Rozbřesk

Stephenie Meyer

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Být bezvýhradně a neodvolatelně zamilovaná do upíra je pro Bellu Swanovou splněným snem a zároveň noční můrou, jež se nebezpečně propletá s realitou. Bellu, zmítanou prudkou vášní k upírovi Edwardu Cullenovi a zároveň upřímnou náklonností k vlkodlakovi Jacobu Blackovi, čeká bouřlivý rok plný pokušení a ztrát. V něm se musí s konečnou platností rozhodnout, zda vstoupí do temného, ale lákavého světa nesmrtelných, nebo zda bude žít plnohodnotným lidským životem. Nevyhnutelnost tohoto rozhodnutí se vine celým Belliným příběhem jako červená nit, na níž visí osudy obou kmenů. A jakmile se Bella rozhodne, dojde k celému řetězu nečekaných událostí, jež mohou mít nedozírné následky. Budou vlákna Bellina života – objevená ve STMÍVÁNÍ a poté roztřepená a potrhaná v NOVÉM MĚSÍCI a ZATMĚNÍ – zničena v okamžiku, kdy se zdá, že se opět zahojí a spojí dohromady…?

Rozbřesk

Stephenie Meyerová

www.egmont.cz

EGMONT

Tato kniha je věnována

mé všeho schopné agentce Jodi Reamerové.

Díky za to, že mě držíš nad vodou.

A díky mé oblíbené hudební skupině,

velmi příhodně pojmenované Muse,

že mi poskytuje inspiraci, která vydala na celou ságu.

Breaking Dawn

Text copyright © 2008 by Stephenie Meyer

Translation © 2009 by Markéta Demlová

This edition published by arrangement

with Little, Brown and Company,

a division of Hachette Book Group USA, Inc.

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s. r. o.,

v Praze roku MMIX jako svou 2278. publikaci

Z anglického originálu Breaking Dawn

přeložila Markéta Demlová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Martin Mráz

Tisk CPI Moravia Books, s. r. o.

TS 14. První vydání

ISBN 978-80-252-1160-1

KNIHA PRVNÍ

Bella

Dětství není údobí od narození do jistého věku a v jistém věku je dítě odrostlé a odkládá dětské věci. Dětství je království, kde nikdo neumírá.

Edna St. Vincent Millay

PŘEDMLUVA

Život mi nadělil víc než spravedlivou porci zážitků na pokraji smrti; na něco takového si člověk nikdy nezvykne.

Kupodivu mi to však připadalo jaksi osudové, opět čelit smrti. Jako kdybych doopravdy byla předurčena k neštěstí. Unikala jsem jí stále znovu a znovu, ale ona se pro mě vždycky vrátila.

Přesto to tentokrát bylo tak jiné než předtím.

Můžete utéct tomu, koho se bojíte, můžete se zkusit postavit na odpor tomu, koho nenávidíte. Byla jsem připravena bránit se všemi způsoby těm, kteří mi usilovali o život – příšerám, nepřátelům.

Když však toho, kdo vás zabíjí, milujete, nemáte žádnou možnost volby. Jak byste mohli utéct, jak byste mohli bojovat, když byste tím ublížili milované bytosti? Kdyby váš život byl to jediné, co svému milovanému můžete dát, jak byste mu ho dokázali nedat?

Kdyby to byl někdo, koho opravdu milujete?

1. Zasnoubená

Nikdo se na tebe nedívá, přemlouvala jsem se. Nikdo se na tebe nedívá. Nikdo se na tebe nedívá.

Ale protože jsem nedokázala přesvědčivě lhát ani sama sobě, musela jsem se ujistit.

A jak jsem tak seděla a čekala, až se na jednom ze tří semaforů ve městě rozsvítí zelená, koukla jsem se doprava – paní Weberová v minivanu ke mně byla otočená celou horní půlkou těla. Zadívala se mi přímo do očí, až jsem ucukla. Udivilo mě, že nesklopila pohled a netváří se rozpačitě. Zírat takhle na lidi je přece hrozná nevychovanost, no ne? Nebo na mě už tohle pravidlo neplatí?

Pak jsem si vzpomněla, že jsou v oknech kouřová skla, takže ona asi ani netuší, že jsem to já, kdo sedí uvnitř, natož aby poznala, že jsem ji načapala, jak se dívá. Snažila jsem se trochu utěšit tím, že vlastně nezírá na mě, ale na moje auto.

Moje auto. Ach jo.

Podívala jsem se doleva a zaúpěla. Dva chodci stáli na chodníku jako přimrazení, takže si ani nevšimli, že by měli přecházet. Za nimi vykukoval pan Marshall ve výloze svého obchůdku se suvenýry. Alespoň že neměl nos přitisknutý na sklo. Zatím.

Rozsvítila se zelená a já jsem ve snaze uniknout bez přemýšlení dupla na pedál – normálně, jak bych na něj dupla, kdybych chtěla přimět k pohybu svůj starý náklaďáček.

Motor zavrčel jako útočící panter a auto vypálilo dopředu tak rychle, že mě to přitisklo do černého koženého opěradla a žaludek se mi připlácí k páteři.

„Kruci!“ vyjekla jsem a nohou hmatala po brzdě. Tentokrát už jsem si dala pozor a jen jsem na pedál zlehka ťukla. Auto okamžitě zastavilo.

Neodvažovala jsem se podívat, jaká je reakce okolo. Jestli měl dosud někdo pochybnosti o tom, kdo řídí, teď už to věděl na beton. Palcem u nohy jsem zlehka stlačila plynový pedál o půl milimetru a auto zase vyrazilo vpřed.

Podařilo se mi dojet k cíli, benzinové pumpě. Kdybych neměla prázdnou nádrž, nejela bych do města vůbec. Poslední dobou jsem se dokázala obejít bez spousty věcí, jako jsou třeba snídaňové cereálie a tkaničky, jen abych se nemusela ukazovat na veřejnosti.

Ve spěchu jsem během pár vteřin odklopila víčko nádrže, odšroubovala uzávěr, oskenovala kartu a zasunula čerpací pistoli do nádrže. Čísla na displeji jsem ovšem k rychlejšímu pohybu donutit neuměla. Loudavě poskakovala, jako by mi to dělala naschvál.

Bylo zataženo – typicky pošmourný den v městečku Forks ve státě Washington, ale já jsem přesto měla pocit, jako kdyby na mě byl namířený reflektor, aby upozorňoval na jemný prstýnek na mé levé ruce. Pokaždé, když jsem tak jako teď cítila pohledy lidí v zádech, mi připadalo, jako kdyby z prstýnku vyzařoval neonový nápis: Koukněte sem, koukněte sem!

Takové hloupé rozpaky nebyly na místě, to jsem přece věděla. Vážně mi záleželo na tom, co lidé – kromě táty a mámy – říkají mému zasnoubení? Mému novému autu? Mému záhadnému přijetí na prestižní školu? Nablýskané černé kreditní kartě, která mě teď pálila v zadní kapse kalhot?

„Jasně, vždyť je to fuk, co si myslí,“ zašeptala jsem si pro sebe.

„Ehm, slečno?“ zavolal na mě mužský hlas.

Otočila jsem se a okamžitě mě to zamrzelo.

Vedle naleštěného SUV se zbrusu novými kajaky přivázanými na střeše stáli dva muži. Ani jeden z nich se nedíval na mě; oba zírali na moje auto.

Já osobně jsem to nechápala. Ovšem, já dokázala rozeznat leda tak symboly toyoty, fordu a chevyho. Tohle auto bylo nablýskané, černé a krásné, ale pro mě to bylo pořád jenom auto.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju, ale mohla byste nám říct, jak se jmenuje ten vůz, co řídíte?“ zeptal se ten vysoký.

„No, přece mercedes, ne?“

„Ano,“ přitakal muž zdvořile, zatímco jeho menší přítel nad mou odpovědí zvedl oči v sloup. „To vím. Ale říkal jsem si… není to Mercedes Guardian?“ vyslovil s úctou. Napadlo mě, že by si dobře rozuměl s Edwardem Cullenem, mým… snoubencem (už nemělo smysl před tím slovem uhýbat, když do svatby zbývalo jen pár dnů). „Ty nemají být k dostání ještě ani v Evropě,“ pokračoval chlapík, „natožpak tady.“

Zatímco očima objížděl křivky mého auta – podle mě se nijak moc nelišilo od jiných sedanů značky Mercedes, ale já opravdu nejsem znalec – já jsem se zamyslela nad pojmy snoubenec, svatba, manžel a tak dále.

Pořád jsem si to v hlavě nedokázala srovnat.

Na jedné straně jsem byla odmalička vedená k tomu, aby se mi protivilo už samotné pomyšlení na načančané bílé šaty a kytice. A nejen to, hlavně mi nešel dohromady ten úctyhodný, usazený a nudný pojem manžel s mým vnímáním Edwarda. Bylo to jako navléknout anděla do mundúru účetního; neuměla jsem si ho představit v žádné obyčejné roli.

Jako vždycky, když jsem začala myslet na Edwarda, mě pohltil závratný vír představ. Cizí muž si musel odkašlat, aby upoutal mou pozornost; pořád čekal na odpověď.

„Nevím,“ odpověděla jsem po pravdě.

„Vadilo by vám, kdybych se s ním vyfotil?“

Chvilku mi trvalo, než jsem to pochopila. „Vážně? Vy se chcete vyfotit s tím autem?“

„Jasně – nikdo mi nebude věřit, když nebudu mít důkaz.“

„Aha. Jistě. Fajn.“

Rychle jsem vytáhla čerpací pistoli a zalezla se schovat na přední sedadlo, zatímco ten nadšenec vytáhl z batohu profesionálně vypadající foťák. S kamarádem se napřed vystřídali při pózování u přední kapoty a pak se šli fotit dozadu.

„Já chci zpátky náklaďáček,“ zakňourala jsem si pro sebe.

K Edwardovu velkému – až příliš velkému – uspokojení můj náklaďáček ze sebe vydal poslední zahrkání jen pár týdnů poté, co jsme se dohodli na tom nevyrovnaném kompromisu. Jednou z Edwardových podmínek totiž bylo, že až se náklaďák sesype, bude mi ho smět vyměnit za jiné auto. Edward pochopitelně tvrdil, že se to dalo čekat; můj náklaďáček měl za sebou dlouhý a naplněný život, takže z přirozených příčin vydechl naposled. Tvrdil Edward. A já jsem samozřejmě neměla možnost si tohle jeho tvrzení ověřit, a pokusit se vzkřísit svůj náklaďáček z mrtvých vlastními silami jsem nedokázala. Můj oblíbený mechanik –

Okamžitě jsem tu myšlenku zarazila, nechtěla jsem si dovolit domyslet ji do konce. Raději jsem poslouchala hlasy mužů venku, ztlumené stěnami auta.

„… na internetu na to šli s plamenometem. Ani se nezkrabatila barva.“

„No jasně že ne. Po tomhle mazlíkovi bys mohl přejet tankem. Tady ale nemá zrovna typické odbytiště. Navrhovali ho hlavně pro diplomaty na Středním východě, obchodníky se zbraněmi a drogové magnáty.“

„Myslíš, že tahle je něco takového?“ zeptal se ten menší tišším hlasem. Sklopila jsem hlavu a tváře mi hořely.

„Hm,“ řekl ten vysoký. „Možná. Nedovedu si představit, nač bys tady potřeboval sklo odolávající raketám a dvoutunové pancéřování. Musí mít namířeno někam, kde je to riskantnější.“

Pancéřování. Dvoutunové pancéřování. A sklo proti raketám? Hezké. Kam se podělo to staré dobré neprůstřelné?

No, trochu se to pochopit dalo – pokud měl člověk zvrácený smysl pro humor.

Tedy ne že bych nečekala, že Edward zneužije naší dohody, aby mi mohl dát mnohem víc, než sám dostane. Souhlasila jsem, že mi může koupit jiné auto, až můj náklaďáček doslouží, ale samozřejmě mě nenapadlo, že ta chvíle nadejde tak brzy. Když mi náklaďáček zůstal trčet před domem a já byla nucena uznat, že se tak stal už jen pouhou nepojízdnou vzpomínkou na klasiku jménem Chevrolet Chevy, dobře jsem věděla, že mě Edwardova představa o vozidle, které by ho mělo nahradit, zaskočí. A že se kvůli němu stanu terčem pohledů a pokoutních řečí. V tom jsem měla pravdu. Ale ani v nejčernějších představách by mě nenapadlo, že dostanu auta hned dvě.

Jedno na „předtím“ a jedno na „potom“, vysvětlil mi Edward, když jsem se zlobila.

Tohle bylo to na „předtím“. Řekl mi, že je vypůjčené, a slíbil, že ho po svatbě vrátí. Celé mi to vůbec nedávalo smysl. Až doteď.

Haha. Protože jsem byla tak zranitelná – jako každý člověk, nehody jsem přitahovala jako magnet a často jsem se stávala obětí své vlastní nebezpečné smůly, nutně jsem pro svou bezpečnost potřebovala auto, které ustojí i srážku s tankem. Fakt legrační. Byla jsem si jistá, že společně s bratry se tomu vtípku mně za zády ohromně nasmáli.

Ale co když, co když náhodou, šeptal mi v hlavě tenký hlásek, nejde o žádný vtípek, ty trdlo. Možná se o tebe vážně tak bojí. Tohle by nebylo poprvé, co to s těmi ochranitelskými snahami trochu přepískl.

Vzdychla jsem.

Auto „na potom“ jsem ještě neviděla. Bylo schované pod plachtou v nejzazším koutě Cullenovic garáže. Věděla jsem, že většina lidí už by se dávno podívala, ale mě to vážně nezajímalo.

Na tom autě asi žádné pancéřování nebude – protože po líbánkách už ho nebudu potřebovat. Doslovná nezničitelnost byla jen jednou z mnoha výhod, na které jsem se těšila. Na tom, že budu Cullenová, nejsou nejlepší ani drahá auta, ani tučné kreditky.

„Haló,“ zavolal ten vysoký muž a udělal si z dlaní kukátko ve snaze nahlédnout dovnitř. „Už jsme hotovi. Mockrát děkujeme!“

„Není zač,“ kývla jsem na něj. Pak jsem celá napjatá nastartovala motor a sešlápla pedál – jemňoučce, opatrně…

Bez ohledu na to, kolikrát jsem už tou známou cestou jela domů, stále jsem se nedokázala přinutit ignorovat ty deštěm vybledlé letáčky. Každý z nich, připíchnutý na telefonní sloup nebo přilepený na ukazatel ulic, byl jako čerstvá facka. Zasloužená facka. V duchu jsem se vrátila k myšlenkám, které jsem předtím tak rázně uťala. Na téhle silnici jsem jim nedokázala uniknout. V pravidelných intervalech na mě vyskakovaly fotky mého oblíbeného mechanika, kterých tu bylo všude plno.

Mého nejlepšího přítele. Mého Jacoba.

Plakátky s nápisem NEVIDĚLI JSTE TOHOTO CHLAPCE? nebyly nápadem Jacobova otce. Byl to můj otec Charlie, kdo ty letáčky vytiskl a rozmístil po celém městečku. A nejenom ve Forks, ale i v Port Angeles, v Sequimu a Hoquiamu a Aberdeenu a v každém dalším městě na Olympijském poloostrově. Postaral se, aby ty letáčky visely na zdech ve všech policejních stanicích státu Washington. Jeho vlastní stanice měla na hledání Jacoba vyhrazenou celou nástěnku. Nástěnku, která k Charlieho velkému znepokojení byla téměř prázdná.

Můj otec nebyl rozčarovaný jenom malou odezvou. Zklamal ho hlavně Billy, Jacobův otec – a jeho nejlepší kamarád.

Protože Billy se do pátrání po svém šestnáctiletém „uprchlíkovi“ nezapojil. Protože Billy odmítl vylepit letáčky v La Push, rezervaci na pobřeží, která byla Jacobovým domovem. Protože se k Jacobovu zmizení stavěl odevzdaně, jako kdyby s ním nemohl nic dělat. Protože říkal: „Jacob už je dospělý. Vrátí se domů, až bude chtít.“

A zklamala jsem ho taky já, protože jsem stála na Billyho straně.

Ani já jsem nechtěla vylepovat plakáty. Protože jsme s Billym oba věděli, kde Jacob je, tedy měli jsme hrubou představu, a taky jsme věděli, že toho chlapce nikdo neviděl.

Při pohledu na letáky mi jako obvykle narostl v krku velký tlustý knedlík a začaly mě pálit oči. Byla jsem ráda, že tuhle sobotu odjel Edward pryč na lov. Kdyby mě tu teď viděl, taky by se cítil hrozně.

Samozřejmě, to, že byla sobota, mělo i svoje nevýhody. Jak jsem pomalu a opatrně zatáčela k nám do ulice, uviděla jsem na příjezdové cestě před domem tátovo policejní auto. Zase dneska nejel na ryby. Pořád trucuje kvůli svatbě.

Takže z domu si nebudu moct zavolat. Ale já si musím zatelefonovat…

Zaparkovala jsem u obrubníku za skulpturou chevyho a vytáhla z přihrádky mobil, který mi Edward dal pro naléhavé případy. Vyťukala jsem číslo a přidržela prst na červeném tlačítku, zatímco telefon vyzváněl. Co kdyby náhodou.

„Haló?“ zvedl to Seth Clearwater a já jsem si oddychla úlevou. Byla jsem moc zbabělá, abych si troufla promluvit s jeho starší sestrou Leou. Její slova o tom, že mi „ukousne hlavu“, jsem nedokázala brát úplně na lehkou váhu.

„Ahoj, Sethe, tady je Bella.“

„Jé, nazdárek, Bello! Jak se máš?“

Nervozitou jsem nemohla promluvit. Zoufale jsem potřebovala, aby mě uklidnil. „Fajn.“

„Voláš, co je novýho?“

„Ty jsi jasnovidec.“

„To sotva. Nejsem žádná Alice – ale tebe mám přečtenou,“ dobíral si mě. Z celé quileutské smečky v La Push jenom Sethovi nedělalo potíže nazývat Cullenovy jmény, natož o nich vtipkovat, jako například teď o mé téměř vševědoucí budoucí švagrové.

„Já vím, že máš.“ Na chviličku jsem zaváhala. „Jak je mu?“

Seth vzdychl. „Pořád stejně. Nechce mluvit, ačkoli víme, že nás slyší. Snaží se nemyslet lidsky, víš. Řídí se jenom instinkty.“

„Víte, kde teď je?“

„Někde v severní Kanadě. Nedokážu říct, v který provincii. Nevšímá si, jestli míjí nějaký státní hranice.“

„Nějaký náznak, že by mohl…“

„Nevrací se domů, Bello. Je mi líto.“

Polkla jsem. „To neva, Sethe. Věděla jsem to, ještě než jsem se zeptala. Jenže bych si to hrozně přála.“

„Jo. To my všichni.“

„Díky, že se se mnou bavíš, Sethe. Já vím, že ti za to ostatní nadávají.“

„Nedá se říct, že by ti kdovíjak fandili,“ souhlasil vesele. „I když mi to připadá trochu na hlavu. Jacob si vybral svou cestu, ty zase svou. Jakovi se jejich postoj nelíbí. Taky ovšem není kdovíjak nadšený, že se na něj vyptáváš.“

Vydechla jsem. „Myslela jsem, že s vámi nemluví?“

„Nemůže před námi všechno utajit, ačkoli se moc snaží.“

Takže Jacob věděl, že o něj mám starost. Nebyla jsem si jistá, jak to mám brát. No, aspoň ví, že jsem neodkráčela ve svitu zapadajícího slunce a myšlenky na něj nehodila úplně za hlavu. Třeba se bál, že něco takového udělám.

„Řekla bych, že se uvidíme… na svatbě,“ hlesla jsem. To slovo mi vázlo na jazyku.

„Jo, my s mamkou tam přijdeme. To bylo super, že jsi nás pozvala.“

Usmála jsem se nadšení v jeho hlase. Ačkoli pozvat Clearwaterovy byl Edwardův nápad, byla jsem ráda, že na to myslel. Mít tam Setha bude milé – alespoň malá náplast a náhrada za chybějícího svědka. „Bez tebe by to nebylo ono.“

„Vyřiď Edwardovi, že ho pozdravuju, jo?“

„Jasně.“

Zavrtěla jsem hlavou. Nad přátelstvím, které se zrodilo mezi Edwardem a Sethem, mi nepřestával rozum stát. Byl to ovšem důkaz, že věci nemusejí být tak, jak jsou. Že spolu upíři a vlkodlaci dokážou dobře vyjít, když se o to budou snažit.

Ne všichni ovšem sdíleli tuhle představu.

„A jé,“ řekl Seth a hlas mu nervózně poskočil o oktávu výš. „Ehm, Leah je doma.“

„Aha! Tak čau!“

Telefon oněměl. Nechala jsem ho ležet na sedadle a psychicky jsem se připravovala na návrat domů, kde na mě čeká Charlie.

Na chudáka tátu toho teď bylo nějak moc. Uprchlík Jacob byl jenom jedním z břemen naložených na jeho zádech. Skoro stejné starosti si dělal o mě, svou sotva zletilou dceru, která se za pár dnů stane vdanou paní.

Pomalu jsem kráčela lehkým deštěm a vzpomínala na večer, kdy jsme mu to řekli…

* * *

Při zvuku Charlieho auta, který ohlašoval jeho příjezd, mi prsten na prsteníčku najednou ztěžkl na půl metráku. Chtěla jsem si levou ruku strčit do kapsy, nebo si na ni třeba sednout, ale Edwardův studený pevný stisk ji přidržel tak, aby byla na očích.

„Přestaň se vrtět, Bello. Nebudeš se přece přiznávat k vraždě, tak buď v klidu.“

„Tobě se to říká.“

Poslouchala jsem zlověstné zvuky otcových bot dupajících po chodníku. Klíč zachrastil v už odemčených dveřích. Ten zvuk mi připomněl záběry z hororových filmů, kdy si oběť uvědomí, že zapomněla zavřít dveře na zástrčku.

„Uklidni se, Bello,“ zašeptal Edward, který poslouchal, jak se mi srdce rozběhlo rychlejším tempem.

Dveře bouchly o stěnu a já jsem sebou cukla, jako kdybych dostala ránu elektrickým proudem.

„Dobrý den, Charlie!“ zavolal Edward, naprosto nenuceně.

„Ne!“ protestovala jsem šeptem.

„Co je?“ zašeptal Edward.

„Počkej, dokud si nepověsí zbraň!“

Edward se uchechtl a prohrábl si volnou rukou rozcuchané bronzové vlasy.

Charlie přišel zpoza rohu, stále v uniformě, stále ozbrojený, a pokusil se nezašklebit, když uviděl, jak vedle sebe sedíme na malé pohovce. Poslední dobou se ohromně snažil trochu víc si Edwarda oblíbit. Až se dozví tu novinu, bude všem snahám samozřejmě konec.

„Ahoj, děti. Co se děje?“

„Chtěli bychom si s vámi promluvit,“ začal Edward vážně. „Máme pro vás dobrou zprávu.“

Charlieho výraz ve vteřině přešel z napjaté přátelskosti k temnému podezření.

„Dobrou zprávu?“ zavrčel a podíval se přímo na mě.

„Posaď se, tati.“

Zvedl obočí, asi pět vteřin si mě měřil, pak se ztěžka posadil do křesla, ale zůstal sedět jenom na krajíčku, záda rovná jako pravítko.

„Ničeho se neděs, tati,“ pípla jsem po chvilce dusného mlčení. „Všechno je v pohodě.“

Edward se ušklíbl a já jsem věděla, že má námitky proti výrazu v pohodě. On by spíš použil slova jako báječné, perfektní nebo nádherné.

„Jistě, Bello, to jistě. Jestli je všechno v pohodě, proč se tolik potíš?“

„Já se nepotím,“ zalhala jsem.

Uhnula jsem před jeho zamračeným pohledem, schoulila se blíž k Edwardovi a instinktivně jsem si hřbetem pravé ruky přejela čelo, abych odstranila důkaz.

„Jsi těhotná!“ vybuchl Charlie. „Jsi těhotná, že jo?“

Ačkoli ta otázka byla jasně míněna na mě, zabodával rozzlobený pohled do Edwarda a já bych mohla přísahat, že jsem viděla, jak se mu ruka pohnula směrem k pušce.

„Ne! Jasně že nejsem!“ Chtěla jsem dloubnout Edwarda do žeber, ale věděla jsem, že bych si tím jen přivodila modřinu. Já jsem Edwardovi říkala, že každý okamžitě dojde k tomuhle závěru! Jaký jiný důvod by asi dva rozumní lidé mohli mít, aby se brali v osmnácti? (Nad jeho odpovědí jsem musela obrátit oči v sloup. Lásku. To jistě.)

Charlieho rozhněvaný pohled malinko vychladl. Vždycky mu stačilo kouknout se mi do tváře, aby poznal, kdy mluvím pravdu, a teď mi uvěřil. „Aha. Tak promiň.“

„Omluva se přijímá.“

Následovala dlouhá odmlka. Po chvíli jsem si uvědomila, že oba čekají, až já něco řeknu. Podívala jsem se v panice na Edwarda. Já ta slova ze sebe v žádném případě vypravit nedokážu.

Usmál se na mě a pak napřímil ramena a otočil se k mému otci.

„Charlie, uvědomuji si, že jsem nezvolil správné pořadí. Podle zaběhnutých tradic jsem se měl zeptat napřed vás. Nechtěl jsem vás urazit, ale protože Bella už souhlasila a já nechci snižovat její podíl na tom rozhodnutí, nežádám vás o její ruku, žádám vás o požehnání. My se budeme brát, Charlie. Miluju ji víc než všechno na světě, víc než vlastní život, a nějakým zázrakem se stalo, že ona mě taky tak miluje. Dáte nám své požehnání?“

Mluvil tak sebejistě, tak klidně. Když jsem slyšela tu neochvějnou sebedůvěru v jeho hlase, na chvilinku jsem mu dokázala nahlédnout do nitra. Na jeden vzácný prchavý moment jsem uviděla svět jeho očima. A v tu chvíli mi tohle oznámení připadalo rozumné a samozřejmé.

A pak jsem spatřila Charlieho tvář, jeho oči upřené na prstýnek.

Ani jsem nedýchala, zatímco jeho obličej měnil barvy – ze světlé do ruda, z rudé do fialova, z fialové do modra. Začala jsem vstávat – nevím přesně, co jsem chtěla udělat; možná použít Heimlichův hmat, abych si byla jistá, že se nedusí – ale Edward mi stiskl ruku a zamumlal „Dej mu chviličku“ tak tiše, že jsem to mohla slyšet jen já.

Ticho bylo tentokrát delší. Pak se postupně, odstín po odstínu, Charlieho barva začala vracet k normálu. Našpulil rty, nakrabatil obočí; poznala jsem jeho „hluboce zamyšlený“ výraz. Dlouze se na nás dva díval a já jsem cítila, jak se Edward vedle mě uvolnil.

„Myslím, že mě to tak nepřekvapuje,“ zabručel Charlie konečně. „Věděl jsem, že se s něčím takovým dá brzy počítat.“

Vydechla jsem.

„Jste si tím jistí?“ zeptal se Charlie a zlobně si mě měřil.

„Já jsem si stoprocentně jistá Edwardem,“ prohlásila jsem bez mrknutí oka.

„Takže se budete brát, jo? Nač ten spěch?“ zase se na mě podezíravě zadíval.

Spěch byl kvůli tomu, že jsem každým zatraceným dnem byla o krůček blíž devatenáctým narozeninám, zatímco Edward na posledních devadesát let ustrnul ve své sedmnáctileté dokonalosti, a už to tak mělo zůstat. Ne že by v mých představách tahle skutečnost nutně vyžadovala sňatek, ale svatba byla součástí delikátního a spletitého kompromisu, ke kterému jsme s Edwardem dospěli, abychom se konečně dostali k tomu hlavnímu, totiž k mé proměně z obyčejné smrtelnice na bytost nesmrtelnou.

Ale tyhle věci jsem Charliemu vysvětlovat nemohla.

„Na podzim spolu odjedeme do Dartmouthu, Charlie,“ připomněl mu Edward. „A já bych chtěl, aby to mezi námi bylo, no, jak se sluší a patří. Tak jsem byl vychován.“ Pokrčil rameny.

Nepřeháněl; za první světové si na staromódní morálku opravdu potrpěli.

Charlie zkřivil pusu ke straně. Hledal argument, aby nám to mohl rozmlouvat. Co však mohl říct? Radši bych byl, kdybyste napřed žili v hříchu? Byl to táta; měl svázané ruce.

„Věděl jsem, že to přijde,“ zamumlal si pro sebe a mračil se. Najednou se však mračit přestal a netvářil se ani rozzlobeně.

„Tati?“ zeptala jsem se úzkostně. Podívala jsem se na Edwarda, ale z jeho tváře jsem taky nedokázala nic vyčíst, protože se díval na Charlieho.

„Ha!“ vybuchl Charlie. Nadskočila jsem. „Hahaha!“

Zírala jsem nevěřícně, jak se Charlie zmítá smíchy; celý se otřásal.

Podívala jsem se na Edwarda, aby mi to vysvětlil, ale ten měl rty pevně stisknuté, jako kdyby se sám snažil zadržovat smích.

„Dobře, fajn,“ vydal ze sebe Charlie. „Budete se brát.“ Projel jím další záchvěv smíchu. „Ale…“

„Ale co?“ chtěla jsem vědět.

„Ale mámě to povíš sama! Já Renée neřeknu ani slovo! Je to jenom na tobě!“ Propukl v hlasitý řehot.

Zastavila jsem se s rukou na klice a usmívala se. Jasně, tehdy mě Charlieho slova vyděsila. Nejhorší pohrůžka: říct to Renée. Svatba v brzkém věku stála na jejím seznamu zákazů ještě výš než vaření štěňátek zaživa.

Kdo mohl předvídat její reakci? Já ne. Charlie rozhodně taky ne. Možná Alice, ale té jsem se na to nechtěla ptát.

„No, Bello,“ prohlásila Renée poté, co jsem ze sebe vykoktala ta neskutečná slova: Mami, my se s Edwardem budeme brát. „Jsem trošku naštvaná, že ti trvalo tak dlouho, než jsi mi to řekla. Letenky budou o něco dražší. Óóó,“ vyjevila se. „Myslíš, že Phil už bude mít tou dobou sundanou sádru? Pokazilo by to svatební fotky, kdyby neměl smoking…“

„Zadrž na chviličku, mami,“ zalapala jsem po dechu. „Jak to myslíš, že mi to trvalo? Právě jsem se zas-zas…“ – nedokázala jsem ze sebe vypravit slovo zasnoubila – „dneska se to domluvilo, no.“

„Dneska? Vážně? Tak to je překvapení. Předpokládala jsem…“

„Co jsi předpokládala? Kdy jsi to předpokládala?“

„No, když jste za mnou přijeli v dubnu na návštěvu, tak to vypadalo, že už je ruka v rukávě, víš, jak to myslím. Nebylo těžké vás prokouknout, miláčku. Ale nic jsem neříkala, protože jsem věděla, že by to k ničemu nebylo. Jsi přesně taková jako Charlie.“ Rezignovaně si vzdychla. „Jakmile si něco usmyslíš, nemá cenu s tebou diskutovat. Samozřejmě, přesně jako Charlie, taky si stojíš za svým rozhodnutím.“

A pak řekla to poslední, co bych kdy od své matky čekala.

„Ty neděláš moje chyby, Bello. Podle hlasu bych řekla, že jsi zbytečně vystrašená, ale tuším, že to je kvůli tomu, že se bojíš mě.“ Zachichotala se. „Máš strach, co si budu myslet. Já vím, že jsem řekla hodně věcí na téma manželství a hlouposti – a nehodlám je brát zpátky – ale musíš si uvědomit, že to platilo hlavně na mě. Ty jsi úplně jiný člověk než já. Ty děláš svoje vlastní chyby, a jsem si jistá, že budeš v životě taky lecčeho litovat. Ale dostát závazkům ti nikdy nedělalo problém, holčičko. Máš lepší šanci, že ti to vyjde, než většina čtyřicátníků, které znám.“ Renée se zase zasmála. „Ty moje milovaná rozumná dcerunko. Máš štěstí, že jsi k sobě našla další starou duši.“

„Ty se… nezlobíš? Nemyslíš, že dělám příšernou chybu?“

„No, jasně, přála bych si, abys ještě pár let počkala. Chci říct, nepřipadám ti na tchýni ještě trochu moc mladá? Nemusíš mi odpovídat. Ale tady nejde o mě. Jde tu o tebe. Jsi šťastná?“

„Já nevím. Připadám si, jako kdybych se na to, co se se mnou děje, dívala zvenku.“

Renée se uchichtla. „Jsi s ním šťastná, Bello?“

„Ano, ale –“

„Budeš chtít někdy někoho jiného?“

„Ne, ale –“

„Ale co?“

„Copak mi neřekneš, že tak jako já mluví odjakživa všichni pobláznění teenageři?“

„Ty jsi nikdy nebyla teenager, holčičko. Ty víš, co je pro tebe nejlepší.“

A tak během posledních pár týdnů nečekaně zasáhla do svatebních příprav taky Renée. Denně visela hodiny na telefonu s Edwardovou matkou Esmé – nemusela jsem si dělat starosti, jak spolu budoucí tchýně vyjdou. Renée zbožňovala Esmé, ovšem moji roztomilou budoucí příbuznou nebylo možné si neoblíbit.

Byla jsem z toho celá vedle. Edwardova rodina a moje rodina se staraly o svatbu společně a ode mě se ani nečekalo, že kvůli svatbě budu něco dělat, nemusela jsem o ní ani nic vědět, ani o ní moc přemýšlet.

Charlie zuřil, samozřejmě, ale roztomilé na tom bylo, že nezuřil na mě. Za zrádkyni tu byla Renée. Počítal s tím, že ona si bude stavět hlavu. Co měl teď dělat, když jeho nejstrašnější pohrůžka – říct to mámě – vyšla totálně naprázdno? Neměl nic v ruce, a věděl to. Tak bloumal po domě a mumlal si pod vousy, že nemůže věřit nikomu na světě…

„Tati?“ zavolala jsem a strčila do předních dveří. „Jsem doma.“

„Počkej, Bells, zůstaň tam.“

„Co?“ zeptala jsem se a automaticky se zastavila.

„Dej mi chviličku. Au, píchla jsi mě, Alice.“

Alice?

„Promiňte, Charlie,“ odpověděl Alicin zvonivý hlásek. „Bolí to moc?“

„Krvácím.“

„Nic vám není. Kůži to nepropíchlo – věřte mi.“

„Co se děje?“ ptala jsem se a přešlapovala ve dveřích.

„Půl minutky, prosím, Bello,“ řekla mi Alice. „Tvoje trpělivost bude odměněna.“

„Hmhm,“ dodal Charlie.

Podupávala jsem nohou a odpočítávala údery. Než jsem došla ke třiceti, Alice prohlásila: „Tak, Bello, pojď dál!“

Opatrně jsem obešla roh do obýváku.

„Ó,“ vydechla jsem. „No teda. Tati. Ty vypadáš –“

„Hloupě?“ skočil mi do řeči Charlie.

„Chtěla jsem říct spíš šaramantně.“

Charlie se začervenal. Alice ho popadla za loket a postrčila ho, aby se pomalu otáčel a předvedl se mi ve světle šedém smokingu.

„Tak už toho nech, Alice. Vypadám jako pitomec.“

„Nikdo, koho oblékám já, nevypadá jako pitomec.“

„Má pravdu, tati. Vypadáš úchvatně! K jaké je to příležitosti?“

Alice zvedla oči v sloup. „Tohle je poslední zkouška. Pro vás oba.“

Poprvé jsem sklouzla pohledem z neobvykle elegantního Charlieho a spatřila obávaný bílý vak opatrně prostřený na pohovce.

„Ách jo.“

„Mysli na něco příjemného, Bello. Nebude to dlouho trvat.“

Zhluboka jsem se nadechla a zavřela oči. S očima stále zavřenýma jsem klopýtala po schodech nahoru do svého pokoje. Svlékla jsem se do prádla a držela paže napjaté před sebou.

„Tváříš se, jako kdybych ti chtěla píchat třísky pod nehty,“ zamumlala si Alice pro sebe, když za mnou přišla.

Vůbec jsem se o ni nestarala. Myslela jsem na něco příjemného.

V mé hlavě se celý ten svatební zmatek už odehrál. Už byl za mnou. Potlačený a zapomenutý. Byli jsme sami, jen Edward a já. Prostředí bylo rozostřené a neustále se měnilo – střídalo se od mlhavého lesa přes město zahalené oblaky po arktickou noc – protože Edward přede mnou držel místo konání našich líbánek v tajnosti. Ale kde to bude, na tom mi ani moc nesešlo.

Edward a já jsme byli spolu, a já jsem měla do puntíku splněnou svou stranu kompromisu. Vdala jsem se za něj. To byl můj hlavní ústupek. Ale také jsem přijala všechny jeho přehnané dary a od podzimu jsem byla, jakkoli zbytečně, zapsaná ke studiu na Dartmouth College. Teď byla řada na něm.

Než mě promění v upírku – což byl zase jeho velký ústupek – musí dodržet ještě jednu úmluvu.

Edward byl posedlý obavami, že se budu muset vzdát lidských věcí a zážitků, o které mě nechtěl připravit. Většina z nich – jako například maturitní ples – mi připadala hloupá. Byl jenom jeden lidský zážitek, který jsem si nechtěla nechat uniknout. A Edward by byl nejradši, kdybych zrovna na ten úplně zapomněla.

O co tedy šlo: trochu jsem věděla, jaká budu, až přestanu být člověkem. Viděla jsem novorozené upíry na vlastní oči a slýchala jsem vyprávění členů své budoucí rodiny o jejich divokých prvních dnech. Několik let bude hlavním rysem mé osobnosti žíznivost. Bude nějakou dobu trvat, než to budu zase já. A až se konečně dokážu ovládat, stejně už si nikdy nebudu připadat přesně taková, jaká se vnímám teď.

