekala řada aut a my pomalu popojížděli vpřed a byli jsme čím dál nervóznější. Krátce jsem skočila Lisse do hlavy a uklidnila se, že nepřicházíme o nic ze zasedání rady. Panoval tam podobný chaos jako posledně. Zoufalý Nathanův pohled mi napověděl, že by nejradši dnešní zasedání ukončil a svolal je na zítra. Nevěděla jsem jistě, jestli by to bylo dobře, nebo špatně.

Strážci samozřejmě poznali Michaila, ale z ničeho jej nepodezírali. Řekl jim jen, že ho poslali pro nějaké lidi. Strážce nakoukl do auta a přejel pohledem po Dimitrijovi, mně a Jill. Adriana všichni znali a jeho přítomnost nám dodávala respekt. Strážce ještě zkontroloval kufr a pustil nás dál.

„Panebože, zabralo to,“ vydechla jsem. Michail s námi jel na parkoviště strážců.

„Co teď?“ dotázala se Jill.

„Teď znovu obnovíme rod Dragomirů a řekneme, kdo zavraždil královnu,“ prohlásila jsem.

„A to je všechno?“ dotázal se Adrian sarkasticky.

„Uvědomujete si, že až ta vaše iluze pomine,“ začal Michail, „okamžitě vás dva zajmou a uvězní vás? Nebo něco horšího.“

S Dimitrijem jsme na sebe pohlédli. „My víme,“ řekla jsem a snažila se nevzpomínat na svou klaustrofobii v cele. „Ale když všechno vyjde…, dlouho tam nezůstaneme. Použijou informace, co jsme zjistili, a pak nás pustí.“ Znělo to optimističtěji, než jsem se cítila.

Zaparkovali jsme a všichni jsme se vydali k budově, kde probíhalo shromáždění. Bylo to poznat už zdaleka, protože všude kolem se shromáždilo množství diváků. Připadalo mi to zvláštní. Není to tak dávno, co jsem tudy procházela mezi skoro těmi samými lidmi, ale to jsem z královského dvora utíkala. Tehdy jsme taky pozměnili svůj vzhled pomocí éteru, aby nás při útěku nikdo nepoznal. A teď jsme vědomě kráčeli rovnou do záhuby. Byla jsem přesvědčená, že když se dokážu dostat dovnitř bez povšimnutí a oznámit svoje novinky, všechno vyjde. Když jsem šla za alchymisty, Sonino kouzlo fungovalo dokonale. Neměla jsem důvod o něm pochybovat, ale přesto jsem se v hloubi duše bála. Co když pomine? Co když mě někdo pozná dřív, než se vůbec dostanu dovnitř? Zavřou mě? Nebo mě prostě rovnou zastřelí?

Diváci do budovy nesměli, ale strážci pochopitelně ano. Michail s nimi promluvil a jako výmluvu použil zasmušilého Adriana. Těžko mohli odmítnout vpustit synovce bývalé královny. A vzhledem k tomu, že i uvnitř vládl chaos, strážci uvítali posily – tedy Dimitrije a mě. Adrian jednou rukou objímal Jill, a tak je nechali projít dovnitř oba.

Proklouzli jsme do tanečního sálu, aniž si nás kdokoli všiml. Viděla jsem ty hádky už dřív Lissinýma očima, ale osobně to bylo něco úplně jiného. Bylo to hlasitější a drsnější. Podívali jsme se s kamarády na sebe. Připravila jsem se na velkou konfrontaci s publikem – sakra, vždyť to nebude poprvé. Tohle bude jaksepatří test mých schopností.

„Potřebujeme, aby je někdo utišil,“ prohlásila jsem. „Někdo, kdo se nebojí udělat divadlo – teda samozřejmě kromě mě.“

„Michaile? Kdes byl?“

Otočili jsme se a já spatřila Abeho.

„My o vlku a vlk za humny,“ prohlásila jsem. „Tebe tu přesně potřebujeme.“

Abe se na mě zahleděl a zamračil se. Kouzla se dají prohlédnout, pokud někdo ví, že byla použita. Také bývají méně účinná, když vás dotyčný dobře zná. Sonino kouzlo bylo příliš silné na to, aby ho Abe dokázal prokouknout úplně, ale bylo mu jasné, že něco není v pořádku.

„Co se děje?“ chtěl vědět.

„Jako obvykle, starý pane,“ odpověděla jsem zvesela. „Nebezpečí, šílený plány…, všechny ty šílenosti, co se v naší rodině dědí.“

Znovu zamžoural, ale ani tentokrát neprohlédl kouzlo úplně. Pravděpodobně jsem mu připadala rozmazaná. „Rose? Jsi to ty? Kdes byla?“

„Potřebujeme si zjednat pozornost,“ řekla jsem mu. Uvažovala jsem, jestli si takhle připadají děti, když jim rodiče vynadají, že se vrátily domů pozdě. Tvářil se velmi nesouhlasně. „Máme způsob, jak urovnat tuhle hádku,“ řekl.

„No,“ poznamenal suše Adrian. „My zase máme způsob, jak začít novou.“

„Věřila jsem ti u svýho výslechu,“ pověděla jsem Abemu. „Můžeš teď věřit ty mně?“

Abe se ušklíbl. „Zjevně jsi mi nevěřila natolik, abys zůstala v západní Virginii.“

„Detail,“ odmávla jsem to. „Prosím. Moc to potřebujeme.“

„A nemáme moc času,“ dodal Dimitrij.

Abe si ho prohlížel. „Můžu hádat? Belikov.“ Z otcova hlasu čišela nejistota. Adrian odvedl skvělou práci, když změnil Dimitrijovi vzhled. Abe byl ovšem natolik chytrý, že vydedukoval, kdo je ten muž se mnou.

„Tati, musíme si pospíšit. Víme, kdo je vrah, a taky máme Lissinu…“ Jak bych to měla vysvětlit? „Máme šanci změnit Lisse život.“

Abeho hned tak něco nepřekvapí, ale moje oslovení „tati“ ho dočista vykolejilo. Rozhlédl se po sále, na jedné osobě spočinul pohledem a nepatrně trhl hlavou. Po několika vteřinách se k nám prodrala moje matka. Výborně. On pískne, ona přiběhne. Poslední dobou jsou z nich kámoši. Doufám, že Lissa zůstane jediná, koho překvapí nečekaný sourozenec.

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptala se máma.

„Hádej,“ odvětil Abe bezvýrazně. „Kdo může být takový blázen, aby se proplížil na královský dvůr poté, co z něj uteče?“

Matka vykulila oči. „Jak…“

„Na to teď není čas,“ přerušil ji Abe. Zpražila ho tak příkrým pohledem, že mu muselo být okamžitě jasné, že se jí to přerušení ani v nejmenším nelíbí. Tak možná nakonec přece jen žádný sourozenec nebude. „Mám dojem, že se na nás co nevidět vrhne polovina strážců v tomhle sále. Jste na to připraveni?“

Moje ubohá matka, která za všech okolností ctí zákony, se zatvářila bolestně, když jí došlo, co po ní chceme. „Ano.“

„Já taky,“ přidal se Michail.

Abe si nás všechny prohlížel. „Asi existuje i horší možnost.“

Vydal se dopředu k pódiu, na kterém stál Nathan Ivaškov. Nathan vypadal unaveně a poraženecky, naprosto netušil, jak si poradit se vším tím chaosem. Když jsme přistoupili blíž, všichni kandidáti na panovníka na nás zvědavě pohlédli. Poutem jsem ucítila náhlé překvapení. Lissa dokázala kouzlo éteru prohlédnout. Když nás poznala, vyrazilo jí to dech. Nevěděla, jestli se má bát, nebo být v šoku, nebo jestli se jí má ulevit. Samozřejmě k tomu všemu byla taky zmatená. Byla tak ráda, že nás vidí, že zapomněla na volbu a začala vstávat. Okamžitě jsem na ni zavrtěla hlavou, abych jí naznačila, že ještě musíme zůstat v utajení. Zaváhala a pak si zase sedla. Dělala si starosti a vůbec nic nechápala, ale věřila mi.

Nathana pohled na nás probral. Ještě víc ho ale probralo, že ho Abe prostě odstrčil a chopil se mikrofonu. „Hele, co to…“

Čekala jsem, že Abe začne na všechny křičet, aby zmlkli, nebo něco podobného. Nathan se o to ostatně pokoušel už hodnou chvíli, ale nepodařilo se mu zjednat v sále ticho. A tak mě šokovalo – stejně jako ostatní přítomné –, když si Abe dal prsty do pusy a zahvízdal tak silně a pronikavě, že jsem něco podobného v životě neslyšela. A takový hvizd přes mikrofon? Jo! Úplně mě z toho rozbolely uši. Pro Moroje to muselo být ještě horší a příliš tomu nepomohla ani ozvěna v reproduktorech.

Sál ztichl natolik, aby všichni slyšeli, co se Abe chystá říct. „Teď když máte tolik rozumu, abyste dokázali chvíli mlčet, chceme vám… něco sdělit,“ uvedl svou řeč Abe. Mluvil tím svým sebejistým tónem, jako by mu patřil celý svět, přestože stavěl jenom na důvěře. „Rychle,“ zabrblal a podal mi mikrofon.

Vzala jsem si ho a odkašlala si. „Jsme tady proto, abychom tuto debatu jednou provždy uzavřeli.“ To vyvolalo reptání mezi diváky, a tak jsem radši rychle pokračovala, dokud mě povyk zase nepřehluší. „Zákony můžou zůstat tak, jak jsou. Vasilisa Dragomirová má plné právo usednout v královské radě a volit a stejně tak má právo stát se královnou. Její rodina má ještě jednoho člena. Vasilisa není poslední z rodu Dragomirů.“

Všichni si začali šeptat a tlumeně se dohadovat, ale naštěstí už se neprojevovali tak hlasitě jako prve. Nejspíš proto, že Morojové milují intriky, takže je zajímalo, jak se tohle bude vyvíjet. Periferním viděním jsem zaznamenala, že se kolem nás shlukují strážci. Ale dělali to kvůli bezpečnosti, ne proto, aby zabránili skandálu.

Kývla jsem na Jill, aby předstoupila. Na okamžik strnula. Uvažovala jsem, jestli si vzpomene na to, co jí radil Adrian v autě. Postavila se vedle mě a byla tak bledá, až jsem se o ni bála, aby neomdlela. Sama jsem k mdlobám taky neměla daleko. Napětí a tlak byly ohromující. Ale co. Už to zašlo tak daleko, že cesta zpátky nevede.

„Tohle je Jillian Mastranová Dragomirová. Je nemanželskou dcerou Erika Dragomira, ale jeho dcerou je, takže je oficiálně součástí pokrevní linie.“ Nerada jsem použila slovo nemanželská, jenže v tomto případě se jednalo o nezbytný fakt.

Nastala chvilka ticha. Jill se naklonila k mikrofonu. „Já jsem Dragomirová,“ řekla jasným hlasem, ačkoli se jí třásly ruce. „Naše rodina má svoje kvórum a moje s-sestra má svoje práva.“

Viděla jsem, že dav se chystá znovu rozhlučet. Abe vmžiku skočil mezi mě a Jill a chopil se mikrofonu. „Pokud tomu někdo nevěří, poté, co provedeme test DNA, zmizí všechny pochyby o příbuzenství.“ Musela jsem obdivovat jeho smělost. Sám se tuhle informaci dozvěděl před půlminutou a už to tvrzení obhajoval tak vehementně, jako by sám provedl genetické testy doma v laboratoři. Přesvědčivější snad ani být nemohl. Můj starý pán miluje tajemství.

Ta slova vyvolala přesně takovou reakci, jakou jsem očekávala. Jakmile publikum tu informaci vstřebalo, začaly se ozývat nejrůznější výkřiky.

„Erik Dragomir neměl jiné děti, ať už manželské nebo nemanželské!“

„To je podvod!“

„Ukažte nám důkaz! Kde jsou výsledky těch vašich testů?“

„No… On často flirtoval.“

„Opravdu měl ještě jednu dceru.“

To poslední zvolání vyvolalo rozruch. Jednak proto, že bylo proneseno autoritativním hlasem, a jednak taky proto, že to řekla Daniella Ivaškovová. Vstala. Uměla mluvit tak hlasitě, že ani nepotřebovala mikrofon. Taky byla v našem společenství důležitou osobou, takže jí všichni rázem věnovali pozornost. Spousta královských měla její proslovy ráda. Ve ztichlém sále Daniella pokračovala.

„Eric Dragomir měl nemanželskou dceru s ženou jménem Emily Mastranová. Byla to tanečnice, pokud si to správně vybavuju. Chtěl to zachovat v tajnosti a potřeboval udělat jisté věci, aby se o tom nikdo nedozvěděl – věci, které sám udělat nemohl. Byla jsem jednou z mála, kteří mu s tím tehdy pomohli.“ Hořce se usmála, což u ní nebylo právě obvyklé. „A upřímně, ani by mi nevadilo, kdyby to zůstalo tajemstvím i nadále.“

V hlavě se mi to spojilo. Už jsem věděla, kdo se vloupal k alchymistům a ukradl jim dokumenty. A proč. V sále bylo takové ticho, že jsem ani nepotřebovala mikrofon, abych mohla promluvit.

„Stála jste o to natolik, že jste se postarala, aby jisté papíry zmizely.“

Daniella se na mě usmála. „Ano.“

„Protože kdyby zmizeli Dragomirové, mohl zmizet i éter. A Adrian by byl v bezpečí. Éter si získával pozornost příliš rychle a vy jste se musela zbavit všech důkazů, které ukazovaly na Jill, aby se oslabil vliv Vasilisy.“ Daniellin výraz naznačoval, že mám pravdu. Měla jsem se s tím spokojit, jenže zvědavost mi nedala. „Proč to teď přiznáváte?“

Daniella pokrčila rameny. „Protože máte pravdu. Test DNA ukáže, jak to skutečně je.“ Několik lidí zalapalo po dechu, protože jejím slovům věřili a uvažovali, k čemu to povede. Jiní tomu odmítali uvěřit a mračili se. Daniellu bezpochyby zklamalo, že pravda vyšla najevo, ale rezignovala a působila smířeně. Když si mě ale začala prohlížet pozorněji, její úsměv se vytratil. „Ráda bych ale věděla, kdo pro všechno na světě jste?“

Velká část publika dávala hlasitě najevo, že oni by to taky rádi věděli. Zaváhala jsem. Sonino kouzlo mě dostalo až sem. Dosáhli jsme přijetí Jill a rodu Dragomirů, byť to vítězství bylo zatím křehké. Když necháme věci volně plynout a když Lissa zvítězí – což jsem teď chtěla –, bude za mnou stát sama královna, která mi pomůže očistit moje jméno.