Lidská… a vášnivě zamilovaná.

Chtěla jsem kompletní zkušenost, než vyměním své teplé, křehké, feromony zmítané tělo za něco krásného, silného… a nepoznaného. Chtěla jsem s Edwardem prožít skutečné líbánky. A i když se bál nebezpečí, kterému mě nechtěl vystavovat, souhlasil, že to zkusíme.

Jenom mlhavě jsem vnímala Alici a klouzání saténu po své kůži. Najednou mi bylo jedno, že si o mně povídá celé městečko. Nemyslela jsem na podívanou, ve které budu už brzy hrát hlavní roli. Nestarala jsem se, jestli zakopnu o vlečku, bylo mi jedno, jestli se uchichtnu v nevhodný okamžik, bylo mi fuk, že jsem moc mladá a že na mě budou zírat davy a že bude prázdné místo tam, kde by měl sedět můj nejlepší přítel.

Byla jsem s Edwardem a myslela na něco příjemného.

2. DLOUHÁ NOC

„Už se mi stýská.“

„Nemusím odcházet. Můžu zůstat…“

„Hmm.“

Na dlouhou chvíli jsme zmlkli, bylo slyšet jenom tlukot mého srdce, kolísavý rytmus našeho přerývaného dechu a šeptání našich rtů, které se o sebe něžně třely.

Někdy bylo tak snadné zapomenout, že líbám upíra. Ne snad že bych si zvykla a brala ho jako obyčejného člověka – ani na vteřinu jsem nedokázala zapomenout, že držím v náručí spíš anděla než člověka – ale protože mě líbal na rty, na tvář, na krk s takovou lehkostí, jako by to nebylo nic těžkého. Tvrdil, že už dávno překonal pokušení, které pro něj dřív moje krev znamenala, a že ho představa, že by mě ztratil, z lačnění po mé krvi naprosto vyléčila. Přesto jsem věděla, že mu vůně mé krve stále působí bolest – stále ho v krku pálila, jako kdyby vdechoval plameny.

Otevřela jsem oči a zjistila jsem, že je má také otevřené, díval se mi do tváře. Nedovedla jsem pochopit, jak se na mě může takhle dívat. Jako kdybych byla výhra, a ne výherce, na kterého se usmálo neskutečné štěstí.

Naše pohledy se na okamžik setkaly; jeho zlaté oči byly tak hluboké, že jsem měla pocit, že mu vidím až do duše. Nechápala jsem, jak tuto skutečnost – existenci své duše – může vůbec zpochybňovat, třebaže skutečně je upír. Měl tu nejkrásnější duši na světě, byla krásnější než jeho brilantní mysl, půvabná tvář nebo úchvatné tělo.

Díval se na mě, jako kdyby mi taky viděl až do duše a jako kdyby se mu líbilo to, co vidí.

Do mé mysli ovšem vidět nemohl, tak jak viděl všem ostatním. Bůhvíproč to tak bylo – snad jsem měla v mozku nějaký zádrhel, poruchu, díky níž byl imunní vůči všem mimořádným a děsivým věcem, které nesmrtelní ovládali. (Imunní však byla jenom mysl; moje tělo podléhalo působení těch upírů, jejichž schopnosti fungovaly na jiném principu než ta Edwardova.) Ale já jsem té své mozkové „poruše“ byla vděčná, že drží moje myšlenky v tajnosti. Pomyšlení, že by tomu tak nebylo, mě uvádělo do velkých rozpaků.

Přitáhla jsem Edwardův obličej zase k svému.

„Rozhodně zůstanu,“ zašeptal o chvilku později.

„Ne, ne. Je to loučení se svobodou. Musíš jít.“

Sice jsem ho posílala pryč, ale prsty mé pravé ruky se mu zamotaly do bronzových vlasů a moje levá ruka se přitiskla pevněji k jeho kříži. Studenými dotyky mi hladil tvář.

„Loučení se svobodou je pro ty, kdo jsou smutní, že jim končí doba, kdy žili sami. Já se nemůžu dočkat, až tu dobu budu mít za sebou. Takže tam vlastně nemusím.“

„To je pravda,“ vydechla jsem se rty přitisknutými na jeho chladný krk.

Byla jsem málem v sedmém nebi. Charlie spal, nic netuše, ve svém pokoji, což bylo skoro tak dobré jako být o samotě. Tulili jsme se k sobě na mé malé posteli, propletení do sebe navzájem, jak nejlépe to šlo vzhledem k tlusté dece, do které jsem byla zabalená jako kukla. Hrozně mi vadilo, že tu deku musím mít, ale romantika by byla fuč, kdybych drkotala zuby. A Charliemu by bylo podezřelé, kdybych v srpnu chtěla zapínat topení…

Ale když už já jsem musela být zakuklená, alespoň Edwardovo tričko leželo na podlaze. Nikdy jsem nepřestala žasnout nad jeho dokonalým tělem – bílým, chladným a hladkým jako mramor. Rukou jsem přejížděla po jeho kamenných prsou, po plochém vypracovaném břichu, a byla jsem unesená. Projelo jím lehké chvění a jeho rty zase našly moje. Opatrně jsem přitiskla špičku jazyka k jeho rtu hladkému jako sklo a on si vzdychl. Jeho sladký dech mi chladně a voňavě ovanul obličej.

Začal se odtahovat – tohle byla jeho automatická reakce, kdykoliv usoudil, že věci zašly příliš daleko, jeho reflex, třebaže hrozně chtěl pokračovat. Edward strávil většinu svého života odmítáním fyzického uspokojení všeho druhu. Věděla jsem, že je pro něj děsně těžké, snažit se teď měnit svoje zvyky.

„Počkej,“ řekla jsem, chytila ho za ramena a přitiskla se k němu pevněji. Kopnutím jsem si uvolnila jednu nohu a ovinula mu ji kolem pasu. „Procvičování, matka dokonalosti.“

Uchichtl se. „No, tak to bychom měli mít k dokonalosti dost blízko, ne? Spala jsi vůbec za poslední měsíc?“

„Ale tohle je generálka,“ připomněla jsem mu, „a my máme zatím nazkoušené jen některé scény. Není čas hrát při zdi.“

Myslela jsem, že se zasměje, ale neodpověděl, celé tělo mu znehybnělo náhlým napětím. Zlato v jeho očích jako by ztvrdlo z tekutiny v pevný kov.

Přemýšlela jsem nad svými slovy a došlo mi, co v nich slyšel.

„Bello…,“ zašeptal.

„Nezačínej s tím zase,“ zarazila jsem ho. „Dohoda je dohoda.“

„Já nevím. Je příliš těžké se soustředit, když tě mám takhle u sebe. Já – já nedokážu myslet rozumně. Nedokážu se ovládat. Ublížím ti.“

„Neublížíš.“

„Bello…“

„Pšt!“ Přitiskla jsem mu rty na ústa, abych zastavila ten záchvat paniky. Tohle už jsem slyšela. Z téhle dohody se nevykroutí. Ne když si vydupal tu svatbu.

Chvíli mi polibky oplácel, ale viděla jsem, že ta původní vášeň už se vytratila. Bojí se, pořád se o mě tak bojí. Jak to bude jiné, až se o mě konečně přestane bát. Co si pak počne s takovou spoustou volného času? Bude si muset najít jiného koníčka.

„Co tvoje nohy?“ zeptal se.

Jako kdyby se ptal, jestli je nechci vzít na ramena, ale věděla jsem, že to tak nemyslel. „Pěkně teploučké,“ odpověděla jsem.

„Vážně? Žádné postranní myšlenky? Ještě není pozdě si to rozmyslet.“

„Chceš z toho vycouvat?“

Uchichtl se. „Jenom se ujišťuju. Nechci, abys udělala něco, o čem nejsi přesvědčená.“

„Jsem si jistá tebou. S tím ostatním se dokážu smířit.“

Zaváhal a já jsem si říkala, jestli jsem se radši neměla kousnout do jazyka.

„Dokážeš?“ zeptal se tiše. „Já nemyslím svatbu – kterou přežiješ navzdory svým pochybám, o tom jsem přesvědčen –, ale potom… co Renée, co Charlie?“

Vzdychla jsem. „Bude se mi po nich stýskat.“ Ještě horší bude, že jim se bude stýskat po mně, ale to jsem nechtěla říkat, abych nepřilévala olej do ohně.

„Angela a Ben a Jessica a Mike.“

„Bude se mi stýskat i po kamarádech.“ Usmála jsem se do tmy. „Zvláště po Mikovi. Ach, Mike! Jak jen to přežiju?“

Zavrčel.

Zasmála jsem se, ale pak jsem zvážněla. „Edwarde, tohle už jsme mnohokrát probrali. Vím, že to bude těžké, ale já to takhle chci. Chci tebe, a chci tě napořád. Jeden lidský život mi prostě nestačí.“

„Navěky zůstaneš osmnáctiletá,“ zašeptal.

„Splněný sen každé ženy,“ zažertovala jsem.

„Nikdy se neměnit… nikdy se nepohnout kupředu.“

„Co to znamená?“

Pomalu odpovídal. „Pamatuješ, když jsme řekli Charliemu, že se budeme brát? A on si myslel, že jsi… těhotná?“

„A přemýšlel, jestli tě nemá zastřelit,“ dodala jsem se smíchem. „Přiznej si to – aspoň na chvilku to upřímně zvažoval.“

Neodpověděl.

„Co se děje, Edwarde?“

„Jenom bych si přál… no, přál bych si, aby měl tehdy pravdu.“

„Ach jo,“ vydechla jsem.

„A ještě víc bych si přál, aby tenkrát mohl mít pravdu. Aby existovala taková možnost. Nechce se mi připravit tě i o tohle.“

Chviličku mi to trvalo. „Já vím, co dělám.“

„Jak bys to mohla vědět, Bello? Podívej se na mou matku, na mou sestru. Není to tak snadná oběť, jak si myslíš.“

„Esmé a Rosalie jsou v pohodě. Jestli to bude problém později, můžeme udělat to, co udělala Esmé – někoho adoptovat.“

Vzdychl a pak se rozvášnil: „To není správné! Nechci, aby ses kvůli mně musela obětovat. Chci ti věci dávat, ne ti je brát. Nechci ti krást budoucnost. Kdybych byl člověk –“

Položila jsem mu ruku na rty. „Moje budoucnost jsi ty. Už přestaň. Žádné soužení, nebo zavolám tvým bratrům, aby si pro tebe přijeli. Ty totiž potřebuješ loučení se svobodou.“

„Omlouvám se. Jsem protivný, viď? To musí být ty nervy.“

„Máš strach?“

„Nemám. Čekal jsem sto let, abych si vás mohl vzít, slečno Swanová. Svatebního obřadu se přímo nemohu dočkat –“ Odmlčel se uprostřed myšlenky. „Pro všechno na světě, to snad ne!“

„Co se děje?“

Zaskřípal zuby. „Nemusíš volat mým bratrům. Emmett s Jasperem mi prostě nedovolí, abych se z toho dnes večer vyvlékl.“

Na vteřinku jsem ho sevřela pevněji a pak jsem ho pustila. V přetahované s Emmettem jsem neměla šanci na vítězství. „Dobře se bav.“

Ozvalo se zaskřípání na okno – někdo schválně zaškrábal ocelovými nehty na skle, aby to vydalo ten hrozný zvuk, při kterém člověku běží mráz po zádech a naskakuje husí kůže. Otřásla jsem se.

„Jestli Edwarda nepustíš ven,“ zasyčel hrozivě Emmett – neviditelný pod příkrovem noci – „tak si pro něj přijdeme!“

„Jdi!“ zasmála jsem se. „Dřív než nám rozboří dům.“

Edward zvedl oči v sloup, ale jedním plynulým pohybem vstal a druhým si oblékl tričko. Sklonil se a políbil mě na čelo.

„Jdi spát. Zítra je tvůj velký den.“

„Díky! Ty víš, jak mě uklidnit.“

„Uvidíme se u oltáře.“

„Já budu ta v bílém.“ Usmála jsem se, jak dokonale nevzrušeně to zní.

Zasmál se, řekl: „Velmi přesvědčivé,“ pak se přikrčil a svaly se mu svinuly jako pružiny. Zmizel – vrhl se z mého okna tak rychle, že to moje oči nedokázaly sledovat.

Venku se ozvala tlumená rána a uslyšela jsem Emmetta zanadávat.

„Hlavně ať kvůli vám nepřijde pozdě,“ zašeptala jsem, protože jsem dobře věděla, že mě slyší.

A pak mi do okna nakoukl Jasper, jeho medové vlasy byly stříbrné ve slabém měsíčním světle, které se dralo skrz mraky.

„Neboj, Bello. Přivedeme ho domů s dostatečným předstihem.“

Najednou jsem byla naprosto klidná a všechny pochybnosti jsem dokázala hodit za hlavu. Jasper byl svým způsobem stejně nadaný jako Alice, která uměla tak přesně předvídat budoucnost. Jasperovou parketou však byly spíš nálady než budoucnost, a člověk se nedokázal ubránit náladě, kterou se u něj Jasper rozhodl vyvolat.

Nemotorně jsem se posadila, stále zamotaná do deky. „Jaspere? Co dělají upíři na rozlučce se svobodou? Nebudete ho brát do striptýzového klubu, že ne?“

„Nic jí neříkej!“ zavrčel Emmett zespoda. Ozvalo se další bouchnutí a Edward se tiše zasmál.

„Uklidni se,“ řekl mi Jasper – a já jsem se uklidnila. „My Cullenovi máme vlastní verzi. Pár divokých kočiček, pár medvědů grizzly. Prostě obyčejná noc venku.“

Říkala jsem si, jestli budu někdy schopná mluvit s takovým nadhledem o „vegetariánské“ upíří stravě.

„Díky, Jaspere.“

Mrkl na mě a zmizel z dohledu.

Venku bylo naprosté ticho. Charlieho zdušené chrápání se neslo přes zeď.

Lehla jsem si zpátky na polštář, teď už ospalá. Dívala jsem se na zdi svého pokojíku, vybledlé v měsíčním světle, zpod těžkých víček.

Moje poslední noc v mém pokoji. Moje poslední noc, kdy usínám jako Isabella Swanová. Zítra večer už budu Bella Cullenová. Ačkoli celá záležitost se svatbou mi byla trnem v oku, musela jsem přiznat, že se mi líbí, jak to zní.

Pustila jsem svou mysl na volno a čekala, až mě přemůže spánek. Ale po pár minutách jsem zjistila, že jsem naopak bdělejší, zmocnila se mě úzkost a žaludek se mi svíral v nepříjemných křečích. Postel mi najednou bez Edwarda připadala moc měkká, moc horká. Jasper byl daleko a všechny ty klidné uvolněné pocity odešly s ním.

Zítra mě čeká velice dlouhý den.

Věděla jsem, že většina mých obav jsou hlouposti – prostě se s nimi musím vypořádat. Pozornost ostatních je nevyhnutelnou součástí života. Nemohla jsem navždycky splývat s okolím. Ovšem měla jsem pár konkrétních obav, které byly naprosto opodstatněné.

V prvé řadě tam byla ta vlečka na svatebních šatech. Alice v tomto ohledu jednoznačně nechala svůj umělecký smysl převážit nad praktičností. Sejít schodiště u Cullenových v botách na vysokém podpatku a v šatech s vlečkou, to se mi nemůže povést. Měla jsem si to nacvičit.

Pak tam byl seznam hostů.

Tanyina rodina, klan z Denali, přijede někdy před obřadem.

Bude ošemetné mít Tanyinu rodinu ve stejné místnosti jako naše hosty z quileutské rezervace, Jacobova otce a Clearwaterovy. Denaliovi rozhodně nepatřili k příznivcům vlkodlaků. Tanyina sestra Irina kvůli tomu na svatbu vůbec nepřijede. Přísahala vlkodlakům pomstu za to, že zabili jejího přítele Laurenta (zrovna ve chvíli, kdy se on chystal zabít mě). Její zášť zavinila i to, že její klan odmítl pomoc Edwardově rodině v době, kdy to nejvíc potřebovali. Jen díky neobvyklému spojenectví s quileutskými vlky jsme si zachránili život, když na nás zaútočila smečka novorozených upírů…

Edward mě ujišťoval, že quileutským od Denaliových žádné nebezpečí nehrozí. Tanya a celá její rodina – kromě Iriny – se za své selhání cítila strašně provinile. Příměří s vlkodlaky byla malá cena, kterou umoří alespoň část dluhu, cena, kterou byli ochotní zaplatit.

Tak to byl ten velký problém, ale byl tu ještě jeden malý: moje chabé sebevědomí.

Nikdy předtím jsem Tanyu neviděla, ale byla jsem si jistá, že poznat ji nebude pro moje ego příjemná zkušenost. Kdysi dávno, pravděpodobně ještě než jsem se narodila, to na Edwarda zkoušela – ne že bych jí nebo kterékoli jiné ženě měla za zlé, že ho chtěla. Přesto, bude přinejmenším krásná a přinejhorším úchvatná. A i když Edward jasně – třebaže nepochopitelně – dával přednost mně, nebudu se s ní moct srovnávat.

Takže jsem byla z jejich účasti na svatbě trochu nabručená, ale Edward, který dobře znal můj důvod, mi zahrál na city a vzbudil ve mně lehký pocit viny.

„Po rodině jsme my jejich nejbližší, Bello,“ připomněl mi. „Stále si připadají osiřele, víš, i po tak dlouhé době.“

Tak jsem ustoupila a navenek se přestala mračit.

Tanya teď měla velkou rodinu, skoro tak velkou jako Cullenovi. Bylo jich pět: Tanya, Kate a Irina, ke kterým se přidali Carmen a Eleazar, podobně jako se kdysi Alice a Jasper přidali ke Cullenovým, a všechny spojovala touha žít soucitněji než normální upíři.

I přes takovou společnost ovšem Tanya a její sestry byly stále svým způsobem osamělé. Stále ve smutku. Protože před velmi dávnou dobou měly také matku.

Dovedla jsem si představit prázdnotu, jakou taková ztráta zanechá, i když uběhlo tisíc let; snažila jsem se představit si Cullenovu rodinu bez jejího zakladatele, jejího středu, vůdce a otce, Carlislea. Nedokázala jsem to.

Carlisle mi vysvětlil Tanyinu historii během jedné z mnoha nocí, kdy jsem zůstala dlouho vzhůru u Cullenových doma a snažila se co nejvíc pochytit a naučit se, abych byla co nejlépe připravená na budoucnost, kterou jsem si zvolila. Příběh o Tanyině matce byl jedním z mnoha, varovný příběh ilustrující jen jedno z pravidel, která budu muset ctít, až se přidám ke světu nesmrtelných. Vlastně šlo jenom o jedno pravidlo – jeden zákon, který se rozpadal na tisíc různých plošek: Udržet tajemství.

Udržet tajemství znamenalo spoustu věcí – žít nenápadně jako Cullenovi, odstěhovat se dřív, než lidé začnou tušit, že upíři nestárnou. Nebo se lidí úplně stranit – kromě času na jídlo ovšem – jako žili nomádi James a Victoria; jako stále žijí Jasperovi přátelé Peter a Charlotte. Znamenalo to zvládnout všechny nové upíry, které stvořím, jako to dělal Jasper, když žil s Marií. Jako se to Victorii s jejími novorozenými nepodařilo.

Ale hlavně to znamenalo nedopouštět se jedné zásadní věci, jejíž důsledky byly nekontrolovatelné.

„Neznám jméno Tanyiny matky,“ přiznal Carlisle, a jeho zlaté oči, téměř stejného odstínu jako jeho světlé vlasy, se naplnily smutkem při vzpomínce na Tanyinu bolest. „Nikdy o ní nemluví, pokud se toho lze vyvarovat, nikdy na ni vědomě nemyslí.

Ta žena, která stvořila Tanyu, Kate a Irinu – která je milovala, jak věřím – žila mnoho let předtím, než jsem se narodil já, za časů moru v našem světě, morové rány v podobě nesmrtelných dětí.

Co si upíři z té dávné minulosti mysleli, to nedokážu vůbec pochopit. Proměňovali děti, které sotva odrostly kojeneckému věku.“

Musela jsem tehdy spolknout knedlík, který se mi udělal v krku, když jsem si představila, co to Carlisle popisuje.

„Byly velmi krásné,“ vysvětloval, když viděl mou reakci. „Tak roztomilé, tak okouzlující, to si neumíš představit. Stačilo, aby ses k nim jen přiblížila, a musela jsi je milovat; byla to automatická reakce.

Nebylo ovšem možné je nic naučit. Zastavily se na té úrovni vývoje, které dosáhly předtím, než je kousli. Rozkošné dvouleté dětičky s dolíčky a šišlavým hláskem, které dokázaly zničit polovinu vesnice, když to na ně přišlo. Když dostaly hlad, prostě se šly krmit, a žádná varovná slova je nedokázala zadržet. Lidé je vídali na vlastní oči, kolovaly o nich historky, strach se šířil jako oheň v suchém mlází…

Tanyina matka stvořila taky takové dítě. Stejně jako u těch ostatních, ani její důvody si nedovedu představit.“ Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Samozřejmě se do toho vložili Volturiovi.“

Trhla jsem sebou jako pokaždé, když jsem zaslechla to jméno, ale bylo samozřejmé, že legie italských upírů – kteří byli ve svém světě považováni za královskou rodinu – bude hrát v tomto příběhu hlavní roli. Nemůže existovat zákon, pokud neexistuje trest; nemůže být trest, když není, kdo by ho vykonal. Staří upíři Aro, Caius a Marcus ovládali své poddané; setkala jsem se s nimi jen jednou, ale při tom krátkém setkání se mi zdálo, že skutečný vůdce, se svým mocným darem číst myšlenky – stačil mu jeden dotyk, a věděl všechno, co která mysl kdy skrývala – byl Aro.

„Volturiovi studovali nesmrtelné děti doma ve Volteře a po celém světě. Caius rozhodl, že ti malí nejsou schopni ochránit naše tajemství. A tak museli být zničeni.

Říkal jsem, že byli rozkošní. No, smečky bojovaly do posledního dechu – nechávaly se doslova zdecimovat – aby je uchránily. K masakrům nedošlo na tak širokém území, jako když se na tomto kontinentu vedly jižanské války, ale svým způsobem měly drastičtější následky. Dlouho ustanovené smečky, staré tradice, přátelé… mnoho bylo ztraceno. Nakonec byla ta praxe naprosto potlačena. O nesmrtelných dětech se napříště nesmělo mluvit, byly tabu.

Když jsem žil s Volturiovými, setkal jsem se se dvěma nesmrtelnými dětmi, takže jsem viděl na vlastní oči, jak byly přitažlivé. Aro studoval ty maličké mnoho let poté, co katastrofa, kterou způsobily, pominula. Znáš jeho zvědavost; doufal, že se dají nějak ochočit. Ale nakonec bylo rozhodnutí jednomyslné: nesmrtelným dětem nesmí být dovoleno existovat.“

Skoro jsem zapomněla na matku sester z Denali, když se k ní příběh zase vrátil.

„Není jasné, co to přesně s Tanyinou matkou bylo,“ pokračoval Carlisle. „Tanya, Kate a Irina o tom vůbec nevěděly až do dne, kdy si pro ně Volturiovi přišli. Jejich matku a to ilegální stvoření už drželi ve vězení. Byla to nevědomost, která zachránila život Tanye a jejím sestrám. Aro se jich dotkl a viděl jejich naprostou nevinnost, a tak s matkou potrestány nebyly.

Žádná z nich nikdy předtím toho chlapce neviděla, ani ve snu je nenapadlo, že existuje, až do dne, kdy ho viděly hořet v matčině náruči. Domnívám se, že jejich matka to dítě držela v tajnosti, aby ho ochránila právě před tímhle. Ale proč ho vůbec stvořila? Kdo to byl a co pro ni znamenal, že kvůli němu přestoupila tu nepřekročitelnou hranici? Tanya a ostatní nikdy na žádnou z těch otázek nedostaly odpověď. Ale o matčině vině pochybovat nemohly, a myslím, že jí nikdy doopravdy neodpustily.

I přes Arovu naprostou jistotu o nevině Tanyi, Kate a Iriny je Caius chtěl dát upálit. Kolektivní vina. Měly štěstí, že Aro byl toho dne v milosrdné náladě. Tanye a jejím sestrám bylo odpuštěno, ale zůstala jim nehojící se rána v srdci a velmi silná úcta k zákonu…“

Nejsem si jistá, kde přesně se moje vzpomínka změnila v sen. V jednu chvíli jsem se rozpomněla na Carlisleovo vyprávění, poslouchala jsem ho a dívala se mu při tom do tváře, a o chvíli později už jsem před sebou měla šedé, ladem ležící pole a ve vzduchu cítila hutnou vůni hořícího kadidla. Nebyla jsem tam sama.

Ze shromáždění postav uprostřed pole, zahalených do popelavě šedých plášťů s kapucí, jsem měla být vyděšená – mohli to být jedině Volturiovi, a já jsem, navzdory tomu, co nařídili při našem posledním setkání, byla stále člověk. Ale věděla jsem, jak se mi to někdy ve snech stává, že jsem pro ně neviditelná.

Všude kolem mě byly rozesety kouřící hromady. Poznala jsem ten sladký pach ve vzduchu a nezkoumala mohyly příliš zblízka. Neměla jsem touhu vidět obličeje upírů, které popravili, napůl jsem se bála, že bych v doutnajících hranicích mohla někoho poznat.

Volturiovi vojáci stáli v kroužku kolem něčeho nebo někoho a já jsem slyšela jejich šeptající hlasy, které se třásly rozčilením. Scénář snu mi přikazoval, abych přistoupila blíž k plášťům a podívala se, jakou že to věc nebo osobu si prohlížejí s takovým rozrušením. Opatrně jsem se protáhla kolem dvou vysokých syčících postav a konečně jsem uviděla předmět jejich debaty, posazený na malém kopečku nad nimi.

Byl krásný, rozkošný, přesně jak ho Carlisle popisoval. Chlapeček ještě v batolecím věku, asi tak dvouletý. Světle hnědé kudrny rámovaly jeho cherubínský obličejíček s kulatými tvářemi a plnými rty. A třásl se, oči zavřené, jako kdyby měl hrozný strach a nedokázal se dívat, jak se smrt s každou vteřinou přibližuje.

Zasáhla mě tak mocná potřeba zachránit to vyděšené rozkošné dítě, že na Volturiových, navzdory vší jejich devastující hrozbě, už mi nezáleželo. Protáhla jsem se kolem nich a bylo mi jedno, jestli si všimnou mé přítomnosti. Když jsem se přes ně dostala, rozběhla jsem se k chlapci.

Ale jakmile jsem zblízka spatřila kopeček, na kterém seděl, s klopýtnutím jsem se zastavila. Nebyla to hlína ani kámen, ale hromada lidských těl, vysátých a bez života. Příliš pozdě, abych neviděla tváře. Znala jsem je všechny – Angelu, Bena, Jessiku, Mika… A přímo pod rozkošným chlapečkem ležela těla mého otce a mé matky.

Dítě otevřelo své jasné, krvavě rudé oči.

3. VELKÝ DEN

Naráz jsem otevřela oči.

Celá jsem se třásla a lapala po dechu; několik minut jsem ležela v teplé posteli a snažila se setřást ten hrozný sen. Obloha venku za oknem přecházela v šedou a pak světle růžovou, a já jsem čekala, až mi srdce zpomalí.

Když jsem se konečně naplno vrátila do reality svého neuklizeného, dobře známého pokoje, byla jsem na sebe trochu naštvaná. Tak hrozný sen noc před svatbou! To mám za to, že si před spaním promítám v hlavě strašidelné historky.

Nedočkavá, abych už setřásla tu noční můru, jsem se oblékla a zamířila do kuchyně dávno předtím, než bylo potřeba. Napřed jsem uklidila už tak čisté pokoje, a když pak Charlie vstal, opekla jsem mu palačinky. Byla jsem příliš rozrušená, abych sama vůbec dokázala něco sníst – seděla jsem a vrtěla se na židli, zatímco on jedl.

„Nezapomeň ve tři hodiny vyzvednout pana Webera,“ připomínala jsem mu.

„Nemám toho dnes moc na práci kromě vyzvednutí oddávajícího, Bells. Není pravděpodobné, že bych zapomněl na jediný úkol, který mám.“ Charlie si vzal na svatbu celý den volna a byl zjevně nevytížený. Pohled mu občas utekl ke skříni pod schody, kde schovával svoje rybářské náčiní.

„To není tvůj jediný úkol. Taky se musíš obléct, abys vypadal jako ze škatulky.“

Zamračil se do misky s cereáliemi a zamručel pod vousy něco jako „maškaráda“.

Ozvalo se rychlé klepání na dveře.

„Ty si myslíš, jak to máš těžké,“ řekla jsem a s úšklebkem vstala. „Na mně bude Alice pracovat celý den.“

Charlie zamyšleně přikývl a uznal, že jeho kříž je menší. Jak jsem šla kolem něj, sklonila jsem se a políbila ho na temeno hlavy – začervenal se a odkašlal si – a pak jsem pokračovala ke dveřím otevřít své nejlepší kamarádce a budoucí sestře.

Alice neměla na krátkých černých vlasech svůj obvyklý rozježený účes – elfí obličejík jí rámovaly uhlazené natočené lokýnky. Tvářila se nesmírně zaměstnaně. Vytáhla mě z domu beze slova, jenom s „Dobré ráno, Charlie“, které křikla přes rameno.

Jak jsem nastupovala do jejího porsche, přejela mě pohledem.

„Zatraceně, podívej se na svoje oči!“ sykla vyčítavě. „Co jsi dělala? Probděla noc?“

„Skoro.“

Hněvivě si mě měřila. „Mám tak málo času na to, abych z tebe udělala kočku. Bello, taky ses mohla o tu mou výchozí ‚surovinu‘ líp postarat!“

„Nikdo nečeká, že ze mě bude kočka. Podle mě bude větší problém to, že třeba usnu při obřadu a netrefím chvíli, kdy mám říct ‚Ano‘, a Edward mi uteče.“

Zasmála se. „Hodím po tobě svou kytici, až se to přiblíží.“

„Díky.“

„Však to dospíš zítra v letadle.“

Zvedla jsem obočí. Zítra, uvažovala jsem. Jestli odjedeme dnes večer po hostině a budeme ještě i zítra v letadle… no, to asi nemáme namířeno do Boise v Idahu. Edward neutrousil ani malinkou zmínku. Kdovíjak napjatá jsem z toho tajemství nebyla, ale bylo zvláštní nevědět, kde zítra večer budu spát. Nebo nebudu spát, doufám…

Alici došlo, že prozradila něco, co neměla, a zamračila se.

„Už máš všechno zabaleno a přichystáno,“ řekla, aby odvedla mou pozornost.

Fungovalo to. „Alice, chtěla bych, abys mi dovolila sbalit si vlastní věci sama!“

„Tím by se toho moc prozradilo.“

„A tobě by utekla parádní příležitost nakupovat.“

„Za pouhých deset hodin budeš oficiálně moje sestra… je načase, abys překonala tu svou averzi k novému oblečení.“

Otupěle jsem civěla před sebe z okna, dokud jsme nedojely skoro k domu.

„Už se vrátil?“ zeptala jsem se.

„Neměj strach, bude tam, než spustí hudba. Ale stejně ho dřív neuvidíš, takže je jedno, kdy se vrátí. Uděláme to všechno tradičně.“

Pohrdlivě jsem se ušklíbla. „Tradičně!“

„Dobře, tak až na nevěstu a ženicha.“

„Víš dobře, že už se stejně podíval.“

„Ale nepodíval – to proto jsem jediná, kdo tě viděl v šatech. Dávala jsem si moc dobrý pozor, abych na to nemyslela, když byl nablízku.“

„No,“ řekla jsem, když jsme zatočily na příjezdovou cestu, „vidím, že dekorace z maturitního večírku našly zase využití.“ Pětikilometrová alej kolem příjezdové cesty byla znovu ozdobená stovkami tisíc blikotavých světýlek. Tentokrát k nim přidala ještě bílé saténové mašle.

„Schovala jsem si je pro strýčka Příhodu. Užij si to, protože vnitřní výzdobu neuvidíš, dokud nenastane ta pravá chvíle.“ Zajela do garáže s mnoha kójemi severně od hlavního domu; Emmettův velký jeep byl stále pryč.

„Odkdy nevěsta nesmí vidět výzdobu?“ zaprotestovala jsem.

„Od té doby, co ji mám na starosti já. Chci na tebe udělat ohromný první dojem, až půjdeš dolů ze schodů.“

Dala mi ruku přes oči a pak mě vedla dveřmi přes kuchyni. Okamžitě na mě zaútočila vůně.

„Co to je?“ divila jsem se, když mě prováděla domem.

„Je to moc silné?“ Alicin hlas byl najednou ustaraný. „Jsi tady první člověk; doufám, že jsem to nepřehnala.“

„Voní to nádherně!“ ujišťovala jsem ji – skoro omamně, ale ne příliš vtíravě; vyváženost různých ingrediencí byla jemná a bezchybná. „Květy pomerančovníku… šeřík… a ještě něco – mám pravdu?“

„Výborně, Bello. Unikly ti jenom frézie a růže.“

Nesundala mi ruku z očí, dokud jsme se neocitly v její ohromné koupelně. Zírala jsem na dlouhý pult, zaplněný veškerým možným vybavením salónu krásy, a začala jsem na sobě pociťovat svou bezesnou noc.

„Je to vážně nutné? Stejně vedle něj budu vypadat obyčejně, ať se snažíš sebevíc.“

Přitiskla mě do nízké růžové židle. „Až s tebou budu hotová, nikdo se neodváží říct, že jsi obyčejná.“

„Protože se bude bát, že bys mu vysála krev,“ zamumlala jsem. Opřela jsem se v židli a zavřela oči v naději, že to celé prospím. Opravdu jsem tu a tam zdřímla, zatímco ona na mě plácala různé masky a leštila a cídila každý kousek mého těla.

Bylo zhruba po obědě, když se kolem dveří koupelny protáhla Rosalie v třpytivě stříbrném županu, zlaté vlasy vyčesané do měkké koruny na temeni hlavy. Byla tak krásná, až mi bylo do pláče. Jaký mělo smysl se fintit, když tam bude ona?

„Jsou zpátky,“ oznámila nám a můj dětinský záchvat zoufalství okamžitě pominul. Edward byl doma.

„Drž ho odsud!“ poručila jí Alice.

„Dneska tě zlobit nebude,“ ujišťovala ji Rosalie. „Na to si svého života příliš cení. Esmé je zaměstnala dokončováním příprav vzadu. Chcete pomoct? Mohla bych jí učesat vlasy.“

Spadla mi čelist. Rabovala jsem si v mozku a snažila se přijít na to, jak ji sklapnout.

Nikdy jsem nepatřila k Rosaliiným oblíbencům. Naše vztahy se ještě víc napjaly, když jsem se rozhodla stát se upírkou, což brala jako osobní urážku. I když byla tak neskutečně krásná, měla milující rodinu a v Emmettovi našla svou spřízněnou duši, všechno by to vyměnila za lidský život. A pak jsem přišla já a chystala jsem se bez lítosti odhodit všechno, co ona v životě chtěla, jako bezcenné smetí. Tím jsem si ji rozhodně nenaklonila.

„Prima,“ souhlasila Alice vesele. „Můžeš začít zaplétat. Chci to složité. Závoj přijde sem, pod to.“ Alice mi vjela rukama do vlasů, zvedala je, stáčela, do detailu ukazovala, co chce. Když skončila, ujala se mě Rosalie, a její ruce tvarovaly moje vlasy do účesu dotyky lehkými jako peříčko. Alice se soustředila na můj obličej.

Jakmile byla Alice spokojená s účesem, poslala Rosalii, aby přinesla moje šaty a pak aby našla Jaspera, který dostal za úkol vyzvednout z hotelu mou matku a jejího manžela Phila. Slyšela jsem, jak se dole dveře netrhnou. Nahoru k nám začaly doléhat první hlasy.

Na Alicin pokyn jsem vstala, aby mi mohla lehce přetáhnout šaty přes účes a make-up. Když mi zapínala dlouhou řadu perlových knoflíčků na zádech, třásla se mi kolena tak, že se saténová sukně kolem mě rozvlnila jako vodní hladina.

„Dýchej zhluboka, Bello,“ nabádala mě Alice. „A snaž se zklidnit srdeční tep. Nebo se začneš potit a rozmažeš si ten nový obličej.“

Věnovala jsem jí ten nejlepší sarkastický pohled, jaký jsem svedla. „Díky za radu.“

„Musím se jít obléknout. Dokážeš tu dvě minuty vydržet a neomdlít?“

„No… možná?“

Zvedla oči k nebi a vyrazila ze dveří.

Soustředila jsem se na dýchání a počítala každý pohyb plic, oči upřené na vzory, které světlo koupelny dělalo na lesklé látce mé sukně. Bála jsem se podívat do zrcadla – bála jsem se, že kdybych se viděla ve svatebních šatech, zmocní se mě nefalšovaná panická ataka.

Alice byla zpátky, než jsem napočítala dvě stě vdechů a výdechů, v šatech, které jí splývaly po štíhlém těle jako stříbrný vodopád.

„Alice – to je nádhera.“

„To nic není. Dneska se na mě nikdo dívat nebude. Alespoň dokud budeš v místnosti ty.“

„Ha ha.“

„Takže, jsi v pohodě, nebo ti sem mám přivést Jaspera?“

„Už se vrátili? Je tu mamka?“

„Právě vstoupila do dveří. Jde nahoru.“

Renée přiletěla před dvěma dny a já jsem každou volnou minutu strávila s ní – každou minutu, kdy jsem ji dokázala odtrhnout od Esmé a výzdoby, přesněji řečeno. Jak jsem ji tak sledovala, bavila se při tom víc než dítě zamčené přes noc v Disneylandu. Svým způsobem jsem si připadala skoro stejně podvedená jako Charlie. Tolik zbytečného strachu, jak bude reagovat…

„No ne, Bello!“ vyjekla teď, celá nadšená, ještě než prošla dveřmi. „Ach, miláčku, ty jsi tak nádherná! Páni, já se z toho rozpláču! Alice, ty jsi úžasná! Měly byste si s Esmé otevřít svatební agenturu. Kde jsi sehnala ty šaty? Jsou úchvatné! Tak půvabné, tak elegantní. Bello, vypadáš, jako bys právě vystoupila z románu Jane Austenové.“ Matčin hlas zněl trochu vzdáleně a všechno v místnosti bylo lehce rozmazané. „Tak originální nápad, udělat svatbu ve stylu Bellina zásnubního prstenu. Tak romantické! Když si pomyslím, že je ten prsten v Edwardově rodině od devatenáctého století!“

Vyměnily jsme si s Alicí krátký spiklenecký pohled. Maminka se pletla se stylem šatů o více než sto let. A svatba se ve skutečnosti netočila kolem prstenu, ale kolem samotného Edwarda.

Ve dveřích se ozvalo hlasité drsné odkašlání.

„Renée, Esmé říkala, že je čas, aby ses šla posadit dolů,“ oznámil Charlie.

„No, Charlie, ty vypadáš úžasně!“ podivila se Renée a neskrývala překvapení. Tím se možná vysvětlovala popudlivost v Charlieho odpovědi.

„Alice se na mně vyřádila.“

„Vážně už je čas?“ řekla si Renée pro sebe a měla jsem pocit, že to zní skoro nervózně. „Všechno to tak rychle uteklo. Mám závrať.“

Tak to jsme byly dvě.

„Obejmi mě, než půjdu dolů,“ dožadovala se Renée. „Opatrně, nic nepotrhej.“

Pak mě maminka jemně stiskla kolem pasu a vyrazila ke dveřím, kde se ještě otočila a zase se na mě podívala.

„Ach bože, málem jsem zapomněla! Charlie, kde je ta krabička?“

Tatínek se chvilku hrabal v kapsách a pak vytáhl malou bílou krabičku, kterou podal Renée. Renée zvedla víčko a natáhla ke mně ruku.

„Něco modrého,“ řekla.

„A taky něco starého. Patřily babičce Swanové,“ dodal Charlie. „Nechali jsme u zlatníka vyměnit falešné kamínky za safíry.“

Uvnitř krabičky ležely dva těžké stříbrné hřebeny do vlasů. Temně modré safíry byly seskupené do složitých květinových ornamentů.

Dojetím jsem nemohla polknout. „Mami, tati… to jste neměli.“

„Alice nám nic jiného nechtěla dovolit,“ prozradila Renée. „Pokaždé, když jsme něco navrhli, rozcupovala náš nápad na kousíčky.“

Ze rtů mi uniklo hysterické zahihňání.

Alice přistoupila a rychle mi zasunula oba hřebeny do vlasů. „To je něco starého a něco modrého,“ říkala si nahlas a poodstoupila pár kroků, aby si mě prohlédla. „A tvoje šaty jsou nové… takže tady –“

Něco po mně hodila. Automaticky jsem natáhla ruce a v dlaních mi přistál načechraný bílý podvazek.

„Ten je můj a chci ho vrátit,“ upozornila mě.

Začervenala jsem se.

„To je ono,“ prohlásila Alice spokojeně. „Trocha barvy – nic víc už nepotřebuješ. Oficiálně jsi dokonalá.“ S krátkým samolibým smíchem se obrátila na mé rodiče. „Renée, musíte jít dolů.“

„Rozkaz.“ Renée mi poslala polibek a spěchala ze dveří.

„Charlie, mohl byste dojít pro květiny, prosím?“

Když byl Charlie z pokoje, Alice mi sebrala podvazek z ruky a zanořila se mi pod sukni. Zalapala jsem po dechu a zapotácela se, když mě její studená ruka chytila za kotník; Alice natáhla podvazek, kam patřil.

Byla zase vestoje, než se Charlie vrátil s dvěma nadýchanými bílými kyticemi. Vůně růží, květů pomerančovníku a frézií mě zahalila do jemné mlhy.

Rosalie – nejlepší hudebnice z rodiny hned po Edwardovi – začala hrát dole na piano. Pachelbelův Kánon. Zadýchala jsem se.

„Klídek, Bells,“ chlácholil mě Charlie. Otočil se nervózně k Alici. „Vypadá to, že je jí trochu nevolno. Myslíš, že to zvládne?“

Jeho hlas zněl zdálky. Necítila jsem nohy.

„Však ona se vzpamatuje.“

Alice se postavila přímo přede mě na špičky, aby mi lépe viděla do očí, a sevřela mi zápěstí tvrdýma rukama.

„Soustřeď se, Bello. Dole na tebe čeká Edward.“

Zhluboka jsem se nadechla a nutila se do klidu.

Hudba pomalu přešla do další písně. Charlie do mě šťouchl. „Bells, jdeme na pálku.“

„Bello?“ zeptala se Alice s pohledem stále upřeným do mých očí.

„Já vím,“ kníkla jsem. „Edward. Dobře.“ Nechala jsem se od ní vytáhnout z pokoje; Charlie mě postrkoval za loket.

Hudba v hale byla hlasitější. Stoupala vzhůru po schodech spolu s vůní milionů květin. Soustředila jsem se na to, jak mě dole čeká Edward, a přitom nutila nohy, aby se pomalu sunuly kupředu.

Hudba byla dobře známá, Wagnerův tradiční pochod ozdobený záplavou kudrlinek.

„Jsem na řadě,“ zvonivě pronesla Alice. „Počítej do pěti a pak jdi za mnou.“ Začala svůj pomalý, půvabný tanec ze schodů. Mělo mi dojít, že vzít si Alici jako jedinou družičku je chyba. Budu za ní vypadat pěkně neohrabaně.

Vzletnou hudbu prolomila náhlá fanfára. Poznala jsem svou narážku.

„Nenech mě upadnout, tati,“ zašeptala jsem. Charlie si vsunul mou ruku do podpaží a pak ji pevně sevřel.

Jeden krok po druhém, říkala jsem si, jak jsme začínali sestupovat do pomalého tempa pochodu. Nezvedla jsem oči, dokud jsem nohama nestála bezpečně na ploché zemi, ačkoli jsem slyšela, jak se obecenstvo rozšeptalo a rozšumělo, když jsem se před ním objevila. Do tváří se mi při tom zvuku nahrnula krev; rozhodně jsem byla dokonale uzardělá nevěsta.

Jakmile jsem zdolala zrádné schodiště, hledala jsem ho pohledem. Na krátkou chviličku mě upoutaly záplavy bílých květů, které se spolu s dlouhými řadami bílých nadýchaných stuh vinuly v girlandách kolem všeho, co nebylo živé. Ale odtrhla jsem oči od květinového baldachýnu a zapátrala přes řady saténem potažených židlí – a zčervenala jsem ještě víc, když jsem viděla dav tváří, které se všechny dívaly na mě – až jsem ho konečně našla, jak stojí před obloukem přetékajícím dalšími květinami, dalšími mašlemi.

Sotva jsem si uvědomovala, že vedle něj stojí Carlisle a za nimi Angelin otec. Neviděla jsem matku, která určitě musela sedět v přední řadě, ani svou novou rodinu, ani nikoho z hostů – budou muset počkat až na později.

Jediné, co jsem skutečně vnímala, byl Edwardův obličej; měla jsem oči jen pro něj a v mysli jsem na nic kromě něj neměla místo. Upíral na mě svůj zlatý pohled a v dokonalém obličeji měl vážný, dojatý výraz, který odrážel jeho hluboké city. Když viděl, jak se na něj užasle dívám, roztáhl ústa do jásavého úsměvu, z kterého se pode mnou zatočil svět.

Najednou mi jenom stisk Charlieho ruky bránil uhánět hlava nehlava uličkou.

Snažila jsem se držet krok s rytmem pochodu, který mi připadal velmi pomalý. Bohudíky, ulička byla jen krátká. Konečně, konečně jsem ji přešla. Edward natáhl paži. Charlie vzal mou ruku a v gestu starém jako svět ji vložil Edwardovi do dlaně. Dotkla jsem se jeho studené zázračné kůže a byla jsem doma.

Naše svatební přísaha byla prostá, tradiční slova, která už byla pronesena milionkrát, ačkoli nikdy párem podobným tomu našemu. Požádali jsme pana Webera, aby udělal jen jednu malou změnu. Poslušně změnil verš „dokud nás smrt nerozdělí“ na vhodnější „dokud oba budeme živi“.

Ve chvíli, kdy oddávající odříkával svou část formule, se můj svět, který byl tak dlouho vzhůru nohama, najednou usadil do správné polohy. Pochopila jsem, jak jsem byla hloupá, když jsem se toho bála – jako kdyby to byl nevítaný dar k narozeninám nebo trapné vystoupení, třeba maturitní večírek. Dívala jsem se do Edwardových rozzářených, vítězoslavných očí a věděla jsem, že jsem taky vítěz. Protože na ničem jiném nezáleželo než na tom, že můžu zůstat s ním.

Neuvědomila jsem si, že pláču, dokud nebyl čas pronést slovo, kterým se zavážu na celý život.

„Ano,“ povedlo se mi ze sebe dostat téměř nesrozumitelným zašeptáním, a musela jsem mrkat, abych mu viděla do obličeje.

Když byla řada na něm, aby promluvil, znělo jeho slovo jasně a vítězně.

„Ano,“ přísahal.

Pan Weber nás prohlásil mužem a ženou a Edward pak zvedl ruce a vzal mi obličej do dlaní tak opatrně, jako kdyby byl stejně jemný jako bílé okvětní plátky pohupující se nad našimi hlavami. Přes oslepující clonu slz jsem se snažila pochopit ten neskutečný fakt, že tento úžasný muž je můj. Jeho zlaté oči se dívaly tak, že kdyby to bylo možné, taky by v nich stály slzy. Sklonil ke mně hlavu a já jsem se natáhla na špičky a ovinula mu paže – i s kyticí – kolem krku.

Políbil mě něžně, láskyplně; zapomněla jsem na lidi kolem, na místo, čas, důvod… a pamatovala jsem si jenom to, že mě miluje, že mě chce, že jsem jeho.

On začal polibek, a on ho musel ukončit; přitiskla jsem se k němu a nevšímala si hihňání a odkašlávání v obecenstvu. Nakonec mi vzal obličej do dlaní a zaklonil hlavu – příliš brzy – aby se na mě podíval. Na povrchu byl jeho náhlý úsměv pobavený, skoro uličnický. Ale pod jeho dočasnou veselostí nad mým veřejným vystoupením se skrývala hluboká radost, která odrážela mou vlastní.

Dav propukl v potlesk a Edward mě pootočil, abychom stáli čelem k přátelům a rodině. Nespouštěla jsem oči z jeho obličeje.

Matčiny paže byly první, které mě nahmataly, a její slzami zmáčený obličej byl jediné, co jsem viděla já, když jsem konečně neochotně odtrhla pohled od Edwarda. A pak si mě dav podával, šla jsem z objetí do objetí, a jen vágně jsem si uvědomovala, kdo mě právě drží, moje pozornost se soustřeďovala na Edwardovu ruku, kterou jsem pevně svírala. Vnímala jsem rozdíl mezi měkkými, teplými objetími mých lidských přátel a něžnými, studenými náručemi mé nové rodiny.

Jedno spalující objetí se lišilo od ostatních – Seth Clearwater statečně vstoupil do zástupu upírů, aby zaujal místo mého ztraceného vlkodlačího přítele.

4. GESTO

Svatební obřad hladce přešel v oslavu – důkaz Alicina bezchybného plánování. Nad řekou byl zrovna soumrak; obřad trval přesně tak dlouho, než slunce zapadlo za stromy. Světýlka na stromech pableskovala, když jsme s Edwardem procházeli skleněnými zadními dveřmi, takže bílé květiny zářily. Venku bylo dalších deset tisíc květin, které tvořily voňavý vzdušný stan nad tanečním parketem, vybudovaným na trávníku pod dvěma starodávnými cedry.

Všechno se zpomalilo, uvolnilo, jak se na nás snášel příjemný srpnový večer. Malý dav se rozptýlil v měkkém světle žároviček a nás znovu přicházeli pozdravit přátelé, s kterými jsme se před chvílí objímali. Teď byl čas popovídat si, zasmát se.

„Gratuluju, lidi,“ hlaholil Seth Clearwater a skláněl hlavu pod okraj květinové girlandy. Jeho matka Sue mu stála pevně po boku a nedůvěřivě sledovala hosty. V hubeném obličeji měla pozorný soustředěný výraz, jehož přísnost byla ještě zvýrazněna strohým účesem; byla ostříhaná stejně nakrátko jako její dcera Leah – napadlo mě, jestli se nedala upravit stejně jako ona na znamení solidarity. Billy Black, sedící vedle Setha z druhé strany, nebyl tak napjatý jako Sue.

Kdykoliv jsem se podívala na Jacobova otce, měla jsem pocit, jako bych viděla dva lidi místo jednoho. Jednak tam byl ten starý muž na invalidním vozíku s vrásčitým obličejem a bílým úsměvem, kterého vnímali i všichni ostatní. A pak tam byl přímý potomek dlouhé řady mocných kouzelných náčelníků, zahalený do autority, s kterou se narodil. Ačkoli to kouzlo přeskočilo jednu generaci (protože se neobjevil katalyzátor, který by ho uvedl do chodu), Billy byl stále součástí tajemné moci a legendy. Protékala přímo skrz něj. Proudila do jeho syna, dědice kouzla, který se k němu otočil zády. Takže Samovi Uleymu nezbývalo, než se zachovat jako náčelník z legend a kouzlo vzít na sebe…

Billy působil nečekaně uvolněně, s ohledem na složení hostů na této události – černé oči mu jiskřily, jako kdyby měl nějaké dobré zprávy. Dojalo mě, jak se chová. Tahle svatba mu musela připadat jako velké zlo, nejhorší věc, jaká se podle něj mohla přihodit dceři jeho nejlepšího přítele.

Věděla jsem, že pro něj není jednoduché skrývat své pocity, protože si dobře uvědomoval, že naše svatba povede k přímému ohrožení staré smlouvy mezi Cullenovými a Quileuty – smlouvy, která navždy zakazovala Cullenovým stvořit jiného upíra. Vlci věděli, že dojde k porušení smlouvy, ale Cullenovi neměli ponětí, jaká bude jejich reakce. Před vznikem spojenectví by to znamenalo okamžitý útok. Válku. Ale teď, když se všichni navzájem lépe znají, dostane se nám odpuštění?

Jako v odpovědi na tuto mou myšlenku se Seth naklonil k Edwardovi s přátelským gestem. Edward mu oplatil objetí volnou rukou.

Viděla jsem, jak se Sue jemně zachvěla.

„Je hezký vidět, že ti to vyšlo, kamaráde,“ řekl Seth. „Mám z toho radost.“

„Díky, Sethe. Moc si toho vážím.“ Edward se odtáhl od Setha a podíval se na Sue a Billyho. „Vám taky děkuju. Že jste dovolili Sethovi přijít. A že jste přišli podpořit Bellu.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Billy svým hlubokým chraplavým hlasem, a já jsem byla překvapená optimismem v jeho tónu. Možná bylo na obzoru pevnější příměří.

Začala se trochu tvořit fronta, takže nám Seth zamával a odvezl Billyho k jídlu. Sue z nich obou nespouštěla ruku.

Další, kdo si na nás dělal nárok, byli Angela s Benem, následováni Angelinými rodiči a pak Mikem a Jessikou – kteří se k mému překvapení drželi za ruku. Nedoneslo se ke mně, že spolu zase chodí. To bylo hezké.

Za mými lidskými přáteli stáli mí noví příbuzní, upíři z klanu z Denali. Uvědomila jsem si, že jsem zadržela dech, když se ta vpředu – Tanya, jak jsem usoudila podle zlatě měděného nádechu jejích blonďatých kadeří – naklonila, aby objala Edwarda. Vedle ní si mě s neskrývanou zvědavostí prohlíželi další tři upíři se zlatýma očima. Jedna žena měla dlouhé světlé blond vlasy, rovné jako kukuřičné chmýří. Druhá žena a muž vedle ní byli oba černovlasí, s olivovým nádechem pleti v křídově bílých obličejích.

A všichni čtyři byli tak krásní, až mě z toho rozbolelo břicho.

Tanya stále objímala Edwarda.

„Ach, Edwarde,“ řekla. „Stýskalo se mi po tobě.“

Edward se uchichtl a hbitě se z objetí vykroutil, položil jí ruku zlehka na rameno a ustoupil zpátky, jako kdyby na ni chtěl lépe vidět. „Už je to dávno, Tanyo. Vypadáš dobře.“

„Ty taky.“

„Dovol, abych ti představil svou ženu.“ Bylo to poprvé, co Edward pronesl to slovo od chvíle, kdy to byla oficiálně pravda; měla jsem pocit, že snad praskne pýchou, když to teď říkal. Denaliovi se místo odpovědi vesele zasmáli. „Tanyo, tohle je moje Bella.“

Tanya byla do puntíku tak půvabná, jak předvídala moje nejhorší noční můra. Prohlížela si mě s pohledem, který byl daleko víc hloubavý než rezignovaný, a pak natáhla ruku a potřásla si jí se mnou.

„Vítej do rodiny, Bello.“ Usmála se trochu lítostivě. „Považujeme se za Carlisleovu rozšířenou rodinu, a je mi opravdu líto toho, ehm, nedávného incidentu, kdy jsme se tak nezachovali. Měli jsme tě poznat už dřív. Můžeš nám odpustit?“

„Samozřejmě,“ řekla jsem tiše. „Moc ráda vás poznávám.“

„Cullenovi jsou teď všichni hezky spárovaní. Možná bude příště řada na nás, co, Kate?“ usmála se na blondýnku.

„O tom si nech leda zdát,“ odpověděla Kate a zvedla zlaté oči v sloup. Vzala mou ruku z Tanyiny a jemně ji stiskla. „Vítej, Bello.“

Po Kate mi podala ruku tmavovlasá žena. „Já jsem Carmen, tohle je Eleazar. Máme velikou radost, že tě konečně poznáváme.“

„J-já taky,“ zakoktala jsem.

Tanya se podívala na lidi čekající za ní – Charlieho zástupce Mark a jeho žena. Pozorovali klan z Denali vyvalenýma očima.

„Poznáme se blíž později. Budeme na to mít eony času!“ Tanya se zasmála a pak se i s rodinou posunula dál.

Všechny běžné tradice jsme dodrželi. Oslepily mě blesky z foťáků, když jsme pózovali s nožem nad velkolepým dortem – napadlo mě, že na naši relativně intimní skupinu přátel a členů rodiny je až zbytečně velký. Navzájem jsme se vystřídali i v krmení; nevěřícně jsem sledovala, jak Edward statečně polyká svoje sousto. Pak jsem s netypickou zručností hodila kytici přímo do Angeliných překvapených rukou. Emmett a Jasper řvali smíchy, jak se červenám, zatímco mi Edward stahoval vypůjčený podvazek – který jsem si sklepala skoro až ke kotníku – velmi opatrně zuby. Mrkl na mě a rychlým pohybem ho hodil Miku Newtonovi přímo do tváře.

A když začala hudba, Edward si mě přitáhl do náruče na obvyklý první tanec; šla jsem ochotně, třebaže jsem se tance děsila – zvláště před obecenstvem –, šťastná jenom z toho, že mě drží v náruči. V podstatě tančil sám, já jsem se jen bezpracně nadnášela v záři baldachýnu světel a jasných blesků foťáků.

„Líbí se vám slavnost, paní Cullenová?“ zašeptal mi do ucha.

Zasmála jsem se. „Bude chvilku trvat, než si na to zvyknu.“

„Máme dost času,“ připomněl mi jásavým hlasem, sklonil hlavu a začal mě při tanci líbat. Fotoaparáty zuřivě cvakaly.

Hudba se změnila a Edwardovi poklepal na rameno Charlie.

Tančit s Charliem nebylo zdaleka tak snadné. Nebyl o nic lepší tanečník než já, takže jsme se jen opatrně pohupovali ze strany na stranu v sevřené čtvercové formaci. Edward a Esmé kolem nás vířili jako Fred Astaire a Ginger Rogersová.

„Budeš mi doma chybět, Bello. Už teď jsem osamělý.“

Stáhlo se mi hrdlo, ale pokusila jsem se obrátit jeho slova v žert. „Připadám si děsná, že jsem tě tam mohla nechat samotného, vždyť si budeš muset i vařit – to je prakticky jako zanedbání povinné péče. Mohl bys mě zavřít.“

Zakřenil se. „To jídlo asi přežiju. Hlavně mi zavolej, vždycky když to půjde.“

„Slibuju.“

Zdálo se mi, že jsem tančila snad s každým. Bylo pěkné vidět všechny své staré přátele, ale už jsem nade všechno chtěla být sama s Edwardem. Byla jsem šťastná, když si pro mě nakonec přišel, jen půl minuty po začátku nového tance.

„Mike asi nikdy nebude tvůj favorit, co?“ poznamenala jsem, když mě od něj Edward v tanci unášel.

„Ne, dokud budu muset poslouchat jeho myšlenky. Má štěstí, že jsem ho nevykopl. Nebo něco horšího.“

„Jo, jasně.“

„Viděla ses vůbec v zrcadle?“

„Hm. No, asi neviděla. Proč?“

„Protože si vůbec neuvědomuješ, jak strašně ti to dneska sluší, jak jsi neskutečně krásná. Nepřekvapuje mě, že se Mike neubrání nevhodným myšlenkám na vdanou paní. To mě Alice tedy zklamala, když se nepostarala o to, aby ses na sebe podívala do zrcadla.“

„Když ty nejsi nestranný pozorovatel, víš.“

Vzdychl, zastavil se a natočil mě tak, abych stála čelem k domu. Skleněná stěna odrážela celou slavnost jako dlouhé zrcadlo. Edward ukázal na pár v zrcadle přímo proti nám.

„Tak já nejsem nestranný pozorovatel, jo?“

Dívala jsem se na Edwardův odraz – dokonalý duplikát jeho dokonalého obličeje – s tmavovlasou krasavicí po boku. Její pleť byla smetanová a růžová, oči, orámované hustými řasami, měla rozšířené vzrušením. Úzký živůtek třpytivých bílých šatů se jemně rozšiřoval do sukně s vlečkou jako obrácený květ kaly, střižený tak dovedně, že její tělo vypadalo elegantně a půvabně – alespoň dokud se nehýbalo.

Než jsem mohla mrknout a přinutit tu krásku, aby se do mě vrátila, Edward najednou ztuhl a automaticky se otočil opačným směrem, jako by ho někdo zavolal jménem.

„No ne!“ řekl. Obočí se mu na okamžik svraštilo a pak se stejně rychle vyhladilo.

Najednou se zářivě usmíval.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Nečekaný svatební dar.“

„Cože?“

Neodpověděl; dali jsme se zase do tance, ale kroužil se mnou opačným směrem, než kam jsme měli původně namířeno, z dosahu světel do hlubokého příkrovu noci, která osvětlený taneční parket obklopovala.

Nezastavil se, dokud jsme se nedostali do stínu jednoho z velkých cedrů. Pak se zadíval do místa, kde byla největší tma.

„Děkuju,“ poděkoval do tmy. „Je to od tebe moc… laskavé.“

„Laskavost je moje druhý jméno,“ odpověděl z černé noci známý chraplavý hlas. „Můžu se přidat?“

Ruka mi vylétla ke krku, a kdyby mě Edward nedržel, asi bych upadla.

„Jacobe!“ vydala jsem ze sebe, jakmile jsem zase mohla dýchat. „Jacobe!“

„Ahojky, Bells.“

Udělala jsem pár vrávoravých kroků za zvukem jeho hlasu. Edward mě pevně svíral pod loktem, dokud mě ve tmě nezachytil druhý pár silných rukou. Teplá Jacobova kůže mě pálila přes tenké saténové šaty, když si mě přitáhl blíž. Nesnažil se tančit; jenom mě objímal, zatímco já jsem měla obličej zabořený do jeho prsou. Sklonil se a přitiskl si tvář na temeno mé hlavy.

„Rosalie by mi neodpustila, kdybych ji oficiálně neprovedl po parketu,“ zašeptal Edward a já jsem pochopila, že jde pryč, a dává mi tak svůj vlastní dar – tuto chvíli s Jacobem.

„Ach, Jacobe.“ Rozplakala jsem se a přes slzy jsem nedokázala pořádně mluvit. „Děkuju ti.“

„Přestaň bulit, Bello. Zničíš si šaty. Jsem to jenom já.“

„Jenom? Ach, Jaku! Všechno je teď dokonalé.“

Odfrkl si. „Jo – slavnost může začít. Svědek je konečně tady.“

„Teď je tu každý, koho mám ráda.“

Cítila jsem, jak mi rty přejel přes vlasy. „Promiň, že jsem se opozdil, holčičko.“

„Jsem tak ráda, že jsi přišel!“

„V to jsem doufal.“

Podívala jsem se k hostům, ale přes tanečníky jsem neviděla na místo, kde jsem naposledy spatřila Jacobova otce. Nevěděla jsem, jestli zůstal. „Ví Billy, že jsi tady?“ Jakmile jsem se zeptala, věděla jsem, že určitě ano – jedině tak se dal vysvětlit ten jeho radostný výraz předtím.

„Jsem si jistej, že mu to Sam řekl. Půjdu ho pozdravit, až… až skončí slavnost.“

„Bude mít radost, že jsi doma.“

Jacob se trochu odtáhl a napřímil. Jednu ruku mi položil těsně pod pas a druhou uchopil moji pravačku. Přitiskl si naše ruce na prsa; pod dlaní jsem cítila, jak mu tluče srdce, a pochopila jsem, že tam tu ruku nedal jen tak náhodou.

„Nevím, jestli dostanu víc než jenom tenhle jeden tanec,“ řekl a začal mě pomalu postrkovat do kroužku v rytmu, který neodpovídal tempu hudby ozývající se za námi. „Tak bych toho měl co nejlíp využít.“

Pohybovali jsme se do rytmu jeho srdce pod mou dlaní.

„Jsem rád, že jsem přišel,“ řekl Jacob tiše po chvilce. „Nevěřil jsem, že budu rád. Ale je hezký tě vidět… ještě jednou. Není to tak smutný, jak jsem si myslel.“

„Nechci, abys byl smutný.“

„Já vím. A dnes večer jsem nepřišel proto, abych ti dělal výčitky.“

„Ne – jsem hrozně šťastná, že jsi přišel. Je to ten nejlepší dar, jaký jsi mi mohl dát.“

Zasmál se. „To je dobře, protože jsem neměl čas shánět skutečný dárek.“

Moje oči si mezitím uvykly na tmu, takže už jsem mu viděla do tváře, byla výš, než jsem čekala. Je možné, že by stále ještě rostl? Už tak se z původního metru osmdesáti vytáhl aspoň na dva deset. Byla úleva vidět známé rysy po takové době – hluboko posazené oči zastíněné rozcuchaným černým obočím, vysoké lícní kosti, plné rty, ukazující bílé zuby v sarkastickém úsměvu, který odpovídal jeho tónu. Oči měl v koutcích přimhouřené – opatrné; viděla jsem, že se dnes večer snaží být velmi opatrný. Dělal všechno pro to, abych měla radost, a vší silou se držel, aby nedal najevo, kolik ho to stojí.

Nikdy jsem neudělala nic tak dobrého, abych si zasloužila přítele, jako byl Jacob.

„Kdy ses rozhodl, že se vrátíš?“

„Vědomě, nebo podvědomě?“ Zhluboka se nadechl, než odpověděl na svou vlastní otázku. „Já vážně nevím. Nějakou dobu už jsem se potuloval tímhle směrem, asi proto, že jsem měl namířeno sem. Ale až dneska ráno jsem doopravdy začal utíkat. Nevěděl jsem, jestli to stihnu.“ Zasmál se. „Nevěřila bys, jakej je to divnej pocit – chodit zase po dvou. A oblečení! Je to absurdní, připadat si divně, že jsem oblečenej. Zaskočilo mě to. Úplně jsem si odvyk bejt člověkem.“

Otáčeli jsme se ve stálém tempu.

„Ale byla by hrozná škoda, kdybych si dneska nechal ujít šanci tě vidět. To mi za tu cestu stálo. Vypadáš neuvěřitelně, Bello. Tak krásně.“

„Alice do mě dneska investovala hodně času. Taky ta tma tomu pomáhá.“

„Pro mě taková tma není, to víš.“

„Jasně.“ Vlkodlačí smysly. Bylo snadné zapomenout všechno, co umí, zdál se tak lidský. Zvláště přímo teď.

„Ostříhal sis vlasy,“ všimla jsem si.

„Jo. Je to tak jednodušší. Říkal jsem si, že využiju toho, že mám zase ruce.“

„Sluší ti to,“ zalhala jsem.

Odfrkl. „Jasně. Dělal jsem to sám, rezavejma kuchyňskejma nůžkama.“ Široce se usmál, ale po chvíli jeho úsměv pohasl. Zvážněl. „Jsi šťastná, Bello?“

„Ano.“

„Dobře.“ Cítila jsem, jak pokrčil rameny. „To je asi to hlavní.“

„Jak je tobě, Jacobe? Ale vážně?“

„Je mi dobře, Bello, vážně. Nemusíš si už o mě dělat starosti. Můžeš přestat otravovat Setha.“

„Já ho neotravuju jenom kvůli tobě. Mám ho ráda.“

„Je to hodnej kluk. Dělá mi lepší společnost než některý jiný. To ti povídám, kdybych se dokázal zbavit těch hlasů v hlavě, bejt vlkem by bylo dokonalý.“

Zasmála jsem se tomu, jak to vyznělo. „Jo, to já tu svou hlavu taky nedokážu přimět, aby sklapla.“

„V tvým případě by to znamenalo, že jsi blázen. I když to já o tobě už dávno vím,“ utahoval si ze mě.

„Dík.“

„Bejt blázen je asi jednodušší než sdílet myšlenky s celou smečkou. Hlasy, který slyšíš, protože jsi blázen, na tebe nemůžou poslat žádnej dozor.“

„Co?“

„Sam je někde tady v lese. A pár dalších s ním. Pro všechny případy, víš.“

„Pro jaké případy?“

„No kdybych se třeba neudržel, nebo něco takovýho. Pro případ, že bych se rozhodl rozprášit slavnost.“ Vrhl na mě rychlý úsměv, ta představa se mu asi líbila. „Ale já jsem ti nepřišel pokazit svatbu, Bello. Přišel jsem…“ Odmlčel se.

„Aby byla dokonalá.“

„To máš trochu vysoký nároky.“

„Ještě štěstí, že ty jsi tak vysoký.“

Zasténal nad mým špatným vtipem a pak vzdychl. „Přišel jsem, abych se zachoval jako tvůj přítel. Tvůj nejlepší přítel, ještě jednou, naposledy.“

„Sam by ti měl víc důvěřovat.“

„No, možná jsem jenom vztahovačnej. Možná by tu byli stejně, aby dohlídli na Setha. Je tady přece jen hodně upírů. Seth to nebere tak vážně, jak by měl.“

„Seth ví, že mu nic nehrozí. Rozumí Cullenovým lépe než Sam.“

„Jasně, jasně,“ usmiřoval se honem Jacob, než mohla vypuknout hádka.

Bylo zvláštní, že se choval diplomaticky.

„Nezlob se na mě kvůli těm hlasům,“ omlouvala jsem se. „Škoda, že to neumím zařídit líp.“ V tolika ohledech.

„Není to tak zlý. Jenom jsem si chtěl maličko postěžovat.“

„Jsi… šťastný?“

„Skoro. Ale už dost o mně. Dneska jsi tu hvězda ty.“ Zachechtal se. „Vsadím se, že si to užíváš. Bejt středem pozornosti.“

„Jo. Nemůžu se nabažit.“

Zasmál se a pak se mi zahleděl přes hlavu. Našpulil rty a sledoval třpytný lesk oslavy, půvabný rej tanečníků, třepotavé okvětní plátky padající z girland; dívala jsem se s ním. Z tohoto tmavého tichého místa se to všechno zdálo tak vzdálené. Skoro jako pozorovat bílé vločky vířící ve skleněném sněžítku.

„To se jim musí nechat,“ řekl uznale. „Párty teda uspořádat uměj.“

„Alice je jako přírodní živel, nedá se zastavit.“

Vzdychl. „Písnička skončila. Myslíš, že mám šanci ještě na jednu? Nebo žádám příliš?“

Stiskla jsem mu dlaň. „Můžeš mít tolik tanců, kolik chceš.“

Zasmál se. „To by bylo zajímavý. Myslím, že se spokojím se dvěma. Nechci, aby začaly řeči.“

Znovu jsme začali pomalu kroužit.

„Člověk by si myslel, že už bych měl bejt na loučení s tebou zvyklej,“ zašeptal.

Snažila jsem se spolknout knedlík v krku, ale nedařilo se mi to.

Jacob se na mě podíval a zamračil se. Přejel mi prsty po tváři a pochytal slzy.

„Od tebe se dneska nečeká, že budeš brečet, Bello.“

„Na svatbách brečí všichni,“ řekla jsem chraptivě.

„Tohle jsi chtěla, že jo?“

„Jo.“

„Tak se usmívej.“

Pokusila jsem se. Zasmál se mému úšklebku.

„Budu se snažit takhle si tě zapamatovat. Předstírat, že…“

„Že co? Že jsem umřela?“

Zaťal zuby. Bojoval sám se sebou – se svým rozhodnutím pojmout svou přítomnost tady jako dar, ne jako odsouzení. Dovedla jsem uhodnout, co chce říct.

„Ne,“ odpověděl nakonec. „Ale v duchu tě budu vždycky vidět takhle. Růžový tváře. Tlukoucí srdce. Obě nohy levý. A tak.“

Schválně jsem mu dupla na nohu, jak nejsilněji jsem uměla.

Usmál se. „Tohle je moje holka.“

Chtěl ještě pokračovat, ale pak rychle sklapl. Zase bojoval sám se sebou, skřípal zuby, aby neřekl něco, čeho by pak litoval.

Můj vztah s Jacobem býval tak snadný. Přirozený jako dýchání. Ale od té doby, co se mi Edward vrátil zpátky do života, v něm bylo neustálé napětí. Protože v Jacobových očích tím, že jsem si vybrala Edwarda, jsem si zvolila osud, který je horší než smrt, nebo alespoň stejný.

„O co jde, Jaku? Tak to prostě řekni. Můžeš mi říct cokoli.“

„Já – já… nemám ti co říct.“

„Ale prosím tě. Vyklop to.“

„Je to pravda. Není to… já – mám otázku. Chci, abys něco pověděla ty mně.“

„Tak se ptej.“

Ještě chviličku se přemáhal a pak hlasitě vydechl. „Neměl bych se ptát. Je to jedno. Jsem jenom morbidně zvědavej.“

Protože jsem ho tak dobře znala, pochopila jsem.

„Nebude to dnes v noci, Jacobe,“ zašeptala jsem.

Jacob byl ještě posedlejší mým lidstvím než Edward. Cenil si každého úderu mého srdce, protože věděl, že jsou spočítané.

„Ach tak,“ řekl a snažil se zakrýt svou úlevu. „Ach tak.“

Začali hrát novou píseň, ale on si tentokrát změny nevšiml.

„Kdy?“ zašeptal.

„Ještě nevím jistě. Možná za týden, za dva.“

Jeho hlas se změnil, nabral defenzivní, výsměšný podtón. „Co tě drží?“

„Prostě jsem nechtěla strávit líbánky v bolestných křečích.“

„A jak je chceš teda strávit? Budete hrát dámu? Ha ha.“

„Fakt legrační.“

„Dělám si srandu, Bells. Ale vážně, já to nechápu. Nemůžeš mít s upírem skutečný líbánky, tak proč chodíš kolem horký kaše? Nazývej věci pravými jmény. Není to poprvé, co jsi to odložila. Což je ovšem dobře,“ dodal najednou upřímně. „Za to se nemusíš stydět.“

„Já nic neodkládám,“ odsekla jsem. „A ano, můžu mít skutečné líbánky! Můžu dělat, co chci! Nech mě!“

Naše pomalé kroužení okamžitě ustalo. Napadlo mě, jestli si konečně všiml, že se změnila hudba, a honem jsem přemítala, jak se z té drobné roztržky dostat, než se se mnou rozloučí. Neměli bychom se loučit s takovou.

A pak najednou vykulil oči ve zvláštní zmatené hrůze.

„Cože?“ zalapal po dechu. „Co jsi to řekla?“

„O čem…? Jaku? Co se děje?“

„Jak jsi to myslela? Mít skutečný líbánky? Dokud budeš ještě člověk? Děláš si legraci? To je hloupej vtip, Bello!“

Rozzlobeně jsem se na něj dívala. „Řekla jsem, abys mi dal pokoj, Jaku. Do tohohle ti ale vůbec nic není. Neměla bych… neměli bychom se o tom bavit. Je to soukromá –“

Popadl mě za paže a křečovitě mě stiskl dlouhými prsty.

„Au, Jaku! Pusť!“

Zatřásl se mnou.

„Bello! Přišla jsi o rozum? Přece nemůžeš být tak hloupá! Řekni, že si děláš legraci!“

Znovu se mnou zatřásl. Jeho ruce mě svíraly jako ve svěráku, a jak se chvěly, vysílaly mi vibrace hluboko do kostí.

„Jaku – přestaň!“

Náš temný koutek byl najednou plný lidí.

„Dej z ní ty ruce pryč!“ Edwardův hlas byl studený jako led, ostrý jako žiletky.

Za Jacobem se v temné noci ozvalo tiché zavrčení, a pak další, které přehlušilo to první.