Jenže když jsem se dívala do publika plného těch, které jsem znala a vážila si jich, ale kteří mě přesto odsoudili, aniž se mě na cokoli ptali, popadl mě vztek. Nezáleželo na tom, jestli ho vyvolal éter, nebo ne. Dopalovalo mě, jak snadno mě obvinili a odhodili. Nechtěla jsem čekat, až se tohle urovná někde v tichosti v kanceláři strážců. Chtěla jsem jim čelit. Chtěla jsem, aby se všichni dozvěděli, že jsem nevinná, nebo přinejmenším, že jsem nezabila královnu.

A tak jsem překonala všechny svoje rekordy v lezení do nebezpečí a sundala si Sonin náramek.

„Jsem Rose Hathawayová.“

TŘICET TŘI

Výkřiky a ječení z publika mi napověděly, že moje přestrojení zmizelo.

Mnoho očí se upřelo i na Dimitrije. Adrian nechal zmizet i jeho iluzi, když viděl, že já už zase vypadám jako dřív. A přesně, jak jsme předpokládali, strážci, kteří se kolem nás postupně po celou dobu shlukovali, teď vykročili vpřed, vyzbrojeni pistolemi. Pořád jsem doufala, že je nepoužijí. Moje máma a Michail si naštěstí rychle stoupli před nás, aby útočníky odradili.

„Ne,“ křikla jsem na Dimitrije, který se už chystal zaujmout pozici mezi našimi obránci. My dva jsme museli nehybně stát, aby nás nikdo nepovažoval za hrozbu. Zašla jsem dokonce tak daleko, že jsem zvedla ruce nad hlavu a předpokládala jsem, že Dimitrij udělá totéž. „Počkat. Nejdřív nás prosím vyslechněte.“

Kruh strážců kolem nás byl neproniknutelný, nebyla v něm jediná skulinka. Byla jsem si jistá, že jedině díky mojí mámě a Michailovi do nás ještě nezačali střílet. Strážci se vždycky vyhýbají boji s jinými strážci, pokud je to možné. Nicméně tyhle naše dva obránce by vyřídili rychle. Nebudou čekat věčně. Vtom k nám přistoupil i Abe a Jill. Další štíty. Všimla jsem si, že se jeden ze strážců zamračil. Civilisti vždycky všechno komplikují. Adrian se sice ani nepohnul, ale už to, že byl uvnitř kruhu, z něj činilo překážku.

„Odveďte nás pak, jestli chcete,“ řekla jsem. „Nebudeme se bránit. Nejdřív nás ale musíte nechat promluvit. Víme, kdo zabil královnu.“

„To my víme taky,“ řekl jeden strážce. „Teď všichni ostatní odstupte, aby nedošlo k újmě. Tihle dva jsou nebezpeční zločinci.“

„Nejdřív musejí promluvit,“ řekl Abe. „Mají důkaz.“

Opět se snažil zasáhnout v můj prospěch a s jistotou mluvil o věcech, o nichž neměl ani tušení. Všechno vsadil na mě. Začínal se mi líbit. Škoda, že náš důkaz nebyl tak stoprocentní, jak jsem doufala. Ale jak už jsem řekla…, to byl jen detail.

„Nechte je mluvit.“

Ozval se nový hlas, který jsem znala líp než jakýkoli jiný. Lissa se snažila procpat mezi dvěma strážci k nám. Stáli těsně u sebe, abychom jim nemohli utéct. Sice se mezi nimi protáhla, ale jeden z nich ji okamžitě chytil za paži a zabránil jí dostat se až k nám.

„Odvážili se až sem. S Jill… mají pravdu.“ Vůbec pro ni nebylo snadné to vyslovit – bylo na ní znát, že se s tou novinou ještě nevyrovnala. Snad jenom to, že mi hrozila smrt, ji dokázalo vytrhnout ze šoku, že možná má sourozence. Taky vkládala důvěru v to, že říkám pravdu. „Máte je. Nemůžou nikam utéct. Nechte je mluvit. Navíc mám důkaz, který jejich tvrzení podpoří.“

„S tím bych nepospíchala, Liss,“ řekla jsem jí tiše. Lissa byla pořád přesvědčená, že vražedkyní je Daniella. Až uslyší pravdu, nebude se jí to líbit. Nechápavě na mě pohlédla, ale neprotestovala.

„Tak si je vyslechneme,“ prohlásil jeden ze strážců – a nebyl to zrovna ledajaký strážce. Byl to Hans. „Po tom útěku, jaký předvedli, by mě opravdu zajímalo, co je přivádí zpátky.“

Hans nám pomáhá?

„Ale,“ pokračoval, „vy dva jistě pochopíte, že vás před vaším velkým odhalením musíme zajistit.“

Podívala jsem se na Dimitrije, který už se ke mně taky otočil. Oba jsme věděli, co to znamená, a zcela upřímně, byl to mnohem lepší scénář, než jsem si představovala.

„Dobře,“ souhlasil Dimitrij. Podíval se na naše statečné ochránce. „To je v pořádku. Pusťte je k nám.“

Moje máma ani nikdo z ostatních se neměli k tomu, aby odstoupili. „Udělejte to,“ řekla jsem jim. „Ať neskončíme všichni v jedny cele.“

Myslela jsem, že mě neposlechnou. Michail ale odstoupil jako první a vzápětí ho následovali i ostatní. Strážci je v okamžiku odvedli stranou. Zůstali jsme tam s Dimitrijem sami. Ke každému z nás se vydala dvojice strážců. Adrian se vzdálil spolu s ostatními, ale Lissa dál stála těsně u nás. Plně mi věřila.

„Tak ven s tím,“ prohlásil Hans a pevně mi sevřel pravou paži.

Podívala jsem se Lisse do očí a nechtělo se mi říct to, co jsem musela. Ale ne. Nebyla to ona, komu tím odhalením ublížím nejvíc. Podívala jsem se do publika a našla v něm Christiana, který samozřejmě napjatě sledoval celé tohle drama. Radši jsem se od něj odvrátila a vnímala publikum jako celek. Je lepší lidi vnímat jako slitou masu, než mezi nimi rozeznávat známé tváře.

„Nezabila jsem Taťánu Ivaškovovou,“ prohlásila jsem. Několik lidí pochybovačně zahučelo. „Neměla jsem ji ráda, ale nezabila jsem ji.“ Pohlédla jsem na Hanse. „Vy jste vyslýchal toho údržbáře, který vypovídal o tom, kde jsem byla v době vraždy, že? A on identifikoval muže, který napadl Lissu, jako toho, který mu zaplatil, aby zalhal, kde jsem byla já.“ Od Michaila jsem se dozvěděla, že Joe nakonec přiznal, že si od toho záhadného Moroje vzal peníze. Předtím ho ovšem strážci museli pořádně přitlačit ke zdi.

Hans se zamračil, na chvilku zaváhal a pak na mě kývl, abych pokračovala.

„O existenci toho Moroje nejsou žádné záznamy – aspoň strážci je nemají. Ale alchymisti vědí, kdo to byl. Viděli ho, jak někomu dělá bodyguarda.“ Zrak mi padl na Ethana Moorea, který stál se strážci u dveří. „Byl osobním strážcem někoho, kdo byl vpuštěn k Taťáně v tu noc, kdy zemřela. Byla to Taša Ozerová.“

Tentokrát nebylo třeba, aby povykovali diváci, protože se toho ujala sama Taša. Seděla vedle Christiana a teď vyskočila ze židle.

„Co to proboha vykládáš, Rose?“ zakřičela. „Zbláznila ses?“

Ještě před chvílí jsem tam vzdorovitě stála, připravená čelit všem a dožadovat se spravedlnosti. Pociťovala jsem triumf a sílu. Ale teď… Teď jsem byla smutná, když jsem se dívala na někoho, komu jsem vždycky věřila, a kdo se teď na mě díval ublíženě a šokovaně.

„Kéž bych se zbláznila…, jenže tohle je pravda. Obě to víme. Ty jsi zabila Taťánu.“

Taša se dál tvářila nevěřícně, ale už i trochu naštvaně. „Nikdy, nikdy jsem nevěřila, žes ji zabila ty – a prala jsem se za tebe. Proč mě obviňuješ? Protože naše rodina je poskvrněna Strigoji? Myslela jsem, že ty těmihle předsudky netrpíš.“

Polkla jsem. Myslela jsem, že nejtěžší bude získat důkaz. S tímhle odhalením se to ale nedalo srovnávat. Bylo to mnohem horší. „To, co říkám, nemá nic společnýho se Strigoji. Skoro bych si až přála, aby mělo. Nenáviděla jsi Taťánu kvůli zákonu o snížení věku a kvůli tomu, že odmítala nechat Moroje bojovat.“ Vzpomněla jsem si ještě na něco. Když se Taša dozvěděla o tajném výcviku Morojů, vyvedlo ji to z míry. Jako by si vyčítala, že královnu neodhadla správně.

Dav jen ohromeně a strnule naslouchal. Jedna osoba ale vstala. Byl to nějaký Ozera, jehož jsem neznala, ale zjevně chtěl projevit svou solidaritu vůči rodině. Stoupl si a vzdorovitě si založil ruce. „Kvůli tomu zákonu nenáviděla Taťánu polovina královského dvora. A vy k nim taky patříte.“

„Já jsem nenutila svýho bodyguarda, aby podplatil svědka a napadl Liss – princeznu Dragomirovou. A nedělej, že toho chlapa neznáš,“ varovala jsem Tašu. „Byl to tvůj bodyguard. Viděli vás spolu.“ Ianův popis osoby, kterou viděl v St. Louis, byl naprosto jasný: dlouhé černé vlasy, světle modré oči a zjizvená tvář.

„Rose, nemůžu tomu uvěřit. Ale pokud James – tak se jmenoval – udělal to, co říkáš, pak to udělal ze svého vlastního popudu. Vždycky měl dost radikální nápady. Věděla jsem to, když jsem si ho najala, aby mě chránil mimo královský dvůr, ale nikdy bych si nepomyslela, že by byl schopen někoho zavraždit.“ Rozhlédla se kolem, jako by hledala někoho, kdo tady velí. Nakonec se zahleděla na královskou radu. „Vždycky jsem věřila, že je Rose nevinná. Pokud je za tohle skutečně zodpovědný James, pak vám ráda řeknu všechno, co vím, abych tak očistila její jméno.“

Bylo to tak snadné. Ten záhadný Moroj James byl skoro všude, kde byla Taša. Taky byl spatřen v podezřelých situacích, u nichž nebyla – při podplácení Joea a útoku na Lissu. Mohla bych zachránit Tašu a hodit to všechno jen na něj. Stejně už je mrtvý. S Tašou bychom dál mohly být kamarádky. Jednala z přesvědčení, ne? Co je na tom špatného?

Vedle ní se postavil Christian. Díval se na mě jako na cizí. „Rose, jak můžeš tvrdit takový věci? Vždyť ji znáš. Víš, že by to nikdy neudělala. Přestaň dělat scény a radši nám vysvětli, jak ten James zabil královnu.“

Tak snadné. Obvinit mrtvého muže.

„James nemohl probodnout Taťáně srdce kůlem,“ řekla jsem. „Měl zraněnou ruku. Moroj potřebuje obě ruce, aby mohl někomu vrazit kůl do srdce. Už jsem to viděla dvakrát. A vsadím se, že jestli dostaneme pravdivou odpověď z Ethana Moorea…,“ podívala jsem se na něj přes celý sál. Zbledl. Nejspíš by mu nedělalo problém vrhnout se do bitky a zabíjet. Ale takovéhle vyšetřování? A nakonec i výslech od kolegů? Byla jsem přesvědčená, že se zlomí. To byl taky nejspíš ten důvod, proč s ním Taša dokázala tak snadno manipulovat. „James tam nebyl v tu noc, kdy Taťána zemřela, nebo ano? A nemyslím, že tam byla Daniella Ivaškovová, přesto, co Taša napovídala princezně Dragomirové. Zato Taša tam byla. Byla v královniných komnatách a Ethan to nenahlásil.“

Ethan vypadal, že by nejraději utekl, jenže jeho šance na útěk byly stejně mizivé jako ty moje a Dimitrijovy. Pomalu zavrtěl hlavou. „Taša by nikoho nezabila.“ To sice nepotvrzovalo, kde se tehdy nacházela, ale moc nescházelo. Strážci z něj dostanou víc informací později.

„Rose!“ Christian už zuřil. Když jsem ho viděla, s jakým vztekem na mě kouká, bolelo to snad ještě víc než Tašin pohled. „Nech toho!“

Lissa váhavě udělala pár kroků vpřed. Cítila jsem z její mysli, že se jí taky nechce uvěřit tomu, co říkám…, ale přesto mi věřila. A tak přišla s riskantním řešením. „Vím, že je to špatné…, ale kdybychom na podezřelé použili nátlak…“

„To ani nenavrhuj!“ vykřikla Taša a probodla Lissu pohledem. „Nepleť se do toho. Jde o tvou budoucnost. V budoucnu můžeš udělat skvělé věci a dosáhnout všeho, co náš lid potřebuje.“

„Budoucnost, kterou můžeš zmanipulovat,“ poznamenala jsem. „S Lissou máte stejný názory na spoustu reforem… a myslíš si, že bys ji dokázala přesvědčit, aby změnila názor na to ostatní. Obzvlášť když je partnerkou tvýho synovce. Proto ses tak snažila změnit zákon o kvóru. Ty chceš, aby byla královnou.“

Christian vykročil vpřed, ale Taša mu položila ruku na rameno, aby ho zarazila. Od mluvení ho to ovšem neodradilo. „To je nesmysl. Kdyby chtěla, aby byla Lissa královnou, tak proč by posílala toho Jamese, aby ji napadl?“

To pro mě bylo taky záhadou. Byla to jedna z těch trhlin, které jsem chtěla zacelit. Dimitrij na to ale přišel. Přestože ho drželi dva strážci, trochu se ke mně naklonil.

„Protože nikdo neměl přijít o život.“ Dimitrijův hluboký hlas se zvučně rozezněl po celém sále. Ani nepotřeboval mikrofon. Jeho další slova byla adresována Taše. „Nečekalas, že s ní bude strážce.“ Uvědomila jsem si, že má pravdu. Eddieho tu noc za podivných okolností odvolali a zpátky to stihl jen tak tak. Vrátil se právě včas, aby šel s Lissou za Ambrosem. „James měl pravděpodobně útok jen předstírat a pak utéct… Aby to vyvolalo soucit s Vasilisou a vysloužila si tím ještě větší podporu. Což rozhodně zafungovalo – jen trochu krutějším způsobem.“

Tašin rozzuřený výraz se změnil v cosi, co jsem nedokázala přesně určit. Zdálo se, že moje obvinění ji urazilo, ale od Dimitrije to brala ještě hůř. Vypadala, že jí to hrozně ublížilo. Dotklo se jí to. Ten pohled jsem znala. Viděla jsem ho u Adriana před pár hodinami.