„Jaku, brácho, jdi od toho,“ slyšela jsem, jak ho nabádá Seth Clearwater. „Tohle nevyhraješ.“

Jacob zůstával stát jako přimrazený, vykulené oči plné děsu.

„Ublížíš jí,“ zašeptal Seth. „Pusť ji.“

„Hned!“ zavrčel Edward.

Jacob spustil paže podél těla, a jak se mi krev nahrnula zpátky do uvolněných žil, skoro mě to bolelo. Než jsem si mohla uvědomit víc, studené ruce nahradily ty horké a vzduch kolem mě najednou zasvištěl.

Zamrkala jsem a stála zase dva metry od místa, kde jsem byla předtím. Edward se přede mnou hrozivě vztyčil. Mezi ním a Jacobem čekali připravení dva ohromní vlci, ale nepřipadali mi agresivní. Spíš jako kdyby se snažili zabránit bitce.

A Seth – rozpustilý, patnáctiletý Seth – pevně objímal dlouhými pažemi Jacobovo roztřesené tělo a tahal ho pryč. Kdyby se Jacob proměnil, když je Seth tak blízko…

„No tak, Jaku. Jdeme.“

„Zabiju tě,“ zavolal Jacob, a hlas měl tak přiškrcený vztekem, že byl tichý jako šepot. Jeho oči, upřené na Edwarda, žhnuly zuřivostí. „Já sám tě zabiju! Udělám to hned!“ Neovladatelně se zachvěl.

Největší vlk, ten černý, ostře zavrčel.

„Sethe, jdi z cesty,“ zasyčel Edward.

Seth znovu zatahal Jacoba. Jacob byl hněvem tak vyvedený z míry, že se Sethovi povedlo posunout ho o pár kroků zpátky. „Nedělej to, Jaku. Pojď pryč. No tak.“

Sam – ten větší vlk, ten černý – se pak k Sethovi přidal. Položil masivní hlavu Jacobovi na hrudník a postrkoval ho.

Ti tři – tahající Seth, roztřesený Jake a postrkující Sam – rychle zmizeli ve tmě.

Ten druhý vlk se díval za nimi. V tom slabém světle jsem si nebyla jistá barvou jeho kožichu – snad čokoládově hnědá? Že by to byl Quil?

„Omlouvám se,“ zašeptala jsem k vlkovi.

„Už je to v pořádku, Bello,“ zamumlal Edward.

Vlk se podíval na Edwarda. Jeho pohled nebyl přátelský. Edward mu chladně přikývl. Vlk zafuněl, otočil se a zmizel za ostatními.

„To bychom měli,“ řekl si Edward pro sebe a pak se podíval na mě. „Vraťme se zpátky.“

„Ale Jake –“

„Sam už se o něj postará. Je pryč.“

„Edwarde, je mi to tak líto. Byla jsem hloupá –“

„Neudělala jsi nic špatného –“

„Já mám tak nevymáchanou pusu! Proč jsem… Neměla jsem se před ním tak hloupě prořeknout. Co jsem si myslela?“

„Neboj.“ Dotkl se mého obličeje. „Musíme se vrátit na oslavu, než si někdo všimne, že tam chybíme.“

Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsem se znovu zorientovat. Než si někdo všimne? Copak to někomu mohlo uniknout?

Ale když jsem se nad tím zamyslela, došlo mi, že konfrontace, která mi v duchu připadala tak katastrofická, mohla tady ve tmě působit jen jako tichá krátká výměna názorů.

„Dej mi dvě vteřiny,“ zaprosila jsem.

V hlavě jsem měla chaos z té paniky a bolesti, ale na tom teď nezáleželo – hlavně aby to na mně nebylo poznat. Věděla jsem, že si v novém životě budu muset osvojit umění předvádět dobré divadýlko.

„Co moje šaty?“

„Vypadáš skvěle. Nezkřivil ti ani vlásek.“

Dvakrát jsem se zhluboka nadechla. „Dobře. Jdeme.“

Objal mě pažemi a vedl mě zpátky do světla. Když jsme prošli pod blikotavými žárovičkami, zatočil mě něžně na tanečním parketu. Splynuli jsme s ostatními tanečníky, jako kdyby nás v tanci nikdo nevyrušil.

Rozhlédla jsem se po ostatních hostech, ale nikdo se netvářil šokovaně nebo vyděšeně. Jenom ty nejbledší obličeje prozrazovaly jisté známky napětí, které však uměly dobře skrývat. Jasper a Emmett stáli na kraji parketu vedle sebe, takže jsem pochopila, že se během té roztržky drželi někde poblíž.

„Nejsi –“

„Jsem v pořádku,“ ujistila jsem ho. „Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala. Co to se mnou je?“

„S tebou nic není.“

Měla jsem takovou radost, že Jacoba vidím. Věděla jsem, jaká je to pro něj oběť. A pak jsem to pokazila, obrátila jsem jeho dar v katastrofu. Měli by mě dát do karantény.

Ale tahle moje pitomost už dnes večer nic dalšího nepokazí. Zametu ji pod koberec, zastrčím do šuplíku a zamknu a budu se tím zabývat později. Na výčitky budu mít spoustu času, a teď to stejně nijak nenapravím.

„Je to pryč,“ řekla jsem. „Už na to dneska večer nebudeme myslet.“

Čekala jsem Edwardův rychlý souhlas, ale on mlčel.

„Edwarde?“

Zavřel oči a opřel si mi čelo o čelo. „Jacob má pravdu,“ zašeptal. „Co si to myslím?“

„Nemá.“ Snažila jsem se tvářit nevzrušeně před pozornými pohledy přátel. „Jacob je příliš spoutaný předsudky, aby tomu rozuměl.“

Něco tiše zamumlal, znělo to jako „měl jsem se nechat zabít, že jsem jen pomyslel…“

„Přestaň,“ okřikla jsem ho rozzuřeně. Vzala jsem mu obličej do dlaní a čekala, dokud neotevře oči. „Ty a já. To je jediná věc, na které záleží. Jediná věc, na kterou teď máš dovoleno myslet. Slyšíš mě?“

„Ano,“ vzdychl.

„Zapomeň na to, že Jacob přišel.“ Já jsem to dokázala. Já to dokážu. „Kvůli mně. Slib mi, že už to necháš plavat.“

Díval se mi chvilku do očí, než odpověděl. „Slibuju.“

„Děkuju. Edwarde, já se nebojím.“

„Já ano,“ zašeptal.

„Neboj.“ Zhluboka jsem se nadechla a usmála se. „Mimochodem, miluju tě.“

Na oplátku se malinko pousmál. „Proto jsme tady.“

„Uzurpuješ si nevěstu,“ postěžoval si Emmett, který se objevil Edwardovi za ramenem. „Dovol, ať si zatancuju s novou sestřičkou. Tohle může být moje poslední šance přimět ji, aby se červenala.“ Hlučně se zasmál, jeho z dobré nálady nevyvedla ani sebevážnější situace.

Ukázalo se, že jsem si vlastně nezatančila ještě se spoustou lidí, takže jsem měla výbornou příležitost dát se dohromady a uklidnit se. Když si pro mě Edward zase přišel, byl už Jacobův šuplík pěkně pevně zavřený. Když kolem mě Edward ovinul paže, vydolovala jsem v sobě svou původní radost a jistotu, že dnes večer je všechno v mém životě na správném místě. Usmála jsem se a položila mu hlavu na prsa. Sevřel mě pevněji.

„Na tohle bych si dokázala zvyknout,“ řekla jsem.

„Nepovídej, že jsi překonala svou nechuť k tanci?“

„Tanec není tak hrozný – s tebou. Ale myslela jsem spíš na tohle,“ a přitiskla jsem se k němu ještě těsněji – „že se tě nikdy nebudu muset pustit.“

„Nikdy,“ ujistil mě a sklonil se, aby mě políbil.

Byl to vážný polibek – intenzivní, pomalý, ale čím dál hlubší…

Skoro bych zapomněla, kde jsem, když jsem uslyšela, jak na mě Alice volá: „Bello! Je čas!“

Trochu jsem se na svou novou sestru zlobila, že nás ruší v takovou chvíli.

Edward si jí nevšímal, drtil mi ústa svými rty, stále vášnivěji. Srdce se mi rozběhlo jako o závod a dlaně mi vlhce klouzaly po jeho mramorovém krku.

„Chcete zmeškat letadlo?“ kárala nás Alice, která najednou stála přímo vedle mě. „To tedy budou úžasné líbánky, až budete na letišti sedět na kufrech a čekat na další letadlo, to vám povím.“

Edward pootočil tvář a zašeptal: „Jdi pryč, Alice,“ a pak znovu přitiskl své rty na mé.

„Bello, to chceš jít v těchhle šatech do letadla?“ nedala se odbýt.

Poslouchala jsem ji sotva na půl ucha. V tu chvíli mi to prostě bylo jedno.

Alice tiše zaúpěla. „Řeknu jí, kam ji vezeš, Edwarde. Vážně to udělám.“

Ztuhl. Pak zvedl hlavu a hněvivě se na svou oblíbenou sestru podíval. „Na to, jak jsi mrňavá, jsi děsně otravná.“

„Nevybírala jsem nejlepší šaty na svatební cestu, aby zůstaly ležet doma,“ odsekla a vzala mě za ruku. „Pojď se mnou, Bello.“

Škubla jsem ji za ruku a stoupla si na špičky, abych ho mohla ještě jednou políbit. Zatahala mě netrpělivě za paži a vlekla mě od něj. Ozvalo se několik uchichtnutí od přihlížejících hostů. Tak jsem to vzdala a nechala se vést do prázdného domu.

Vypadala naštvaně.

„Promiň, Alice,“ omlouvala jsem se.

„Tobě vinu nedávám, Bello.“ Vzdychla. „Asi to neděláš naschvál.“

Zasmála jsem se jejímu zmučenému výrazu a ona se zamračila.

„Díky, Alice. Byla to ta nejkrásnější svatba, jakou kdy kdo měl,“ děkovala jsem jí upřímně. „Všechno bylo naprosto přesné. Jsi ta nejlepší, nejchytřejší, nejtalentovanější sestra na celém světě.“

To ji obměkčilo; široce se na mě usmála. „Jsem ráda, že se ti to líbilo.“

Nahoře už čekaly Renée a Esmé. Všechny tři mi rychle pomohly svléknout šaty a obléknout Alicin sytě modrý komplet na svatební cestu. Byla jsem vděčná, že mi některá z nich vytáhla z vlasů sponky a nechala mi vlasy rozpuštěné, hezky vlnité, a ušetřila mi tak pozdější bolení hlavy. Mamince celou tu dobu bez ustání tekly slzy.

„Zavolám ti, až budu vědět, kam jedeme,“ slíbila jsem jí a objala ji na rozloučenou. Věděla jsem, že tajemství s líbánkami ji asi dohání k šílenství; moje matka nenáviděla tajemství, pokud do nich nebyla zasvěcena.

„Povím ti to, jen co odjede,“ ujistila ji Alice a usmála se, když jsem se zatvářila dotčeně. Taková nespravedlnost, dozvědět se to jako poslední.

„Musíte nás s Philem brzy, brzičko navštívit. Je řada na vás, abyste vyrazili k nám na jih – zase jednou vidět slunce,“ nabádala mě Renée.

„Dneska nepršelo,“ připomněla jsem jí a vyhnula se tak slibům.

„To je zázrak.“

„Všechno je připraveno,“ prohlásila Alice. „Kufry máte v autě – Jasper ho pak přiveze.“ Táhla mě zpátky ke schodům v závěsu s Renée, která mě ještě naposledy objímala.

„Mám tě ráda, mami,“ zašeptala jsem, když jsme scházely dolů. „Jsem tak ráda, že máš Phila. Mějte se tu hezky.“

„Taky tě mám ráda, Bello, miláčku.“

„Sbohem, mami. Mám tě ráda,“ zopakovala jsem s hrdlem staženým.

Edward čekal pod schody. Vzala jsem ho za ruku, ale ještě jsem se vyklonila a rozhlédla se po hloučku, který čekal, aby nám zamával na cestu.

„Tati?“ zeptala jsem se a hledala ho očima.

„Tudy,“ zašeptal Edward. Protáhl mě hloučkem; hosté nám ustupovali z cesty. Našli jsme Charlieho, jak se rozpačitě opírá o stěnu za všemi ostatními. Vypadal, jako kdyby se schovával. Červené kruhy kolem jeho očí vysvětlovaly proč.

„Ach, tati!“

Objala jsem ho kolem pasu, a zase mi začaly téct slzy – dnes večer jsem tolik plakala. Poplácával mě po zádech.

„No tak, no tak, nechceš přece zmeškat letadlo.“

Bylo těžké mluvit s Charliem o lásce – v tom jsme se jeden druhému podobali, převáděli jsme řeč na triviální věci, abychom se vyhnuli trapným výlevům emocí. Ale teď na rozpaky nebyl čas.

„Mám tě ráda navždycky, tati,“ řekla jsem mu. „Nezapomeň na to.“

„Ty na to taky nezapomeň, Bells. Vždycky jsem měl a vždycky budu mít.“

Políbila jsem ho na tvář ve stejnou chvíli jako on mě.

„Zavolej mi,“ řekl.

„Brzy,“ slíbila jsem a věděla, že víc prostě slíbit nemůžu. Jenom telefonát. Moji rodiče už mě nikdy nesmí spatřit; budu příliš jiná a mnohem, mnohem nebezpečnější.

„Tak už běž. Ať vám to neuletí.“

Hosté nám udělali znovu uličku. Edward si mě přitáhl těsně k boku, jak jsme odcházeli.

„Jsi připravená?“ zeptal se.

„Jsem,“ odpověděla jsem a věděla, že je to pravda.

Všichni tleskali, když mě Edward políbil ve dveřích. Pak jsme se rozběhli k autu, protože na nás začaly dopadat spršky rýže. Většina šla mimo, ale někdo, asi Emmett, házel s neuvěřitelnou přesností, a já jsem dostala mnoho zásahů zrníčky, která se odrazila Edwardovi od zad.

Auto bylo ozdobené dalšími květinami, které se táhly po celé jeho délce, a dlouhými stuhami, na nichž byl k nárazníku přivázaný tucet bot – od předních návrhářů, zbrusu nových, samozřejmě.

Při nastupování mě Edward chránil před rýží, a jakmile byl uvnitř, vyrazili jsme. Mávala jsem z okýnka a volala „mám vás ráda“ na zápraží, odkud mi mávaly moje rodiny.

Poslední pohled patřil mým rodičům. Phil měl obě paže něžně ovinuté kolem Renée. Ona měla jednu paži pevně kolem jeho pasu, ale volnou rukou se natáhla a objala i Charlieho. Tolik různých podob lásky, zachycených harmonicky vedle sebe v tomto jediném okamžiku. Dávalo mi to velkou naději do budoucna.

Edward mi stiskl ruku.

„Miluju tě,“ řekl.

Opřela jsem si hlavu o jeho paži. „Proto jsme tady,“ zopakovala jsem jeho slova.

Políbil mě do vlasů.

Jak jsme zabočovali na černou silnici a Edward pořádně šlápl na plyn, uslyšela jsem přes předení motoru hluk, který se ozýval z lesa za námi. Jestli jsem ho slyšela já, pak on určitě taky. Ale mlčel, a ten zvuk se pomalu ztratil v dálce. Taky jsem mlčela.

Pronikavé, srdceryvné vytí sláblo a pak úplně zaniklo.

5. OSTROV ESMÉ

„Houston?“ zeptala jsem se se zvednutým obočím, když jsme přišli ke gatu v Seattlu.

„Jenom mezipřistání,“ uklidňoval mě Edward s úsměvem.

Měla jsem pocit, že jsem sotva usnula, a už mě zase budil. Byla jsem groggy, když mě protahoval terminály, a snažila jsem se nezapomenout, že musím po každém mrknutí znovu otevřít oči. Trvalo mi několik minut, než jsem zase začala vnímat dění kolem sebe, když jsme se zastavili u pultu pro mezinárodní lety, aby nás odbavili k dalšímu letu.

„Rio de Janeiro?“ zeptala jsem se o něco neklidněji.

„Další zastávka,“ sdělil mi.

Let do Jižní Ameriky byl dlouhý, ale pohodlný díky širokým sedadlům první třídy a Edwardovým pažím, které mě celou dobu objímaly. Prospala jsem se a vzbudila se neobvykle čilá, právě když jsme krouživým pohybem sedali na ranvej. Paprsky zapadajícího slunce se šikmo opíraly do okének letadla.

Na letišti jsme nezůstali čekat na další let, jak jsem si myslela. Místo toho jsme si vzali taxi a projížděli temnými, rušnými ulicemi Ria. Neschopná porozumět jediné slovo z Edwardových portugalských pokynů řidiči jsem usoudila, že jedeme přespat do hotelu, než se zase vydáme na cestu. Když jsem na to pomyslela, sevřelo mi žaludek ostré hryzáni, které se nápadně podobalo trémě. Taxi pokračovalo hemžícími se davy, až doprava trochu prořídla a my jsme se začali přibližovat k nejzápadnější hranici města, vedoucí k oceánu.

Zastavili jsme v loděnici.

Edward mě vedl kolem dlouhé řady bílých jachet kotvících podél mola. Byla černá noc. Loď, u níž se zastavil, byla menší než ostatní, štíhlejší, zjevně postavená spíš pro rychlou jízdu než pro velké pohodlí. Přesto vypadala luxusněji a půvabněji než ostatní. Edward zlehka skočil dovnitř, třebaže měl v rukou těžká zavazadla. Pustil kufry na palubu a otočil se, aby mi opatrně pomohl přes okraj.

Mlčky jsem sledovala, jak připravuje loď k vyplutí, překvapená jeho zručností a zjevnými zkušenostmi, protože o zálibě v jachtaření se mi nikdy předtím nezmínil. Ovšem on byl prostě dobrý ve všem.

Když jsme vypluli východním směrem na otevřené moře, prošla jsem si v duchu základy zeměpisu. Pokud jsem si pamatovala, na východ od Brazílie toho moc není… dokud se nedostanete do Afriky.

Ale Edward ujížděl rychle vpřed, zatímco světla Ria za námi pohasínala a nakonec úplně zmizela. Jeho tvář opanoval známý radostný úsměv vyvolaný stupňující se rychlostí. Loď se nořila do vln a na mě dopadaly spršky mořské vody.

Zvědavost, kterou jsem tak dlouho přemáhala, nade mnou nakonec zvítězila.

„Pojedeme ještě daleko?“ zeptala jsem se.

Nestávalo se, že by zapomněl, že jsem člověk, ale napadlo mě, jestli nemá v plánu strávit nějakou dobu na moři.

„Ještě asi tak půl hodiny.“ Podíval se mi na ruce, kterými jsem křečovitě svírala sedadlo, a usmál se.

No dobře, pomyslela jsem si. Koneckonců, je to upír. Možná jedeme do Atlantidy.

O dvacet minut později zavolal přes řev motoru moje jméno.

„Bello, koukni tamhle.“ Ukázal přímo před sebe.

Zpočátku jsem rozeznala jenom tmu a bílý odraz měsíce na vodě. Ale když jsem se pozorně zadívala do míst, kam ukazoval, objevila jsem nízký černý obrys, který se zakusoval do záře měsíčního svitu na vlnách. Když jsem přimhouřila oči, spatřila jsem tu siluetu lépe. Rozrostla se do nízkého nepravidelného trojúhelníku, s jednou stranou delší, svažující se do vln pozvolněji. Přijeli jsme blíž a já jsem viděla, že je ten obrys jakoby roztřepený a v lehkém vánku se naklání.

A když jsem pak pořádně zaostřila, začaly mi všechny ty kousky dohromady dávat smysl: před námi z vody vyrostl ostrůvek, mávající palmovými ratolestmi, s pláží bledě zářící ve světle měsíce.

„Kde to jsme?“ zašeptala jsem udiveně, zatímco Edward změnil kurz a zamířil k severní straně ostrova.

Slyšel mě i přes hluk motoru a roztáhl ústa do širokého úsměvu, až mu v měsíčním světle zasvítily zuby.

„Tohle je ostrov Esmé.“

Loď výrazně zpomalila a přesně dosedla na místo u krátkého mola postaveného z dřevěných prken, vybělených měsícem. Motor ustal a ticho, které následovalo, bylo hluboké. Nebylo slyšet nic než vlny pleskající zlehka o člun a šumění větříku v palmách. Vzduch byl teplý, vlhký a voňavý – jako pára, která zůstane po horké sprše.

„Ostrov Esmé?“ Mluvila jsem tiše, ale stejně mi hlas v té tiché noci zněl příliš silně.

„Dar od Carlislea – Esmé nám nabídla, že si ho můžeme vypůjčit.“

Dar. Kdo dává ostrov jako dar? Zamračila jsem se. Dosud mi nedošlo, že se Edward svou neskutečnou štědrost měl od koho naučit.

Postavil kufry na molo a pak se otočil zpátky a s oslnivým úsměvem se natáhl pro mě. Místo aby mě vzal za ruku, zvedl si mě do náruče.

„Neměl bys s tímhle počkat až přes práh?“ zeptala jsem se udýchaně, zatímco on zlehka vyskočil z lodi.

Zakřenil se. „Jsem prostě důkladnost sama.“

Popadl rukojeti obou velkých lodních kufrů do jedné ruky, druhou si mě tiskl na prsa, a nesl mě po molu na bledou pískovou pěšinu, která vedla temnou vegetací.

Chvilku v té džungli byla jen tma jako v pytli, ale pak jsem před námi spatřila teplé světlo. Rázem mi došlo, že vychází z domu – dva jasné pravidelné čtverce byla široká okna rámující vstupní dveře – a hned na mě zase zaútočila tréma, silněji než předtím, horší, než když jsem si myslela, že máme namířeno do hotelu.

Srdce mi slyšitelně bušilo do žeber a dech jako by se mi v krku zadrhával. Cítila jsem na tváři Edwardův pohled, ale za nic na světě bych se mu teď nekoukla do očí. Zírala jsem přímo před sebe a nic neviděla.

Nezeptal se, na co myslím, což pro něj nebylo typické. Usoudila jsem, že je možná právě tak nervózní, jako jsem najednou byla já.

Postavil kufry na hlubokou verandu, aby otevřel dveře – bylo odemčeno.

Podíval se na mě, počkal, až se mu podívám do očí, a pak překročil práh.

Nesl mě domem a cestou rozsvěcel světla. Ani jsme nedutali. Dům mi na první pohled připadal docela velký na tak malý ostrov, a tak nějak povědomý. Už jsem si zvykla na škálu bledých odstínů na bledém podkladě, kterou měli Cullenovi rádi; připadalo mi to tu jako u nich doma. Nedokázala jsem se ovšem soustředit na žádné podrobnosti. Divoké tepání pulzu v uších mi všechno trochu rozmazávalo.

Pak se Edward zastavil a rozsvítil poslední světlo.

Pokoj byl velký a bílý a protější stěna byla téměř celá prosklená – standardní dekor pro mé upíry. Venku jasně svítil měsíc do bílého písku a jen pár metrů od domu se třpytily vlny. Ale toho jsem si skoro nevšimla. Zaměřila jsem se na obrovskou bílou postel uprostřed místnosti, ověšenou vzdouvajícími se oblaky sítí proti komárům.

Edward mě postavil na nohy.

„Já… dojdu pro kufry.“

V místnosti bylo příliš teplo a větší dusno než venku v tropické noci. Na zátylku mi vyrazila kapka potu. Udělala jsem pár kroků před sebe, pak jsem natáhla ruku a dotkla se nadýchané moskytiéry. Bůhvíproč jsem cítila potřebu se přesvědčit, že je to všechno skutečné.

Neslyšela jsem Edwarda se vrátit. Najednou mě jeho studený prst pohladil po zátylku a setřel tu kapičku potu.

„Je tady trochu horko,“ řekl omluvně. „Myslel jsem… že to tak bude lepší.“

„Důkladnost sama,“ zamumlala jsem šeptem a on se uchechtl. Jeho smích zněl nervózně, což se mu nepodobalo.

„Snažil jsem se myslet na všechno, co by nám to… usnadnilo,“ přiznal.

Hlasitě jsem polkla, stále jsem se na něj nedokázala podívat. Už měl někdy někdo takovou svatební noc?

Odpověď jsem znala. Ne. Nikdo.

„Napadlo mě,“ řekl Edward pomalu, „jestli… napřed… by ses třeba se mnou nechtěla vykoupat při měsíčku?“ Zhluboka se nadechl a hlas měl uvolněnější, když zase promluvil. „Voda bude velmi teplá. Tahle pláž se ti bude líbit.“

„To zní hezky.“ Hlas se mi zlomil.

„Možná bys teď chtěla chviličku jen pro sebe… Pro člověka to byla dlouhá cesta.“

Prkenně jsem přikývla. Vážně jsem jen slabý člověk; pár minut o samotě mi prospěje.

Přejel mi rty po krku, těsně pod uchem. Krátce se zasmál a jeho studený dech mě pošimral na přehřáté kůži. „Ať vám to netrvá moc dlouho, paní Cullenová.“

Trochu jsem sebou trhla při zvuku svého nového příjmení.

Znovu mi přejel rty po krku až na rameno. „Počkám na tebe ve vodě.“

Přešel k francouzskému oknu, které vedlo přímo na písečnou pláž. Cestou si stáhl košili, hodil ji na podlahu, a pak se protáhl dveřmi do měsíčního světla. Dusný slaný vzduch v místnosti se jeho odchodem rozvířil.

Vzplála mi kůže jako oheň? Musela jsem se podívat, abych se přesvědčila. Ne, nehořela jsem. Alespoň ne viditelně.

Připomněla jsem si, že mám dýchat, a pak jsem vrávorala k obřímu kufru, který Edward otevřel na nízké bílé komodě. Musel být můj, protože moje stará známá taška na toaletní potřeby ležela přímo na vrchu a taky tam byla spousta růžové, ale nepoznávala jsem jediný kus svého oblečení. Jak jsem se prohrabávala úhledně složenými komínky – a hledala něco známého a pohodlného, třeba staré tepláky – zarazilo mě, že je to samá krajka a jemný satén. Prádlo. Nebo spíš prádélko, sexy a s francouzskými visačkami.

Nevěděla jsem jak ani kdy, ale jednoho dne mi za tohle Alice zaplatí.

Vzdala jsem to, šla jsem do koupelny a vykoukla ven dlouhými okny, která vedla na stejnou pláž jako francouzské okno z pokoje. Neviděla jsem ho; říkala jsem si, že bude pod vodou; nepotřeboval se vynořovat a nadechovat jako smrtelník. Nahoře na nebi se měsíc skoro v úplňku skláněl k jedné straně. Písek v jeho světle bíle zářil. Můj pohled upoutal drobný pohyb – přes zakřivený kmen jedné z palem, které lemovaly pláž, byly přehozeny jeho zbývající šaty a pohupovaly se ve vánku.

Kůži mi zase polilo horko.

Párkrát jsem se zhluboka nadechla a pak jsem se vrátila k zrcadlům nad dlouhou řadou pultů. Vypadala jsem přesně jako ten, kdo prospal celý den v letadle. Našla jsem si kartáč a škubavými pohyby rozčesávala zacuchaný účes na zátylku, dokud nebyl hladký a štětiny kartáče plné vlasů. Pečlivě jsem si vyčistila zuby, dvakrát. Pak jsem si opláchla obličej a postříkala si vodou zátylek, abych ho trochu zchladila. Bylo to tak příjemné, že jsem si omyla i paže a nakonec jsem to vzdala a dala si sprchu. Věděla jsem, že je směšné sprchovat se, když se jdu za chvíli koupat, ale potřebovala jsem se uklidnit a horká voda byla spolehlivý způsob, jak toho dosáhnout.

Také oholit si nohy mi připadalo jako docela dobrý nápad.

Když jsem byla hotová, popadla jsem z pultu obrovskou bílou osušku a ovinula si ji pod pažemi kolem těla.

Pak jsem se ocitla před dilematem, které jsem dosud neřešila. Co si mám vzít na sebe? Jasně že ne plavky. A znovu se obléknout se mi zdálo docela hloupé. Na věci, které mi sbalila Alice, jsem nechtěla ani pomyslet.

Dýchání se mi začalo zase zrychlovat a ruce se mi roztřásly – a zklidňující účinky sprchy byly rázem ty tam. Začalo mi být trochu na omdlení, panická ataka nebyla daleko. Posadila jsem se ve velké osušce na studenou dlažbu a sklonila hlavu mezi kolena. Modlila jsem se, aby se nerozhodl jít se po mně podívat, než se stihnu dát dohromady. Dovedla jsem si představit, co by si myslel, kdyby mě tu takhle viděl zmatkovat. Nebylo by pro něj těžké přesvědčit sám sebe, že děláme chybu.

A já jsem se neděsila proto, že bych si myslela, že děláme chybu. Vůbec ne. Děsila jsem se, protože jsem neměla ponětí, jak se to dělá, a bála jsem se vyjít z pokoje a vrhnout se do toho po hlavě. Obzvlášť ve francouzském prádle. Věděla jsem, že na to ještě nejsem připravená.

Jako kdybych měla vyjít na jeviště před tisíce diváků, a neznat text.

Jak to lidé dělají – spolknou všechny své obavy a bezpodmínečně důvěřují tomu druhému navzdory veškeré nedokonalosti a strachu, který mají – bez té naprosté odevzdanosti, které se mi od Edwarda dostávalo? Kdyby tam venku nebyl Edward, kdybych každou buňkou svého těla nevěděla, že mě miluje stejné tak, jako já miluji jeho – bezpodmínečně, neodvolatelně a – buďme upřímní, iracionálně –, nikdy bych nebyla schopná z té podlahy vstát.

Ale byl to Edward tam venku, a tak jsem si pro sebe zašeptala „Nebuď srab“ a vyškrábala jsem se na nohy. Uvázala jsem si osušku pevněji kolem těla a vyšla odhodlaně z koupelny. Kolem kufru plného krajek a velké postele, na které jsem se ani nepodívala. Prošla jsem otevřenými prosklenými dveřmi do písku jemného jako prach.

Všechno bylo černobílé, vyšisované měsíčním světlem. Pomalu jsem kráčela po teplém prachu a zastavila se vedle zakřiveného stromu, u kterého si nechal šaty. Položila jsem ruku na hrubou kůru a zkontrolovala dýchání, abych se ujistila, že je vyrovnané. Nebo dostatečně vyrovnané.

Podívala jsem se přes nízké vlnky, v té tmě úplně černé, a hledala jsem ho.

Nebylo těžké ho najít. Stál zády ke mně, po pás v půlnoční vodě, a díval se nahoru na oválný měsíc. V sinalém světle měsíce byla jeho pokožka dokonale bílá jako písek, jako měsíc sám, a jeho mokré vlasy vypadaly černé jako oceán. Stál bez hnutí, ruce mu spočívaly dlaněmi na hladině; kolem něj se lámaly nízké vlnky, jako by byl z kamene. Dívala jsem se na hladké linie jeho zad, ramenou, paží, krku, jeho dokonalou postavu…

Kůže už mi nehořela náhlým plamenem – oheň teď doutnal pomalu a hluboko ve mně, až pohltil všechny mé rozpaky, mou plachou nejistotu. Bez váhání jsem si nechala osušku sklouznout po těle, přehodila ji přes strom s jeho oblečením a vstoupila do bílého světla; byla jsem v něm také bledá jako sněžný písek.

Neslyšela jsem zvuky svých kroků, když jsem přicházela k vodě, ale Edward asi ano. Neotočil se. Drobné vlnky se mi čeřily u nohou a já jsem viděla, že měl pravdu – voda byla velmi teplá, jako ve vaně. Vstoupila jsem do ní, opatrně našlapujíc po neviditelném mořském dně, ale moje obava byla zbytečná; písek byl všude dokonale hladký. Dno se lehce svažovalo k místu, kde stál Edward. Kráčela jsem slabým proudem, až jsem se ocitla vedle něj, a pak jsem položila ruku zlehka přes jeho studenou dlaň.

„To je krása,“ vydechla jsem a zadívala se na měsíc.

„Jde to,“ odpověděl nevzrušeně. Pomalu se otočil tělem ke mně; tím pohybem rozčeřil drobné vlnky, které mi narážely na kůži. Z ledového obličeje na mě hleděly stříbrné oči. Obrátil dlaň a naše prsty se pod hladinou propletly. Voda byla tak teplá, že mi ani nenaskočila husí kůže jako obvykle.

„Ale slovo krása bych nepoužil,“ pokračoval. „Co je krása měsíce v porovnání s tebou…“

Pousmála jsem se, pak jsem zvedla volnou ruku – už se mi nechvěla – a položila jsem mu ji na srdce. Bílá na bílé; konečně jsme se k sobě hodili. Při mém teplém dotyku se malinko zachvěl. Jeho dech zhrubl.

„Slíbil jsem, že to zkusíme,“ zašeptal, najednou napjatý. „Jestli… jestli ti něco udělám, jestli tě to bude bolet, musíš mi to okamžitě říct.“

Vážně jsem přikývla a dívala se mu přitom do očí. Udělala jsem další krok ve vlnách a opřela si mu hlavu o prsa.

„Neboj se,“ zašeptala jsem. „Patříme k sobě.“

Najednou mě přemohla pravda mých vlastních slov. Tento okamžik byl tak dokonalý, tak správný, nebylo možné o něm pochybovat.

Ovinul paže kolem mě a tiskl mě k sobě; léto a zima. Měla jsem pocit, jako by každým nervovým zakončením v mém těle proudila elektřina.

„Navěky,“ souhlasil a jemně nás stáhl do hlubší vody.

* * *

Ráno mě probudilo slunce, které mě pálilo do nahých zad. Bylo pozdní dopoledne, možná dokonce odpoledne, nebyla jsem si jistá. Všechno kromě času mi ovšem jasné bylo; věděla jsem přesně, kde jsem – ležela jsem v té široké bílé posteli ve velké místnosti, do které otevřenými dveřmi proudilo zářivé sluneční světlo. Oblaka baldachýnu tlumila jeho svit.

Neotevřela jsem oči. Byla jsem tak šťastná, že se mi na tom nechtělo vůbec nic měnit. Bylo slyšet jenom šplouchající vlny zvenčí, naše dýchání, tlukot mého srdce…

Cítila jsem se pohodlně, i s pečícím sluncem. Edwardova studená kůže dokonale vyrovnávala tu horkost. Ležet mu na studených prsou, jeho paže ovinuté kolem sebe, mi připadalo tak lehké a přirozené. Líně jsem přemítala, čeho jsem se to včera v noci tak bála. Všechny moje obavy mi teď připadaly přinejmenším pošetilé.

Jemně mi přejížděl prsty po křivkách páteře a já jsem poznala, že ví, že jsem vzhůru. Nechala jsem oči zavřené, objala jsem ho pevněji kolem krku a přitiskla se k němu blíž.

Nepromluvil; jeho prsty se mi pohybovaly po zádech nahoru a dolů, stěží se jich dotýkaly, jak mi lehce kreslil po kůži.

Klidně bych tu takhle ležela napořád a nikdy neporušila tenhle okamžik, ale moje tělo mělo jiné úmysly. Zasmála jsem se svému netrpělivému žaludku. Připadalo mi přízemní mít hlad po tom všem, co se minulou noc stalo. Jako když přistanete zpátky na zem z nějaké velké výšky.

„Co je tu k smíchu?“ zašeptal a stále mi hladil záda. Zvuk jeho hlasu, vážný a chraplavý, s sebou přinesl záplavu vzpomínek na noc, a já jsem ucítila, jak mi červená obličej i krk.

Místo odpovědi na jeho otázku mi zakručelo v žaludku. Zasmála jsem se znovu. „Bohužel svou lidskost nedokážu dlouho držet na uzdě.“

Čekala jsem, že se zasměje se mnou, ale neudělal to. Přes mnoho vrstev blaženosti, která mi zamotala hlavu, mi pomalu začínalo docházet, že kolem mé prozářené bubliny čirého štěstí panuje jiná atmosféra.

Otevřela jsem oči; první věc, kterou jsem viděla, byla bledá, skoro stříbřitá kůže jeho krku, oblouk jeho brady nad mým obličejem. Čelist měl napjatou. Nadzdvihla jsem se na loktu, abych mu viděla do tváře.

Zíral na nadýchaný baldachýn nad námi a nepodíval se na mě, když jsem pozorovala jeho vážné rysy. Ve tváři měl zděšení – až jsem sebou trhla.

„Edwarde,“ řekla jsem a trochu jsem se zajíkla, „co se děje? Co se stalo?“

„Musíš se ještě ptát?“ Jeho hlas byl tvrdý, cynický.

Můj první instinkt, výsledek celoživotní nejistoty, bylo přemítat, co jsem provedla. Procházela jsem v duchu všechno, co se stalo, ale nenašla jsem v paměti jedinou falešnou notu. Všechno to bylo jednodušší, než bych čekala; zapadli jsme do sebe jako kousky skládanky, jako by naše těla byla stvořena jedno pro druhé. Cítila jsem tiché zadostiučinění – byli jsme fyzicky kompatibilní, stejně jako ve všech ostatních ohledech. Oheň a led, schopné existovat spolu, aniž by se navzájem zničily. Další důkaz, že k němu patřím.

Nenapadlo mě nic, čím bych si vysloužila tak přísný a studený pohled. Co mi uniklo?

Prstem uhladil ustarané vrásky na mém čele.

„Na co myslíš?“ zašeptal.

„Zlobíš se. Já to nechápu. Co jsem…?“ nedokázala jsem dokončit větu.

Přimhouřil oči. „Jak moc tě to bolí, Bello? Pravdu – nesnaž se to zlehčovat.“

„Bolí?“ opakovala jsem; hlas se mi zhoupl do výšky, jak mě to slovo zaskočilo.

Zvedl obočí a rty měl pevně sevřené.

Udělala jsem rychlou kontrolu, protáhla jsem si automaticky tělo, napjala a uvolnila svaly. Byla jsem ztuhlá a leckde mě bolelo, to byla pravda, ale spíš převládal podivný pocit, že se mi všechny kosti uvolnily z kloubů a moje tělo získalo konzistenci medúzy. Nebylo to nepříjemné.

A tak mě trochu rozzlobilo, že mi kazí tohle nejdokonalejší ráno v životě nějakými pesimistickými předpoklady.

„Jak jsi na to přišel? Nikdy mi nebylo líp.“

Zavřel oči. „Nech toho.“

„A čeho?“

„Přestaň dělat, že nejsem zrůda, když jsem tohle dovolil!“

„Edwarde!“ zašeptala jsem, teď už opravdu rozzlobená. Vláčel mé rozjasněné vzpomínky temnotou, chtěl je pošpinit. „Tohle už nikdy neříkej.“

Neotevřel oči; jako kdyby mě nechtěl vidět.

„Podívej se na sebe, Bello. Pak mi řekni, že nejsem zrůda.“

Ublížená a šokovaná jsem ho poslechla a pak nevěřícně vydechla.

Co se mi to stalo? Nechápala jsem, odkud se vzal ten nadýchaný bílý sníh, který se mi lepil na kůži. Zatřásla jsem hlavou a z vlasů se mi snášel vodopád něčeho bílého.

Stiskla jsem jeden ten měkký bílý kousíček mezi prsty. Bylo to prachové peříčko.

„Proč mám na sobě to peří?“ zeptala jsem se zmateně.

Netrpělivě vydechl. „Prokousl jsem polštář. Nebo dva. Ale o tom nemluvím.“

„Tys… prokousl polštář? Proč?“

„Koukni, Bello!“ skoro zavrčel. Vzal mě za ruku – velmi opatrně – a natáhl mi paži. „Koukni na tohle.“

Tentokrát jsem pochopila, co měl na mysli.

Pod popraškem peří mi na bledé kůži paže začínaly rozkvétat veliké nafialovělé modřiny. Očima jsem sledovala cestičku, kterou mi tvořily k rameni, pak dolů přes žebra. Vytáhla jsem ruku, abych si prohlédla zbarvení levého předloktí, a sledovala jsem, jak bledne, když se ho dotknu, a pak se znovu objeví. Trochu to bolelo.

Tak lehce, že se mě sotva dotýkal, pokládal Edward ruku na modřiny na mé paži, jednu po druhé, a přikládal své dlouhé prsty k otiskům, které se s nimi přesně shodovaly.

„No tohle,“ podivila jsem se.

Snažila jsem se na to vzpomenout – vzpomenout si na bolest –, ale nemohla jsem. Nemohla jsem si vybavit žádný okamžik, kdy by mi jeho sevření připadalo příliš pevné, jeho ruce příliš tvrdé. Jenom jsem si pamatovala, že jsem chtěla, aby mě držel pevněji, a působilo mi rozkoš, když mě poslechl…

„Je mi to… tak líto, Bello,“ zašeptal, zatímco jsem zírala na modřiny. „Moc dobře jsem to věděl. Neměl jsem –“ Vydal ze sebe tichý hrdelní zvuk. „Je mi to líto víc, než ti dokážu vypovědět.“

Zakryl si obličej paží a úplně zkameněl.

Seděla jsem dlouhou chvíli v naprostém úžasu a snažila se smířit – teď, když jsem to pochopila – s jeho zoufalstvím. Tolik se to lišilo od toho, co jsem cítila já, že jsem to nedokázala přijmout.

Šok postupně odezněl a nic po něm nezbylo. Jen prázdnota. Moje mysl byla prázdná. Nedokázala jsem vymyslet, co bych mu řekla. Jak bych mu to měla správně vysvětlit? Jak bych ho mohla naplnit štěstím, které sama prožívám – nebo které jsem prožívala ještě před chvilkou?

Dotkla jsem se jeho paže, ale on nereagoval. Ovinula jsem mu prsty kolem zápěstí a snažila se stáhnout mu paži z obličeje, ale to bych stejně tak mohla tahat za ruku sochu.

„Edwarde.“

Nepohnul se.

„Edwarde?“

Nic. No, tak to tedy bude monolog.

„Mně to není líto, Edwarde. Já jsem… ani ti to nedokážu říct. Jsem tak šťastná. To se ani nedá vypovědět. Nezlob se. Nezlob. Mně je vážně f –“

„Neříkej slovo fajn.“ Jeho hlas byl chladný. „Jestli si ceníš mojí duševní příčetnosti, tak neříkej, že ti je fajn.“

„Ale mně je,“ zašeptala jsem.

„Bello,“ skoro zasténal. „Nech toho.“

„Ne. Ty toho nech, Edwarde.“

Posunul paži; jeho zlaté oči se na mě obezřetně podívaly.

„Nekaž to,“ řekla jsem mu. „Já jsem šťastná.“

„Už jsem to zkazil,“ zašeptal.

„Přestaň,“ odsekla jsem.

Slyšela jsem, jak zaskřípal zuby.

„No tak!“ zaúpěla jsem. „Proč už mi nedokážeš číst myšlenky? To je tak nevýhodné, být mentálně němá!“

Trochu vykulil oči, moje slova ho zaujala.

„To je mi novinka. Jsi ráda, že ti nemůžu číst myšlenky.“

„Dneska ne.“

Díval se na mě. „Proč?“

Rozhodila jsem frustrovaně ruce a pocítila bolest v rameni, které jsem si ovšem nevšímala. „Protože všechna tahle úzkost by byla úplně zbytečná, kdybys dokázal vidět, jak se právě cítím! Nebo aspoň jak jsem se před pěti minutami cítila. Byla jsem dokonale šťastná. Totálně a úplně, blažeností celá bez sebe. Teď – no, vlastně jsem docela naštvaná.“

„Taky máš proč se zlobit.“

„No, dobře, tak mám. Už se ti ulevilo?“

Vzdychl. „Ne. Nevěřím, že by mi teď něco mohlo zvednout náladu.“

„Tohle,“ odsekla jsem. „Přesně tohle mi vadí, pro tohle se teď zlobím. Otrávils mě, Edwarde.“

Zdvihl oči v sloup a zavrtěl hlavou.

Zhluboka jsem se nadechla. Teď už jsem tu bolest cítila víc, ale nebylo to tak hrozné. Asi jako po dni stráveném v posilovně. To jsem absolvovala s Renée, když si usmyslela, že bude provozovat fitness. Šedesát pět výpadů s pětikilovou činkou v každé ruce. Druhý den jsem nemohla chodit. Tohle nebylo ani z poloviny tak bolestivé.

Spolkla jsem svou podrážděnost a snažila se ho uchlácholit. „Věděli jsme, že to nebude jednoduché. Myslela jsem, že se to rozumí samo sebou. Ale – ono to bylo snadnější, než jsem si myslela. A tohle vážně nic není.“ Přejela jsem si prsty po paži. „Myslím, že napoprvé, vzhledem k tomu, že jsme nevěděli, co čekat, jsme si vedli úžasně. S trochou cviku –“

Jeho výraz najednou tak ožil, že jsem se odmlčela v půli věty.

„Rozumí samo sebou? Tys něco takového čekala, Bello? Tušila jsi, že ti ublížím? Myslela sis, že to bude horší? Považuješ experiment za úspěšný, protože jsi ho přežila? Žádná zlomená kost – to se rovná vítězství?“

Mlčela jsem a nechala ho, aby to ze sebe dostal. Pak jsem ještě chvíli počkala, než se mu dýchání vrátilo zpátky k normálu. Když jsem mu viděla na očích, že už je klidnější, odpověděla jsem pomalu, pečlivě volenými slovy.

„Nevěděla jsem, co očekávat – ale rozhodně jsem netušila, jak… jak… jak nádherné a dokonalé to bude.“ Hlas mi ztichl na šepot, očima jsem sklouzla z jeho obličeje dolů na své ruce. „Tedy, nevím, jaké to bylo pro tebe, ale já jsem to vnímala takhle.“

Studený prst mi zvedl bradu.

„Tohle ti dělá starosti?“ ucedil skrz zuby. „Že jsem si to neužil?“

Moje oči zůstávaly sklopené. „Já vím, že to není to samé. Ty nejsi člověk. Jenom jsem se snažila vysvětlit, že jako člověk, no, zkrátka že si nedovedu představit, že by v lidském životě mohlo být ještě něco lepšího.“

Mlčel tak dlouho, že jsem nakonec musela vzhlédnout. Jeho obličej byl teď měkčí, zamyšlený.

„Koukám, že toho je víc, zač se musím omlouvat.“ Zamračil se. „Ani ve snu mě nenapadlo, že si moje výčitky za to, co jsem ti provedl, vyložíš tak, že pro mě tahle noc asi nebyla… no, nejlepší nocí mé existence. Ale nechci na ni vzpomínat takhle, když jsem ti tak…“

Rty se mi trochu povytáhly v koutcích. „Vážně? Nejlepší ze všech?“ zeptala jsem se tiše.

Vzal mi obličej do dlaní a pátravě se na mě zadíval. „Když jsme spolu uzavřeli dohodu, šel jsem si promluvit s Carlislem, doufal jsem, že mi pomůže. Samozřejmě mě varoval, že to pro tebe bude velmi nebezpečné.“ Po tváři mu přelétl stín. „Ovšem důvěřoval mi – a já jsem si jeho důvěru nezasloužil.“

Chtěla jsem protestovat, a on mi položil dva prsty přes rty, než jsem mohla něco říct.

„Také jsem se ho ptal, co bych od toho měl čekat já. Nevěděl jsem, jaké to pro mě bude… když jsem upír.“ Nešťastně se usmál. „Carlisle mi řekl, že je to velmi silný zážitek, kterému se nic nepodobá. Upozornil mě, že tělesná láska je něco, co bych neměl brát na lehkou váhu. Silné emoce mě mohou změnit, a s trvalými následky. Ale uklidnil mě, že se toho nemusím bát – ty už jsi mě úplně změnila.“ Tentokrát byl jeho úsměv upřímnější.

„Mluvil jsem taky s bratry. Řekli mi, že je to velká rozkoš. To nejlepší hned po pití lidské krve.“ Mezi obočím se mu objevila vráska. „Ale já jsem ochutnal tvou krev, a žádná krev nemůže být mocnější než tohle… Nemyslím, že by se přímo pletli. Jenom to pro nás bylo jiné. Zažili jsme něco víc.“

„Bylo to víc. Bylo to všechno.“

„To však nemění nic na tom, že to nebylo správné. I kdyby ses při tom cítila tak, jak říkáš.“

„Co má tohle znamenat? Myslíš, že si to vymýšlím? Proč?“

„Abys mi ulevila od pocitu viny. Nemůžu ignorovat důkazy, Bello. Ani to, jak se stále snažíš zlehčovat každou mou chybu.“

Vzala jsem ho za bradu a naklonila ji tak, že naše obličeje byly pár centimetrů od sebe. „Poslouchej mě, Edwarde Cullene. Já kvůli tobě nic nepředstírám, jasné? Ani jsem nevěděla, že bych ti měla zlepšovat náladu, dokud jsi nezačal se vším tím lamentováním. Já jsem nikdy v životě nebyla tak šťastná – nebyla jsem tak šťastná, ani když ses rozhodl, že mě miluješ víc, než mě toužíš zabít, ani to první ráno, kdy jsem se vzbudila a tys tam na mě čekal… Ani když jsem slyšela tvůj hlas v baletním studiu“ – škubl sebou při staré vzpomínce na mé osobní setkání s lovícím upírem, ale já jsem pokračovala – „ani když jsi řekl ‚Ano‘ a já jsem si uvědomila, že tím tě získávám navždycky. To jsou nejšťastnější vzpomínky, které mám, a tohle je lepší než kterákoliv z nich. Tak se s tím prostě smiř.“

Dotkl se zamračené vrásky mezi mým obočím. „Teď se kvůli mně trápíš. To jsem nechtěl.“

„Sám se tím týráš. To je jediná věc, která je tu teď špatně.“

Přimhouřil oči, pak se zhluboka nadechl a přikývl. „Máš pravdu. Minulost je minulost a já už ji nezměním. Nemá smysl, abych ti svými pocity kazil hezké chvilky. Odteď budu dělat, co bude v mých silách, abys byla zase šťastná.“

Pozorovala jsem podezíravě jeho obličej a on mi věnoval upřímný úsměv.

„Co bude v tvých silách, abych byla zase šťastná?“

V tu chvíli mi zakručelo v žaludku.

„Máš hlad,“ řekl rychle. Vyskočil z postele a přitom za sebou zvedl oblak peří. Což mi něco připomnělo.

„Hele, proč ses vlastně rozhodl ničit Esmé polštáře?“ zeptala jsem se, posadila se a vytřásala si další peří z vlasů.

Už měl na sobě volné khaki kalhoty a stál u dveří, prohraboval si vlasy a vytahoval z nich peříčka.

„Nevím, že bych se v noci o něčem rozhodoval,“ zašeptal. „Máme štěstí, že to byly jenom polštáře, a ne ty.“ Zhluboka se nadechl a pak zavrtěl hlavou, jako kdyby setřásal ošklivé myšlenky. Tvář se mu roztáhla do věrohodného úsměvu, ale tušila jsem, že se musí moc přemáhat, aby ho vyloudil.

Opatrně jsem sklouzla z vysoké postele a znovu se protáhla. Tentokrát už jsem si lépe uvědomovala bolest a místa, odkud se ozývá. Slyšela jsem, jak zatajil dech. Odvrátil se ode mě, ruce sevřené v pěst, kotníky bílé.

„To vypadám tak strašně?“ zeptala jsem se a snažila se o veselý tón. Začal zase dýchat, ale neotočil se, asi nechtěl, abych viděla, jak se tváří. Šla jsem se do koupelny prohlédnout.

Zírala jsem na své nahé tělo v celoplošném zrcadle vedle dveří.

Už jsem na tom rozhodně byla hůř. Přes jednu lícní kost se mi táhl slabý stín, rty jsem měla trochu nateklé, ale kromě toho byl můj obličej v pořádku. Zbytek těla jsem měla ozdobený modrofialovými fleky. Soustředila jsem se na modřiny, které bude nejtěžší zakrýt – na pažích a ramenou. Nebyly tak hrozné. Mně se kůže zbarví snadno. V době, kdy se modřina ukáže, většinou už ani nevím, jak jsem k ní přišla. Samozřejmě, tyhle se teprve vybarvují. Zítra budu vypadat ještě mizerněji. To nám věci nijak neusnadní.

Podívala jsem se pak na vlasy a zaskučela jsem.

„Bello?“ Stál vedle mě ve chvíli, kdy jsem ze sebe vydala ten zvuk.

„Tohle z vlasů nikdy nedostanu!“ ukázala jsem si na hlavu, která vypadala, jako kdyby se mi tam uhnízdila slepice. Začala jsem si vybírat peříčka.

„Hlavně že máš starost o vlasy,“ zamumlal, ale přistoupil ke mně a pomáhal mi, šlo mu to mnohem rychleji.

„Jak to, že ses tomuhle nesmál? Vypadám směšně.“

Neodpověděl; jenom dál vytahoval. Stejně jsem znala odpověď – v téhle náladě by ho nerozesmálo nic.

„Tohle k ničemu nevede,“ vzdychla jsem si po chvilce. „Je to celé zaschlé. Pokusím se to vymýt.“ Otočila jsem se a ovinula paže kolem jeho studeného pasu. „Chceš mi pomoct?“

„Radši ti půjdu obstarat něco k jídlu,“ řekl tiše a jemně se mi vyvinul z objetí. Vzdychla jsem, ale už byl pryč.

Vypadalo to, že je po líbánkách. Při té myšlence mi v krku vyrostl knedlík.

* * *

Když jsem se zbavila skoro všeho peří a oblékla do neznámých bílých bavlněných šatů, které zakrývaly ty nejhorší fialové skvrny, vydala jsem se tam, odkud se linula vůně vajíček, slaniny a čedaru.

Edward stál u nerezového sporáku a právě přendával omeletu z pánve na světle modrý talíř ležící na lince. Vůně jídla mě přemohla. Měla jsem pocit, že bych dokázala sníst i talíř s pánví; žaludek mi hlady zpíval.

„Tady máš,“ řekl. Otočil se s úsměvem na tváři a postavil talíř na malý kachlový stoleček.

Posadila jsem se na jednu ze dvou kovových židlí a začala jsem do sebe házet horká vejce. Pálila mě v krku, ale bylo mi to jedno.

Posadil se naproti mně. „Nekrmím tě dost často.“

Polkla jsem a pak jsem mu připomněla: „Spala jsem. Tohle je mimochodem vážně dobrota. Úžasné, na někoho, kdo nic nejí.“

„Kluci v akci,“ prozradil a oslnil mě mým nejoblíbenějším pokřiveným úsměvem.

Byla jsem šťastná, že ten úsměv vidím, šťastná, že se mi zase začíná vracet ten starý dobrý Edward.

„Odkud máš ta vajíčka?“

„Požádal jsem úklidovou četu, aby zásobila kuchyni. To bylo v tomhle domě poprvé. Budu je muset požádat, aby uklidili to peří…“ Odmlčel se s pohledem upřeným na nějaké místo nad mou hlavou. Neodpověděla jsem, bála jsem se, abych neřekla něco, co by ho zase vytočilo.

Snědla jsem všechno, ačkoli toho udělal dost pro dva.

„Děkuju,“ řekla jsem mu. Naklonila jsem se přes stůl, abych ho políbila. Automaticky mi polibek oplatil a pak najednou ztuhl a odklonil se.

Zaskřípala jsem zuby a otázka, kterou jsem položila, zněla jako obvinění. „Ty už se mě nedotkneš, co budeme tady, že ne?“

Zaváhal, pak se pousmál a zvedl ruku, aby mě pohladil po tváři. Jeho prsty jemně spočinuly na mé kůži a já jsem se neubránila tomu, abych mu nevtiskla obličej do dlaně.

„Ty víš, že takhle jsem to nemyslela.“

Vzdychl a spustil ruku. „Já vím. A pochopila jsi dobře.“ Odmlčel se a lehce pozvedl bradu. A pak promluvil s pevným odhodláním. „Nebudu se s tebou milovat, dokud nebudeš proměněná. Už ti nikdy neublížím.“

6. ROZPTYLOVÁNÍ

Moje rozptylování se na ostrově Esmé stalo prioritou číslo jedna. Potápěli jsme se (no, já jsem plavala se šnorchlem v puse, zatímco on předváděl svou nekonečnou schopnost obejít se bez kyslíku). Prozkoumali jsme malou džungli, která obklopovala skalnatý vrcholek. Šli jsme se podívat na papoušky, kteří žili pod zeleným příkrovem na jižním konci ostrova. Sledovali jsme západ slunce ze skalnaté západní zátoky. Plavali jsme se sviňuchami, které si tam hrály v teplých mělkých vodách. Tedy alespoň já; když byl ve vodě Edward, sviňuchy zmizely, jako kdyby se tam objevil žralok.

Věděla jsem, co se děje. Snažil se mě rozptýlit, zabavit, abych ho pořád neotravovala kvůli sexu. Kdykoliv jsem se ho snažila přemluvit, abychom se jen tak svalili k velkoplošné plazmové televizi a koukali na některé z milionu DVD, co tam měli, lákal mě z domu kouzelnými slovy jako korálové útesy, podmořské jeskyně a mořské želvy. Chodili jsme, chodili a chodili celý den, takže když slunce konečně zapadlo, byla jsem vždycky vyhladovělá a vyčerpaná.

Každý večer jsem usínala nad talířem hned poté, co jsem dojedla večeři; jednou jsem skutečně usnula přímo u stolu a on mě musel odnést do postele. Částečně to bylo tím, že vždycky navařil víc, než jeden člověk dokáže sníst, ale já jsem byla po tom celodenním plavání a šplhání tak hladová, že jsem toho většinu spořádala. Najedená a utahaná jsem pak sotva udržela víčka. Všechno to bylo bezpochyby součástí jeho plánu.

Vyčerpání mi ho moc přesvědčit nepomáhalo. Ale nevzdávala jsem to. Zkoušela jsem se hádat, stěžovat si a brblat, ale všechno marno. Obvykle jsem upadla do nevědomí ještě dřív, než jsem stihla přitlačit na pilu. Ovšem moje sny mi připadaly tak skutečné – byly to hlavně noční můry, živější než obvykle, asi kvůli těm příliš jasným barvám na ostrově – že jsem se probouzela unavená, ať jsem spala sebedéle.

Asi tak týden po našem příjezdu na ostrov jsem se rozhodla, že se pokusím o kompromis. Už se nám to několikrát osvědčilo.

Teď jsme spali v modrém pokoji. Uklízecí personál měl přijít až nazítří, takže v bílém pokoji stále zůstávala sněhová přikrývka z peří. Modrý pokoj byl menší, postel měla rozumnější rozměry. Stěny byly tmavé, obložené týkovým dřevem, a všechny doplňky byly z luxusního modrého hedvábí.

Zvykla jsem si nosit pár kousků z Aliciny kolekce prádla v noci na spaní – věcí, které toho mimochodem neodhalovaly tolik jako ty mrňavoučké bikiny, které mi taky sbalila. Přemítala jsem, jestli měla vidění, proč budu něco takového chtít, a pak jsem se otřásla, protože mi z té myšlenky bylo trapně.

Začala jsem pomalu s nevinnými slonovinovými satény, v obavách, že odhalováním kůže si prokážu medvědí službu, ale připravená vyzkoušet cokoli. Edward si zřejmě ničeho nevšiml, jako kdybych na sobě měla stejné odrbané tepláky, jaké jsem nosila doma.

Modřiny už byly mnohem lepší – na některých místech zežloutly a na jiných úplně zmizely –, takže jsem dnes večer vytáhla jeden z odvážnějších kousků, když jsem se v koupelně obložené dřevem připravovala. Bylo to černé, samá krajka, a už pouhý pohled na to ve mně vyvolával rozpaky, a to jsem to ještě ani neoblékla. Dávala jsem pozor, abych se nepodívala do zrcadla, než jsem odešla do ložnice. Nechtěla jsem ztratit odvahu.

Potěšilo mě, když jsem viděla, jak na chviličku vykulil oči, než zase dokonale ovládl svůj výraz.

„Co tomu říkáš?“ zeptala jsem se a udělala piruetu, aby mě viděl ze všech úhlů.

Odkašlal si. „Vypadáš krásně. Jako vždycky.“

„Díky,“ řekla jsem trochu kysele.

Byla jsem příliš unavená a neubránila jsem se pokušení rychle vyšplhat do měkké postele. Rozložil kolem mě paže a přitáhl si mě na prsa, ale to byla rutina – bylo příliš horko, aby se dalo spát bez blízkosti jeho studeného těla.

„Udělám ti nabídku,“ řekla jsem ospale.

„Já s tebou žádné obchody uzavírat nebudu,“ odpověděl.

„Ani jsi neslyšel, co ti chci nabídnout.“

„To je jedno.“

Vzdychla jsem. „Zatraceně. A já jsem vážně chtěla… No dobře.“

Obrátil oči v sloup.

Zavřela jsem oči a nechala návnadu viset ve vzduchu. Zívla jsem.

Trvalo to jenom chviličku – ani jsem nestihla vytuhnout.

„Dobře. Tak co chceš?“

Na chviličku jsem zatnula zuby, abych potlačila úsměv. Jestli někdy něčemu nedokázal odolat, tak možnosti něco mi dát.

„No, myslela jsem… já vím, že to celé s tím Dartmouthem má být jenom habaďůra, ale upřímně, jeden semestr na vysoké by mě asi nezabil,“ řekla jsem a opakovala jeho slova z doby dávno minulé, kdy se mě snažil přesvědčit, abych odložila svůj záměr stát se upírkou. „Charlie by byl z historek z Dartmouthu nadšený, to se vsadím. Jasně, bude to trapas, jestli nedokážu udržet krok se všemi těmi génii, co jich tam bude. Ale i tak… osmnáct, devatenáct. Vážně to není tak velký rozdíl. Za rok se mi přece vrásky nenadělají.“

Dlouho mlčel. Pak tiše řekl: „Počkala bys. Zůstala bys člověkem.“

Držela jsem pusu na zámek a čekala, až se mu ta nabídka rozleží.

„Proč mi tohle děláš?“ zeptal se se zaťatými zuby, jeho hlas byl najednou rozzlobený. „Není toho i tak dost?“ Popadl hrst krajek, které se mi vlnily na stehně. Na chvíli jsem si pomyslela, že je utrhne. Pak se jeho ruka uvolnila. „To je jedno. Já s tebou žádné dohody uzavírat nebudu.“

„Chci jít na vysokou.“

„Ne, nechceš. A neexistuje nic, co by mi stálo za to, abych zase riskoval tvůj život. Abych ti ublížil.“

„Ale já tam vážně chci jít. No, nejde mi ani tak o tu vysokou – prostě chci být člověkem ještě o něco déle.“

Zavřel oči a vydechl nosem. „Doháníš mě k šílenství, Bello. Cožpak už jsme se takhle nehádali milionkrát, a tys chtěla být upírka okamžitě a bez odkladu?“

„Ano, ale… no, mám důvod zůstat člověkem, který jsem předtím neměla.“

„A jaký?“

„Hádej,“ řekla jsem a zvedla jsem se z polštářů, abych ho políbila.

Oplatil mi polibek, ale ne tak, abych si myslela, že vyhrávám. Spíš jako kdyby si dával pozor, abych se neurazila; naprosto, šíleně se ovládal. Jemně mě po chvilce odtáhl a přitulil k sobě.

„Ty jsi tak lidská, Bello. Ovládají tě hormony.“ Uchechtl se.

„O tom to celé je, Edwarde. Tohle se mi na lidskosti líbí. Ještě se jí nechci vzdávat. Nechci čekat roky, než ze mě přestane být krvežíznivá novorozená a možná se ke mně vrátí část toho, co teď prožívám.“

Zívla jsem a on se usmál.

„Jsi unavená. Spinkej, lásko.“ Začal pobrukovat ukolébavku, kterou pro mě složil, když jsme se seznámili.

„Divím se, že jsem tak unavená,“ zašeptala jsem sarkasticky. „To přece nemůže být součástí tvého plánu.“

Jenom se usmál a pokračoval v broukání.

„Protože na to, jak jsem unavená, bych měla mít lepší spaní.“

Píseň se odmlčela. „Spíš, jako když tě do vody hodí, Bello. Ode dne, kdy jsme sem přijeli, jsi neřekla ze spánku jediné slovo. Kdybys občas nezachrápala, myslel bych si, že jsi upadla do komatu.“

Nevšímala jsem si poznámky o chrápání; já nechrápu. „Neházela jsem sebou? To je divné. Většinou sebou na posteli házím, když mám noční můry. A křičím.“

„Ty jsi měla noční můry?“

„A pěkně živé. To z nich jsem tak unavená.“ Zívla jsem. „Nemůžu uvěřit, že jsem neblábolila celou noc.“

„O čem jsou?“

„O různých věcech – ale pořád stejné, víš, to kvůli těm barvám.“

„Barvám?“

„Je to všechno tak jasné a skutečné. Obvykle když se mi něco zdá, vím, že je to sen. U těchhle nevím, že spím. Proto jsou děsivější.“

Zněl rozrušeně, když znovu promluvil. „Co tě děsí?“

Lehce jsem se otřásla. „Hlavně…“ zaváhala jsem.

„Hlavně?“ naléhal.

Nebyla jsem si jistá proč, ale nechtěla jsem mu povědět o tom dítěti v mé stále se opakující noční můře; to byla moje soukromá věc. Takže místo abych mu vyprávěla všechno dopodrobna, pověděla jsem mu jen jednu věc. Stačila na to, aby vyděsila mě i kohokoli jiného.

„Volturiovi,“ zašeptala jsem.

Objal mě pevněji. „Ti už nás trápit nebudou. Brzy budeš nesmrtelná a oni nebudou mít žádný důvod tě strašit.“

Nechala jsem se od něj utěšovat, ale cítila jsem se trochu provinile, že si to špatně vyložil. Ty noční můry byly o něčem jiném. Nešlo v nich o to, že bych se bála o sebe – bála jsem se o toho chlapečka.

Už to nebyl ten samý chlapec jako v prvním snu – upíří dítě s krvavě rudýma očima, sedící na hromadě mrtvol lidí, které jsem milovala. Chlapec, o kterém se mi tu minulý týden zdálo čtyřikrát, byl rozhodně člověk; tvářičky měl růžové a široké oči měkce zelené. Ale stejně jako to druhé dítě, i on se třásl strachem a zoufalstvím, jak se k nám Volturiovi přibližovali.

V tomhle snu, který byl nový a starý zároveň, jsem prostě to neznámé dítě musela chránit. Nebyla jiná možnost. Současně jsem věděla, že se mi to nepodaří.

Edward mi vyčetl ve tváři, že se trápím. „Co můžu udělat, abych ti pomohl?“

Setřásla jsem to ze sebe. „Jsou to jenom sny, Edwarde.“

„Chceš, abych ti zpíval? Budu zpívat celou noc, jestli to ty zlé sny odežene.“

„Nejsou všechny zlé. Některé jsou pěkné. Tak… barevné. Pod vodou, s rybami a korály. Všechno mi připadá, jako když se to skutečně děje – nepoznám, že je to jen sen. Možná je to tímhle ostrovem. Všechno je tu tak jasné.“

„Chceš jet domů?“

„Ne. Ne, ještě ne. Nemůžeme tu ještě zůstat?“

„Můžeme tu zůstat, jak dlouho budeš chtít, Bello,“ ujistil mě.

„Kdy začíná semestr? Předtím jsem na to nedávala pozor.“

Vzdychl. Možná taky zase začal pobrukovat, ale byla jsem v limbu, než jsem si mohla být jistá.

* * *

Když jsem se později probudila ve tmě, byla jsem v šoku. Ten sen byl tak hrozně skutečný… tak živý, tak hmatatelný… Hlasitě jsem lapala po dechu, dezorientovaná v temném pokoji. Ještě před chvílí jsem měla pocit, že jsem pod rozzářeným sluncem.

„Bello?“ zašeptal Edward, paže kolem mě pevně ovinuté, a jemně mnou třásl. „Jsi v pořádku, srdíčko?“

„Och,“ vydechla jsem znovu. Jenom sen. Ne skutečnost. K mému naprostému úžasu se mi bez varování vyřinuly z očí slzy a stékaly mi po tváři.

„Bello!“ zvolal Edward vyplašeně. „Co se děje?“ Utíral mi slzy z horkých tváří studenými frenetickými prsty, ale pořád tekly další.

„Byl to jenom sen.“ Nedokázala jsem zdusit tichý vzlyk, který mi prolomil hlas. Ty nesmyslné slzy byly protivné, ale neuměla jsem potlačit ten matoucí smutek, který se mě zmocnil. Tak hrozně jsem chtěla, aby ten sen byl skutečný.

„Už je to dobré, lásko, nic to není. Jsem u tebe.“ Kolébal mě v náruči, i když trochu moc rychle, aby to uklidňovalo. „Měla jsi zase noční můru? Nebyla skutečná, nebyla skutečná.“

„Žádnou noční můru.“ Zavrtěla jsem hlavou a utírala si oči hřbetem ruky. „Byl to hezký sen.“ Hlas se mi zase zlomil.

„Tak proč pláčeš?“ zeptal se udiveně.

„Protože jsem se probudila,“ zakňourala jsem, ovinula mu paže kolem krku a vzlykala mu s hlavou zabořenou do krku.

Zasmál se mé logice, ale bylo poznat, že si dělá starost.

„Všechno je v pořádku, Bello. Dýchej zhluboka.“

„Bylo to tak skutečné,“ plakala jsem. „Chtěla jsem, aby to bylo skutečné.“

„Vyprávěj mi o tom,“ naléhal. „Možná to pomůže.“

„Byli jsme na pláži…“ Odmlčela jsem se, odtáhla se, abych se mu uslzenýma očima podívala do úzkostného andělského obličeje, skrytého ve tmě. Zadumaně jsem na něj zírala, a ten neopodstatněný žal se mě zmocňoval stále víc.

„A?“ vybídl mě nakonec.

Zamrkala jsem, slzy mi sklouzly z řas. Byla jsem rozpolcená. „Ach, Edwarde.“

„Pověz mi to, Bello,“ prosil, celý ustaraný kvůli bolesti v mém hlase.

Ale já jsem nemohla. Jenom jsem mu zase ovinula paže kolem krku a zuřivě přitiskla ústa na jeho rty. Nebyla to vůbec touha – byla to potřeba, tak naléhavá, až to bolelo. Jeho reakce byla okamžitá, ale po ní následovalo rychlé odmítnutí.

Vzpíral se mi, jak nejněžněji ve svém překvapení dovedl. Chytil mě za ramena a držel před sebou.

„Ne, Bello,“ stál si na svém a díval se na mě, jako kdyby se bál, že jsem přišla o rozum.

Poraženě jsem spustila paže a po tváři se mi spustil čerstvý proud hloupých slz, z krku se mi vydral další vzlyk. Měl pravdu – musela jsem se zbláznit.

Zíral na mě zmatenýma, úzkostnýma očima.

„P-p-p-p-romiň,“ zamumlala jsem.

Ale pak si mě přitáhl k sobě a pevně mě tiskl na mramorová prsa.

„Nemůžu, Bello, já nemůžu!“ Jeho sten byl bolestný.

„Prosím,“ řekla jsem a má prosba se zdusila o jeho kůži. „Prosím, Edwarde!“

Nepoznala jsem, jestli se nechal pohnout slzami, kterými se mi chvěl hlas, jestli ho tak zaskočil můj nečekaný útok, nebo jestli jeho touha byla v tu chvíli prostě stejně nesnesitelná jako ta moje. Ale ať byl důvod jakýkoli, přitáhl si mé rty zpátky ke svým a se zasténáním se poddal.

A začali jsme tam, kde můj sen skončil.

* * *

Když jsem se ráno probudila, zůstala jsem bez pohnutí a snažila se dál rovnoměrně oddychovat, jako bych spala. Bála jsem se otevřít oči.

Ležela jsem Edwardovi na prsou, ale on mě neobjímal. To bylo zlé znamení. Netroufla jsem se přiznat, že jsem vzhůru, a čelit jeho hněvu – lhostejno na koho bude namířený dneska.

Opatrně jsem koukla skrz řasy. Zíral nahoru na tmavý strop, paže složené za hlavou. Zvedla jsem se na loket, abych mu líp viděla do obličeje. Byl klidný, vyrovnaný.

„Jak moc se na mě zlobíš?“ pípla jsem nesměle.

„Strašně moc,“ odpověděl, ale otočil hlavu a usmál se na mě.

S úlevou jsem si vydechla. „Opravdu se omlouvám,“ řekla jsem. „Nechtěla jsem… No, vlastně nevím, co to do mě v noci vjelo.“ Zavrtěla jsem hlavou při vzpomínce na nesmyslné slzy a drtivý žal.

„Ještě jsi mi neřekla, o čem byl ten tvůj sen.“

„Sice neřekla – ale tak nějak jsem ti ukázala, o čem byl.“ Nervózně jsem se zasmála.

„Aha,“ řekl. Vykulil oči a pak zamrkal. „Zajímavé.“

„Byl to velmi pěkný sen,“ zašeptala jsem. Nekomentoval to, tak jsem se o pár vteřin později zeptala: „Je mi odpuštěno?“

„Přemýšlím o tom.“

Posadila jsem se, abych se prohlédla – dneska tu snad nebude žádné peří. Ale jak jsem se pohnula, zalila mě podivná vlna závrati. Zakymácela jsem se a spadla zpátky do polštářů.

„Jejda… motá se mi hlava.“

V tu chvíli mě držel v náruči. „Dlouho jsi spala. Dvanáct hodin.“

„Dvanáct?“ To bylo zvláštní.

Rychle jsem se při těch slovech po sobě podívala, aby si ničeho nevšiml. Zdálo se, že jsem v pořádku. Na pažích jsem měla jenom týden staré modřiny, které už začínaly žloutnout. Zkusmo jsem se protáhla. Nic mě nebolelo. Bylo mi fajn. Vlastně líp než jen fajn.

„Prohlídka ukončena?“

Zbaběle jsem přikývla. „Polštáře taky přežily, jak se zdá.“

„Bohužel se to samé nedá říct o tvé, ehm, noční košilce.“ Kývl k nohám postele, kde se na hedvábných prostěradlech válelo několik cárů černé krajky.

„To je škoda,“ zalitovala jsem. „Ta se mi zrovna líbila.“

„Mně taky.“

„Došlo ještě k nějakým dalším ztrátám?“ zeptala jsem se nesměle.

„Budu muset Esmé koupit nový rám postele,“ přiznal se a ohlédl se přes rameno. Podívala jsem se tím směrem a zděsila jsem se, když jsem viděla ty velké kusy dřeva, které byly zjevně vydloubnuté z levé strany pelesti.

„Hmm.“ Zamračila jsem se. „Čekala bych, že něco takového uslyším.“

„Když ty jsi mimořádně nevšímavá, když je tvoje pozornost zaměstnaná jinde.“

„Nechala jsem se trochu unést,“ přiznala jsem se a silně zrudla.

Dotkl se mé rozpálené tváře a vzdychl. „Po tomhle se mi bude vážně stýskat.“

Dívala jsem se mu do obličeje, hledala nějaké známky hněvu nebo výčitek, kterých jsem se obávala. Vyrovnaně mi pohled oplácel, jeho výraz byl klidný, ale jinak nečitelný.

„Jak se cítíš ty?“

Zasmál se.

„Co je?“ chtěla jsem vědět.

„Vypadáš tak provinile – jako kdybys spáchala zločin.“

„Cítím se provinile,“ zamručela jsem.

„No tak jsi svedla manžela, který se vůbec nebránil. To není hrdelní zločin.“

Zdálo se, že žertuje.