„Dimko, aspoň ty ne,“ povzdechla.

Lissinýma očima jsem viděla, že se barvy Tašiny aury změnily. Když se dívala na Dimitrije, byly mnohem jasnější. Teď jsem viděla přesně to, co mi vysvětlovala Soňa – jak jsou v auře vidět city.

„A proto jsem to odnesla já,“ zabrblala jsem tiše. Neslyšel mě nikdo než Dimitrij a naši strážci.

„Cože?“ zeptal se Dimitrij.

Jen jsem zavrtěla hlavou. Taša celou tu dobu Dimitrije milovala. Věděla jsem, že do něj byla zamilovaná už loni, kdy mu nabídla, aby s ní chodil a měli spolu děti. To je něco, k čemu většina dhampýrů nemá příležitost. Odmítl a já jsem myslela, že se Taša spokojila s tím, že budou prostě jen přáteli. Jenže ona se s tím nesmířila. Pořád ho miluje. Když Lissa řekla Hansovi o mém vztahu s Dimitrijem, Taša už o tom věděla. Ale jak dlouho? Neměla jsem ponětí, ale nejspíš to zjistila už předtím, než zabila Taťánu. Narafičila to na mě, aby se mě zbavila a měla šanci získat Dimitrije pro sebe.

Ale nemělo smysl tady vytahovat její osobní důvody, proč tu vraždu hodila na mě. Podívala jsem se na Hanse. „Klidně mě můžete vzít do vazby. Ale nemyslíte, že máte dost důkazů, abyste ji zavřel taky? A Ethana zrovna tak.“

Hans se tvářil nečitelně. Ode dne, kdy jsme se poznali, jeho pocity vůči mně lítaly ode zdi ke zdi. Někdy jsem pro něj byla jen potížistka, kterou nečeká žádná budoucnost. Jindy jsem v jeho očích měla potenciál stát se vůdkyní. Byl přesvědčen o tom, že jsem vražedkyně, ale přesto mě nechal mluvit k publiku. Ani moje kamarády neměl příliš v lásce. Co udělá teď?

Odtrhl ode mě zrak a zadíval se mezi lidi, kde stáli strážci připraveni vrhnout se do akce. Kývl na ně. „Odveďte lady Ozerovou. A Moorea taky. Položíme jim pár otázek.“

Vzhledem k tomu, že Taša stála uprostřed dalších lidí, vypukl strach a panika, když se k ní začali prodírat čtyři strážci. Snažili se nikomu neublížit, ale strkanice byla nevyhnutelná. Překvapením bylo, jak zběsile se jim Taša bránila. Došlo mi, že má za sebou výcvik. Ne stejně důkladný jako strážci, ale její schopnosti stačily na to, aby s ní měli pořádný problém. Uměla zasazovat kopy i údery – zvládla i probodnout královnu – a jednoho strážce dokonce omráčila.

Uvědomila jsem si, že by se mohla pokusit se odtud probojovat, ale moc jsem nevěřila, že se jí to podaří. Bylo tu moc lidí a panoval strašný chaos. Strážci s ní zápasili. Vyděšení Morojové se snažili dostat co nejdál od té bitky. Zdálo se, že se každý každému plete pod nohy. Náhle se celým sálem rozlehla hlasitá rána. Výstřel. Většina Morojů padla k zemi, ale strážci s Tašou zápasili dál. Taša držela v ruce pistoli – asi ji sebrala tomu strážci, kterého omráčila. Druhou rukou popadla první Morojku, která se ocitla poblíž. Bohužel to byla Mia Rinaldiová. Seděla vedle Christiana. Taša si nejspíš ani nevšimla, koho si bere jako rukojmí.

„Ani hnout!“ zakřičela na strážce. Přitiskla zbraň Mie k hlavě a mně se zastavilo srdce. Jak jen mohla situace dospět až sem? Tohle jsem tedy nečekala. Myslela jsem, že to proběhne hladce a čistě. Odhalím Tašu. Zavřou ji. Hotovo.

Strážci se zarazili, ale jistě ne proto, že jim to poručila. Spíš zvažovali, jak si s tímhle poradit. Mezitím začala Taša pomalu – velice pomalu – postupovat směrem k východu a Miu táhla s sebou. Postupovala pomalu a těžkopádně, protože se musela vyhýbat všem těm židlím a lidem. To zdržení poskytlo strážcům čas, aby dospěli k závěru, jak vyřešit tohle dilema. Oni mají přednost. V sázce byl Miin život – život Morojky. Strážci nechtěli, aby byla Mia zabita, a nechtěli ani, aby Morojka-bojovnice, která ji ohrožuje zbraní, svobodně odkráčela.

Taša ovšem nebyla jedinou Morojkou-bojovnicí tady v sále. Vybrala si to nejhorší možné rukojmí. Mie se zablesklo v očích a mně bylo rázem jasné, že se jen tak nevzdá. Lissa si to taky uvědomila. Jedna z nich nebo možná obě zahynou, a to Lissa v žádném případě nechtěla dopustit. Kdyby přiměla Tašu, aby se na ni podívala, mohla by na ni použít nátlak a donutit ji poslechnout.

Ne, ne, ne, pomyslela jsem si. Už do toho nechci tahat další kamarády.

Lissa i já jsme viděly, jak se Mia napíná, aby se osvobodila z Tašina sevření. Lissa se rozhodla, že teď už musí zakročit. Cítila jsem to poutem. Vnímala jsem její myšlenky, to rozhodnutí, dokonce i to, jak se celá napjala, aby přilákala Tašinu pozornost. Cítila jsem to tak jasně, jako bychom sdílely totéž tělo. Věděla jsem, kam se Lissa pohne ještě dřív, než to udělala.

„Tašo, prosím, ne…“

Lissa se k ní rozběhla. Její naléhavý výkřik dozněl právě ve chvíli, kdy Mia Tašu nakopla, osvobodila se z jejího sevření a dostala se z dosahu zbraně. Taša, zaskočená ze dvou stran, kolem sebe zběsile mávala pistolí. Všechno se seběhlo hrozně rychle. Když už neměla Miu, zpanikařeně vypálila několik výstřelů na první hrozbu, která se k ní blížila – a nebyli to přibíhající strážci. Byla to štíhlá osoba v bílých šatech, která na ni křičela.

Anebo by to aspoň byla ona. Ale jak už jsem řekla, věděla jsem přesně, jaký pohyb Lissa udělá a jak zareaguje. A těch pár vzácných vteřin předtím, než zareagovala, mi dalo příležitost vytrhnout se ze sevření strážců a vrhnout se před ni. Někdo skočil po mně, ale nestihl to. A v tu chvíli Taša vystřelila. V hrudi jsem ucítila pálení a bolest – bolest tak příšernou a intenzivní, že se nedala snést.

Cítila jsem, jak padám, a Lissa mě zachytila. Něco křičela, možná na mě, možná na někoho jiného. V sále vypukl takový rozruch, že jsem ani nepostřehla, co se stalo s Tašou. Vnímala jsem jen tu strašlivou bolest, která mě hrozila každou chvíli připravit o vědomí. Svět byl čím dál tišší a tišší. Viděla jsem Lissu, jak se nade mnou sklání a něco na mě křičí, ale neslyšela jsem ji. Byla krásná. Zářivá. Korunovaná světlem…, ale obklopovala ji temnota. A v té temnotě jsem viděla obličeje…, duchy, kteří mě nikdy neopouštěli. Bylo jich čím dál víc a blížili se. Lákali mě k sobě.

Pistole. Dostali mě pistolí. Připadalo mi to k smíchu. Podvodníci, pomyslela jsem si, jelikož jsem se celý život cvičila v boji beze zbraně. Učila jsem se uhýbat tesákům a silným rukám, které mi můžou snadno zlomit vaz. Ale pistole? To je tak… primitivní. Nemělo by mě to urazit? Nevěděla jsem. A záleží na tom vůbec? To jsem taky nevěděla. Jediné, co jsem věděla, bylo, že právě teď umírám.

Zrak se mi zakaloval čím dál víc, černota i duchové se přibližovali. Zdálo se mi, jako bych slyšela Roberta, jak mi šeptá do ucha: Svět mrtvých už se tě podruhé nevzdá.

Než světlo zmizelo úplně, vedle Lissy jsem uviděla Dimitrije. Chtěla jsem se usmát. Uvědomila jsem si, že když jsou v bezpečí dva lidé, které miluju nejvíc na světě, můžu s klidem tenhle svět opustit. Mrtví mě konečně dostanou. A já splnila svoje poslání, ne? Chránit. Dokázala jsem to. Zachránila jsem Lissu, jak jsem si celý život přísahala. Umřu v boji. Moje smrt není v kalendáři.

Lisse se obličej leskl slzami a já jenom doufala, že se tvářím tak, aby pochopila, jak moc jsem ji milovala. S poslední jiskřičkou života, která ve mně zůstala, jsem se pokusila promluvit. Chtěla jsem, aby Dimitrij věděl, že jsem ho taky milovala a že ji teď musí chránit on. Asi mi nerozuměl, ale moje poslední souvislá myšlenka byla mantrou strážců.

Oni mají přednost.

TŘICET ČTYŘI

Neprobudila jsem se ve světě mrtvých.

Dokonce jsem se neprobudila ani v nemocnici nebo podobném lékařském zařízení, což se mi dřív stalo už nesčetněkrát. Ne, probudila jsem se v ohromné luxusní ložnici s pozlaceným nábytkem. Nebe? Vzhledem k mému chování asi těžko. Na posteli s baldachýnem byl červenozlatý sametový přehoz, který byl tak tlustý, že by snad ani nebylo třeba matrace. U stěny stál stolek, na němž hořely svíce a naplňovaly celou místnost vůní jasmínu. Neměla jsem tušení, kde jsem, ani jak jsem se tam dostala. Moje poslední vzpomínka byla na tu příšernou bolest a pak nastala tma. Už jen to, že pořád ještě dýchám, mi teď připadalo úžasné.

„Šípková Růženka se probudila.“

Ten hlas…, ten nádherný medový hlas s lehkým přízvukem. Vychutnávala jsem si ho a pak jsem si naplno uvědomila tu neuvěřitelnou skutečnost. Jsem živá. Jsem živá a Dimitrij je tu se mnou.

Sice jsem ho neviděla, ale přesto jsem se usmála. „Ty jsi můj ošetřovatel?“

Slyšela jsem, jak vstal ze židle a došel ke mně. Jak se tak nade mnou tyčil, připadal mi hrozně vysoký. Shlížel na mě s širokým úsměvem, který jsem u něj moc často nevídala. Byl upravenější, než když jsem ho viděla posledně. Hnědé vlasy měl pečlivě stažené dozadu, ale vypadalo to, že se už několik dnů neholil. Pokusila jsem se posadit, ale zarazil mě.

„Ne, ne, musíš ležet.“ Bolest v hrudi mi napověděla, že má pravdu. Moje mysl se sice probrala, ale jinak jsem byla hrozně vyčerpaná. Neměla jsem ponětí, jak dlouho tu ležím, ale měla jsem dojem, že moje tělo vybojovalo ohromnou bitvu – ne se Strigoji, ale samo se sebou. Byla to bitva o život.

„Tak pojď blíž,“ řekla jsem mu. „Chci tě vidět.“

Na okamžik se nad tím zamyslel a pak si zul boty. Trochu jsem se posunula, abych mu udělala místo vedle sebe. Schoulil se ke mně. Hlavy jsme měli na jednom polštáři a dívali jsme se na sebe ze vzdálenosti několika centimetrů.

„Je to takhle lepší?“ zeptal se.

„Mnohem lepší.“

Dlouhými prsty mi odhrnul z obličeje pramen vlasů a pak mě pohladil po tváři. „Jak ti je?“

„Mám hlad.“

Tiše se rozesmál a sjel mi rukou na záda v jakémsi poloobjetí. „Samozřejmě, že máš hlad. Podařilo se jim do tebe vpravit jen vývar. A předtím nitrožilní výživu. Asi máš nedostatek cukru.“

Trhla jsem sebou. Nesnáším jehly a kapačky, takže jsem byla ráda, že jsem nebyla při vědomí a neviděla to. Jehly na tetování – to je samozřejmě něco jiného. „Jak dlouho jsem byla mimo?“

„Pár dní.“

„Pár dní…“ Zachvěla jsem se. Dimitrij mě přikryl až po bradu, protože myslel, že se chvěju zimou. „Neměla bych být naživu,“ zašeptala jsem. Ty střelné rány… byly příliš hluboké, šly příliš blízko srdce. Nebo mi pronikly i do něj? Položila jsem si ruku na hrudník. Nevěděla jsem přesně, kam jsem to schytala. Všechno mě bolelo. „Páni! Lissa mě uzdravila, že jo?“ To by vyžadovalo ohromné množství éteru. To neměla dělat. Nemohla si to dovolit. Ale… proč tedy pořád cítím bolest? Kdyby mě uzdravila, byla bych úplně v pořádku.

„Ne, ona tě neuzdravila.“

„Ne?“ zamračila jsem se, protože v tom případě jsem nechápala, jak jinak jsem mohla přežít. Napadlo mě něco překvapivého. „Tak teda… Adrian? On by ale určitě… Ne po tom, jak jsem se k němu zachovala… Ne. Nemohl…“

„Myslíš, že by tě nechal umřít?“

Neodpověděla jsem. K tomu střílení jako by došlo už dávno, ale při pomyšlení na Adriana mě bolelo srdce.