Tváře mi zrudly ještě víc. „Slovo ‚svedla‘ napovídá, že jsem to měla rozmyšlené předem.“

„Asi jsem to měl líp formulovat,“ uznal.

„Ty se nezlobíš?“

Uličnicky se usmál. „Nezlobím.“

„Proč ne?“

„No…“ Odmlčel se. „Neublížil jsem ti, to za prvé. Tentokrát bylo snazší se ovládnout, vyhnout se excesům.“ Znovu střelil pohledem k poškozené posteli. „Asi protože jsem měl lepší představu, co očekávat.“

Po tváři se mi začal roztahovat úsměv plný naděje. „Říkala jsem ti, že to chce jen trochu cviku.“

Zvedl oči v sloup.

Zakručelo mi v žaludku a on se zasmál. „Snídaně pro mladou paní?“ zeptal se.

„Prosím,“ řekla jsem a seskočila z postele. Pohyb byl ovšem příliš rychlý, takže jsem zavrávorala jako opilec, abych znovu získala balanc. Chytil mě, než jsem mohla zakopnout o šatník.

„Jsi v pořádku?“

„Jestli s novým životem nezískám i lepší smysl pro rovnováhu, budu chtít vrátit peníze.“

Dnes ráno jsem vařila já, usmažila jsem si pár vajíček – na to, abych se pachtila s něčím složitějším, jsem měla moc velký hlad. Netrpělivě jsem je shrnula na talíř po pár minutách.

„Odkdy jíš volská oka?“ zeptal se.

„Odteďka.“

„Víš, kolik jsi za poslední týden snědla vajec?“ Vytáhl zpod dřezu odpadkový koš – byl plný prázdných modrých krabiček.

„To je divné,“ podivila jsem se a polkla sousto. „Nějak se mi tu změnily chutě.“ A moje sny a moje už tak pochybná rovnováha. „Ale líbí se mi tu. Ovšem stejně asi budeme muset brzy odjet, viď, abychom to stihli do Dartmouthu včas? Páni, asi musíme taky najít bydlení a všechno možné obstarat.“

Posadil se vedle mě. „Už nemusíš předstírat to s tou školou – dostala jsi, co jsi chtěla. A žádnou dohodu jsme neuzavřeli, takže nemáš žádné závazky.“

Ušklíbla jsem se. Já jsem nic nepředstírala, Edwarde. Já na nikoho žádné boudy nešiju jako někdo. „Co bych tak vymyslel, abych Bellu dneska zase utahal?“ napodobila jsem chabě jeho hlas. Zasmál se, ale nezastyděl. „Vážně chci být nějakou dobu ještě člověkem.“ Naklonila jsem se a rukou mu přejela po nahé hrudi. „Ještě jsem se nenabažila.“

Věnoval mi pochybovačný pohled. „Tak proto?“ zeptal se a chytil mou ruku, která se mu sunula dolů po břiše. „Celou tu dobu ti šlo o sex?“ Zvedl oči v sloup. „Proč mě to nenapadlo?“ zašeptal sarkasticky. „Mohl jsem si ušetřit spoustu hádek.“

Zasmála jsem se. „Jo, asi jo.“

„Ty jsi tak lidská,“ řekl zase.

„Já vím.“

V koutcích mu zacukal náznak úsměvu. „Takže jedeme do Dartmouthu? Vážně?“

„Stejně mě asi vyhodí hned po prvním semestru.“

„Já tě budu učit.“ Široce se usmíval. „Na škole se ti bude moc líbit.“

„Myslíš, že takhle pozdě ještě seženeme bydlení?“

Nasadil provinilý úsměv. „No, my už tam tak trochu máme dům. Však víš, pro všechny případy.“

„Ty jsi koupil dům?“

„Reality jsou dobrá investice.“

Zvedla jsem obočí a pak jsem ho spustila. „Takže jsme připravení.“

„Musím zjistit, jestli si to auto na ‚předtím‘ můžeme nechat o něco déle…“

„Rozhodně, co kdybych se dostala do střetu s tankem!“

Zakřenil se.

„Jak dlouho tu ještě smíme zůstat?“ zeptala jsem se.

„Máme dost času. Ještě pár týdnů, jestli chceš. A pak můžeme navštívit Charlieho, než odjedeme do New Hampshiru. Vánoce bychom mohli strávit s Renée…“

Maloval mi velmi šťastnou nejbližší budoucnost, bezbolestnou pro všechny zúčastněné. Jacobův šuplík, na který jsem už skoro zapomněla, zachrastil, tak jsem tu myšlenku poopravila – téměř pro všechny zúčastněné.

Snazší už to nebude. Teď, když jsem přesně objevila, jak hezké je být člověkem, vábila mě myšlenka pustit své plány k vodě. Osmnáct nebo devatenáct, devatenáct nebo dvacet… Vážně na tom záleželo? Za rok se přece o tolik nezměním. A být člověkem s Edwardem po boku… Ta volba byla každým dnem složitější.

„Pár týdnů,“ souhlasila jsem. A pak, protože jsem dosud nikdy nevěřila, že bychom měli dost času, jsem dodala: „Takže mě napadá – víš, co jsem předtím říkala o tom cviku?“

Zasmál se. „Nezapomeň myšlenku. Slyším člun. Uklízecí četa je tady.“

Chtěl, abych nezapomněla myšlenku. Znamená to, že už se nebude stavět na odpor? Usmála jsem se.

„Počkej, než Gustavovi vysvětlím ten binec v obývacím pokoji, a pak můžeme jít ven. V džungli na jihu je jedno místečko –“

„Já nechci jít ven. Nehodlám se dneska celý den trmácet po ostrově. Chci zůstat tady a podívat se na nějaký film.“

Našpulil rty ve snaze nesmát se mému nabručenému tónu. „Tak dobře, jak chceš. Co kdyby sis zatím něco vybrala, a já půjdu otevřít?“

„Neslyšela jsem klepat.“

Naklonil hlavu ke straně a zaposlouchal se. O půl vteřiny později se ozvalo slabé, nesmělé zaťukání na dveře. Zakřenil se a otočil se do chodby.

Zastavila jsem se nad poličkami pod velkou televizí a začala jsem si prohlížet tituly. Bylo těžké se rozhodnout, odkud začít. Měli tam víc DVD než v půjčovně.

Slyšela jsem, jak Edward jde chodbou a tichým sametovým hlasem plynule konverzuje v jazyce, o kterém jsem předpokládala, že je to dokonalá portugalština. Jiný, hrubší lidský hlas odpovídal ve stejné řeči.

Edward je vedl do pokoje, cestou ukázal do kuchyně. Ti dva Brazilci vedle něj vypadali neuvěřitelně malí a snědí. První byl kulatý muž, druhý hubená žena, oba měli obličeje zbrázděné vráskami. Edward na mě ukázal s pyšným úsměvem a já jsem slyšela svoje jméno zamotané do změti neznámých slov. Trochu jsem se začervenala, když jsem pomyslela na chumáče peří v bílém pokoji, který brzy uvidí. Malý muž se na mě zdvořile usmál.

Ale ta drobná žena kávové pleti se neusmívala. Zírala na mě ve směsi šoku, obav a hlavně vyděšeného strachu. Než jsem mohla zareagovat, Edward jim pokynul, aby ho následovali do ‚kurníku‘, a byli pryč.

Když se znovu objevil, byl sám. Rychle ke mně přistoupil a ovinul kolem mě paže.

„Co jí je?“ zašeptala jsem naléhavě, když jsem si vzpomněla na její zpanikařený výraz.

Nevzrušeně pokrčil rameny. „Kaure je poloviční indiánka z kmene Tikuna. Byla vychovaná k větší pověrčivosti – nebo by se dalo říct k lepšímu porozumění – než ti, kdo žijí v moderním světě. Tuší, kdo jsem, nebo je aspoň dost blízko.“ Stále nezněl ustaraně. „Tady mají svoje vlastní legendy. Pro ni jsem Libishomen – krev sající démon, který pase výhradně po krásných ženách.“ Podíval se na mě úkosem.

Jenom po krásných ženách? No, to bylo lichotivé.

„Vypadala vyděšeně,“ řekla jsem.

„Je vyděšená – ale dělá si starosti hlavně kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„Diví se, proč jsi tady, tak sama.“ Temně se zasmál a pak se podíval ke stěně s filmy. „No, tak co kdybys nám vybrala něco ke koukání? Ať vypadám jako normální člověk.“

„Ano, jsem si jistá, že film ji přesvědčí, že člověk jsi.“ Zasmála jsem se, objala ho pevně kolem krku a vytáhla se na špičky. Sklonil se, abych ho mohla políbit, a pak zabral pažemi a zvedl mě z podlahy, aby se nemusel sklánět.

„Film vzal čert,“ zašeptala jsem, zatímco mi rty přejížděl dolů po krku. Zamotala jsem si prsty do jeho bronzových vlasů.

Pak jsem uslyšela hlasité vydechnutí a on mě okamžitě postavil na zem. Kaure stála v hale jako přimrazená, v černých vlasech peří, velký pytel s peřím v náruči, na tváři zděšený výraz. Zírala na mě, oči jí lezly z důlků, zatímco já jsem se začervenala a sklopila zrak. Pak se vzpamatovala a zamumlala něco, co i v tom neznámém jazyce jasně znělo jako omluva. Edward se usmál a odpověděl přátelským tónem. Odvrátila se a pokračovala po chodbě.

„Myslela si, co si asi myslím, že si myslí ona, viď?“ zašeptala jsem.

Zasmál se mé zamotané větě. „Ano.“

„Tady,“ řekla jsem, natáhla ruku a namátkou vytáhla jeden film. „Pusť to a můžeme předstírat, že se díváme.“

Byl to starý muzikál s rozesmátými tvářemi a nadýchanými šaty na obalu.

„To se na líbánky dobře hodí,“ uznal Edward.

Zatímco se herci na obrazovce protancovávali energickou úvodní písničkou, hověla jsem si na pohovce, uvelebená Edwardovi v náručí.

„Přestěhujeme se teď zpátky do bílého pokoje?“ zeptala jsem se líně.

„Nevím… už jsem zničil pelest v tom druhém pokoji tak, že nejde opravit – možná, že když omezíme destrukci domu na jednu místnost, Esmé nás ještě někdy pozve.“

Široce jsem se usmála. „Takže bude další destrukce?“

Zasmál se, když viděl, jak se tvářím. „Asi bude bezpečnější, když se na tom předem shodneme, než abych čekal, kdy na mě zase zaútočíš.“

„Byla by to jenom otázka času,“ souhlasila jsem nenuceně, ale v žilách se mi rozpumpovala krev strašnou rychlostí.

„Copak, máš něco se srdcem?“

„Ne. Jsem zdravá jako řípa.“ Odmlčela jsem se. „Nechtěl bys jít na inspekci demoliční zóny?“

„Snad by bylo zdvořilejší počkat, dokud nebudeme sami. Ty si možná nevšimneš, když se nábytek láme na kusy, ale je by to asi vyděsilo.“

Po pravdě, na lidi ve vedlejší místnosti už jsem zapomněla. „Jasně. Kruci.“

Gustavo a Kaure se tiše pohybovali domem, zatímco já jsem netrpělivě čekala, až skončí, a snažila se věnovat pozornost šťastnému konci na obrazovce. Začínala jsem být ospalá – ovšem podle Edwarda jsem prospala polovinu dne –, když mě probral drsný hlas. Edward se posadil, aniž mě pustil z náručí, a odpověděl Gustavovi plynulou portugalštinou. Gustavo přikývl a odešel tiše ke vstupním dveřím.

„Jsou hotovi,“ oznámil mi Edward.

„To znamená, že už jsme sami?“

„A co napřed oběd?“ navrhl.

Kousla jsem se do rtu. To bylo dilema. Hlad už jsem měla pořádný.

S úsměvem mě vzal za ruku a vedl mě do kuchyně. Uměl mé myšlenky uhodnout z výrazu tváře, vůbec mi je nepotřeboval číst z hlavy.

„Začínám se nějak cpát,“ stěžovala jsem si, když jsem se konečně cítila plná.

„Chceš si jít odpoledne zaplavat s delfíny – spálit kalorie?“ zeptal se.

„Možná později. Měla jsem na spalování kalorií jiný plán.“

„A jaký?“

„No, ještě nám tu zbylo dost pelestí –“

Ale nedořekla jsem. V tu chvíli mě držel v náruči, jeho rty mi sebraly slova z úst, a už mě unášel nadlidskou rychlostí do modrého pokoje.

7. NEOČEKÁVANÉ

Černá řada se ke mně blížila pod příkrovem mlhy. Viděla jsem, jak jim temně rubínové oči žhnou touhou, lačností zabíjet. Cenili na mě ostré vlhké zuby – někteří výhružně, někteří v úsměvu.

Slyšela jsem dítě za sebou zakňourat, ale nemohla jsem se otočit, abych se na něj podívala. Ačkoli jsem se zoufale potřebovala ujistit, že je v bezpečí, nemohla jsem si dovolit žádný výpadek soustředění.

Jako duchové se sunuli blíž, černé hábity se jim při chůzi lehce vzdouvaly. Viděla jsem, jak zatínají kostnaté prsty, které vypadaly jako pařáty. Pomalu se rozestupovali, aby na nás mohli zaútočit ze všech stran. Byli jsme obklíčeni. Zemřeme.

A pak, jako když blesk udeří z čistého nebe, se celá scéna proměnila. Na první pohled zůstalo všechno stejné – Volturiovi stále pomalu přicházeli k nám, odhodláni zabíjet. Změnil se však můj úhel pohledu, způsob, jaký jsem tu situaci vnímala já. Najednou jsem po tom prudce zatoužila. Chtěla jsem, aby zaútočili. Panika se změnila v krvežíznivost. Nachýlila jsem se dopředu s úsměvem na tváři, a z mých vyceněných zubů uniklo zavrčení.

Vymrštila jsem se vzhůru, šokem probraná ze sna.

V pokoji byla tma. Bylo tam taky vedro k zalknutí. Vlasy na spáncích se mi lepily potem a po krku mi stékaly kapičky.

Zatápala jsem po horkých prostěradlech a zjistila, že jsou prázdná.

„Edwarde?“

V tu chvíli moje prsty nahmataly něco hladkého, plochého a nehybného. List papíru, přeložený na polovinu. Sevřela jsem ho do dlaně a tápala přes pokoj k vypínači.

Na vnější straně lístku bylo napsáno „Pro paní Cullenovou“.

Doufám, že se nevzbudíš a mé nepřítomnosti si nevšimneš, ale kdyby ano, vrátím se velmi brzy. Jenom jsem si odskočil na pevninu zalovit. Jdi spát a až se zase vzbudíš, budu tam. Miluju tě.

Vzdychla jsem si. Už jsme tu byli dva týdny, takže jsem mohla čekat, že bude muset odjet, ale já jsem čas nevnímala. Připadalo mi, jako by tady ani neexistoval, setrvávali jsme ve stavu blaženosti, kde na čase nezáleželo.

Utřela jsem si pot z čela. Cítila jsem se naprosto bdělá, ačkoli hodiny na komodě ukazovaly, že je teprve něco po jedné. Věděla jsem, že nedokážu usnout, když je mi takové horko a jsem tak zpocená. Nehledě na to, že kdybych zhasla světlo a zavřela oči, určitě bych zase v duchu spatřila ty plížící se černé postavy, a to jsem nechtěla.

Vstala jsem, bloumala bezcílně tmavým domem a rozsvěcovala světla. Dům mi připadal bez Edwarda tak velký a prázdný. Jiný.

Skončila jsem v kuchyni. Usoudila jsem, že něco dobrého k jídlu mi zvedne náladu.

Prohlížela jsem ledničku, až jsem našla všechny suroviny na smažené kuře. Smažení a syčení kuřete na pánvi byl příjemný, domácký zvuk; nepřipadala jsem si tak nervózní, když zaplňoval ticho.

Vonělo to tak hezky, že jsem začala ujídat přímo z pánve a spálila si jazyk. Při pátém nebo šestém soustu už maso vychladlo natolik, že jsem cítila, jak chutná. Zpomalila jsem žvýkání. Chuť mi připadala nějak divná. Zkontrolovala jsem maso, a bylo všude bílé, ale napadlo mě, že možná není propečené. Znovu jsem si na zkoušku ukousla; žvýkla jsem dvakrát. Br – chutnalo to nedobře. Vyskočila jsem, abych sousto vyplivla do dřezu. Najednou se mi z pachu kuřete a oleje dělalo špatně. Vzala jsem celý talíř a vysypala ho do koše a pak jsem otevřela okna, abych vyvětrala ten pach. Venku se zvedal chladivý větřík. Na kůži příjemně chladil.

Najednou jsem si připadala vyčerpaná, ale nechtělo se mi vracet se do horké ložnice. Tak jsem otevřela další okna v místnosti s televizí a lehla si na pohovku přímo pod ně. Pustila jsem stejný film, na který jsme se nedávno dívali, a brzy usnula při veselé úvodní písničce.

Když jsem zase otevřela oči, slunce bylo na půli cesty oblohou, ale nebylo to jeho světlo, co mě probudilo. Ucítila jsem, jak si mě přitahují čísi studené paže. Současně se mi v žaludku zvedla náhlá bolest, skoro jako po ráně do břicha.

„Promiň,“ zašeptal Edward, když mi ledovou rukou otíral lepkavé čelo. „To je ta moje důkladnost. Nenapadlo mě, jak horko ti tu bude, když budu pryč. Příště sem nechám nainstalovat klimatizaci, než zase odjedu.“

Nedokázala jsem se soustředit na to, co říká. „Promiň!“ hekla jsem a snažila se mu vykroutit z náručí.

Okamžitě spustil ruce. „Bello?“

Vystřelila jsem do koupelny a rukou jsem si zakrývala pusu. Bylo mi tak špatně, že mi ani nevadilo – zpočátku –, že vedle mě stojí, zatímco jsem se svíjela nad záchodem a prudce zvracela.

„Bello? Co se děje?“

Ještě jsem nedokázala odpovědět. Úzkostně mě držel, přidržoval mi vlasy, aby mi nepadaly do obličeje, a čekal, až se budu moct zase nadechnout.

„Zatracené žluklé kuře,“ zasténala jsem.

„Jsi v pořádku?“ Jeho hlas byl napjatý.

„Už je to dobré,“ oddechovala jsem. „To je jenom otrava z jídla. Tohle nemusíš vidět. Jdi pryč.“

„To nepadá v úvahu, Bello.“

„Jdi pryč,“ zasténala jsem znovu a snažila se vstát, abych si mohla vypláchnout pusu. Něžně mi pomáhal a nevšímal si mých chabých pokusů ho odstrčit.

Když jsem měla pusu čistou, donesl mě do postele, tam mě opatrně posadil a pažemi mě podpíral.

„Otrava z jídla?“

„Jo,“ zaskuhrala jsem. „Včera v noci jsem si osmažila kuře. Chutnalo hnusně, tak jsem ho vyhodila. Ale předtím jsem pár soust snědla.“

Položil mi studenou ruku na čelo. Bylo to příjemné. „Jak je ti teď?“

Zamyslela jsem se. Nevolnost přešla tak náhle, jako se objevila, a najednou mi bylo stejně dobře jako kterékoli jiné ráno. „Docela normálně, vlastně mám trochu hlad.“

Přinutil mě vypít velkou sklenici vody a hodinu počkat, než mi usmažil pár vajíček. Připadala jsem si naprosto v pořádku, jenom trochu unavená, že jsem byla v noci vzhůru. Pustil CNN – byli jsme tak odříznutí od světa, že by klidně mohla vypuknout třetí světová válka a my bychom to nevěděli – a já jsem se mu ospale uvelebila na klíně.

Zprávy mě za chvíli znudily, tak jsem se otočila, abych ho políbila. Při tom pohybu jsem – stejně jako ráno – ucítila ostrou bolest v břiše. Vymrštila jsem se z jeho klína a pusu jsem si zakrývala rukou. Věděla jsem, že tentokrát to do koupelny nestihnu, a letěla jsem ke dřezu v kuchyni.

Zase mi držel vlasy.

„Možná bychom se měli vrátit do Ria a zajít k doktorovi,“ navrhl úzkostně, když jsem si poté vyplachovala pusu.

Zavrtěla jsem hlavou a šla do chodby. Kde jsou doktoři, tam jsou taky jehly. „Budu v pořádku, až si vyčistím zuby.“

Když jsem měla v puse lepší chuť, prohledala jsem kufr, abych zjistila, kam mi Alice zabalila lékárničku, plnou potřeb pro smrtelníky. Náplasti, léky proti bolesti a – což jsem hledala teď – na žaludeční obtíže. Snad se mi podaří zklidnit žaludek a tím i Edwarda.

Než jsem stihla lék najít, padlo mi náhodou do ruky ještě něco, co mi tam Alice přibalila. Zvedla jsem malou modrou krabičku, držela ji v dlani a dlouze na ni zírala. V tu chvíli jsem zapomněla na všechno ostatní.

Pak jsem si začala v duchu počítat. Jednou. Dvakrát. Znovu.

Vyděsilo mě zaklepání na dveře; krabička mi spadla zpátky do kufru.

„Je ti dobře?“ zeptal se přes dveře Edward. „Neudělalo se ti zase špatně?“

„Jo i ne,“ odpověděla jsem přiškrceným hlasem.

„Bello? Můžu jít prosím dovnitř?“ Znělo to ustaraně.

„D… dobře.“

Vstoupil dovnitř a tázavě se na mě zadíval. Seděla jsem s nohama křížem na podlaze vedle kufru a tupě zírala před sebe. Posadil se vedle mě a jeho ruka mi okamžitě přistála na čele.

„Co se děje?“

„Kolik je to dnů od svatby?“ zašeptala jsem.

„Sedmnáct,“ odpověděl automaticky. „Bello, co se děje?“

Znovu jsem počítala. Zvedla jsem prst na znamení, že mě nemá rušit, a v duchu jsem si přeříkávala čísla. Spletla jsem se v počtu uplynulých dnů. Byli jsme tu déle, než jsem si myslela. Začala jsem znovu.

„Bello!“ zašeptal naléhavě. „Tohle mě dohání k šílenství.“

Snažila jsem se polknout. Nefungovalo to. Tak jsem sáhla do kufru a hmatala, až jsem našla zase tu malou modrou krabičku s tampony. Mlčky jsem ji zvedla.

Zmateně na mě zíral. „Co je? Snažíš se nemoc vydávat za premenstruační syndrom?“

„Ne,“ podařilo se mi ze sebe dostat. „Ne, Edwarde. Snažím se ti říct, že se mi měsíčky o pět dní zpozdily.“

Výraz jeho obličeje se nezměnil. Jako kdybych nic neřekla.

„Nemyslím, že by šlo o otravu jídlem,“ dodala jsem.

Neodpovídal. Skoro se proměnil v sochu.

„Ty sny,“ zamumlala jsem si pro sebe plochým hlasem. „Tolik jsem spala. Pláč. Všechno to jídlo. Ach. Ach. Ach.“

Edwardův pohled se zdál skleněný, jako by mě neviděl.

Reflexivně, skoro nechtěně, jsem si rukou zakryla břicho.

„Ach!“ vykvikla jsem znovu.

Vymanila jsem se z Edwardových nehybných rukou a vyskočila na nohy. Ještě jsem se ani nepřevlékla z hedvábných krátkých kalhot a kabátku, které jsem měla na sobě v posteli. Cestou jsem strhla modrou látku a podívala se na břicho.

„To není možné,“ zašeptala jsem.

Neměla jsem naprosto žádnou zkušenost s těhotenstvím nebo miminy nebo čímkoliv z této problematiky, ale nebyla jsem pitomá. Viděla jsem dost filmů a televizních pořadů, abych věděla, že takhle to nechodí. Zpozdilo se mi to jen o pět dnů. Jestli jsem těhotná, tak moje tělo tu skutečnost ještě ani nestihlo zaregistrovat. Neměla bych ranní nevolnosti. Neměnila bych jídelní nebo spací návyky.

A rozhodně bych mezi boky neměla malou, ale jasně se rýsující bouli.

Natáčela jsem trup zepředu zezadu, zkoumala břicho z každého úhlu, jako kdyby v tom správném světle mohla zmizet. Projížděla jsem prsty po té vypouklině, překvapená, jak je pod mou kůží tvrdá jako skála.

„To není možné,“ opakovala jsem si znovu, protože vypouklina nevypouklina, měsíčky neměsíčky (a ty jsem rozhodně neměla, ačkoli se mi to v životě ani o den nezpozdilo), nepřipadalo vůbec v úvahu, že bych mohla být těhotná. Jediný sex, který jsem kdy měla, byl přece s upírem, proboha.

S upírem, který stále seděl přimrazený na podlaze bez známek toho, že by se ještě kdy měl pohnout.

Takže muselo existovat nějaké jiné vysvětlení. Něco se se mnou dělo. Chytla jsem nějakou divnou jihoamerickou nemoc, která má stejné příznaky jako těhotenství, jenom zrychleně za sebou…

A pak jsem si na něco vzpomněla – na jedno ráno, které jsem strávila brouzdáním po internetu, v době, která mi připadala už tak dávno. Seděla jsem za starým stolem ve svém pokoji v Charlieho domě, oknem dopadalo dovnitř tlumené šedé světlo, a já jsem zírala na monitor starého dýchavičného počítače a lačně pročítala stránku zvanou „Upíři od A do Z.“ Neuběhlo ani čtyřiadvacet hodin, co mi Jacob Black ve snaze pobavit mě quileutskými legendami, kterým tehdy ještě nevěřil, prozradil, že Edward je upír. Plna úzkosti jsem procházela první hesla na stránce, která byla věnovaná upírským mýtům po celém světě. Filipínský Danag, židovský Estrie, rumunský Varacolaci, italský Stregoni benefici (legenda, která se ve skutečnosti zakládala na dávných hrdinských činech mého nového tchána, ale to jsem tenkrát ještě nevěděla) … čím ty historky byly nepravděpodobnější, tím méně pozornosti jsem jim věnovala. Zapamatovala jsem si jen nejasné útržky hesel pročítaných později. Většinou jsem je považovala za báchorky, které si někdo vymyslel, aby dokázal vysvětlit záležitosti, jako je smrt dětí v raném věku – a nevěra. Ne, miláčku, já nemám žádný poměr! Ta sexy ženská, kterou jsi viděla plížit se od domu, to byl jen ďábelský sukubus. Mám štěstí, že jsem vyvázl životem! (Samozřejmě, s tím, co jsem už věděla o Tanye a jejích sestrách, jsem si domyslela, že některé ty báchorky mají skutečně reálný základ.) Byla tam také jedna pro ženy. Jak mě můžeš obviňovat z toho, že tě podvádím – jenom proto, že ses vrátil domů z dvouleté plavby a já jsem těhotná? To byl inkubus. Zhypnotizoval mě svými tajemnými upířími schopnostmi…

To patřilo k definici inkuba – schopnost počít dítě s nešťastnou obětí.

Omámeně jsem zavrtěla hlavou. Ale…

Myslela jsem na Esmé a zvláště na Rosalii. Upíři nemůžou mít děti. Kdyby to bylo možné, Rosalie už by na to dávno přišla. Mýtus o inkubech nebyl nic než výmysl.

Až na to… no, byl tu jeden rozdíl. Samozřejmě že Rosalie nemohla počít dítě, protože její tělo zůstalo v takovém stavu, v jakém se proměnila z člověka na nelidskou bytost. Naprosto se neměnilo. Ale tělo smrtelné ženy se musí měnit, aby mohla porodit dítě. Jednak je tu neustálé střídání menstruačního cyklu, a potom větší změny, kdy se tělo musí přizpůsobit rostoucímu dítěti. Rosaliino tělo se měnit nemohlo.

Ale moje ano. Moje se měnilo. Dotkla jsem se vypoukliny na břiše, která tam včera nebyla.

A normální muži – no, ti zůstávají celkem stejní od puberty do smrti. Vzpomněla jsem si na náhodný útržek informace, kterou jsem pobrala bůhvíkde: Charlie Chaplin byl sedmdesátník, když se stal otcem svého nejmladšího dítěte. Muži neznají menopauzu, ani plodné či neplodné dny.

Samozřejmě, jak mohl někdo vědět, jestli upíři mohou počít dítě, když toho jejich partnerky nebyly schopny? Který upír na zemi by měl to sebeovládání, nutné k otestování této teorie se smrtelnou ženou? Nebo touhu?

Napadal mě jenom jeden.

Část mého mozku třídila fakta, vzpomínky a spekulace, zatímco ta druhá, která ovládala schopnost hýbat i těmi nejmenšími svaly – byla dočasně vyřazena z provozu. Nedokázala jsem pohnout rty, abych promluvila, ačkoli jsem chtěla požádat Edwarda, aby mi proboha vysvětlil, co se to děje. Potřebovala jsem se vrátit k místu, kde seděl, dotknout se ho, ale moje tělo vypovědělo mozku poslušnost. Bezmocně jsem zírala na svoje šokované oči v zrcadle a prsty jsem opatrně tiskla na vyduté břicho.

A pak, stejně jako v mé živé noční můře včera v noci, se scéna najednou proměnila. Všechno, co jsem viděla v zrcadle, mi najednou připadalo úplně jinak, ačkoli ve skutečnosti se nezměnilo vůbec nic.

Ten zásadní posun způsobilo něco, co mě jemně šťouchlo do ruky – zevnitř mého těla.

V tu samou chvíli zazvonil Edwardův telefon, pronikavě a naléhavě. Ani jeden z nás se nepohnul. Telefon zvonil dál a dál. Snažila jsem se ho neslyšet, zatímco jsem si tiskla prsty k břichu a čekala. Můj výraz v zrcadle už nebyl zmatený – najednou byl udivený. Sotva jsem si všimla, kdy mi po tvářích začaly kanout podivné, tiché slzy.

Telefon pořád zvonil. Přála jsem si, aby ho Edward zvedl – já jsem prožívala velký okamžik. Možná největší ve svém životě.

Crr! Crr! Crr!

Nakonec jsem to zvonění nedokázala snést. Klekla jsem si vedle Edwarda – zjistila jsem, že se pohybuji opatrněji, tisíckrát lépe jsem vnímala, jaký pocit ve mně každý pohyb vzbuzuje – a prohledávala mu kapsy, až jsem našla telefon. Napůl jsem čekala, že roztaje a zvedne ho sám, ale zůstával naprosto nehybný.

Poznala jsem číslo a dovedla jsem snadno uhodnout, proč volá.

„Ahoj, Alice,“ řekla jsem. Můj hlas nebyl o moc lepší než předtím. Odkašlala jsem si.

„Bello? Bello, jsi v pořádku?“

„Jo. Hm. Je tam Carlisle?“

„Ano. Co se děje?“

„Nejsem si… stoprocentně… jistá…“

„Je Edward v pořádku?“ zeptala se obezřetně. Zavolala Carlisleovo jméno stranou od telefonu, a než jsem stačila odpovědět, zeptala se: „Proč mi nezvedl telefon?“

„Nevím jistě.“

„Bello, co se děje? Zrovna jsem viděla –“

„Co jsi viděla?“

Bylo ticho. „Dám ti Carlislea,“ řekla nakonec.

Měla jsem pocit, jako by mi někdo vstříkl do žil ledovou vodu. Kdyby měla Alice vidění, jak chovám v náruči andělsky krásné zelenooké dítě, tak by mi odpověděla, že ano?

Zatímco jsem zlomek vteřiny čekala, než Carlisle začne mluvit, Alicino vidění, tak jak jsem si ho představovala já, mi tančilo pod víčky. Drobné, krásné miminko, ještě krásnější než chlapeček z mého snu – droboučký Edward v mé náruči. Žilami mi proběhlo teplo a vyhánělo ten led.

„Bello, tady je Carlisle. Co se děje?“

„Já –“ Nebyla jsem si jistá, co mám odpovědět. Bude se mi smát, řekne, že jsem blázen? Je to jenom další barevný sen? „Já mám trochu starosti o Edwarda… Můžou upíři utrpět šok?“

„Stalo se mu něco?“ Carlisleův hlas byl najednou naléhavý.

„Ne, ne,“ uklidňovala jsem ho. „Jenom ho… něco zaskočilo.“

„Já ti nerozumím, Bello.“

„Myslím… no, myslím, že… možná… bych mohla být…“ Zhluboka jsem se nadechla. „Těhotná.“

Jako kdyby chtěl podpořit moje slova, někdo mě zase jemně šťouchl zevnitř. Ruka mi sletěla k břichu.

Po dlouhé odmlce přišlo ke slovu Carlisleovo lékařské vzdělání.

„Kdy jsi naposledy dostala menstruaci?“

„Šestnáct dní před svatbou.“ V duchu jsem si všechno dobře spočítala, abych teď mohla s jistotou odpovědět.

„Jak se cítíš?“

„Divně,“ odpověděla jsem a hlas se mi zlomil. Další proud slz mi smáčel tváře. „Bude to znít šíleně – podívej, já vím, že je ještě strašně brzy na jakékoliv příznaky. Možná jsem se vážně zbláznila. Ale mám podivné sny a pořád jím a pláču a zvracím a… a… přísahám, že se uvnitř mě něco právě pohnulo.“

Edward rychle zvedl hlavu.

Vydechla jsem úlevou.

Edward natáhl ruku pro telefon, v obličeji byl bílý a tvářil se zarputile.

„No, myslím, že s tebou Edward chce mluvit.“

„Dej mi ho,“ řekl Carlisle napjatým hlasem.

Nebyla jsem si úplně jistá, jestli Edward může mluvit, ale položila jsem mu telefon do natažené ruky.

Přitiskl si ho k uchu. „Je to možné?“ zašeptal.

Dlouho poslouchal a nepřítomně zíral do prázdna.

„A Bella?“ zeptal se. Jednou paží mě při těch slovech objal a přitáhl si mě těsně k boku.

Dlouho poslouchal a pak řekl: „Ano, ano, udělám to.“

Odtáhl si telefon od ucha a stiskl tlačítko k ukončení hovoru. Okamžitě vytočil nové číslo.

„Co Carlisle říkal?“ zeptala jsem se netrpělivě.

Odpověděl bezbarvým hlasem. „Myslí si, že jsi těhotná.“

Při těch slovech jsem pocítila teplé zašimrání po páteři. Šťouchálek v mém těle se zatřepotal.

„Kam teď voláš?“ zeptala jsem se, když si přiložil telefon zpátky k uchu.

„Na letiště. Jedeme domů.“

* * *

Edward visel na telefonu více než hodinu bez přestávky. Tušila jsem, že domlouvá náš let domů, ale nemohla jsem si být jistá, protože nemluvil anglicky. Znělo to, jako kdyby se hádal; hodně mluvil se zaťatými zuby.

Při telefonování zároveň balil. Vířil po pokoji jako rozzlobené tornádo, ale zanechával po sobě spíš pořádek než destrukci. Hodil mi na postel sadu oblečení, aniž se na ně podíval, takže jsem usoudila, že je načase, abych se oblékla. Pokračoval v hádce, zatímco jsem se převlékala, a gestikuloval přitom rychlými, energickými pohyby.

Když už jsem nedokázala déle snést divokou energii, která z něj vyzařovala, tiše jsem opustila místnost. Z jeho horečnatého šílení se mi dělalo špatně od žaludku – nebylo to tak hrozné jako ráno, ale bylo mi to nepříjemné. Někde počkám, až ho ta nálada přejde. Nemohla jsem si povídat s tímhle odměřeným, soustředěným Edwardem, který mě upřímně trochu děsil.

Zase jsem skončila v kuchyni. V kredenci jsem našla sáček preclíků. Začala jsem je nepřítomně žvýkat a dívala se z okna na písek, kameny, stromy a oceán, které se třpytily ve slunci.

Někdo mě šťouchl.

„Já vím,“ řekla jsem. „Taky se mi nechce odjet.“

Zase jsem se zadívala z okna, ale šťouchálek nereagoval.

„Já to nechápu,“ zašeptala jsem. „Co je na tom zlého?“

Je to překvapivé, to rozhodně. Dokonce udivující. Ale zlé?

Ne.

Tak proč Edward tak zuří? Vždyť to byl on, kdo se chtěl honem ženit.

Snažila jsem se srovnat si to v hlavě.

Vlastně na tom není nic divného, že Edward chce, abychom už byli doma. Je třeba, aby mě Carlisle prohlédl, aby se ujistil, že je můj předpoklad správný – ačkoli já sama už jsem v té věci neměla sebemenší pochybnost. Možná budou chtít zjistit, jak to, že už jsem tolik těhotná, roste mi břicho, cítím pohyby a tak. To nebylo normální.

Jak jsem tak o tom přemýšlela, byla jsem si jistá, že jsem na to přišla. Určitě si dělá starosti o dítě. Já jsem se ještě nedostala k tomu, abych se začala bát. Můj mozek fungoval pomaleji než ten jeho, pořád se užasle kochal představou, kterou si vykouzlil – drobné, něžné, krásné dítě s Edwardovýma očima – zelenýma, jaké měl, když byl ještě člověk –, které mi leží v náruči. Doufala jsem, že svou podobu zdědí po Edwardovi a ze mě nebude mít ani kousek.

Bylo zvláštní, jak mi ta představa najednou připadala naprosto samozřejmá. Od toho prvního malého dotyku se celý svět posunul. Tam, kde dřív byla jenom jedna věc, bez které jsem nemohla žít, byly najednou dvě. Nedošlo k rozdělení – moje láska se nerozštěpila mezi ty dva; tak to nebylo. Spíš jako by mi srdce v tu chvíli narostlo, nafouklo se na dvojnásobnou velikost. Tolik místa navíc, a už bylo zaplněné. To byla závratná představa.