„Bez ohledu na to, co prožívá…“ Dimitrij zaváhal. Tohle bylo koneckonců dost ošemetné téma. „Prostě by tě nenechal umřít. Chtěl tě uzdravit. Ale ani on to neudělal.“

Připadala jsem si hrozně, že jsem si o Adrianovi myslela něco takového. Dimitrij měl pravdu. Adrian by mě nikdy neopustil i přes to všechno, co se stalo. Jenže mi už docházely možnosti. „Kdo teda? Soňa?“

„Nikdo,“ řekl prostě. „Asi ty sama.“

„Já… Cože?“

„Lidi se mohou uzdravit i bez magie, Rose.“ Tvářil se sice vážně, ale jeho hlas zněl trochu pobaveně. „A tvoje zranění… bylo hrozné. Nikdo nečekal, že přežiješ. Šla jsi na operaci a pak jsme jen čekali.“

„Ale proč…?“ Připadala jsem si dost arogantně, když jsem položila následující otázku. „Proč mě Adrian nebo Lissa neuzdravili?“

„Chtěli, to mi věř. Ale po těch zmatcích… se uzavřel celý královský dvůr. Oba je odvedli pryč a dali jim přísnou ochranku, než stačili něco namítnout. Nikdo je k tobě nepustil, dokud byli všichni pořád přesvědčení, že jsi vražedkyně. Nejdřív se chtěli ujistit, že je v tom skutečně zapletená Taša, i když tím, co udělala, svou vinu potvrdila.“

Chvíli mi trvalo, než jsem přivykla myšlence, že mě uzdravila moderní medicína a moje vlastní vůle k životu. Už jsem až příliš spoléhala na éter. Zdálo se mi to nemožné. Jak jsem o tom přemítala, došlo mi, co Dimitrij naznačuje. „Taša… je naživu?“

Zatvářil se ještě smutněji. „Ano. Přemohli ji hned poté, co tě postřelila, dřív než přišel k újmě ještě někdo další. Je ve vazbě a sbírají se další důkazy proti ní.“

„Obvinit ji byla jedna z nejtěžších věcí, které jsem kdy udělala,“ prohlásila jsem. „Bojovat se Strigoji je mnohem jednodušší.“

„Já vím. Pro mě taky bylo těžké se na to koukat a uvěřit tomu.“ Dimitrij upíral pohled kamsi do dáli, což mi připomnělo, že ji zná mnohem déle než mě. „Ale sama se rozhodla. Veškerá obvinění proti tobě už byla stažena. Jsi volná. A víc než to. Jsi hrdinka. Abe se chlubí, že to je všechno jeho práce.“

To mi opět vykouzlilo ve tváři úsměv. „Samozřejmě, že se chlubí. Nejspíš od něj co nevidět dostanu účet.“ Hlava se mi točila radostí a ohromením. Jsem volná. Připadalo mi, že se nade mnou už celá léta vznášejí obvinění a rozsudek smrti, a teď… Teď to všechno pominulo.

Dimitrij se zasmál. Nejraději bych tak s ním zůstala věčně, jen my dva, v dobré náladě a pohodě. I když možná, že radši ne přesně takhle. Bez bolesti a ovázaného hrudníku by to rozhodně bylo lepší. Trávili jsme spolu tak málo času o samotě. Připadalo mi, že se jen málokdy můžeme uvolnit a otevřít se své lásce. Náš vztah se ostatně začal vylepšovat teprve nedávno… a už bylo málem pozdě. Možná už pozdě doopravdy je.

„Tak co teď?“ dotázala jsem se.

„Nevím jistě.“ Přitiskl se mi tváří k čelu. „Jsem tak strašně rád…, tak rád, že jsi naživu. Už tolikrát chybělo maličko, abych tě ztratil. Když jsem tě tam viděl ležet na podlaze a kolem byl takový poprask…, připadal jsem si hrozně bezmocně. Uvědomil jsem si, žes měla pravdu. Marnili jsme svoje životy výčitkami svědomí a sebetrýzněním. Když ses tam na mě pak podívala…, viděl jsem to. Viděl jsem, že mě opravdu miluješ.“

„Tys o tom pochyboval?“ řekla jsem z legrace, ale trochu to vyznělo, jako bych byla uražená. Možná jsem trošku i byla. Mnohokrát jsem mu přece řekla, že ho miluju.

„Ne. Pochopil jsem, že mě nejen miluješ, ale že jsi mi skutečně odpustila.“

„Nebylo co odpouštět.“ To už jsem mu taky řekla dřív.

„Vždycky jsem si myslel, že ano.“ Odtáhl se a znovu se na mě zahleděl. „A proto jsem se držel zpátky. Ať už jsi říkala cokoli, zkrátka jsem tomu nemohl uvěřit… Nemohl jsem uvěřit, že bys mi dokázala odpustit všechno to, co jsem ti provedl na Sibiři i potom, když mě Lissa uzdravila. Myslel jsem, že si jenom něco nalháváš.“

„No, nestalo by se mi to poprvé. Ale ne, tentokrát jsem si nic nenalhávala.“

„Já vím. A když jsem na to přišel… V tom zlomku vteřiny jsem věděl, že mám tvou lásku i odpuštění, a konečně jsem dokázal odpustit i sám sobě. Všechno, co mě tížilo, všechno, co mě vázalo k mojí minulosti…, najednou to zmizelo. Bylo to jako…“

„Osvobodit se? Lítat?“

„Ano. Až na to, že… to přišlo moc pozdě. Zní to šíleně, ale když jsem se tam na tebe díval a v hlavě jsem měl tohle, bylo to, jako… jako bych viděl, jak se po tobě sápe smrtka. A nemohl jsem s tím nic dělat. Byl jsem bezmocný. Nedokázal jsem ti pomoct.“

„Ale pomohls mi,“ ujistila jsem ho. „Poslední, co jsem viděla, než jsem ztratila vědomí, jsi byl ty a Lissa.“ Kromě obličejů duchů, ale o tom jsem se teď nechtěla zmiňovat, abych nepokazila naši romantickou chvilku. „Nevím, jak jsem to přežila, když vůbec nevypadalo pravděpodobně, že bych se z toho mohla dostat… Ale jsem si jistá, že vaše láska – vás obou – mi dala sílu vybojovat si život. Musela jsem se k vám vrátit. Jenom Bůh ví, do jakýho maléru byste se tu beze mě mohli dostat.“

Na to Dimitrij neměl odpověď, a tak jen přitiskl rty na moje. Políbili jsme se, nejdřív jen lehce. Bylo to tak krásné, že jsem na chvilku zapomněla i na bolest. Ta se ozvala, až když se ode mě odtrhl.

„Hele, co je?“ zeptala jsem se.

„Pořád ještě se zotavuješ,“ vysvětlil. „Možná si myslíš, že jsi už v pohodě, ale nejsi.“

„Tohle je pro mě přece normální. A taky mě napadlo, že když jsme teď volný, dospěli jsme k sebepoznání a vyznali si lásku, mohli bychom konečně přestat s těma přemoudřelýma řečma a pitomýma radama.“

Usmál se na mě. „Rozo, s tím nepočítej. Ber, nebo nech být.“

Políbila jsem ho na rty. „Jestli to znamená, že mám brát tebe, tak tě beru.“ Chtěla jsem ho políbit znovu a dokázat mu, kdo z nás má větší sebeovládání, ale pak jsem si uvědomila realitu. „Dimitriji…, vážně, co je to s námi?“

„Žijeme,“ řekl zlehka. „Život jde dál. My jdeme dál. Jsme strážci. Chráníme a možná i měníme náš svět.“

„Prostě pohoda,“ poznamenala jsem. „Ale co to tvoje ‚jsme strážci‘?“

„Hmm.“ Vzal mi obličej do dlaní a já už jsem myslela, že se mě znovu pokusí políbit. Doufala jsem v to. „Nejenom že se nám omluvili, ale znovu jsme získali funkce strážců.“

„Dokonce i ty? Tak už věří, že nejsi Strigoj?“ vykřikla jsem.

Přikývl.

„No, když mě teď zprostili obvinění, ideální by bylo, kdybychom dostali práci ne moc daleko od sebe.“

Dimitrij se ke mně přisunul blíž a oči mu jiskřily, jako by věděl něco, co já ne. „Je to ještě lepší. Jsi Lissina strážkyně.“

„Co?“ málem jsem vyskočila. „To není možný. To by nikdy…“

„Udělali to. Bude mít i další strážce, takže se nejspíš usnesli, že asi bude nejlepší nechat tě u ní, aby tě někdo zvládl,“ utahoval si ze mě.

„Ty nejsi…“ Sevřel se mi žaludek. Vzpomněla jsem si na problém, který nás tak dlouho trápil. „Ty nejsi jedním z těch jejích strážců, viď?“ To jsme neustále řešili, protože v tom případě by docházelo ke střetu zájmů. Chtěla jsem mít Dimitrije u sebe. Pořád. Ale jak bychom mohli dávat pozor na Lissu a stavět na první místo její bezpečí, kdybychom se věnovali sami sobě? Minulost se vracela, aby nás mučila.

„Ne, já mám jiné přidělení.“

„Aha.“ Z jakéhosi důvodu mě to rozesmutnilo, i když jsem věděla, že takhle to bude lepší.

„Střežím Christiana.“

Tentokrát jsem se posadila a pustila doktorské zákazy k vodě. Stehy se mi zakously do hrudi, ale snažila jsem se tu pálivou bolest ignorovat. „Ale to je… to je prakticky totéž!“

Dimitrij si taky sedl a vypadal, že si ten můj šok vychutnává, což mi připadalo dost kruté, když jsem zrovna jen tak tak utekla hrobníkovi z lopaty. „Ale nebudou spolu trávit všechen čas, obzvlášť když Lissa půjde na univerzitu v Lehighu. On tam studovat nebude…, ale určitě se budou vídat. A kdykoli se sejdou, sejdeme se i my. To bude skvělé. Navíc…“ Znovu zvážněl. „Myslím, že jsi všem dokázala, že jsi odhodlána upřednostnit její život před svým.“

Potřásla jsem hlavou. „Jo, ale po tobě nikdo nestřílel. Jen po ní.“ Řekla jsem to jakoby nic, ale přimělo mě to k úvahám, co bych dělala, kdyby se ocitli v maléru oba dva naráz. Věř mu, ozval se hlas v mojí hlavě. Věř mu, že se o sebe dokáže postarat. On by pro tebe udělal totéž. Dívala jsem se na Dimitrije a vybavila si ten stín, který se mihl v sále. „Když jsem skočila před Lissu, skočil jsi před ni hned po mně, že jo? Koho jsi chtěl zachránit? Mě, nebo ji?“

Několik dlouhých vteřin si mě prohlížel. Mohl vyrukovat s jednoduchou odpovědí, že nás chtěl zachránit obě – tedy pokud to bylo možné, já si to nepamatovala. Jenže Dimitrij nezalhal. „Nevím, Rozo. Nevím.“

Povzdechla jsem si. „Tohle nebude snadný.“

„To není nikdy,“ poznamenal a přivinul si mě k sobě. Opřela jsem se mu o hrudník a zavřela oči. Ne, nebude to snadné, ale rozhodně to bude stát za to. Dokud budeme spolu, bude to stát za to.

Takhle jsme seděli ještě dlouho, dokud nás nevyrušilo zaklepání na dveře. Stála v nich Lissa.

„Omlouvám se,“ řekla a celá zářila radostí z toho, že mě zase vidí. „Měli jste si dát na dveře cedulku ‚nerušit‘. Netušila jsem, že tu bude takhle horko.“

„U něj se tomu nevyhneš,“ řekla jsem šťastně a vzala Dimitrije za ruku. „S ním jsem rozhicovaná vždycky.“

Dimitrij se zatvářil pohoršeně. Když jsme spolu byli v posteli, nijak zdrženlivě se nechoval, ale při jeho uzavřené povaze se mu příčilo trousit třeba jen náznaky před ostatními. Zasmála jsem se a políbila ho na tvář.

„Ještě bude zábava,“ poznamenala jsem. „Když teď všechno vyšlo najevo.“

„Jo,“ přitakal. „I tvůj otec se na mě tuhle koukal dost ‚zábavně‘.“ Chápavě na Lissu pohlédl a zvedl se. Ještě mě políbil do vlasů. „Měl bych jít a nechat vás, ať si promluvíte.“

„Vrátíš se?“ zeptala jsem se, když už byl skoro u dveří.

Zastavil se, usmál se na mě a jeho tmavé oči mi odpověděly. Přesto ale řekl: „Samozřejmě.“

Lissa zaujala jeho místo na okraji postele. Opatrně mě objala, bezpochyby se obávala, aby mi neublížila. Pak mi vynadala, že sedím, ale mně to bylo jedno. Byla jsem tak šťastná, že je v pořádku, tolik se mi ulevilo a…

Neměla jsem tušení, jak se cítí ona.

Pouto bylo pryč. A nebylo to takové, jako při mém útěku z vězení, kdy mezi námi postavila zeď. Teď mezi námi nebylo prostě vůbec nic. Byla jsem úplně sama, stejně jako před lety. Vykulila jsem oči a ona se rozesmála.

„Říkala jsem si, kdy si toho všimneš,“ poznamenala.

„Jak… Jak je to možný?“ Byla jsem strnulá a otupělá. Pouto. Bylo pryč. Cítila jsem se, jako by mi amputovali ruku. „A jak to víš?“

Zamračila se. „Částečně je to instinkt…, ale Adrian to viděl. Že naše aury už nejsou propojené.“

„Ale jak? Jak se to mohlo stát?“ Vyznělo to šíleně a zoufale. Pouto přece nemohlo zmizet. Nemohlo.

„Nejsem si tak úplně jistá,“ přiznala a zamračila se ještě víc. „Hodně jsem o tom mluvila se Soňou a…, ehm, s Adrianem. Myslíme si, že když jsem tě přivedla zpátky poprvé, jedině éter tě vyrval ze světa mrtvých a držel tě ke mně připoutanou. Tentokrát… jsi málem umřela znova. Nebo možná na chvilku doopravdy. Ale ten boj o život jste vybojovali jedině ty a tvoje tělo. To ty sama ses z toho dostala a žádný éter ti nepomohl. A jakmile se to stalo…“ Pokrčila rameny. „Jak jsem řekla, jenom hádáme, jak to bylo. Ale Soňa myslí, že jakmile se v tobě probudila síla, nepotřebovalas pomoct vrátit se ze smrti. Zvládlas to sama. A jakmile ses osvobodila od éteru, osvobodila ses i ode mě. Nepotřebuješ pouto, které by tě drželo mezi živými.“

To bylo šílené. Nemožné. „Ale když… když říkáš, že jsem unikla ze světa mrtvých, nejsem přece nesmrtelná, že ne?“

Lissa se znovu rozesmála. „Ne, tím jsme si jistí. Soňa to vysvětluje tak, že všechno živé může umřít. A protože máš auru, znamená to, že jsi naživu. Strigojové jsou nesmrtelní, ale ne živí, takže aury nemají a…“

Celý svět se se mnou zatočil. „Tak já ti teda budu věřit. A asi bych si radši měla lehnout.“

„To je nejspíš dobrý nápad.“

Opatrně jsem se položila na záda. Zoufale jsem potřebovala přijít na jiné myšlenky, protože to s poutem mi pořád připadalo neskutečné a nedokázala jsem se s tím vyrovnat. Rozhlížela jsem se kolem. Bohatě zařízená místnost byla větší, než mi původně připadalo. Všimla jsem si dveří do jiných pokojů a uvědomila jsem si, že jsem nejspíš v nějakém bytě či apartmá. Viděla jsem ovšem jen obývák s koženým sedacím nábytkem a plochou televizí. „Kde to jsme?“

„V bytě v paláci,“ odpověděla.

„V bytě v paláci? Jak jsme se sem dostaly?“

„Jak asi, co myslíš?“ zeptala se suše.

„Já…“ Nezmohla jsem se na slovo. Nepotřebovala jsem žádné pouto, aby mi došlo, co se stalo. Zatímco jsem byla v bezvědomí, stala se další nemožná věc. „A sakra! Volba proběhla, že jo? A za královnu zvolili tebe, když tvou rodinu už může zastupovat Jill.“

Potřásla hlavou a já se málem rozesmála. „Rose, já jsem na to řekla něco mnohem horšího než ‚sakra‘. Máš vůbec tušení, cos udělala?“

Tvářila se úzkostlivě, napjatě a naprosto ohromeně. Chtěla jsem být vážná a utěšit ji…, ale nemohla jsem si pomoct a široce jsem se usmála. Lissa zaúpěla.

„Ty jsi šťastná.“

„Liss, pro tohle ses narodila! Jsi lepší než všichni ostatní kandidáti.“

„Rose!“ vykřikla. „Kandidovat na královnu jsem měla proto, abychom získali čas. Je mi teprve osmnáct.“

„Stejně jako bylo Alexandře.“

Lissa zoufale zavrtěla hlavou. „Už je mi z toho zle, když o ní pořád slyším! Žila před staletími. Myslím, že tehdy se lidi dožívali tak třicítky. Takže byla prakticky středního věku.“

Chytila jsem ji za ruku. „Budeš skvělá. Nezáleží na tom, kolik ti je. A neznamená to, že budeš zasedat na schůzích sama a sama analyzovat zákony. Teda já bych do ničeho takovýho nešla, ale je tu spousta chytrých lidí. Ariana Szelská nesložila poslední zkoušku, ale když ji požádáš, určitě ti ráda pomůže. Pořád je členkou rady a jsou tam i další, na který se můžeš spolehnout. Jenom je musíme najít. Já v tebe věřím.“

Lissa s povzdechem sklopila hlavu a do obličeje jí spadly vlasy. „Já vím. Na jednu stranu jsem z toho nadšená, protože to obnoví čest a slávu mojí rodiny. Jen to mě asi drží, abych se nezhroutila. Nechtěla jsem být královnou, ale když musím…, tak to budu dělat správně. Připadá mi…, jako bych měla svět v rukou. Můžu udělat tolik dobrých věcí. Jenže se taky bojím, že to zkazím.“ Prudce zvedla hlavu. „A taky se nevzdám svého života. Asi budu první královna, co studuje na vysoké.“

„Super,“ řekla jsem. „Můžeš z kampusu chatovat s královskou radou. Možná jim můžeš i přikázat, aby za tebe dělali domácí úkoly.“

Tenhle můj vtip zjevně neshledávala tak zábavným jako já. „A teď zpátky k mojí rodině, Rose. Jak dlouho jsi věděla o Jill?“

Sakra. Čekala jsem, že na to nakonec dojde. Odvrátila jsem zrak. „Moc dlouho ne. Nechtěli jsme tě tím zatěžovat, dokud jsme neměli jistotu, že to tak opravdu je,“ dodala jsem rychle.

„Nemůžu uvěřit…“ Zavrtěla hlavou. „Prostě tomu nemůžu uvěřit.“

Musela jsem se spoléhat na tón jejího hlasu, ne na pouto. Bylo to tak zvláštní, jako bych přišla o důležitý smysl. O zrak. O sluch. „Jsi naštvaná?“

„Jasně že jsem naštvaná! Jak to, že tě to překvapuje?“

„Myslela jsem, že budeš šťastná…“

„Šťastná, když zjistím, že můj táta podváděl mámu? Šťastná, že mám sestru, kterou skoro neznám? Pokusila jsem se promluvit s ní, ale…“ Lissa znovu povzdechla. „Je to tak zvláštní. Skoro ještě víc než to, že jsem se najednou stala královnou. Nevím, co mám dělat. Nevím, co si mám myslet o svým tátovi. A už vůbec nevím, co mám dělat s ní.“

„Měj je ráda oba,“ řekla jsem tiše. „Oni jsou tvoje rodina. Jill je fajn, to už víš. Poznej ji líp. Měj z toho radost.“

„Nevím, jestli to půjde. Tebe považuju za sestru daleko víc, než kdy budu považovat ji.“ Lissa se zadívala do prázdna. „A ze všech lidí zrovna ona… Tak dlouho jsem byla přesvědčená, že má něco s Christianem.“

„Zrovna tuhle ze všech starostí světa můžeš pustit z hlavy, protože to není pravda.“ Z té její poznámky však čišel temnější smutek. „Jak se vůbec má Christian?“

Oči se jí naplnily bolestí a obrátila se ke mně zády. „Nese to dost těžko. A já taky. Navštěvuje ji. Tašu. Nelíbí se mu, co udělala, ale… no, pořád je to jeho příbuzná. Ničí ho to, ale nedává to na sobě znát. Znáš ho.“

„Jo.“ Christian celý život maskoval své chmury sarkasmem a tou svou namíchnutostí. Byl expert na to, jak všechny obalamutit ohledně svých pocitů.

„Časem se to zlepší… Jenom doufám, že budu mít možnost trávit s ním víc času. Děje se toho tolik. Jsem královna, půjdu na vysokou… a pořád je tu éter. Doléhá na mě a dusí mě.“

Zděsila jsem se. Popadla mě panika mnohem horší než strach z toho, že už nebudu vědět, jak se Lissa cítí nebo kde je. Éter. Bála jsem se éteru a toho, že už s ním nebudu moct bojovat místo ní. „Ta temnota… Už ji z tebe nemůžu dál absorbovat. Co budeme dělat?“

Pokřiveně se usmála. „Myslíš, co já s tím budu dělat. Teď už je to můj problém, Rose. Tak to mělo být vždycky.“

„Ale ne…, to nemůžeš. Svatej Vladimír…“

„Já nejsem on. Můžeš mě chránit před spoustou věcí, ale ne úplně před vším.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ne. Nemůžu tě nechat na éter samotnou.“

„Nejsem tak úplně sama. Mluvila jsem se Soňou. Uzdravovací kouzla jí jdou skvěle a myslí si, že existuje způsob, jak si můžu udržet duševní rovnováhu.“

„Oksana říkala totéž,“ vzpomněla jsem si. Moc jistoty mi to ale nedodalo.

„A… vždycky tu jsou antidepresiva. Nemám je ráda, ale teď jsem královna. Mám zodpovědnost. Udělám, co budu muset. Královna se musí vzdát všeho, ne?“

„Asi.“ Nemohla jsem si pomoct a připadala jsem si vyděšená. A k ničemu. „Jenom mám o tebe strach a už nevím, jak ti pomáhat.“

„Už jsem ti řekla, že nemusíš. Já si svou mysl ochráním. Ty máš na práci chránit moje tělo, ne? A Dimitrij taky bude poblíž. Všechno bude v pořádku.“

Zase jsem si vzpomněla na rozhovor s Dimitrijem. Koho jsi zachraňoval? Mě, nebo ji?

Obdařila jsem ji tím největším úsměvem, jaký jsem svedla. „Jo, všechno bude v pořádku.“

Stiskla mi ruku. „Jsem tak ráda, že jsi zpátky, Rose. Ať se bude dít cokoli, vždycky budeš mojí součástí. A upřímně… Jsem docela ráda, že už neuvidíš můj milostný život.“

„To jsme dvě.“ Zasmála jsem se. Žádné pouto. Žádné magické spojení. Bude to tak nezvyklé, ale… potřebovala jsem to? Ve skutečném životě si lidé mezi sebou vytvářejí pouta jiného druhu. Pouta lásky a oddanosti. Překonáme to. „Vždycky budu stát při tobě, to přece víš. Cokoli budeš potřebovat…“

„Já vím,“ řekla. „A vlastně… bych teď od tebe něco potřebovala…“

„Řekni,“ pobídla jsem ji.

Pověděla mi to.

TŘICET PĚT

Kdyby ode mě Lissa potřebovala, abych šla ven a přemohla armádu Strigojů, připadalo by mi to lepší než to, co ode mě opravdu chtěla. Měla jsem se setkat s Jill a probrat s ní korunovaci. Lissa chtěla, abych u toho byla a případně ji podpořila, zkrátka abych mezi nimi fungovala jako prostředník. Zatím jsem ještě nemohla dost dobře chodit, tak jsme počkaly do dalšího dne. Lissa vypadala, že je ráda, že se to odložilo.

Jill na nás čekala v malé místnosti, o níž jsem si myslela, že se tam už nikdy nepodívám. Byl to salónek, kde mi kdysi Taťána vynadala za to, že chodím s Adrianem. Byl to tenkrát dost podivný zážitek, poněvadž v té době jsem ještě s Adrianem nechodila. A teď, po tom všem, co se mezi námi stalo, mi to připadalo… prostě divné. Matoucí. Pořád jsem nevěděla, co se s ním stalo poté, co Tašu uvěznili.

Když jsem tam vkročila, připadala jsem si hrozně… osamělá. Ne – osamělá ne. Neinformovaná. Zranitelná. Jill tam seděla na židli s rukama v klíně. Dívala se přímo před sebe a tvářila se nečitelně. Lissa se vedle mě tvářila zrovna tak bezvýrazně. Cítila se… no, o to právě šlo. Nevěděla jsem. Nevěděla jsem, jak se cítí. Bylo mi jasné jen to, že je jí nepříjemně, ale k jejím myšlenkám jsem se dostat nedokázala. Neměla jsem k tomu prostředky. Znovu jsem si připomněla, že takhle to přece na světě funguje mezi všemi. Každý sám za sebe. Vždycky děláte, co můžete, abyste vyřešili podivnou situaci i bez magického vhledu do druhého člověka. Nikdy předtím jsem si neuvědomila, jak moc spoléhám na naše pouto.

Jednou věcí jsem si ale jistá byla, a sice, že Lissa se bojí Jill a naopak. Proto jsem tu ale byla já.

„Ahoj, Jill,“ pozdravila jsem ji s úsměvem. „Jak je?“

Vytrhla se ze zamyšlení a vyskočila ze židle. Připadalo mi to zvláštní, ale pak mi to došlo. Lissa. Když vejde do místnosti královna, musíte povstat.

„To nemusíš,“ řekla Lissa a trochu se u toho zakoktala. „Seď.“ Sama usedla na židli naproti Jill. Byla to největší židle v salónku, na které vždycky sedávala Taťána.

Jill na okamžik zaváhala a pak upřela pohled na mě. Zřejmě jsem ji nějak povzbudila, protože vzápětí se zase posadila. Já si sedla vedle Lissy a trhla jsem sebou, jak mě náhle zabolelo v hrudi. To Jill aspoň na chvilku vytrhlo z rozpaků vůči Lisse.

„Jak se cítíš? Jsi v pohodě? Neměla bys ležet?“ Ta její milá užvaněná povaha. Byla jsem ráda, že ji zase vidím.

„Je mi fajn,“ zalhala jsem. „Dobře.“

„Bála jsem se o tebe. Když jsem viděla, co se stalo… Bylo tam tolik krve a těch zmatků potom! Nikdo nevěděl, jestli to vůbec přežiješ.“ Jill se zamračila. „Nevím. Bylo to tak děsivý. Ale jsem ráda, že jsi v pořádku.“

Dál jsem se usmívala a doufala jsem, že jí tím dodám jistotu. Pak zavládlo ticho. V místnosti se rozhostilo napětí. Lissa je expert na politické záležitosti, vždycky dokáže použít správná slova, aby situaci urovnala. Já jsem zase specialista na vyvolávání nepříjemných a trapných momentů, protože říkám věci, které ostatní šokují. Věci, které nikdo nechce slyšet. Tahle situace sice zdánlivě vyžadovala diplomacii, ale stejně jsem věděla, že se vedení budu muset ujmout já.

„Jill,“ řekla jsem. „Chceme jen vědět, jestli bys byla ochotná sehrát svou roli při korunovaci.“

Jill krátce spočinula pohledem na Lisse – ta zachovávala pořád kamenný výraz – a pak pohlédla znovu na mě. „Co to přesně znamená ‚sehrát svou roli‘? Co bych měla udělat?“

„Nic složitýho,“ ujistila jsem ji. „Jde jenom o formality, který většinou dělají členové rodiny. Slavnostní záležitosti. Něco, jako jsi udělala u volby.“ Nebyla jsem u toho, ale přesto mi bylo jasné, že Jill patrně jen stála vedle Lissy, aby tím dala najevo sílu jejich rodiny. Maličkost, ale zákon ji vyžadoval. „Většinou stačí ukázat se na veřejnosti a hezky se tvářit.“

„No,“ broukla Jill. „Tohle dělám skoro celý tenhle týden.“

„A já skoro celý život,“ řekla Lissa.

Jill se zatvářila překvapeně. Opět jsem si bez pouta připadala jako bez ruky. Z tónu Lissina hlasu totiž vůbec nebylo jasné, jak to vlastně myslela. Měla to být pro Jill výzva? Chtěla jí naznačit, že nikdy nečelila tomu, čemu ona? Nebo to mělo být vyjádření soucitu s Jillinou nezkušeností?

„Na to si zvykneš,“ utěšovala jsem ji. „Časem.“

Jill zavrtěla hlavou a hořce se usmála. „Nevím, nevím.“

Já taky ne. Netušila jsem, jak se dá zvládnout situace, v níž se ocitla. Rychle jsem uvažovala, jaký další povzbudivý nesmysl bych jí mohla říct, ale konečně se slova ujala Lissa.

„Vím, jak je to zvláštní,“ řekla. Odhodlaně se zadívala Jill do jejích zelených očí. To bylo jediné, čím se obě sestry podobaly. Jill se jednou bude podobat Emily, zatímco Lissa zdědila rysy obou svých rodičů. „Pro mě je to taky zvláštní. Nevím, co dělat.“

„Co vlastně chceš?“ zeptala se Jill tiše.

Pochopila jsem, co tím dotazem doopravdy myslí. Jill chtěla vědět, jestli Lissa chce ji. Lissu zdrtila smrt jejího bratra…, ale překvapivé objevení nevlastní sestry jí ho nenahradí. Snažila jsem se představit si, jaké to asi pro obě dívky je. Snažila jsem se, a nedařilo se mi to.