Předtím jsem nikdy nechápala Rosaliinu bolest a odpor. Nikdy jsem si nepředstavovala sebe samu v roli matky, nikdy jsem po něčem takovém netoužila. Byla hračka ujišťovat Edwarda, že mi nevadí, že se kvůli němu vzdávám dětí, protože jsem je opravdu nechtěla. Děti, v abstraktní rovině, mě nikdy nepřitahovaly. Dívala jsem se na ně jako na vřeštící tvorečky, z kterých tu a tam vyteče něco odporného. Nikdy jsem s nimi neměla moc co do činění. Když jsem snila o tom, že by mi Renée opatřila bratříčka, vždycky jsem si představovala staršího bratra. Někoho, kdo by se staral o mě, a ne naopak.

Tohle dítě, Edwardovo dítě, to bylo něco úplně jiného.

Chtěla jsem ho, jako jsem chtěla vzduch k dýchání. Žádná volba – nutnost.

Možná jsem jenom měla vážně mizernou fantazii. Neuměla jsem si představit, že by se mi líbilo být vdaná, dokud jsem se doopravdy nevdala. Neuměla jsem si představit, že budu chtít dítě, dokud se jedno nevydalo na cestu…

Položila jsem si ruku na břicho a čekala na další šťouchnutí. Po tvářích mi zase začaly stékat slzy.

„Bello?“

Otočila jsem se, vylekaná tónem jeho hlasu. Byl tak chladný, tak rezervovaný. Jeho výraz odpovídal tomu hlasu, byl prázdný a tvrdý.

A pak uviděl, že pláču.

„Bello!“ Přeletěl místnost rychlostí blesku a vzal mi obličej do dlaní. „Bolí tě něco?“

„Ne, ne –“

Přivinul si mě na prsa. „Neboj se. Budeme doma za šestnáct hodin. Budeš v pořádku. Carlisle bude připravený, až přijedeme. Postaráme se o to, a budeš v pořádku, budeš v pořádku.“

„Postaráte se o to? Jak to myslíš?“

Odklonil se a podíval se mi do očí. „Dostaneme to ven, dřív než ti to ublíží. Neboj se. Nedovolím, aby ti to ublížilo.“

„To?“ zalapala jsem po dechu.

Rychle otočil hlavu k domovním dveřím. „Zatraceně! Zapomněl jsem, že má Gustavo dnes službu. Zbavím se ho a budu hned zpátky.“ Vyrazil z místnosti.

Chytila jsem se linky, abych neupadla. Kolena se mi třásla.

Edward mluvil o mém šťouchálkovi jako o nějaké věci. Řekl, že ho Carlisle vyndá ven.

„Ne,“ zašeptala jsem.

Předtím jsem to špatně pochopila. Vůbec se nestaral o dítě. Chtěl mu ublížit. Ten krásný obraz v mé hlavě se najednou posunul, totálně zatemnil. Moje krásné děťátko pláče, a mé slabé paže nestačí na to, aby ho ochránily…

Co mám dělat? Dokážu si ho na nich vyvzdorovat?

A co když? Vysvětlovalo by se tím to Alicino divné mlčení v telefonu? Tohle tedy viděla? Edwarda a Carlislea, jak zabíjí to bledé, dokonalé dítě, než se vůbec stihlo narodit?

„Ne,“ zašeptala jsem znovu silnějším hlasem. To se nesmí stát. To já nedovolím.

Slyšela jsem Edwarda zase mluvit portugalsky. Zase se hádal. Jeho hlas se přibližoval a slyšela jsem, jak zoufale zavrčel. Pak jsem uslyšela další hlas, tichý a stydlivý. Ženský hlas.

Vstoupil do kuchyně dřív než ona a šel přímo ke mně. Utřel mi slzy z tváří a zašeptal mi do ucha skrz napjaté rty: „Trvá na tom, že tu nechá jídlo, které přinesla – uvařila nám večeři.“ Kdyby byl méně napjatý, méně rozzuřený, určitě by nad tím mávl rukou. „Je to výmluva – chce se přesvědčit, že jsem tě ještě nezabil.“ Jeho hlas byl na konci ledově studený.

Kaure se nervózně vynořila zpoza rohu se zakrytým talířem v rukou. Mrzelo mě, že neumím portugalsky, a přála jsem si, aby moje španělština nebyla tak mizerná, abych uměla poděkovat této ženě, která se odhodlala přijít se i přes upíří hněv přesvědčit, že jsem v pořádku.

Oči jí těkaly mezi námi dvěma. Viděla jsem, jak pozoruje můj zarudlý obličej a vlhké oči. Zamumlala něco, čemu jsem nerozuměla, a položila talíř na linku.

Edward jí něco odsekl; nikdy jsem ho neslyšela mluvit tak nezdvořile. Kaure se otočila k odchodu, a s vířivým pohybem její dlouhé sukně mě do obličeje udeřila vůně jídla. Bylo to silné – cibule a ryba. Zacpala jsem si ústa a otočila se ke dřezu. Cítila jsem, jak mi Edward drží ruku na čele a přes hučení v uších jsem vnímala jeho chlácholivé mumlání. Jeho ruce na vteřinu zmizely a já jsem slyšela, jak se s bouchnutím zavřely dveře ledničky. Společně s tím naštěstí ustal i ten pach, a Edwardovy ruce už mi znovu ochlazovaly lepkavý obličej. Rychle to přešlo.

Vypláchla jsem si ústa vodou z kohoutku, zatímco on mi ze strany hladil obličej.

V lůně jsem ucítila váhavé malé šťouchnutí.

Je to v pořádku. Nic nám není, pomyslela jsem si směrem k vypouklině.

Edward mě otočil a přitáhl si mě do náruče. Položila jsem mu hlavu na rameno. Ruce jsem si instinktivně ovinula kolem břicha.

Uslyšela jsem tiché zalapání po dechu a vzhlédla jsem.

Ta žena tam stále byla, váhala ve dveřích s rukama napůl rozpřaženýma, jako kdyby hledala nějaký způsob, jak mi pomoct. Zírala mi na ruce očima vyvalenýma zděšením. Pusu měla dokořán.

Edward se také hlasitě nadechl a najednou se otočil čelem k ženě a postrčil mě jemně za sebe. Rukou mě chytil kolem pasu, jako kdyby mě držel zpátky.

Najednou se na něj Kaure rozkřičela – hlasitě, rozzuřeně, její nesrozumitelná slova létala místností jako nože. Udělala dva kroky vpřed, zvedla svou drobnou pěst do vzduchu a hrozila mu. I přes její rozzuřenost bylo vidět, jakou má v očích hrůzu.

Edward také postoupil k ní, sevřela jsem mu paži, bála jsem se, aby jí neublížil. Ale když přerušil její tirádu, jeho hlas mě zaskočil, zvlášť poté, co k ní předtím byl tak odměřený. Ten hlas byl tichý; byl prosebný. Nejen to, zvuk byl jiný, hrdelní, kadence se vytratila. Jako by už nemluvil portugalsky.

Žena na něj chvilku udiveně zírala, a pak přimhouřila oči a vyštěkla dlouhou otázku v tom cizím jazyce.

Dívala jsem se, jak jeho obličej posmutněl a zvážněl. Přikývl. Udělala rychlý krok zpátky a otočila se.

Natáhl k ní ruku, ukazoval směrem ke mně a pak mi položil ruku na tvář. Znovu odpověděla rozzlobeně, vyčítavě šermovala rukama, a pak na něj ukázala. Když skončila, zase zaprosil tím tichým, naléhavým hlasem.

Její výraz se změnil – zírala na něj s pochybnostmi, které měla jasně vepsané ve tváři, když mluvil, a očima opakovaně střílela k mému zmatenému obličeji. Když Edward skončil, vypadala, jako když o něčem přemýšlí. Podívala se na nás, napřed na jednoho, pak na druhého, a pak, možná nevědomky, udělala krok vpřed.

Předvedla rukama pohyb, jako by naznačovala, že jí z břicha trčí míč. Polekala jsem se – vyprávělo se v jejích legendách o krvežíznivých zabijácích i o tomhle? Mohla vědět něco o tom, co ve mně roste?

Popošla několik kroků vpřed, tentokrát schválně, a dala Edwardovi pár krátkých otázek, které napjatě zodpověděl. Pak se jí stručně zeptal sám – položil jí jedinou otázku. Zaváhala a pak pomalu zavrtěla hlavou. Když znovu promluvil, měl hlas tak srdceryvný, že jsem na něj šokovaně pohlédla. Jeho obličej byl stažený bolestí.

Místo odpovědi popošla pomalu vpřed, až byla tak blízko, aby položila svou malou ruku na mou, kterou jsem si držela břicho. Pronesla jediné slovo portugalsky.

„Morte,“ vzdychla tiše. Pak se otočila, s rameny svěšenými, jako by tím rozhovorem zestárla, a odešla z místnosti.

Na tohle slovo moje znalost španělštiny stačila.

Edward zůstal stát jako přimrazený, zíral za ní se zmučeným výrazem ve tváři. O pár chvil později jsem slyšela, jak motor člunu s vrčením nastartoval, a jeho zvuk se postupně ztrácel v dálce.

Edward se nepohnul, dokud jsem nevyrazila do koupelny. Pak mě chytil za rameno.

„Kam jdeš?“ zašeptal bolestivě.

„Znovu si vyčistit zuby.“

„Netrap se kvůli tomu, co řekla. Jsou to jenom legendy, staré lži vymyšlené jen tak pro zábavu.“

„Ničemu jsem nerozuměla,“ řekla jsem mu, ačkoli to nebyla tak úplně pravda. Jako kdybych nad tím mohla mávnout rukou jenom proto, že je to legenda. Můj život byl obklopen legendami ze všech stran. Všechny byly pravdivé.

„Kartáček už jsem ti sbalil. Přinesu ti ho.“

Šel přede mnou do ložnice.

„Odjíždíme brzy?“ zavolala jsem za ním.

„Jakmile budeš připravená.“

Čekal na můj zubní kartáček, aby ho znovu sbalil, a přecházel tiše po ložnici. Podala jsem mu ho, když jsem byla hotová.

„Donesu zavazadla do lodi.“

„Edwarde –“

Otočil se. „Ano?“

Zaváhala jsem, snažila se vymyslet, jak to udělat, abych získala pár vteřin o samotě. „Mohl bys… sbalit trochu jídla? Víš, kdybych měla zase hlad.“

„Samozřejmě,“ přitakal a oči mu náhle zněžněly. „S ničím si nedělej starosti. Budeme u Carlislea jen za pár hodin, vážně. Brzy to bude za námi.“

Přikývla jsem z obavy, aby mě neprozradil hlas.

Otočil se a odešel z místnosti, v každé ruce velký kufr.

Otočila jsem se a popadla telefon, který nechal na lince. To se mu vůbec nepodobalo, zapomínat – zapomenout, že přijde Gustavo, nechat tady ležet telefon. Byl tak vystresovaný, že to ani nebyl on.

Otevřela jsem telefon a procházela uložená čísla. Byla jsem ráda, že vypnul zvuk, bála jsem se, že by mě nachytal. Bude už teď v lodi? Nebo je zase zpátky? Uslyší mě z kuchyně, když budu šeptat?

Našla jsem číslo, které jsem chtěla a které jsem nikdy předtím nevytočila. Stiskla jsem zelené tlačítko a držela si palce.

„Haló?“ ozval se hlas jako zlaté zvonečky.

„Rosalie?“ zašeptala jsem. „Tady je Bella. Prosím tě. Musíš mi pomoct.“

KNIHA DRUHÁ

JACOB

Nicméně abych pravdu řek‘, rozum a láska táhnou dnes zřídkakdy za jeden provaz.

William Shakespeare

Sen noci svatojánské

jednání třetí, scéna první

(překlad Alois Bejblík, pozn. překl.)

PŘEDMLUVA

Život vás štve, a pak umřete.

Jo, takové štěstí bych chtěl mít.

8. ČEKÁNÍ NA TO, AŽ TA ZATRACENÁ RVAČKA KONEČNĚ ZAČNE

„Ježíš, Paule, copak nemáš sakra vlastní domov?“

Paul, který se válel přes celý můj gauč a sledoval nějaký pitomý baseballový zápas na mojí rozhašené televizi, se jenom zakřenil a pak – vážně pomalu – vytáhl z pytlíku na klíně velký kukuřičný čips a celý si ho nacpal do pusy.

„Tohle sis taky mohl přinýst z domu.“

Křup. „Ne ne,“ mlaskal s plnou pusou. „Tvoje ségra říkala, že si můžu nabídnout, co chci.“

Snažil jsem se, aby mi na hlasu nebylo poznat, že mám chuť dát mu ránu. „Je Rachel doma?“

Nefungovalo to. Slyšel, kam jdu, a strčil si pytlík za záda. Pytlík zakřupal, jak ho rozmačkal do polštáře. Čipsy se rozpadly na kousíčky. Paul začal před obličejem šermovat pěstmi jako boxer.

„Tak do toho, hochu. Nepotřebuju Rachel, aby mě chránila.“

Odfrkl jsem. „Jasně. Jako kdybys za ní hned neběžel s brekem.“

Zasmál se, spustil ruce a pohodlně se uvelebil. „Přece nepůjdu žalovat holce. Kdyby se ti poštěstilo dát mi ránu, bude to jenom mezi námi dvěma. A naopak, jasný?“

To od něj bylo hezké, že se mi sám nabídl. Uvolnil jsem postoj, jako že to vzdávám. „Jasně.“

Stočil pohled k televizi.

Vypálil jsem.

Jeho nos po kontaktu s mou pěstí vydal velmi uspokojivý praskavý zvuk. Paul se na mě chtěl vrhnout, ale uhnul jsem a než se rozkoukal, utekl jsem i s kořistí – pomačkaným pytlíkem čipsů – v levé ruce.

„Zlomil jsi mi nos, pitomče.“

„Jen mezi námi dvěma, že jo, Paule?“

Šel jsem uklidit čipsy. Když jsem se otočil, Paul si rovnal nos, než mu sroste nakřivo. Krev už přestala téct; měl potřísněné rty i bradu, ale jako by nebylo poznat, odkud se tam ta krev vzala. Nadával a škubal sebou, jak si tahal za chrupavku.

„Ty seš tak protivnej, Jacobe. Přísahám, to už bych radši trávil čas s Leou.“

„Au. Páni. Vsadím se, že Leah bude vážně moc ráda, až uslyší, že jí chceš dělat společnost. To ji zahřeje u srdce.“

„Zapomeň, že jsem to řekl.“

„Jasně. Jsem si jistej, že mi to neunikne.“

„Hu,“ zavrčel a pak se uvelebil zpátky na gauči, utíraje si zbylou krev do lemu trička. „Jsi rychlej, chlape. To se musí uznat.“ Obrátil svou pozornost zpátky k rozmazanému zápasu.

Chviličku jsem tam postál a pak jsem se odloudal do svého pokoje a mumlal si něco o únosech mimozemšťanů.

Dřív bylo na Paula spolehnutí, nechal se vyprovokovat ke rvačce téměř kdykoliv. Člověk ho nemusel ani praštit – stačila menší urážka. Vytočit ho byla hračka. Ale teď, když bych vážně stál o pořádný zápas s vrčením, trháním a lámáním stromů, choval se jako bábovka.

Jako by nebylo už tak dost zlé, že se otiskl další člen smečky – no vážně, teď už to byli čtyři z deseti! Kdy to skončí? Ten stupidní mýtus měl přece být vzácnost, proboha! Ze všech těch povinných lásek na první pohled se mi už fakt dělalo špatně!

A musela to být ještě k tomu moje sestra? Musel to být zrovna Paul?

Když se Rachel na konci letního semestru vrátila domů z Washingtonské státní – šprtka, udělala závěrečné zkoušky brzo –, největší mou starostí bylo, abych před ní dokázal udržet tajemství. Nebyl jsem zvyklý skrývat to ve vlastním domě. Bylo mi líto kluků jako Embry a Collin, jejichž rodiče nevěděli, že jsou z nich vlkodlaci. Embryho máma si myslela, že si prochází nějakým vzdorovitým pubertálním obdobím. Měl permanentní domácí vězení za to, že utíkal z domu, ale samozřejmě s tím nemohl moc nadělat. Máma ho kontrolovala v pokoji každou noc, a každou noc tam bylo prázdno. Křičela na něj a on to mlčky snášel, a další večer to udělal znovu. Snažili jsme se umluvit Sama, aby dal Embrymu přestávku a nechal jeho mámu vydechnout, ale Embry řekl, že mu to nevadí. Tajemství bylo příliš důležité.

Takže jsem se chystal na to, jak budu muset být opatrný. A pak, dva dny poté, co Rachel přijela domů, na ni Paul narazil na pláži. Čáry máry fuk – skutečná láska byla na světě! Nemuseli jste nic skrývat, když jste našli svou druhou polovinu, a tak se Rachel dozvěděla všechno o vlkodlacích a jejich otiskování. A já jsem v Paulovi získal budoucího švagra. Věděl jsem, že tím Billy taky není kdovíjak nadšený. Ale snášel to líp než já. Jasně, poslední dobou utíkal ke Clearwaterovým častěji než obvykle. Nechápal jsem, v čem si polepšil. Žádný Paul, ale Leah, kam se podíváš.

Uvažoval jsem – kulka do spánku by mě skutečně zabila, nebo by jenom nadělala děsný nepořádek, který bych musel uklidit?

Praštil jsem sebou na postel. Byl jsem unavený – od poslední hlídky jsem nespal –, ale věděl jsem, že neusnu. Hlava se mi zbláznila. Myšlenky mi v lebce poletovaly jako dezorientovaný roj včel. Byly hlučné. Občas bodly. Tak to byli spíš sršni. Včely po jednom bodnutí umřou. A mě ty samé myšlenky bodaly pořád dokola.

Tohle čekání mě dohánělo k šílenství. Už to byly skoro čtyři týdny. Očekával jsem, tak nebo onak, že touhle dobou už to budu vědět. Proseděl jsem celé noci a představoval si, jakou formou to asi udělají.

Charlie vzlyká do telefonu – Bella s manželem pohřešováni při nehodě. Pád letadla? Ten by bylo těžké nafilmovat. Leda pokud by těm pijavicím nevadilo zabít pár spolucestujících, aby tomu dodali autenticitu. A proč by jim to mělo vadit? Možná radši malé letadlo. Třeba jim nějaké překáželo v hangáru.

Nebo vrah přijede domů sám, protože se mu pokus proměnit ji v jednu z nich nepovede? Třeba se ani nedostane tak daleko. Co když ji rozmačká jako pytlík čipsů, až si bude chtít trochu užít? Vždyť pro něj její život není tak důležitý jako vlastní rozkoš…

Bude to tragický příběh – Bella pohřešovaná při strašné nehodě. Oběť přepadení, které se zvrtlo. Udušená soustem u večeře. Autonehoda, jako moje máma. Tak běžné. To se stává denně.

Přiveze ji domů? Pohřbí ji tady kvůli Charliemu? Obřad se zakrytou rakví, samozřejmě. Mámina rakev byla zatlučená hřebíky…

Jenom jsem doufal, že se sem ještě vrátí, abych si ho mohl podat.

Možná si nebudou vymýšlet žádný příběh. Možná Charlie zavolá a zeptá se táty, jestli neslyšel něco o doktoru Cullenovi, který se prostě jednoho dne neukáže v práci. Opuštěný dům. Nikdo z Cullenových nezvedne telefon. Tajemství, kterého se chytí nějaká druhořadá zpravodajská stanice, budou tušit podvod…

Možná bude ten velký bílý dům vypálen do základů a uvnitř zůstanou všichni uvězněni. Ovšem, na to by samozřejmě potřebovali těla. Osm lidí zhruba té správné velikosti. A spálit je na uhel, aby se nedali identifikovat – ani s pomocí zubařských záznamů.

S každým z těch scénářů bude potíž – tedy pro mě. Bude těžké je najít, jestli se po nich slehne zem. Samozřejmě, mám věčnost na to, abych je našel. Když máte věčnost, můžete prozkoumat každičké stéblo v kupce sena, pěkně jedno po druhém, abyste se přesvědčili, jestli tam není jehla.

Zrovna teď by mi nevadilo rozebírat kupku sena. Alespoň bych měl co dělat. Nesnášel jsem pomyšlení na to, že možná právě přicházím o svou příležitost. Dávám pijavicím čas na útěk, jestli to měly v plánu.

Mohli bychom na ně jít dnes v noci. A pozabíjet všechny, které bychom našli.

Ten plán se mi líbil, protože jsem znal Edwarda dost na to, abych věděl, že kdybych zabil někoho z jeho smečky, měl bych šanci dostat taky jeho. Přišel by se pomstít. A já bych mu to nandal – nedovolil bych bratrům, aby ho skolila celá smečka. Byl by to souboj jeden na jednoho. Ať vyhraje ten lepší.

Ale Sam o tom nechtěl ani slyšet. My smlouvu neporušíme. Ať to udělají jako první oni. Jenom proto, že nemáme žádný důkaz, že se Cullenovi dopustili něčeho špatného. Zatím. Nutno podotknout, že zatím, protože jsme všichni dobře věděli, že je to nevyhnutelné. Buďto se Bella vrátí jako jedna z nich, nebo se nevrátí vůbec. Ať tak či tak, lidský život bude zmařen. A to znamenalo zahájení lovu.

V druhém pokoji se Paul rozhýkal jako osel. Možná to přepnul na nějakou komedii. Možná dávali legrační reklamu. To je jedno. Drásalo mi to nervy.

Napadlo mě, jestli mu nemám jít zase zlomit nos. Ale já jsem se přece nechtěl prát s Paulem. S ním ne.

Snažil jsem se poslouchat jiné zvuky, vítr v korunách stromů. Ale nebylo to ono, lidskýma ušima. Ve větru byl milion zvuků, které jsem v tomhle těle nemohl slyšet.

Ale i tyto uši byly dost citlivé. Slyšel jsem až za les, na silnici, zvuky aut jedoucích tou poslední zatáčkou, odkud je konečně vidět na pláž – je tam výhled na ostrovy a skály a velký modrý oceán, který se táhne k obzoru. Policajti z La Push tam kolem rádi jezdí. Turisti si nikdy nevšimnou značky omezující povolenou rychlost na druhé straně silnice.

Slyšel jsem hlasy před obchodem se suvenýry na pláži. Slyšel jsem kravský zvonec, který se rozezněl, když se otvíraly a zavíraly dveře. Slyšel jsem Embryho mámu u pokladny, jak tiskne účtenku.

Slyšel jsem, jak na pláži rachtají kamínky, které unáší příboj. Slyšel jsem povykovat děti, jak uskakovaly z cesty, když se na ně rychle hnala ledová vlna. Slyšel jsem mámy, jak jim nadávají za mokré oblečení. A slyšel jsem známý hlas…

Poslouchal jsem tak napjatě, že jsem při náhlém výbuchu Paulova oslího smíchu div nevyletěl z postele.

„Vypadni z mýho domu,“ zavrčel jsem. Věděl jsem, že na mě nedá, a radši jsem sám poslechl vlastní radu. Otevřel jsem okno a vylezl zadem, abych se s Paulem nemusel potkat. Bylo by to příliš lákavé. Věděl jsem, že bych ho zase praštil, a Rachel už bude i tak dost naštvaná. Uvidí, že má krev na tričku, a hned to začne shazovat na mě, aniž by čekala na důkaz. Sice bude mít pravdu, ale stejně.

Kráčel jsem dolů k pobřeží, pěsti v kapsách. Nikdo se po mně dvakrát nepodíval, když jsem přecházel špinavé parkoviště u First Beach. To bylo na létu fajn – nikdo se nestaral, že máte na sobě jenom kraťasy.

Šel jsem po sluchu za známým hlasem a brzy jsem Quila objevil. Byl na jižním cípu srpkovitého pobřeží, stranou od většiny turistů. Vydával nepřetržitý sled varování.

„Jdi od tý vody, Claire. No tak. Ne, nedělej to. Ale no tak! To se ti povedlo, holčičko. Vážně chceš, aby mě Emily seřvala? Už tě nikdy nevezmu na pláž, jestli toho ne – Jo tak ty takhle? Nech – ale fuj. Ty si myslíš, že je to legrace, viď? Ha! A kdo se směje teď, hm?“

Na ruce držel rozchechtané batole, když jsem k nim přicházel. Holčička svírala v jedné ruce kbelíček a džíny měla promočené. On měl vpředu úplně mokré tričko.

„Pět dolarů na mrňouse,“ řekl jsem.

„Ahoj, Jaku.“

Claire vypískla a hodila kbelíček Quilovi k nohám. „Dolů, dolů!“

Opatrně ji postavil a ona utíkala ke mně. Ovinula mi paže kolem nohy.

„Stlejdo Dzejku!“

„Jak se máš, Claire?“

Zachichotala se. „Quil je móc moklej!“

„To vidím. Kde máš mamku?“

„Šla pá, pá, pá,“ zpívala Claire. „Hlaju si s Quilem požád a požád. Domu už nepudem.“ Pustila se mě a utíkala ke Quilovi. Zvedl ji a posadil si ji na ramena.

„Zdá se, že si tu někdo parádně užívá ve dvou.“

„Vlastně ve třech,“ opravil mě Quil. „O hodně jsi přišel. Hráli jsme si na princezny. Musel jsem mít korunu, a pak Emily napadlo, že na mně vyzkouší malovátka, co má malá na hraní.“

„Týjo, tak to mě fakt mrzí, že jsem u toho nebyl.“

„Neboj, Emily má fotky. Jsem na nich fakt k zulíbání.“

„Ty cukrouši.“

Quil pokrčil rameny. „Claire to moc bavilo. A o to šlo.“

Zvedl jsem oči v sloup. Bylo těžké pohybovat se ve společnosti otištěných lidí. Bez ohledu na to, v jaké byli situaci – jestli už strkali hlavu do chomoutu jako Sam, nebo se z nich stala zneužívaná chůva jako z Quila –, z toho poklidu a jistoty, která z nich vždycky vyzařovala, se jednomu dělalo na zvracení.

Claire na jeho ramenou vypískla a ukázala na zem. „To je klásnej kamínek, Quile! Dej mi ho!“

„Kterej, prcku? Ten červenej?“

„Ne červenej!“

Quil padl na kolena – Claire vykřikla a tahala ho za vlasy jako za koňské otěže.

„Tenhle modrej?“

„Ne, ne, ne…,“ prozpěvovala si holčička, nadšená novou hrou.

Zvláštní na tom bylo, že Quil z toho měl stejnou legraci jako ona. Netvářil se tak jako tolik turistických tatínků a maminek – jako by se ptali „Kdy už to děcko konečně zalehne?“ Žádného rodiče jste nikdy neviděli tak zaujatě hrát jakoukoli pitomou dětskou hru, kterou jejich spratek vymyslel. Já jsem zažil Quila hrát „bububu-kuk!“ celou hodinu, aniž by ho to omrzelo.

A ani jsem si z něj kvůli tomu nemohl utahovat – na to jsem mu příliš záviděl.

Ačkoli jsem si vážně myslel, že je to děs, že má před sebou dobrých čtrnáct let pitvoření, dokud Claire nedoroste do jeho věku – aspoň že vlkodlaci nestárnou. Ale jemu ta představa dlouhého čekání asi nevadila.

„Quile, myslíš někdy na randění?“ zeptal jsem se.

„Co?“

„Ne, ne, žlutej!“ křičela Claire.

„No víš. S opravdickou holkou. Myslím, jenom dočasně, chápeš? Když zrovna nehraješ chůvu.“

Quil na mě zíral s pusou dokořán.

„Klásnej kamínek! Klásnej kamínek!“ volala Claire, když jí nenabízel další možnost. Bušila ho přitom pěstičkou do hlavy.

„Promiň Klárinko. Co tenhle pěknej fialověj?“

„Ne,“ chichotala se. „Neci filajovej.“

„Tak mi napověz. Prosím tě, beruško.“

Claire si to promýšlela. „Zelenej,“ rozhodla nakonec.

Quil zíral na kamínky a pečlivě si je prohlížel. Vybral čtyři kamínky v různých odstínech zelené a podal jí je.

„Našel jsem ho?“

„Jo!“

„Kterej?“

„Všechny!“

Nastavila dlaničky a on jí do nich kamínky nasypal. Smála se a okamžitě ho jimi tloukla do hlavy. Teatrálně sebou škubal a pak vstal a vydal se s ní zpátky k parkovišti. Asi se bál, aby v těch mokrých šatech nenastydla. Byl horší než nějaká paranoidní, přehnaně starostlivá máma.

„Promiň, nechtěl jsem bejt vlezlej, s těma holkama jsem to tak nemyslel,“ řekl jsem.

„Ne, to je v pohodě,“ řekl Quil. „Jenom mě to tak nějak překvapilo. Na něco takového jsem nepomyslel.“

„Vsadím se, že by to pochopila. Víš, až bude dospělá. Nezlobila by se, že sis užíval, zatímco ona nosila plíny.“

„Ne, já vím. Určitě by to pochopila.“

Nic jiného neřekl.

„Ale ty to stejně neuděláš, že ne?“ uhodl jsem.

„Nedokázal bych to,“ řekl tiše. „Neumím si to představit. Já prostě… nikoho jinýho takhle nevidím. Už si holek vůbec nevšímám, víš. Nevidím jejich tváře.“

„No když si k tomu přimyslím tu korunku a malovátka, jestli by si Claire neměla dělat starosti s jinou konkurencí.“

Quil se zasmál a poslal mi vzduchem pár mlaskavých pusinek. „Nemáš v pátek volno, Jacobe?“

„Nech si zajít chuť,“ odbyl jsem ho a pak jsem se zašklebil. „Jo, ale volno asi mám.“

Na chviličku zaváhal a pak se zeptal: „A ty někdy myslíš na randění?“

Vzdychl jsem. Asi jsem mu neměl tak nahrávat.

„Víš, Jaku, možná bys měl konečně začít trochu žít.“

Nemyslel to jako vtip. V hlasu měl soucit. Tím to bylo horší.

„Já je taky nevidím, Quile. Nevidím jejich tváře.“

Quil taky vzdychl.

V dálce, příliš tiché, aby ho slyšel přes vlny někdo jiný než my dva, se od lesa ozvalo vytí.

„Kruci, to je Sam,“ řekl Quil. Ruce mu vylétly nad hlavu a dotkly se Claire, jako kdyby se chtěl přesvědčit, že tam stále sedí. „Nevím, kam šla její máma!“

„Zjistím, o co jde. Jestli tě budeme potřebovat, dám ti vědět.“ Mluvil jsem rychle. Slova splývala dohromady. „Hele, co kdybys ji vzal ke Clearwaterovejm? Sue a Billy ji můžou pohlídat. Třeba vědí, co se děje.“

„Dobře – tak už padej, Jaku!“

Dal jsem se do běhu, ne po prašné cestičce skrz plevel a křoví, ale nejkratší cestou k lesu. Přeskočil jsem řadu naplaveného dříví a pak jsem se hnal trnitým podrostem. Cítil jsem, jak se mi trny zarývají do kůže, ale nevšímal jsem si toho. Ranky se zahojí dřív, než doběhnu do lesa.

Zkrátil jsem si cestu kolem obchodu a vyrazil jsem přes silnici. Někdo na mě zatroubil. Jakmile jsem byl v bezpečí stromů, rozběhl jsem se rychleji, dělal jsem delší kroky. Lidé by zírali, kdybych byl na volném prostranství. Normální lidé takhle utíkat nesvedou. Někdy jsem si říkal, že by mohla být sranda přihlásit se na závody – jako na olympiádu nebo tak něco. Bylo by skvělé sledovat, jak by se tvářili ti špičkoví atleti, až bych se kolem nich přehnal. Jenom jsem si byl celkem jistý, že antidopingové testy by mi v krvi odhalily nějaké parádní svinstvo.

Jakmile jsem byl v pořádném lese, který nelemovaly žádné silnice nebo domy, smykem jsem zabrzdil a shodil šortky. Rychlými nacvičenými pohyby jsem je sroloval a přivázal si je ke kožené šňůrce kolem kotníku. Ještě jsem utahoval kličku, a už jsem se začal proměňovat. Po páteři mi přejel oheň, který vysílal křeče do mých paží a nohou. Trvalo to jen vteřinu. Zaplavilo mě horko a cítil jsem lehké chvění, které mě proměňovalo v jinou bytost. Dopadl jsem těžkými tlapami na udusanou zem a protáhl záda jedním dlouhým pohybem.

Proměna byla hračka, když jsem byl takhle soustředěný. Už jsem neměl potíže s náladou. Jenom občas mi překážela.

Na půl vteřiny jsem si vybavil tu hroznou chvíli na té příšerné svatbě. Byl jsem tak šílený vzteky, že jsem nedokázal přimět své tělo, aby fungovalo, jak má. Byl jsem jako v pasti, třásl jsem se a všechno mě pálilo, ale nedokázal jsem se proměnit a zabít tu zrůdu, která stála jen pár kroků ode mě. Šílená situace. Umíral jsem touhou ho zabít. Bál jsem se, abych jí neublížil. Moji přátelé se mi stavěli do cesty. A pak, když jsem byl konečně schopen vzít na sebe podobu, kterou jsem chtěl, přišel rozkaz od mého vůdce. Edikt od alfy. Kdyby tam té noci byli jenom Embry a Quil bez Sama… byl bych tehdy schopen zabít vraha?

Nenáviděl jsem, když si Sam takhle vynucoval poslušnost. Nenáviděl jsem pocit, že nemám na vybranou. Že zkrátka musím poslechnout.

A pak jsem si uvědomil, že mám obecenstvo. Že se svými myšlenkami nejsem sám.

Pořád tak zahleděnej do sebe, pomyslela si Leah.

Jasně, od tebe to sedí, Leo, opáčil jsem.

Ticho, kluci, okřikl nás Sam.

Zmlkli jsme a já jsem cítil, jak sebou Leah škubla při slovu kluci. Uražená jako obvykle.

Sam předstíral, že si toho nevšiml. Kde jsou Quil a Jared?

Quil je s Claire. Bere ji ke Clearwaterovým.

Dobře. Sue se o ni postará.

Jared byl na cestě ke Kim, pomyslel si Embry. Je dost možný, že tě neslyšel.

Smečkou se ozvalo tiché zavrčení. Zasténal jsem s nimi. Až se Jared konečně ukáže, určitě bude mít ještě plnou hlavu Kim. A nikdo nechtěl sledovat reprízu toho, co teď právě dělají.

Sam si sedl na zadní a vypustil do vzduchu další zavytí. Byl to signál a rozkaz současně.

Smečka se shromáždila pár mil na východ od místa, kde jsem byl. Klusal jsem hustým lesem k nim. Leah, Embry a Paul byli taky na cestě za nimi. Leah byla blízko – brzy uslyším její kroky nedaleko v lese. Pokračovali jsme souběžně, nechtěli jsme běžet spolu.

No, nebudeme na něj čekat celej den. Bude nás muset dohonit později.

Co se děje, šéfe? chtěl vědět Paul.

Musíme si promluvit. Něco se stalo.

Cítil jsem, jak Samovy myšlenky zalétly ke mně – a nejenom Samovy, ale taky Sethovy, Collinovy a Bradyho. Collin a Brady – dva noví kluci – byli dneska na hlídce se Samem, takže vědí to samé co on. Nevěděl jsem, proč už je Seth tady venku a jak to, že o tom ví. Nebyla řada na něm.

Sethe, pověz jim, co jsi slyšel.

Přidal jsem, chtěl jsem být u nich. Slyšel jsem, že i Leah nabírá tempo. Nesnášela, když ji někdo předběhl. Strašně si zakládala na tom, že je nejrychlejší.

Mě nechytíš, nádivo, zasyčela a pak to vážně nakopla. Zaryl jsem drápy do jílovité půdy a vrhl se vpřed.

Sam asi neměl náladu na naše obvyklé blbnutí. Jaku, Leo, dejte si pohov.

Ani jeden z nás nezpomalil.

Sam zavrčel, ale nechal to být. Sethe?

Charlie všechny obvolával, dokud nezastihl Billyho u nás doma.

Jo, mluvil jsem s ním, dodal Paul.

Pocítil jsem, jak mnou projel záchvěv, když si Seth pomyslel Charlieho jméno. To bylo ono. Čekání je u konce. Běžel jsem rychleji, nutil jsem se dýchat, ačkoli moje plíce jako by byly najednou nějak ztuhlé.

Který scénář to bude?

Úplně se zcvoknul, Edward s Bellou asi minulej tejden přijeli domů, a…

Moje hruď se uvolnila.

Žije. Nebo alespoň není úplně mrtvá.

Neuvědomoval jsem si, jak velký to pro mě bude rozdíl. Celou tu dobu jsem na ni myslel jako na mrtvou, a až teď mi to došlo. Pochopil jsem, že jsem nikdy nevěřil, že ji přiveze domů živou. Ale stejně je to jedno, protože jsem věděl, co přijde dál.

Jo, brácho, a teď ta špatná zpráva. Charlie s ní mluvil, říkal, že zněla hrozně. Řekla mu, že je nemocná. Carlisle si vzal telefon a řekl Charliemu, že Bella chytla v Jižní Americe nějakou vzácnou nemoc. Povídal, že je v karanténě. Charlie šílí, protože ji nesmí ani navštívit. Povídal, že je mu jedno, jestli se nakazí, ale Carlisle nepovolil. Žádný návštěvy. Vysvětloval Charliemu, že je to dost vážný, ale že dělá, co může. Charlie to v sobě dusil několik dní, ale teď zavolal Billymu. Povídal, že dneska zněla hůř.

Duševní mlčení, když Seth domluvil, bylo hluboké. Všichni jsme pochopili.

Takže ona na tu nemoc umře, to bude verze pro Charlieho. Nechají ho podívat se na tělo? Bledé, dokonale nehybné, nedýchající bílé tělo? Nesmějí mu dovolit dotknout se studené kůže – mohl by si všimnout, jak je tvrdá. Budou muset počkat, dokud nebude schopná klidně ležet, aby nezabila Charlieho a další pozůstalé. Jak dlouho to bude trvat?

Pohřbí ji? Vyhrabe se sama ven, nebo pro ni upíři přijdou?