„Nevím,“ přiznala Lissa. „Nevím, co chci.“

Jill přikývla a sklopila zrak. Přesto jsem ale stačila zahlédnout její zklamaný výraz. Lissina odpověď nebyla tak úplně neočekávaná.

Zkusila se tedy zeptat přímo. „Chceš… Chceš, abych se já účastnila slavnostního obřadu?“

Ta otázka se vznášela ve vzduchu. Byla dobrá. Ostatně to byl důvod, proč jsme sem přišly. Ale chce to Lissa opravdu? Když jsem si ji tak prohlížela, nebyla jsem si tím úplně jistá. Nevěděla jsem, jestli se jen nedrží protokolu, aby Jill přiměla sehrát roli obvyklou mezi královskými. V tomto případě neexistoval žádný zákon, který by nařizoval, že Jill musí něco dělat. Stačilo jen, že existuje.

„Ano,“ řekla Lissa nakonec. Z jejího souhlasu jsem vycítila, že mluví pravdu, a rázem mi to zvedlo náladu. Lissa nechtěla Jill jen kvůli tomu, aby si zachovala tvář. V hloubi duše si přála, aby Jill patřila do jejího života, ale bude to těžké zvládnout. Přesto to byl dobrý začátek a zdálo se, že to Jill poznala.

„Dobře,“ řekla. „Jenom mi povězte, co tam mám dělat.“ V tu chvíli mě napadlo, že Jillino mládí a nervozita někdy klamou. Měla v sobě jiskřičky statečnosti a odvahy, jiskřičky, které se jistě časem rozhoří. Byla pravá Dragomirová.

Lissa se zatvářila, že se jí ulevilo. Předpokládala jsem, že proto, že nepatrně pokročila ve vztahu se sestrou. S korunovací to nemělo nic společného. „To ti vysvětlí někdo jiný. Abych byla upřímná, nevím přesně, co bys tam měla dělat. Ale Rose má pravdu. Nebude to nic složitého.“

Jill jen přikývla.

„Děkuju,“ řekla Lissa. Zvedla se a já i Jill jsme ji následovaly. „Opravdu… moc si toho cením.“

Jak jsme tam tak všechny tři stály, zase nastala dost trapná situace. Byla by to vhodná chvíle, aby se obě sestry objaly, ale ačkoli obě vypadaly, že mají z pokroku radost, na objetí ještě nebyla připravená ani jedna. Kdykoli se Lissa podívala na Jill, okamžitě si představila svého otce s jinou ženou. Kdykoli se Jill podívala na Lissu, viděla, jak se celý její svět obrátil vzhůru nohama – že ztratila klid i soukromí a je najednou všem na očích. Nemohla jsem změnit její osud, ale aspoň obejmout jsem ji mohla. Bez ohledu na stehy na hrudi jsem to udělala.

„Díky,“ zopakovala jsem Lissino poděkování. „Bude to v pohodě, uvidíš.“

Jill znovu přikývla, a jelikož už jsme všechno probraly, Lissa a já jsme zamířily ke dveřím. Jillin hlas nás ale přiměl zastavit.

„Hele… a co se stane po korunovaci? Co bude se mnou? Co bude s námi?“

Podívala jsem se na Lissu. Další dobrá otázka. Lissa se k Jill otočila, ale do očí se jí nepodívala. „Budeme se líp poznávat. Všechno se zlepší.“

Úsměv, který se objevil v Jillině tváři, byl přirozený – sice nepatrný, ale přirozený. „Dobře,“ řekla. V tom úsměvu prokmitla naděje. Naděje a úleva. „To bych moc ráda.“

Já jsem se snažila nemračit. Zjevně dokážu fungovat i bez pouta, protože mi bylo naprosto jasné, že Lissa neříká celou pravdu.

Co před Jill zatajila? Lissa chce, aby se všechno zlepšilo, tím jsem si byla jistá, ačkoli zatím nevěděla, jak to udělat. Ale bylo tu něco…, něco, co Lissa neodhalila ani jedné z nás. To něco mě přimělo k zamyšlení, jestli Lissa skutečně věří, že se všechno zlepší.

Zničehonic jsem si vzpomněla, co o Jill prohlásil Viktor Daškov: Pokud má Vasilisa rozum, pošle ji pryč.

Netušila jsem, proč jsem si na to vzpomněla, ale zamrazilo mě z toho. Obě sestry se nepřirozeně usmívaly, tak jsem se honem taky usmála, aby nepoznaly, že mě něco trápí. S Lissou jsme pak zamířily do mého pokoje. Ten malý výlet mě vyčerpal víc, než jsem původně předpokládala. Jakkoli nerada jsem si to přiznávala, už jsem se nemohla dočkat, až si lehnu.

Když jsme došly do mého pokoje, pořád jsem se ještě nerozhodla, jestli bych se měla Lissy na Jill zeptat, nebo si počkat na Dimitrijův názor. Rozhodování jsem ale pustila z hlavy, když jsme uvnitř objevily nečekaného hosta. Adrian.

Seděl na mojí posteli se zakloněnou hlavou, jako by si se zaujetím prohlížel strop. Já jsem ale věděla svoje. Poznal, že se blížíme – nebo přinejmenším, že se blíží Lissa.

Zastavily jsme se ve dveřích a on se k nám konečně otočil. Vypadal, jako by už dlouho nespal. Pod očima měl tmavé kruhy a jeho pěkný obličej působil unaveně. Těžko říct, jestli to bylo psychické, nebo fyzické vyčerpání. Nicméně jeho lenivý úsměv vypadal stejně jako dřív.

„Vaše Veličenstvo,“ pozdravil pompézně.

„Nech toho,“ ušklíbla se Lissa. „Měj rozum.“

„Nikdy jsem rozum neměl,“ opáčil. „Zrovna ty bys to měla vědět nejlíp.“

Viděla jsem, že se Lissa usmála, ale pak se podívala na mě a rychle zase zvážněla. Asi si uvědomila, že tohle není vhodná chvíle, abychom my tři spolu vtipkovali.

„No,“ řekla, což tedy vůbec nepůsobilo královsky. „Mám ještě něco na práci.“ Došlo mi, že se chce vypařit. Já jsem s ní šla popovídat si s rodinou, ale ona mě teď opustí. No dobře. Tenhle rozhovor s Adrianem je beztak nevyhnutelný a zavinila jsem si to sama. Musím to s ním ukončit, jak jsem řekla Dimitrijovi.

„To jistě máš,“ přitakala jsem Lisse. Zaváhala, jako by si to ještě chtěla rozmyslet. Připadala si provinile. Dělala si o mě starosti a chtěla stát při mně. Lehce jsem se dotkla její paže. „To je v pořádku, Liss. To bude dobrý. Jen běž.“

Stiskla mi povzbudivě ruku a pohledem mi popřála hodně štěstí. Rozloučila se s Adrianem, odešla a zavřela za sebou dveře.

Osaměli jsme.

Adrian zůstal na posteli a pečlivě mě sledoval. Pořád se usmíval, jako by o nic nešlo. Já ale věděla, že je to právě naopak, a nemínila jsem svoje pocity skrývat. Stání mě unavovalo, a tak jsem se posadila na židli a celá nervózní jsem přemýšlela, co bych mu měla říct.

„Adriane…“

„Začněme s tímhle, malá dhampýrko,“ prohlásil. „Dělo se to už předtím, než jsi utekla od dvora?“

Chvilku mi trvalo, než jsem se v tom podivném konverzačním skoku zorientovala. Adrian se mě ptal, jestli jsem měla něco s Dimitrijem už před svým zatčením. Pomalu jsem zavrtěla hlavou.

„Ne. Chodila jsem s tebou. Jenom s tebou.“ Pravda je, že jsem se ve svých citech dost plácala, ale úmysly jsem měla dobré.

„Tak to je super,“ řekl. Už nepůsobil tak příjemně. Ucítila jsem z něj alkohol a cigaretový kouř. „Lepší jiskra znovu vznícená ve víru boje nebo nějakýho poslání, nebo co jste to vlastně dělali, než kdybys mi zahýbala přímo před nosem.“

Zavrtěla jsem hlavou ještě vehementněji. „Ne, přísahám. Já jsem ne… Tehdy se nic nestalo. To až…“ Zaváhala jsem a uvažovala, jak zformulovat další slova.

„Později?“ tipl si. „A to je v pořádku?“

„Ne! Samozřejmě, že není. Já…“

Sakra. Podělala jsem to. To, že jsem Adriana nepodváděla na královském dvoře, neznamená, že jsem ho nepodváděla později. Můžete to podat jakýmkoli způsobem, ale když máte přítele a v hotelu spíte s jiným mužem, je to podvádění. A nezáleží na tom, jestli je ten muž láskou vašeho života, nebo ne.

„Promiň,“ řekla jsem. Byla to ta nejjednodušší a nejvhodnější věc, jakou jsem mohla říct. „Promiň. To, co jsem udělala, bylo špatný. Nechtěla jsem, aby se to stalo. Myslela jsem… Opravdu jsem si myslela, že mezi ním a mnou už to skončilo. Chodila jsem s tebou. Chtěla jsem s tebou zůstat. A pak jsem si uvědomila, že…“

„Ne, ne. Přestaň,“ skočil mi do řeči s pozdviženou rukou. Mluvil přiškrceným hlasem a tvářil se čím dál hůř. „Fakt nechci poslouchat nic o tom, jak sis uvědomila, že k sobě patříte a že to tak bylo vždycky, nebo podobný kecy.“

Mlčela jsem, protože přesně to jsem si tehdy uvědomila.

Adrian si prohrábl vlasy. „Vlastně je to moje chyba. Bylo to v tobě. Stokrát. Kolikrát jsem to viděl? Věděl jsem to. Trvalo to, i když jsi pořád dokola tvrdila, že už jsi svoje city k němu překonala… A já tomu pokaždý uvěřil…, i když jsem viděl, co jsem viděl. I když mi srdce napovídalo něco jinýho. Moje chyba.“

Bylo to rozrušené plácání – ne takové to nervózní, jaké vždycky předváděla Jill, ale čišela z toho jeho labilita. Když se takhle projevoval, vždycky jsem si o něj dělala starosti, protože jsem se bála, že začíná šílet. Teď byl na hraně a hrozilo, že bych ho přes ni mohla popostrčit. Chtěla jsem přejít k němu, ale měla jsem tolik rozumu, abych zůstala sedět.

„Adriane, já…“

„Miloval jsem tě!“ zařval. Vyskočil tak rychle, až jsem sebou trhla. „Miloval jsem tě, a tys mě zničila. Ukradlas mi srdce a rozervala ho na kusy. Tos mi ho mohla rovnou probodnout kůlem!“ Změna jeho výrazu mě překvapila. Křičel na celý pokoj. Bylo v něm tolik žalu, tolik vzteku. Takhle se Adrian obvykle neprojevoval. Napochodoval ke mně a bouchl se pěstí do hrudi. „Já jsem tě miloval. A tys mě celou dobu jenom využívala.“

„Ne, ne! To není pravda.“ Nebála jsem se ho, ale když to na mě takhle vychrlil, bylo mi z toho hrozně. „Nevyužívala jsem tě. Milovala jsem tě. Pořád tě miluju, ale…“

Zatvářil se znechuceně. „Rose, no tak.“

„Myslím to vážně! Opravdu tě miluju.“ Vstala jsem, a i když mě to bolelo, chtěla jsem se mu podívat do očí. „A vždycky budu, jenže nejsme… Nemyslím, že by nám to v páru fungovalo.“

„To jsou jen kecy, co se říkají u rozchodu, a ty to dobře víš.“

Svým způsobem měl pravdu. Vzpomněla jsem si na chvíle s Dimitrijem…, jak dokonale jsme spolupracovali, jak vždycky pochopil, co cítím. Myslela jsem to vážně, když jsem řekla, že Adriana miluju. Přes všechny svoje vady je báječný. Každý má přece nějaké vady. Dobře jsme se spolu bavili. Něco jsme vůči sobě cítili, ale nikdy jsme se k sobě nehodili tak jako já s Dimitrijem.

„Nejsem… Nejsem pro tebe ta pravá,“ pípla jsem slabým hláskem.

„Protože chodíš s jiným?“

„Ne, Adriane. Protože… Nevím. Nevím…“ Jenom jsem zoufale tápala. Netušila jsem, jak vysvětlit, co cítím – že vám na někom může záležet a můžete s ním být rádi, ale nefungujete jako pár. „Nedoplňuju tě tak, jak bys potřeboval.“

„Co to sakra znamená?“ vykřikl.

Srdce mě z něho bolelo a bylo mi strašně líto, co jsem mu provedla…, jenže tohle byla ta největší pravda ze všech. „Už jenom to, že se na to musíš ptát, mluví za vše. Když někoho takového potkáš…, poznáš to.“ Už jsem nedodala, že vzhledem k tomu, jaký je, nejspíš šlápne vedle ještě mnohokrát. „A uvědomuju si, že tohle zní jako další kec, co se říká u rozchodu, ale vážně bych chtěla, abychom zůstali kamarádi.“

Několik tíživých vteřin na mě zíral a pak se rozesmál. V jeho smíchu ale nebyl vůbec žádný humor. „Víš, co je dobrý? Ty to myslíš fakt vážně. Podívej se na sebe.“ Ukázal na mě, jako bych si v tu chvíli mohla vidět do obličeje. „Ty si fakt myslíš, že je jednoduchý tady sedět a sledovat ten tvůj šťastnej konec? Že se vydržím koukat, jak dostáváš všechno, po čem jsi toužila, a jak vedeš kouzelný život?“

„Kouzelný!“ Výčitky svědomí a soucit se pomalu začaly měnit ve vztek. „To těžko. Víš, čím jsem si za poslední rok prošla?“ Viděla jsem Masona umírat, bojovala jsem při útoku na Akademii svatého Vladimíra, pak mě chytili Strigojové v Rusku a pak jsem žila na útěku jako hledaná vražedkyně. To vůbec neznělo kouzelně.

„Ale teď jsi nade vším zvítězila. Přežila jsi svou smrt a osvobodila ses od pouta. Lissa je královnou. Máš toho svého chlapa a můžete spolu šťastně žít až do smrti.“

Otočila jsem se k němu zády a poodešla. „Adriane, co chceš, abych ti řekla? Můžu se ti omlouvat třeba věčně, ale nic dalšího už s tím nenadělám. Nikdy jsem ti nechtěla ublížit, to budu opakovat pořád. Ale to ostatní? Vážně čekáš, že budu nešťastná, když všechno ostatní vyšlo? Měla bych si přát, abych byla pořád obviněná z vraždy?“

„Ne,“ řekl. „Nechci, abys trpěla – nějak moc. Ale až budeš příště v posteli s Belikovem, na chvilku se zastav a vzpomeň si, že ne všichni z toho vyšli tak skvěle jako ty.“

Otočila jsem se a podívala se na něj. „Adriane, já nikdy…“

„Nejen já, malá dhampýrko,“ dodal tiše. „Zatímco jsi bojovala proti celýmu světu, došlo ke spoustě vedlejších ztrát. Já jsem se zjevně stal obětí. Ale co Jill? Co s ní bude, když jsi ji předhodila těm královským vlkům? A co Eddie? Pomyslelas na něj vůbec? A kde je ta tvoje alchymistka?“

Každé jeho slovo mi připadalo jako šíp, který mi proniká do srdce hlouběji než kulky. Zraňovalo mě to tím víc, že se o Jill zmínil jejím jménem, a ne jako o „nezletilé“. Už tak jsem si toho kvůli ní vyčítala spoustu a ještě ti ostatní… To pro mě byla záhada. Doslechla jsem se něco o Eddiem, ale od svého návratu ke dvoru jsem ho neviděla. Byl zproštěn obvinění za vraždu Jamese, ale zabití Moroje – když všichni navíc byli přesvědčeni, že to nebylo nutné – bylo těžké stigma. Už předtím jsem Eddieho namočila do průšvihu, ale i když to bylo „pro vyšší dobro“, pořád se to s ním táhlo. Ani Lissa jakožto královna toho pro něj mnoho udělat nemůže. Strážci slouží Morojům, ale Morojové obvykle strážce nechávají, aby si svoje záležitosti vyřizovali mezi sebou. Eddie nebyl propuštěn ani uvězněn…, ale jaké přidělení mu asi tak můžou dát? Těžko říct.

Sydney…, to byla ještě větší záhada. Kde je ta tvoje alchymistka? Kam se poděli alchymisté, jsem netušila. Byli mimo můj svět. Vybavila jsem si, jak se tvářila, když jsem ji naposled viděla v tom hotelovém pokoji – byla silná, ale smutná. Věděla jsem, že ji i ostatní alchymisty propustili, ale její výraz naznačoval, že z průšvihu není ještě zdaleka venku.

A Viktor Daškov? Jak ten do toho všeho zapadá? Nebyla jsem si jistá. Ať už byl zlý nebo ne, odnesl to kvůli mně. A okolnosti jeho smrti se mnou zůstanou navždy.

Vedlejší ztráty. Stáhla jsem s sebou ke dnu spoustu lidí, některé záměrně, jiné ne. Ale jak jsem tak uvažovala nad tím, co řekl Adrian, něco mě náhle zarazilo.

„Oběť,“ vypravila jsem ze sebe pomalu. „To je ten rozdíl mezi mnou a tebou.“

„Co?“ Zatímco jsem přemýšlela nad osudy svých přátel, bedlivě mě pozoroval. Teď jsem ho ale vykolejila. „O čem to mluvíš?“

„Řekl jsi o sobě, že jsi oběť. Proto… proto se k sobě opravdu nehodíme. Přes všechno, co se stalo, jsem o sobě takhle nikdy neuvažovala. Být obětí znamená být bezmocný. Že nemůžeš nic dělat. Já jsem vždycky… dělala něco, abych za sebe bojovala. I za ostatní. Ať už šlo o cokoli.“

Tak zuřivý výraz jsem u Adriana ještě nikdy neviděla. „Tohle si o mně myslíš? Že jsem lenoch? Bezmocnej?“

Ne tak docela. Ale měla jsem dojem, že po tomhle rozhovoru se rozběhne hledat útěchu v alkoholu, cigaretách a jakékoli dámské společnosti, kterou objeví.

„Ne,“ řekla jsem. „Myslím si, že jsi úžasnej. Myslím si, že jsi silnej. Ale ty sis to zatím neuvědomil, nebo ses s tím ještě nenaučil zacházet.“ A chtěla jsem ještě dodat, že já nejsem ta pravá, která to v něm může probudit.

„Tohle jsem teda nečekal,“ prohlásil a vykročil ke dveřím. „Zničíš mi život a pak mě ještě krmíš filozofií.“

Připadala jsem si hrozně. Tohle byl přesně jeden z těch okamžiků, kdy jsem toužila, abych dokázala včas spolknout, co mi zrovna přišlo na jazyk. Naučila jsem se hodně sebeovládání – ale ne dost.

„Jenom ti říkám pravdu. Máš na víc… než na to, co budeš teď dělat.“

Adrian položil ruku na kliku a smutně se na mě zadíval. „Rose, jsem závislák bez pracovní morálky, kterej se nejspíš jednou zblázní. Nejsem jako ty. Nejsem superhrdina.“

„Zatím ne,“ řekla jsem.

Zamračil se, zavrtěl hlavou a otevřel dveře. Než odešel, ještě se po mně ohlédl. „Mimochodem, ta smlouva mezi námi už neplatí.“

Bylo to, jako by mi vrazil facku. Nastal jeden z těch zřídkavých okamžiků, kdy Rose Hathawayová ztratila řeč. Nenapadla mě žádná moudrá poznámka ani hlubokomyslný názor.

Adrian odešel a já uvažovala, jestli ho ještě někdy uvidím.

TŘICET ŠEST

Často jsem snila o tom, že se probouzím vedle Dimitrije, a že je to úplně normální. Milé. Že nemusíme dohánět spánkový deficit před bitkou s dalším nepřítelem. Že se nemusíme rychle dát do pořádku po sexu, o němž nesmí nikdo vědět, po sexu zatíženém spoustou komplikací. Chtěla jsem se jen probudit v jeho náruči a užívat si krásné ráno.

Dnes ten den nastal.

„Jak dlouho jsi vzhůru?“ zeptala jsem se rozespale. Hlavu jsem měla položenou na jeho hrudi a tiskla jsem se k němu co největší plochou těla. Moje zranění se rychle hojilo, ale úplně v pořádku jsem ještě nebyla. V noci jsme objevili pár kreativních způsobů, jak mou ránu příliš nenamáhat. Okny sem pronikalo sluneční světlo a zalévalo můj pokoj zlatavou září.

S vážným výrazem ve tváři mě tiše pozoroval těma svýma tmavýma očima, v nichž bylo tak snadné se ztratit. „Chvilku,“ odpověděl a zadíval se ke sluncem zalitému oknu. „Myslím, že mám pořád lidský režim. Anebo se moje tělo rozhodlo, že bude vstávat se sluncem. Pořád mi připadá úchvatné dívat se na slunce.“

Potlačila jsem zívnutí. „Měl jsi vstát.“

„Nechtěl jsem tě probudit.“

Pohladila jsem ho po hrudi a spokojeně vzdechla. „Tohle je dokonalý,“ prohlásila jsem. „Takovej bude každej den?“

Dimitrij mi položil ruku na tvář a pak mi nadzvedl bradu. „Ne každý, ale většina.“

Naše rty se setkaly a veškeré teplo a světlo v místnosti bledlo v porovnání s tím, co se ve mně rozhořelo. „Spletla jsem se,“ zašeptala jsem, když jsme konečně přerušili ten dlouhý a pomalý polibek. „Tohle je dokonalý.“

Usmál se. Poslední dobou se usmíval nezvykle často. Milovala jsem jeho úsměvy. Až budeme venku ve skutečném světě, věci se pravděpodobně změní. Ačkoli teď spolu chodíme, Dimitrij v sobě nikdy nezapře strážce a vždycky bude obezřetný a připravený. Teď ale ne. Ne v tuhle chvíli.

„Co je?“ zeptal se mě.

Překvapilo mě, když jsem si uvědomila, že se mračím. Pokusila jsem se uvolnit obličej. Aniž bych chtěla, vybavila jsem si Adrianova slova o tom, že až budu příště s Dimitrijem v posteli, měla bych pomyslet na ty, co nedopadli tak dobře.

„Myslíš, že ničím lidem životy?“ dotázala jsem se.

„Cože? Samozřejmě, že ne.“ Jeho úsměv se změnil v šokovaný výraz. „Jak jsi na to přišla?“

Pokrčila jsem rameny. „Pořád je tu pár lidí, co mají životy dost zašmodrchaný. Myslím kamarády.“

„To je pravda,“ přisvědčil. „Nech mě hádat. Chceš vyřešit problémy všech.“

Neodpověděla jsem.

Dimitrij mě znovu políbil. „Rozo,“ oslovil mě. „Je normální, že chceš pomoct těm, které máš ráda. Ale nemůžeš spravit úplně všechno.“

„To je moje práce,“ namítla jsem trochu nevrle. „Chráním lidi.“

„Já vím. A je to taky jeden z důvodů, proč tě miluju. Prozatím by sis ale měla dělat starosti s ochranou jen jedné osoby. Lissy.“

Protáhla jsem se a zjistila, že moje zranění už tolik nebolí. Brzy budu schopná dělat všechny možné věci. „To asi znamená, že nemůžeme zůstat celý den v posteli,“ prohlásila jsem, i když jsem si dělala naděje.

„Obávám se, že ne,“ řekl a lehce mě pohladil konečky prstů po boku. Zdálo se, že ho průzkum mého těla nikdy nepřestane bavit. „Oni mají přednost.“