Ostatní mlčky naslouchali mému spekulování. Přemýšlel jsem o tom daleko víc než kdokoli z nich.

Vběhli jsme s Leou na mýtinu skoro současně. Ale ona samozřejmě o chlup vyhrála. Padla na zadní vedle svého bratra, zatímco já jsem se vrávoravě postavil Samovi po pravici. Paul se otočil dokolečka a udělal mi místo.

Zase jsem ti to nandala, pomyslela si Leah, ale já jsem ji skoro neslyšel.

Přemítal jsem, proč jediný stojím. Kožich mi na ramenou vstával a ježil se netrpělivostí.

No tak na co čekáme? ptal jsem se.

Nikdo nic neřekl, ale slyšel jsem jejich váhavé pocity.

Ale no tak, pojďme! Smlouva je porušená!

Nemáme žádnej důkaz – možná je opravdu nemocná…

NECHTE TOHO, PROSÍM VÁS!

Dobře, tak jsou nepřímý důkazy dost silný. Přesto… Jacobe. Samova myšlenka přicházela pomalu, váhavě. Víš jistě, že to takhle chceš? Je to skutečně správná věc? Všichni víme, co chtěla ona.

Smlouva se nezmiňuje o tom, co chtějí oběti, Same!

Je ona opravdu oběť? Označil bys ji tak?

Ano!

Jaku, pomyslel si Seth, nejsou to naši nepřátelé.

Zmlkni, kámo! To, že sis tu pijavici zbožštil a udělal si z ní hrdinu, neznamená, že se tím mění zákon. Jsou to naši nepřátelé. Jsou na našem území. Vyženeme je. Je mi jedno, jestli tě kdysi dávno bavilo bojovat vedle Edwarda Cullena.

A co uděláš, jestli bude Bella bojovat s nima, Jacobe? Hm? zeptal se Seth.

Už to není Bella.

Budeš to ty, kdo ji zabije?

Nemohl jsem se ubránit ucuknutí.

Ne, nebudeš. Takže co? Necháš to udělat někoho z nás? A pak na něj budeš navěky naštvanej?

Nebudu…

Jasně že budeš. Nejsi na ten boj připravenej, Jacobe.

Instinkt převládl a já jsem se nakrčil a zavrčel na toho pískově zbarveného vlka na druhé straně kruhu.

Jacobe! mírnil mě Sam. Sethe, zmlkni na chvilku.

Seth přikývl velkou hlavou.

Zatraceně, co mi uteklo? pomyslel si Quil. Utíkal na shromaždiště, jak nejrychleji uměl. Slyšel jsem, že volal Charlie…

Připravujeme se k odchodu, řekl jsem mu. Co kdybys zaskočil ke Kim a vytáhl od ní Jareda za uši? Budeme potřebovat všechny.

Pojď okamžitě sem, Quile, poručil Sam. Ještě jsme nic nerozhodli.

Zavrčel jsem.

Jacobe, já musím myslet na to, co je nejlepší pro smečku. Musím zvolit postup, kterej nás všechny nejlíp ochrání. Časy se změnily od doby, kdy naši předkové uzavřeli tu smlouvu. Já… no, zkrátka nevěřím, že jsou pro nás Cullenovi nebezpeční. A všichni víme, že už tu moc dlouho nepobudou. Jakmile tu budou hotovi, zmizí. Naše životy se pak můžou vrátit k normálu.

K normálu?

Jestli na ně zaútočíme, Jacobe, budou se dobře bránit.

Bojíš se?

Jsi tak připravenej ztratit bratra? Odmlčel se. Nebo sestru? připojil vzápětí.

Nemám strach ze smrti.

To já vím, Jacobe. Je to jeden z důvodů, proč zpochybňuju tvůj úsudek v týhle věci.

Zíral jsem mu do černých očí. Máš v úmyslu zachovat smlouvu našich otců, nebo ne?

Chci zachovat svou smečku. Dělám, co je pro ni nejlepší.

Srabe.

Otevřel tlamu a vycenil zuby.

Tak dost, Jacobe. Tvůj názor se zamítá. Samův duševní hlas se změnil, nabral tu podivnou dvojitou barvu, kterou jsme nemohli neposlechnout. Hlas alfy. Setkal se pohledem s každým vlkem v kruhu.

Smečka nezaútočí na Cullenovy bez příčiny. Duch smlouvy zůstává. Nejsou nebezpečím pro náš lid, ani pro lidi z Forks. Bella Swanová provedla informovanou volbu, a my nebudeme trestat naše bývalý spojence za to, jak si vybrala.

Slyšte, slyšte, pomyslel si Seth nadšeně.

Mám dojem, že jsem ti říkal, abys sklapnul, Sethe.

Jejda. Promiň, Same.

Jacobe, můžeš mi říct, kam jdeš?

Opustil jsem kruh, vydal jsem se na západ, abych se k němu mohl otočit zády. Jdu se rozloučit s otcem. Zjevně není důvod, abych tu ještě otálel.

Ach Jaku – nedělej to znovu!

Zmlkni, Sethe, pomyslelo si několik hlasů naráz.

Nechceme, abys odešel, řekl mi Sam, a jeho myšlenka byla jemnější než předtím.

Tak mě přinuť zůstat, Same. Seber mi svobodnou vůli. Udělej ze mě otroka.

Ty víš, že to neudělám.

Pak už si nemáme co říct.

Utíkal jsem od nich a moc jsem se snažil nemyslet na to, co bude dál. Radši jsem se soustředil na svoje vzpomínky z dlouhých vlčích měsíců, kdy jsem svoje lidství potlačil tak, až jsem byl víc zvíře než člověk. Žil jsem přítomným okamžikem, nažral jsem se, když jsem měl hlad, spal jsem, když jsem byl unavený, pil jsem, když jsem měl žízeň, a běhal jsem – běhal jsem, jen abych běhal. Jednoduchá přání, která se jednoduše uspokojí. Bolest přicházela ve formách, které se daly snadno zvládnout. Bolest hladu. Bolest studeného ledu pod tlapami. Bolest zatínajících se drápů, když se večeře vzpouzela. Každá bolest měla prostou odpověď, jasnou akci, která ji ukončila.

Ne jako když jsem byl člověkem.

A přesto, jakmile jsem byl na doběh od našeho domu, proměnil jsem se zpátky do lidského těla. Potřeboval jsem možnost promyslet si to v soukromí.

Odvázal jsem si kraťasy a natáhl si je už v poklusu k domu.

Dokázal jsem to. Zatajil jsem svoje myšlenky a teď už je pozdě, aby mě Sam dokázal zastavit. Teď už mě neslyší.

Sam vydal velmi jasné pravidlo. Smečka na Cullenovy nezaútočí. Dobře.

Nezmínil se o jednotlivci, který jedná na vlastní pěst.

Ne, smečka dnes na nikoho nezaútočí.

Ale já ano.

9. TOHLE BY NIKOHO ROZHODNĚ NENAPADLO

Ve skutečnosti jsem neměl v plánu loučit se s otcem.

Koneckonců, stačil by jeden rychlý telefonát Samovi a hra by pro mě skončila. Odřízli by mě a zatlačili zpátky. Asi by se pokusili mě nějak rozzlobit, nebo by mě dokonce zranili – jen aby mě donutili proměnit se, aby Sam mohl vydat nový zákon.

Ale Billy mě očekával, věděl, že budu rozhozený. Byl na dvoře, jenom tam seděl na vozíku s očima upřenýma na místo, kde se asi objevím mezi stromy. Viděl jsem, že uhodl, kam mám namířeno – šel jsem kolem domu ke své podomácku vyrobené garáži.

„Měl bys chviličku, Jaku?“

Zastavil jsem se. Podíval jsem se na něj a pak ke garáži.

„No tak, chlapče. Alespoň mi pomoz dovnitř.“

Zaskřípal jsem zuby, ale usoudil jsem, že mi daleko spíš přivodí potíže se Samem, když mu teď pár minut nebudu lhát.

„Odkdy potřebuješ pomoc, starouši?“

Chraplavě se zasmál. „Bolí mě ruce. Dostrkal jsem se celou cestu od Sue až sem.“

„Je to z kopce. Celou dobu jsi jel sešupem.“

Vyvezl jsem jeho vozík po malé rampě, kterou jsem mu vyrobil, a dovezl ho do obýváku.

„Nachytal jsi mě. Myslím, že jsem uháněl možná až padesátkou. Bylo to skvělý.“

„Ty ten vozík zlikviduješ, víš. A pak se budeš muset plazit po loktech.“

„Ani nápad. Ty mě budeš nosit.“

„To se moc po světě nepodíváš.“

Billy položil ruce na kola a dovezl se k ledničce. „Zbylo něco k jídlu?“

„Nevím. Ale Paul tu trčel celej den, takže asi ne.“

Billy si vzdychl. „Jestli nechceme umřít hladem, budu muset začít schovávat potraviny.“

„Řekni Rachel, aby šla bydlet k němu domů.“

Billyho žertovný tón byl ten tam a oči mu zněžněly. „Vždyť je tu sotva pár týdnů. Poprvé po dlouhý době zase přijela domů. Je to těžký – holky byly starší než ty, když maminka umřela. Proto se sem nerady vrací.“

„Já vím.“

Rebecca nebyla doma od své svatby, ale ta pro to měla opravdu dobrou omluvu. Letenky z Havaje jsou dost drahé. Washingtonská státní byla dost blízko, aby se Rachel nemusela vymlouvat. Během semestru chodila na přednášky a o prázdninách pracovala na dvě směny v nějaké kavárně v univerzitním kampusu. Nebýt Paula, asi by zase brzy odjela. To proto ho Billy asi nechce odsud vykopnout.

„No, mám ještě nějakou práci…“ vystartoval jsem k zadním dveřím.

„Počkej, Jaku. Nechceš mi povědět, co se stalo? To mám volat Samovi, abych se dozvěděl, co je novýho?“ Stál jsem tam zády k němu, aby mi neviděl do tváře.

„Nic se nestalo. Sam dovolí, aby jim to prošlo. Asi teď budeme s pijavicemi jedna ruka.“

„Jaku…“

„Nechci se o tom bavit.“

„Odcházíš, synu?“

V místnosti bylo dlouho ticho, zatímco jsem se rozmýšlel, jak to mám říct.

„Rachel si může vzít zpátky svůj pokoj. Vím, že nenávidí spaní na matračce.“

„Radši bude spát na podlaze, než by tě ztratila. Já taky.“

Odfrkl jsem.

„Jacobe, prosím tě. Jestli potřebuješ… pauzu. No, tak si ji vezmi. Ale ne zase na tak dlouho. Vrať se.“

„Možná. Moje parketa budou svatby. Tam se vždycky objevím, abych nechyběl na fotkách. Napřed se ožení Sam, pak se vdá Rachel. Možná do toho první praští Jared s Kim. Asi bych si měl sehnat nějakej oblek.“

„Jaku, podívej se na mě.“

Pomalu jsem se otočil. „Co je?“

Dlouze se mi zadíval do očí. „Kam jdeš?“

„Vážně nemám namířeno někam konkrétně.“

Naklonil hlavu na stranu a přimhouřil oči. „Nemáš?“

Dívali jsme se na sebe. Vteřiny ubíhaly.

„Jacobe,“ řekl. Jeho hlas byl napjatý. „Jacobe, nedělej to. Nestojí to za to.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Nech Bellu a Cullenovy na pokoji. Sam má pravdu.“

Chvíli jsem se na něj díval, a pak jsem dvěma dlouhými kroky přešel místnost. Popadl jsem telefon a vypojil ho ze zásuvky. Šedou šňůru jsem zmuchlal v dlani.

„Sbohem, tati.“

„Jaku, počkej –“ zavolal za mnou, ale já už jsem byl ze dveří a utíkal jsem pryč.

Motorka nebyla tak rychlá jako běh, ale byla diskrétnější. Přemítal jsem, jak dlouho bude Billymu trvat, než dojede do obchodu a sežene k telefonu někoho, kdo by mohl předat Samovi vzkaz. Vsadil bych se, že Sam je stále ve své vlčí podobě. Problém bude, jestli se Paul v brzké době vrátí k nám. Mohl by se proměnit ve vteřině a uvědomit Sama, co chci udělat…

Nebudu se o to starat. Pojedu tak rychle, jak dokážu, a jestli mě chytnou, tak se uvidí, co dál.

Nakopl jsem motorku a už jsem uháněl po blátivé cestě. Když jsem projížděl kolem domu, neohlédl jsem se.

Na silnici byl provoz, všude plno turistů; kličkoval jsem mezi auty a vysloužil si tím nějaké to zatroubení a pár zvednutých prostředníčků. V stokilometrové rychlosti jsem zatočil na stojedničku, ani jsem se nenamáhal rozhlédnout. Chvíli jsem jel po dělicí čáře, aby mě nesrazil nějaký minivan. Ne že by mě to zabilo, ale zpomalilo. Zlomené kosti – alespoň ty velké – se hojí několik dnů, to jsem dobře věděl.

Silnice se trochu uvolnila, a tak jsem rozjel motorku na stodvacítku. Nešlapal jsem na brzdu, dokud jsem nebyl dost blízko od té úzké příjezdové cesty; v tu chvíli jsem si řekl, že jsem za vodou. Sam nepůjde tak daleko, aby mě zastavil. Na to je moc pozdě.

Až v tu chvíli – když jsem si byl jistý, že jsem to dokázal – jsem začal přemýšlet, co teď vlastně udělám. Zpomalil jsem na třicet a kličkoval mezi stromy opatrněji, než bylo nutné.

Věděl jsem, že by mě slyšeli přicházet, natož přijet na motorce, takže nemůžu počítat s žádným momentem překvapení. Taky jsem nijak nemohl zakrýt své úmysly. Edward uslyší, co mám v plánu, jakmile se k němu dostatečně přiblížím. Možná už mě slyšel. Ale i tak jsem věřil, že mi to vyjde, protože mám na své straně jeho ego. Sám se mnou bude chtít bojovat.

Takže tam prostě vejdu, uvidím Samův vzácný důkaz na vlastní oči, a pak vyzvu Edwarda na souboj.

Pohrdavě jsem zasupěl. Ten parazit z toho asi bude chtít dělat divadlo.

Až s ním budu hotový, sejmu tolik dalších, kolik stihnu, než mě skolí oni. Cha – napadlo mě, jestli Sam bude brát mou smrt jako provokaci. Asi řekne, že jsem dostal, co jsem si zasloužil. Jen aby neurazil svoje milované pijavičí přátele.

Příjezdová cesta vedla na louku. Jejich pach mě udeřil do obličeje jako shnilé rajče. Fuj. Smradlaví upíři. Začínal se mi zvedat žaludek. Bude těžké ten zápach nevnímat, když ho neředí lidské pachy, jako když jsem tu byl naposledy. Ačkoli kdybych ho čichal svým vlčím nosem, bylo by to ještě těžší.

Nebyl jsem si jistý, co mám vlastně čekat, ale kolem té velké bílé krypty nebylo nikde ani živáčka. Samozřejmě věděli, že jsem tady.

Vypnul jsem motor a zaposlouchal se do ticha. Hned jsem uslyšel napjaté, rozzlobené mumlání z druhé strany širokých dvojitých dveří. Někdo byl doma. Zaslechl jsem svoje jméno a usmál jsem se, těšilo mě pomyšlení, že jim naháním vítr.

Zhluboka jsem se nadechl – uvnitř to bude ještě horší – a jedním skokem jsem vyskočil na verandu.

Dveře se otevřely, než jsem se jich dotkl. Stál v nich doktor s vážným výrazem v očích.

„Ahoj, Jacobe,“ pozdravil mě klidněji, než bych očekával. „Jak se máš?“

Zhluboka jsem se nadechl pusou. Ten smrad linoucí se ze dveří mě div neporazil.

Byl jsem zklamaný, že mi otevřel Carlisle. Radši bych, kdyby dveřmi prošel Edward s vyceněnými tesáky. Carlisle mi připadal tak… prostě lidský, nebo jak to říct. Možná za to mohly ty jeho návštěvy na jaře u nás doma, když jsem byl pomlácený. Rozhodně bylo nepříjemné dívat se mu do tváře a přitom vědět, že ho zabiju, jestli můj plán vyjde.

„Slyšel jsem, že se Bella vrátila živá,“ řekl jsem.

„No, Jacobe, na tohle teď vážně není ta nejlepší doba.“ Doktor se tvářil rozpačitě, taky mu bylo nepříjemně, ale ne tak, jak jsem čekal. „Mohli bychom to odložit na později?“

Nechápavě jsem na něj zíral. Žádá mě, abych odložil zápas na život a na smrt na nějakou příhodnější dobu?

A pak jsem uslyšel Bellin hlas, podlomený a chraplavý, a už jsem nedokázal myslet na nic jiného.

„Proč ne?“ ptala se někoho. „Před Jacobem budeme taky dělat tajnosti? A k čemu to bude dobré?“

Její hlas nebyl takový, jaký jsem čekal. Snažil jsem se vzpomenout na hlasy mladých upírů, s kterými jsme bojovali na jaře, ale jediné, co jsem tehdy registroval, bylo vrčení. Možná že novorození nemají ten pronikavý, zvonivý hlas jako ti starší. Možná všichni noví upíři mluví ochraptěle.

„Pojď dál, Jacobe, prosím tě,“ zaskuhrala Bella hlasitěji.

Carlisle přimhouřil oči.

Napadlo mě, že má Bella možná žízeň. Taky jsem přimhouřil oči.

„Dovolíš,“ řekl jsem doktorovi a prošel kolem něj. Bylo to těžké – odporovalo všem mým instinktům, otočit se k jednomu z nich zády. Ale nebylo to nemožné. Jestli existuje něco jako neškodný upír, pak je to tenhle podivně útlocitný vůdce.

Až začne boj, budu se od Carlislea držet dál. I tak zbude dost těch, které můžu zabít, aniž bych mu ublížil.

Opatrně jsem vstoupil do domu, držel jsem se zády ke stěně. Očima jsem přejel po místnosti – nic mi tam nebylo povědomé. Když jsem tu byl naposled, měli všechno vyzdobené na slavnost. Teď bylo všechno jasné a bledé. Včetně šesti upírů stojících v hloučku u bílé pohovky.

Byli tam absolutně všichni, ale jen při pohledu na jednoho z nich jsem zůstal stát jako přimrazený a brada mi spadla až na vestu.

Na Edwarda. Zarazil mě výraz v jeho tváři.

Už jsem ho viděl rozzlobeného, věděl jsem, jak to vypadá, když je arogantní, a jednou jsem ho zažil, když trpěl bolestí. Ale tohle – tohle bylo horší než bolest. Jeho oči byly pološílené. Nevzhlédl, aby mě probodl pohledem. Upíral oči na pohovku vedle sebe a ve tváři měl výraz, jako by ho upalovali zaživa. Ruce se zaťatými prsty mu visely podél těla.

Ani jsem se nedokázal pokochat jeho trýzní. Napadl mě jen jediný důvod, proč se takhle tváří, a očima jsem sledoval jeho pohled.

Uviděl jsem ji ve stejnou chvíli, kdy jsem zachytil její vůni.

Její teplou, čistou, lidskou vůni.

Bella byla napůl schovaná za opěradlem pohovky, stulená do klubíčka, pažemi si objímala kolena. Chvíli jsem vnímal jediné, a sice že je to stále ta Bella, kterou miluju, Bella s hebkou, poddajnou, světle broskvovou pletí a čokoládovýma očima. Srdce se mi rozbušilo zvláštním trhavým rytmem a napadlo mě, jestli to není jenom nějaký lživý sen, z kterého se probudím.

Pak jsem se na ni pořádně podíval.

Pod očima měla hluboké temné kruhy, o to nápadnější, že její obličej byl celý ztrhaný. Zhubla? Kůži měla napjatou, lícní kosti pod ní vystupovaly tak, až jsem se bál, že ji protrhnou. Většinu tmavých vlasů měla staženou z obličeje do nepořádného uzlu, ale pár pramenů se jí ochable lepilo na čelo a krk, které se leskly potem. Něco se jí stalo s prsty a zápěstími, vypadala tak křehce, že to bylo až děsivé.

Byla nemocná. Moc nemocná.

To nebyla lež. Povídačka, kterou vykládal Charlie Billymu, nebyla žádná povídačka. Zatímco jsem na ni zíral s vyvalenýma očima, kůže jí lehce zezelenala.

Blonďatá pijavice – ta kočka, Rosalie – se nad ní sklonila a zastínila mi tak pohled na ni. V jejím postoji bylo něco zvláštního, ochranitelského.

Tohle mi nehrálo. Znal jsem Belliny názory téměř na všechno – její myšlenky byly tak průhledné, někdy mi připadalo, jako by je měla napsané na čele. Takže mi nemusela vykládat každou situaci dopodrobna, abych ji pochopil. Věděl jsem, že Rosalii nemá ráda. Poznal jsem to podle toho, jak kroutila rty, když o ní mluvila. Nejenom že ji neměla ráda. Ona se jí bála. Nebo aspoň dřív to tak bývalo.

Když na ni teď pohlédla, nebylo po strachu ani stopy. Její výraz byl… omluvný nebo co. Pak Rosalie popadla z podlahy umyvadlo a podržela ho Belle pod bradou právě včas, aby se do něj Bella hlučně vyzvracela.

Edward padl vedle ní na kolena – v očích neuvěřitelně zmučený pohled –, ale Rosalie varovně napřáhla ruku, aby se držel zpátky.

Nic z toho mi nedávalo smysl.

Když Bella dokázala zvednout hlavu, slabě se na mě usmála, trochu rozpačitě. „Promiň mi to,“ zašeptala ke mně.

Edward tichounce zasténal. Hlava mu padla Belle na kolena. Položila mu ruku na tvář. Jako kdyby chlácholila ona jeho.

Neuvědomil jsem si, že mě nohy poponesly blíž, dokud na mě Rosalie nezasyčela. Najednou mi stála v cestě k pohovce. Vnímal jsem ji jako nějakou postavu na televizní obrazovce. Bylo mi jedno, že tam je. Nepřipadala mi skutečná.

„Rose, nech ho,“ zašeptala Bella. „To nevadí.“

Blondýna mi ustoupila z cesty, ačkoli na ní bylo vidět, že se jí vůbec nechce. Se zamračeným pohledem upřeným na mě se nakrčila Belle u hlavy, připravená skočit. Ani ve snu by mě nenapadlo, jak bude snadné ji ignorovat.

„Bello, co je to s tebou?“ zašeptal jsem. Než jsem se nadál, už jsem taky klečel a nakláněl se přes opěradlo gauče naproti jejímu… manželovi. Nezdálo se, že by si mě všiml, a já jsem se po něm sotva podíval. Natáhl jsem se pro její volnou ruku a vzal ji do obou dlaní. Její kůže byla ledová. „Jsi v pořádku?“

To byla pitomá otázka. Neodpověděla.

„Jsem tak ráda, že jsi za mnou dneska přišel, Jacobe,“ řekla.

Ačkoli jsem věděl, že Edward neslyší její myšlenky, zřejmě její slova měla nějaký skrytý význam, který mi utekl. Edward zase zasténal do deky, do které byla zabalená, a ona ho pohladila po tváři.

„Co se děje, Bello?“ naléhal jsem a stiskl pevněji její studené křehké prsty.

Místo odpovědi se rozhlédla po místnosti, jako by něco hledala, v očích prosbu i varování zároveň. Šest párů úzkostných žlutých očí jí pohled vracelo. Nakonec se obrátila na Rosalii.

„Pomůžeš mi zvednout se, Rose?“ zeptala se.

Rosalie vycenila zuby a podívala se na mě, jako kdyby mi chtěla rozdrásat hrdlo. Nepochyboval jsem, že by to s chutí udělala, kdyby mohla.

„Prosím tě, Rose.“

Blondýna se zašklebila, ale zase se sklonila nad ni, vedle Edwarda, který se nepohnul ani o píď. Paží opatrně podepřela Belle ramena.

„Ne,“ zašeptal jsem. „Nevstávej…“ Vypadala tak slabá.

„Chci ti odpovědět na otázku,“ odsekla, což se o malinko víc podobalo způsobu, jakým se mnou obvykle mluvila.

Rosalie vytáhla Bellu z gauče. Edward zůstal, kde byl, jen zabořil obličej ještě hlouběji, až ho měl pohřbený do polštářů. Deka spadla na zem Belle k nohám.

Bellino tělo bylo oteklé, břicho měla podivně, nezdravě vydulé. Vypínalo se pod světle šedou mikinou, která měla moc dlouhé rukávy a v ramenou jí byla příliš široká. Zbytek jejího těla se zdál hubenější, jako kdyby ta velká boule vyrostla z toho, co z ní do sebe vsákla. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, co ta neforemná část znamená – nepochopil jsem, dokud si na vypouklé břicho něžně nepoložila ruce, jednu pod druhou. Jako kdyby ho chtěla pochovat.

Pak jsem pochopil, ale stále jsem tomu nemohl uvěřit. Viděl jsem ji před pouhým měsícem. Nemohla být těhotná. Ne tak moc.

Ale byla.

Nechtěl jsem to vidět, nechtěl jsem na to myslet. Nechtěl jsem si ho představit v ní. Nechtěl jsem vědět, že něco, co tak nenávidím, zakořenilo v těle, které miluju. Zvedl se mi žaludek a musel jsem překotně polykat, abych se nepozvracel.

Ale bylo to ještě horší, mnohem horší. Její zničené tělo, kosti vystupující pod kůží obličeje. Jenom jsem hádal, že takhle – tak těhotná, tak nemocná – vypadá proto, že to, co v ní je, jí ubírá život, aby samo přežilo…

Protože to je zrůda. Zrovna jako její otec.

Vždycky jsem o něm věděl, že ji zabije.

Hlava mu vylétla, když ta slova slyšel v mé hlavě. Doteď jsme byli oba na kolenou, a najednou byl na nohou a tyčil se nade mnou. Oči měl matně černé, pod nimi temně fialové kruhy.

„Ven, Jacobe,“ zavrčel.

Taky jsem stál. Díval jsem se na něj svrchu. Kvůli tomuhle jsem přišel.

„Tak pojď na to,“ souhlasil jsem.

Ten velký, Emmett, se protlačil dopředu vedle Edwarda, za zády měl toho s lačným pohledem, Jaspera. Bylo mi to vážně jedno. Možná moje smečka odklidí zbytky, až mě tihle dorazí. Možná ne. Nezáleželo na tom.

Na kratičký zlomek vteřiny se moje oči dotkly těch dvou, které stály vzadu. Esmé. Alice. Malé a neskutečně ženské. No, byl jsem si jistý, že mě ti druzí zabijí dřív, než se k nim dostanu. Nechtěl jsem zabíjet holky… ani upírky ne.

Ačkoli u té blondýny bych možná udělal výjimku.

„Ne,“ zašeptala Bella, ztratila rovnováhu a zavrávorala dopředu, aby se chytila Edwardovy paže. Rosalie se posunula s ní, jako kdyby k sobě byly připoutané řetězem.

„Jen si s ním potřebuji promluvit, Bello,“ pronesl Edward tichým hlasem pouze k ní. Zvedl ruku, aby se dotkl její tváře, aby ji pohladil. V tu chvíli jsem viděl rudě – jak je možné, že po tom všem, co jí udělal, se jí pořád smí takhle dotýkat? „Nepřepínej se,“ pokračoval prosebně. „Odpočívej, prosím tě. Vrátím se za chviličku.“

Dívala se mu do obličeje a usilovně se snažila uhodnout jeho myšlenky. Pak přikývla a klopýtala zpátky ke gauči. Rosalie jí pomohla uložit se na polštáře. Bella se na mě zadívala a snažila se udržet můj pohled.

„Chovej se slušně,“ napomenula mě. „A pak se vrať.“

Neodpověděl jsem. Dneska nic neslibuju. Uhnul jsem pohledem a pak jsem následoval Edwarda ven ze dveří.

Nějaký nahodilý, nespojitý hlas v mé hlavě poznamenal, že oddělit ho od smečky nebylo tak těžké, že ne?

Šel dál, vůbec si nehlídal, jestli mu neskočím na nechráněná záda. Asi se nepotřeboval hlídat. Věděl by, kdybych se rozhodl zaútočit. Což znamenalo, že se budu muset rozhodovat velmi rychle.

„Nejsem ještě připravený na to, abys mě zabil, Jacobe Blacku,“ zašeptal, jak rychle kráčel od domu. „Budeš muset mít trochu trpělivosti.“

Co je mi do jeho časových rozvrhů. Šeptem jsem zavrčel: „Trpělivost není moje doména.“

Kráčel dál, ušel nějakých pár set metrů po příjezdové cestě pryč od domu, se mnou v patách. Byl jsem celý rozpálený, prsty se mi třásly. Byl jsem vybuzený, jen jen udeřit.

Bez varování se zastavil a otočil se, aby mi viděl do tváře. Jeho výraz mě zase omráčil.

Náhle jsem si připadal jenom jako kluk – kluk, který prožil celý svůj život v tomhle zapadlém městečku. Jenom dítě. Protože jsem poznal, že budu muset žít mnohem déle, vytrpět mnohem více, abych kdy pochopil tu stravující bolest v Edwardových očích.

Zvedl ruku, jako by si chtěl utřít pot z čela, ale prsty mu křísly o tvář, až mě napadlo, že si začne drásat žulovou kůži obličeje. Černé oči mu žhnuly v důlcích, pohled rozostřený, viděly věci, které tam nebyly. Ústa měl otevřená, jako že chce křičet, ale žádný zvuk z nich nevycházel.

Takový obličej by měl člověk upalovaný na hranici.

Najednou jsem nebyl schopen slova. V té tváři to bylo jasně napsáno. Stín toho už jsem zahlédl v domě, ona to měla v očích a on taky, ale tenhle pohled to zpečetil. Poslední hřebík do její rakve.

„Zabíjí ji to, viď? Umírá.“ A v tu chvíli jsem věděl, že můj výraz je zředěným odvarem toho, jak se tváří on. Můj výraz byl asi jiný, slabší, protože jsem byl ještě v šoku. Ještě jsem to úplně nepochopil – seběhlo se to moc rychle. On už měl čas propracovat se až k tomuhle bodu. A bylo to jiné, protože já už jsem o ni v duchu přišel tolikrát, tolika způsoby. Navíc nebyla nikdy skutečně moje, takže jsem ji vlastně nemohl ztratit.

A taky jsem to celé nezavinil.

„Je to moje vina,“ zašeptal Edward a kolena se mu podlomila. Zhroutil se přede mnou, zranitelný, nejsnazší cíl, jaký si člověk může představit.

Ale já jsem byl studený jako sníh – žár hněvu ve mně vychladl.

„Ano,“ zasténal do prachu, jako kdyby se zpovídal zemi. „Ano, zabíjí ji to.“

Jeho zlomená bezmocnost mě dráždila. Chtěl jsem boj, ne popravu. Kam se teď poděla jeho pyšná nadřazenost?

„Tak proč Carlisle něco neudělá?“ zavrčel jsem. „Je přece doktor, ne? Dostaňte to z ní ven.“

Vzhlédl a pak promluvil unaveným hlasem. Jako kdyby to vysvětloval podesáté dítěti z mateřské školky. „Ona nám to nedovolí.“

Chvilku trvalo, než jsem ta slova pochopil. Proboha, ona se vážně dostává do formy. No jistě, umře kvůli svému příšernému zplozenci. To je prostě celá Bella.

„Znáš ji dobře,“ zašeptal. „Tak rychle chápeš… Já jsem to nepochopil. Ne včas. Cestou domů se mnou nechtěla pořádně mluvit. Myslel jsem si, že se bojí – to by bylo přirozené. Myslel jsem, že se na mě zlobí, že jsem jí to způsobil, že jsem ohrozil její život. Zase. Vůbec mě nenapadlo, o čem ve skutečnosti přemýšlí, k čemu se odhodlává. Až do chvíle, kdy nám rodina přijela naproti na letiště a ona se rozběhla do náruče Rosalii. Rosalii! A pak jsem uslyšel, co si Rosalie myslí. Nepochopil jsem, dokud jsem to nezaslechl. A ty to pochopíš po vteřině…“ Napůl vzdychl, napůl zasténal.

„Počkej chvilku. Ona vám to nedovolí.“ Sarkasmus mě kysele pálil na jazyku. „Všimli jste si vůbec, že má jenom tolik síly, jako každá normální pětapadesátikilová lidská holka? To jste vy upíři tak hloupí? Stačí ji přidržet a omámit léky.“

„Já jsem chtěl,“ zašeptal. „Carlisle by to udělal…“

Takže ušlechtilost, jo?

„Ne. Žádná ušlechtilost. Její bodyguard nám to zkomplikoval.“

Aha. Až dosud mi jeho historka moc smysl nedávala, ale teď to do sebe zapadlo. Tak proto je u ní ta bloncka. Ale co z toho má? Vážně té královně krásy tolik jde o to, aby Bella umřela?

„Možná,“ odpověděl. „Rosalie se na to takhle nedívá.“

„Tak napřed vyřaďte ze hry blondýnu. Vždyť ji zas můžete poskládat dohromady, ne? Nadělejte z ní fašírku a pak se postarejte o Bellu.“

„Emmett s Esmé jí kryjí záda. Emmett by nám nikdy nedovolil… a Carlisle mi nepomůže, když bude Esmé proti…“ Hlas mu odezněl do ztracena.

„Měl jsi nechat Bellu se mnou.“

„Ano.“

Na to už bylo ovšem trochu pozdě. Možná měl na tohle všechno myslet dřív, než ji obdařil tímhle život vysávajícím monstrem.

Vzhlédl ke mně ze svého osobního pekla, a já jsem viděl, že se mnou souhlasí.

„Nevěděli jsme to,“ pronesl slovy tichými jako dech. „Ani ve snu mě to nenapadlo. Nikdy předtím neexistoval vztah, jaký máme my s Bellou. Jak jsme mohli vědět, že lidská žena dokáže s někým z nás počít dítě –“

„Když by při tom počínání měla bejt roztrhaná na kousky?“

„Přesně,“ souhlasil s napjatým šepotem. „Existují sadisti, inkubové, sukubové. Existují. Ale svádění berou jenom jako předehru k hostině. Nikdo ho nepřežije.“ Zavrtěl hlavou, jako kdyby ho ta představa pobuřovala. Jako kdyby sám byl snad jiný.

„Nevěděl jsem, že existuje speciální pojmenování pro to, co jsi,“ vyštěkl jsem.

Díval se na mě, a jeho tvář se zdála stará tisíc let.

„Ani ty, Jacobe Blacku, mě nemůžeš nenávidět tak, jak se nenávidím já sám.“

Omyl, pomyslel jsem si, ale vzteky jsem nedokázal promluvit.

„Tím, že mě zabiješ, ji nezachráníš,“ hlesl.

„Tak čím teda?“

„Jacobe, musíš pro mě něco udělat.“

„To teda sakra musím!“

Pořád se na mě díval tím napůl unaveným, napůl šíleným pohledem. „Kvůli ní!“

Zaťal jsem zuby. „Udělal jsem všechno, co jsem mohl, abych ji před tebou ochránil. Úplně všecičko. Teď už je pozdě.“

„Znáš ji, Jacobe. Rozumíte si takovou měrou, že to ani nechápu. Ty jsi její součástí a ona tvou. Mě neposlechne, protože si myslí, že ji podceňuju. Myslí si, že je na to dost silná…“ Zadrhl se mu hlas a pak polkl. „Tebe by mohla poslechnout.“

„Proč by to dělala?“

Vyškrábal se na nohy, oči mu žhnuly jasněji než předtím, divočeji. Napadlo mě, jestli se vážně nezbláznil. Můžou upíři přijít o rozum?

„Snad můžou,“ odpověděl na mou myšlenku. „Já nevím. Připadá mi to tak.“ Zavrtěl hlavou. „Snažím se to před ní skrývat, co můžu, protože stres její stav ještě zhoršuje. Nic v sobě neudrží. Musím se krotit; nemůžu jí to ztěžovat. Ale na tom teď nesejde. Tebe musí poslechnout!“

„Nemůžu jít říct nic, co už jsi jí neřekl sám. Co mám podle tebe dělat? Vykládat jí, jak je hloupá? To ona už asi ví. Povědět jí, že umře? Vsadím se, že to ví taky.“

„Můžeš jí nabídnout to, co chce.“

Mluvil z cesty. Že by už se zbláznil?

„Je mi jedno, čím ji udržím naživu,“ prohlásil a najednou byl soustředěný. „Jestli chce dítě, ať si ho má. Třeba půl tuctu dětí. Cokoli.“ Na vteřinku se odmlčel. „A ať to jsou třeba štěňata, když to jinak nejde.“

Podíval se mi do očí a přes tenkou slupku sebeovládání z něj čišela horečná touha něco udělat. Stáhl jsem obočí a přemýšlel, co tím chtěl říct. Když mi to došlo, údivem jsem otevřel pusu.

„Ale tohle ne!“ zasyčel, než jsem se mohl vzpamatovat. „Ne tuhle věc, která z ní vysává život, zatímco já tady jen bezmocně stojím! Dívám se, jak je jí den ze dne hůř a jak mi uniká. Sleduju, jak jí to ubližuje.“ Rychle se nadechl, jako kdyby dostal ránu do břicha. „Musíš ji přinutit, aby pochopila, proč je to nutné, Jacobe. Ona už mě nechce poslouchat. Pořád je u ní Rosalie a přiživuje její bláznovství – povzbuzuje ji. Chrání ji. Ne, chrání tu věc uvnitř. Bellin život pro ni nic neznamená.“

Hlas měl přidušený, jako by nemohl dýchat.

Co to povídá? Co že by Bella měla udělat? Pořídit si dítě? Se mnou? Cože? Jak? On se jí vzdává? Nebo usoudil, že by jí nevadilo, kdybychom se o ni dělili?

„To je jedno. Cokoli, co ji udrží při životě.“

„To je ta největší šílenost, jakou jsem od tebe slyšel,“ zamumlal jsem.