Nadzvedla jsem se a přiblížila k němu rty. „Ale až za chvilku.“

„Ano,“ souhlasil. Sklouzl mi rukou za krk, prsty mi zabořil do vlasů a přitáhl si mě blíž. „Až za chvilku.“

~~~

Nikdy dřív jsem se nezúčastnila královské korunovace a upřímně jsem doufala, že tahle je první i poslední. Chtěla jsem, aby tahle královna vládla po celý můj život.

Korunovace byla pravým opakem Taťánina pohřbu. Jak je to staré rčení? Královna je mrtvá. Ať žije královna.

Podle tradice trávil budoucí monarcha první část korunovace v kostele, kde se nejspíš modlil, aby se mu dostalo vůdčích schopností a síly, a odbýval si podobné duchovní záležitosti. Netušila jsem, jak by to probíhalo v případě, kdyby byl panovník ateista. Nejspíš by to nahráli jen tak naoko. Lissa ale byla velmi zbožná, takže to nebyl ten případ. Pravděpodobně se uvnitř skutečně modlila, aby byla dobrou královnou.

Potom se v doprovodu početného procesí odebrala přes celý královský dvůr do paláce na vlastní korunovaci. Doprovázeli ji představitelé všech královských rodin spolu s hudebníky, kteří vyhrávali mnohem veselejší melodie než při Taťánině pohřebním průvodu. Spolu s Lissou kráčeli i její strážci, kterých teď měla spoustu. Já jsem byla mezi nimi. Měla jsem na sobě skvostnou černobílou uniformu s červeným límečkem, kterou nosí královští strážci. Aspoň že tohle se tolik lišilo od pohřbu. Tam Taťána byla mrtvá a její strážci byli jen pro parádu. Lissa ale byla živá, a přestože volbu vyhrála, pořád měla nepřátele. Moji kolegové i já jsme byli ve střehu.

Ne že by to vypadalo, že je nás třeba. Všichni diváci ji radostně zdravili. Všichni ti, kteří během volby tábořili před budovou, se tu zdrželi, aby mohli zhlédnout tuhle slavnostní ceremonii. A přijížděli stále další. Připadalo mi, že tolik Morojů na jednom místě snad ještě nikdy nebylo.

Po dlouhé cestě Lissa konečně došla do paláce, kde měla chvíli počkat v malé komnatě přilehlé k morojskému korunnímu sálu. Korunní sál se skoro nikdy nevyužíval k moderním záležitostem, ale kdykoli se dalo – jako třeba, když nová královna skládala přísahu –, Morojové si rádi vychutnávali staré tradice. Sál nebyl nijak velký, takže se tam pochopitelně nevešli všichni zvenčí. Dokonce se tam nevešlo ani celé procesí. Byli tam jen členové rady, nejvýše postavení královští a ti, které pozvala Lissa.

Stála jsem stranou a sledovala tu slávu. Lissa ještě nevešla dovnitř, takže tam bylo rušno a všichni se bavili. Celý sál byl vyzdoben v odstínech zelené a zlaté barvy, což museli stihnout během několika posledních dní. Tradice totiž diktovala, že korunní sál musí být vyzdoben barvami vládnoucí rodiny. Samotný trůn stál u vzdálené stěny a vedly k němu stupínky. Byl vyřezán ze dřeva, které jsem nedokázala určit. Věděla jsem jen, že tenhle trůn po staletí cestoval po celém světě s morojskými panovníky. Všichni se řadili na svá místa a připravovali se na okamžik, kdy Lissa slavnostně vstoupí. Já jsem si prohlížela jeden z nových lustrů a obdivovala jsem, jak realisticky v něm vypadají „svíčky“. Věděla jsem, že jsou elektrické, ale vypadaly jako voskové. Umělec na nich odvedl skvělou práci. Technologie maskovaná za slávu starého světa, přesně jak to mají Morojové rádi. Pak přitáhla mou pozornost menší strkanice.

„Ale, ale, ale,“ prohlásila jsem. „Nejste vy ti, co mají na svědomí, že přivedli Rose Hathawayovou na svět? Máte se z čeho zodpovídat.“

Přede mnou stáli moji rodiče a jejich oblečení spolu jako vždy zuřivě kontrastovalo. Moje matka měla na sobě stejnou strážcovskou uniformu jako já – bílou košili, černé kalhoty a sako. Abe vypadal…, no, jako Abe. Měl na sobě černý oblek s tenkým proužkem a pod ním černou košili. S tmavým oděvem ostře kontrastovala jasně citrónová kašmírová kravata. Z kapsy mu vykukoval kapesník stejné barvy. Kromě svých obvyklých zlatých náušnic a řetězů kolem krku měl na hlavě černý klobouk, což byl nový doplněk jeho extravagantní garderóby. Asi se jím chtěl vytáhnout právě při téhle příležitosti. Byla jsem ráda, že si nevzal pirátský.

„Na nás to nesváděj,“ prohlásila moje máma. „My jsme nevyhodili do vzduchu půlku dvora, neukradli tucet aut, neodhalili vražedkyni před celým shromážděním a nenechali svou sotva dospělou kamarádku korunovat královnou.“

„Po pravdě řečeno, já polovinu dvora do vzduchu vyhodil,“ vložil se do toho Abe.

Moje máma to nebrala na vědomí. Pozorovala mě a její výraz se obměkčil. „Teď vážně… Jak se cítíš?“ Od té doby, co jsem se probrala, jsem se s nimi viděla jen krátce. „Dneska budeš dlouho stát. A to jsem Hanse nabádala, aby tě ještě nějaký čas nedával do aktivní služby.“

To byla jedna z nejmateřštějších věcí, které mi kdy řekla. „Já… jsem v pohodě. Je mi už mnohem líp. Můžu do aktivní služby klidně hned.“

„Nic takového,“ oznámila mi tónem, jako by dávala rozkaz skupině strážců.

„Přestaň ji rozmazlovat, Janine.“

„Já ji nerozmazluju! Jen na ni dávám pozor. To ty ji rozmazluješ.“

S úžasem jsem se dívala z jednoho na druhého. Nevěděla jsem, jestli jsem svědkem hádky, nebo milostné předehry. Nadšená jsem nebyla ani z jednoho. „Dobře, dobře, tak už toho nechte. Přežila jsem, ne? To je důležitý.“

„To ano,“ přisvědčil Abe. Najednou působil hrozně otcovsky, což mi připadalo ještě podivnější než matčino chování. „A přes všechnu tu spoušť a několikero porušení zákonů jsem na tebe hrdý.“ Tajně jsem ho ale podezírala, že je na mě hrdý právě z těchto důvodů. Z cynických úvah mě vytrhla promluva matky.

„Já jsem na tebe taky hrdá. Tvoje metody byly… ne sice ideální, ale dokázala jsi skvělou věc. Vlastně skvělé věci. Odhalila jsi vražedkyni a vypátrala Jill.“ Všimla jsem si, jak opatrně pronesla slovo „vražedkyně“. Pro nás všechny bylo pořád těžké smířit se s tím, že to udělala Taša. „Díky Jill se spousta věcí změní.“

Všichni jsme pohlédli k trůnu. Pod ním stála na jedné straně Jekatěrina s Knihou královských přísah. Na druhé straně měli stát členové rodiny monarchy, ale teď tam stála jen jedna osoba. Jill. Někdo odvedl vynikající práci na jejím zevnějšku. Kudrnaté vlasy měla spletené do složitého účesu. Na sobě měla pouzdrové šaty ke kolenům s obřadním límcem, který jí nepatrně odhaloval ramena. Střih šatů zdůrazňoval její štíhlou postavu a tmavě zelený satén na ní vypadal skvěle. Držela se rovně, s hrdě vztyčenou bradou, ale trochu z ní vyzařovala úzkost, což bylo o to zřejmější, že tam stála úplně sama.

Podívala jsem se zase na Abeho, který se na mě zahleděl s očekáváním. Měla jsem na něj spoustu otázek, protože byl jedním z mála, kteří mi říkají pravdu. Jen jsem se nemohla rozhodnout, kterou mu položit nejdřív. Bylo to jako mít džina a mnoho přání.

„Co se stane s Jill?“ zeptala jsem se nakonec. „Vrátí se zpátky do školy? Budou ji trénovat na princeznu?“ Lissa nemůže být princeznou i královnou, tudíž její starý titul přejde na dalšího nejstaršího člena rodiny.

Abe hodnou chvíli neodpovídal. „Dokud Lissa nezmění zákon, což snad udělá, je Jill tím jediným, co ji udrží na trůně. Kdyby se Jill něco stalo, Lissa už by nemohla být královnou. Takže co bys dělala ty?“

„Držela bych ji v bezpečí.“

„Tak tady máš svou odpověď.“

„To je dost nejasná odpověď,“ namítla jsem. „Bezpečí může znamenat hodně věcí.“

„Ibrahime,“ upozornila ho moje máma. „To stačí. Teď na to není vhodná doba ani místo.“

Abe se mi ještě chvíli díval do očí a pak se usmál. „Jistě, jistě. Tohle je rodinné shromáždění. Oslava. A podívejte, tady je nejnovější člen.“

Připojil se k nám Dimitrij. Měl na sobě stejnou černobílou uniformu jako já a moje matka. Stoupl si vedle mě, ale ani se mě nedotkl. „Zdravím, pane Mazure,“ oslovil ho na veřejnosti formálně a oběma kývl na pozdrav. „Strážkyně Hathawayová.“ Dimitrij byl o sedm let starší než já, ale v tu chvíli před mými rodiči působil jako šestnáctiletý kluk, který si mě přišel vyzvednout na rande.

„Á, Belikov,“ zvolal Abe a potřásl Dimitrijovi rukou. „Doufal jsem, že se tu potkáme. Vážně bych tě rád poznal líp. Někdy bychom si třeba mohli popovídat o životě, o lásce a tak dále. Chodíš na lov? Vypadáš jako lovec. Někdy bychom si mohli společně zalovit. Znám skvělé místo v lesích, ale je strašně daleko. To by bylo na celý den. A samozřejmě mám na tebe spoustu otázek a taky spoustu věcí, co bych ti chtěl sdělit.“

Zděšeně jsem pohlédla na matku, aby to zarazila. Když jsem chodila s Adrianem, Abe mu dopodrobna vysvětlil, jak se má k jeho dceři chovat, jinak že ho čeká příšerný osud. Nechtěla jsem, aby mluvil s Dimitrijem o samotě uprostřed divočiny, a ještě ke všemu, aby u toho oba byli ozbrojení.

„Já bych se k vám docela ráda taky připojila,“ prohlásila moje matka jakoby nic. „Taky mám dost otázek – hlavně o té době, kdy jste spolu byli na Akademii svatého Vladimíra.“

„Neměli byste být někde jinde?“ rychle jsem se zeptala. „Už to každou chvíli začne.“

Koneckonců to byla pravda. Skoro všichni už byli na svých místech a dav pomalu utichal. „Samozřejmě,“ přitakal Abe. K mému údivu mě políbil na čelo. „Jsem rád, že jsi zpátky.“ Pak mrkl na Dimitrije. „Už se těším, až si popovídáme.“

„Uteč,“ řekla jsem Dimitrijovi, sotva odešli. „Když se teď vypaříš, třeba si toho nevšimnou. Vrať se na Sibiř.“

„Nepochybuju, že by si toho Abe všiml,“ řekl Dimitrij. „Nedělej si starosti, Rozo. Já se nebojím. Zvládnu i to největší dusno, co mi přichystají za to, že s tebou chodím. Ty mi za to stojíš.“

„Ty jsi vážně ten nejstatečnější chlap, jakýho znám,“ oznámila jsem mu.

Usmál se a zrak mu padl na hlouček lidí u vchodu. „Zdá se, že už je připravená,“ poznamenal.

„Doufám, že já taky,“ zašeptala jsem.

Hlasatel si velkolepým způsobem vyžádal pozornost všech přítomných. Zavládlo dokonalé ticho. Nikdo ani nedýchal.

Hlasatel ustoupil ode dveří. „Princezna Vasilisa Sabina Rhea Dragomirová.“

Lissa vstoupila, a ačkoli jsem ji naposled viděla ani ne před půlhodinou, teď jsem zadržela dech. Měla na sobě formální róbu, ale dlouhým rukávům se opět vyhnula. Krejčímu se to bezpochyby hodilo. Šaty jí sahaly až na zem a jejich sukně byla vyrobena z vrstev hedvábí a šifónu, které se kolem Lissy při chůzi krásně vlnily. Látka měla stejně zelený odstín jako Lissiny oči. Horní část šatů zdobil límeček posázený smaragdy, což působilo, jako by měla náhrdelník. Stejné smaragdy zdobily i pás šatů a ladily s nimi i náramky. Vlasy měla rozpuštěné a vykartáčované do dokonalého platinového lesku. Zářily jako aura.

Vedle ní kráčel Christian, který se svými černými vlasy a v tmavém obleku působil jako její pravý opak. Už dneškem se zvyklosti trochu změnily, protože správně by Lissu měl doprovázet člen její rodiny, jenže… ti už jí jaksi došli. Dokonce i já jsem musela uznat, že Christian vypadá úchvatně. Vyzařovala z něj hrdost a láska k Lisse – i když ho jistě v hloubi duše trápila ta záležitost s Tašou. Lord Ozera, připomněla jsem si. Měla jsem dojem, že ten titul je teď čím dál důležitější. Odvedl Lissu před trůn a pak se připojil ke členům své rodiny v davu.

Jekatěrina pokynula k velkému saténovému polštáři na zemi před stupínky. „Poklekni.“

Lissa na okamžik zaváhala, ale kromě mě si toho nejspíš nikdo nevšiml. I bez pouta jsem vnímala její rozpoložení, vytušila jsem ho i z nepatrných náznaků. Pohledem zabloudila k Jill. Její výraz se nijak nezměnil a mně připadalo zvláštní, že neznám její pocity. Mohla jsem se jen dohadovat. Nejistota. Rozpaky.

Opět nastala pauza jen o maličko delší, než by měla. Lissa poklekla a umně přitom kolem sebe rozprostřela sukni. Jekatěrina se při zkoušce zdála křehká a sešlá, ale když tu teď stála s prastarou morojskou knihu určenou ke korunovaci, stále z ní vyzařovala síla a moc dřívější královny.

Kniha byla psána rumunsky, ale Jekatěrina neměla problém z ní hlasitě předčítat a rovnou překládat. Začala proslovem o tom, co se od monarchy očekává, a pak přešla k přísaze, kterou musela Lissa složit.

„Budeš sloužit?“

„Budeš chránit svůj lid?“

„Budeš spravedlivá?“

Celkem byly ty přísahy čtyři a na každou z nich Lissa musela odpovědět: „Budu“ hned ve třech jazycích – anglicky, rusky a rumunsky. Pořád mi připadalo divné, že s ní nemám pouto a netuším, jaké má pocity, ale z jejího výrazu mi bylo jasné, že všechno míní naprosto upřímně. Když skončila tahle část, Jekatěrina vyzvala Jill, aby předstoupila. Někdo jí mezitím dal do rukou korunu. Byla vyrobena speciálně pro Lissu a byla skvostná, z bílého a žlutého zlata, posázená smaragdy a diamanty. Krásně se hodila k Lissiným šatům a s údivem jsem si uvědomila, že se hodí i k Jill.

Další tradicí je, že panovníka korunuje člen jeho rodiny, a právě k tomuto účelu tu teď byla Jill. Viděla jsem, jak se jí třesou ruce, když ten skvost posadila své sestře na hlavu. Jejich pohledy se krátce střetly. Lisse se v očích na okamžik objevily její rozporuplné pocity, ale vzápětí zase zmizely. Jill odstoupila a Lissa se soustředila už zase jen na obřad.

Jekatěrina podala lisse ruku. „Povstaň,“ prohlásila. „Už nikdy nebudeš před nikým klečet.“ Vzala ji za ruku a obě se otočily do publika. Jekatěrina překvapivě silným hlasem oznámila: „Královna Vasilisa Sabina Rhea Dragomirová, první toho jména.“

Všichni v sále – kromě Jekatěriny – padli na kolena a sklonili hlavy. Po pár vteřinách Lissa prohlásila: „Povstaňte.“ Bylo mi řečeno, že tohle je na vlastním uvážení panovníka. Někteří noví králové a královny si prý užívali, že nechali všechny klečet velice dlouho.

Následovalo papírování, což jsme také všichni sledovali. V podstatě šlo o to, že Lissa podepsala, že se stala královnou, zatímco Jekatěrina a dva svědci podepsali, že byli očitými svědky, že se Lissa stala královnou. Vznikly tři kopie na zdobeném papíře, který Morojové tolik milují. A jeden obyčejný bílý papír s hlavičkou poputuje k alchymistům.

Když podepisování skončilo, Lissa začala po stupíncích stoupat k trůnu a vypadalo to nádherně. Tenhle obrázek si zachovám v paměti po zbytek života. Jakmile usedla na zdobený trůn, všichni začali jásat a tleskat. Dokonce i strážci, kteří jsou obvykle smrtelně vážní, se přidali k aplausu a oslavám. Lissa se na všechny usmívala, a pokud cítila nějakou úzkost, nedávala ji najevo.

Očima pátrala mezi lidmi, a když objevila Christiana, její úsměv se ještě rozšířil. Pak vyhledala mě. Na něj se usmívala láskyplně a na mě spíš vesele. Taky jsem se na ni usmála a uvažovala jsem, co by mi teď asi řekla, kdyby mohla.

„Čemu se směješ?“ dotázal se Dimitrij pobaveně.

„Jen si tak říkám, co by mi asi Lissa pověděla, kdybychom spolu pořád měly pouto.“

Zásadně porušil strážcovský protokol, když mě chytil za ruku a přitáhl si mě k sobě. „A?“ zeptal se a objal mě.

„Myslím, že by se zeptala: ‚Do čeho jsme se to namočili?‘“

„A jaká je odpověď?“ Cítila jsem jeho teplo i jeho lásku a znovu mi připadalo, že spolu jsme kompletní. Získala jsem zpátky chybějící zbytek svého světa. Duši, která doplňuje tu mou. Svého rovnocenného partnera. A nejen to. Získala jsem zpátky svůj život – svůj vlastní život. Budu chránit Lissu a sloužit jí, ale konečně budu žít i sama za sebe.

„Nevím,“ řekla jsem a opřela se mu o hruď. „Ale myslím, že všechno bude dobrý.“

PODĚKOVÁNÍ

Nejprve a především děkuji všem věrným a nadšeným čtenářům z celého světa, kteří Rose a mě během všech dílů provázeli. Bez vás bych to nikdy nedokázala a doufám, že si budete užívat i mnoho dalších dobrodružství o Morojích a dhampýrech, která se teprve chystají.

Také děkuji všem svým přátelům a rodině, kteří mě podporovali – zvláštní dík patří mému manželovi, jenž mě neustále příjemně překvapoval svou trpělivostí, láskou a schopností žít s „tvůrčí ženou“, která lítá ode zdi ke zdi. Zvláštní dík patří Jesseovi McGathovi za vymyšlení lesní hádanky, což je něco, na co bych sama nikdy nepřišla, natož abych to rozluštila.

A jako vždy jsem vděčná všem lidem z nakladatelství, kteří v zákulisí dali vzniknout této knize. Je to Jim McCarthy – můj agent, občasný terapeut a neustálý zastánce; Lauren Abramová, která hledá další země, o nichž jsem nikdy neslyšela a kam by se Rose dala poslat; Jessica Rothenbergová a Ben Schrank, vynikající redaktoři, kteří se jistě vzdali jídla i spánku, aby zdokonalili tyto knihy; publicistka Casey McIntyreová, která organizuje moje turné a rozhovory a přitom dává pozor, aby se nic nekrylo s návštěvou mého kadeřníka.

A nakonec děkuji všem ostatním, kteří pracovali na téhle sérii v nakladatelství Penguin Books a literární agentuře Dystel & Goderich Literary Management, jakož i svým zahraničním vydavatelům. Je vás příliš mnoho, než abych vás mohla všechny uvést, ale všichni jste měli zásadní význam pro vyprávění Rosina příběhu. Děkuji vám.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai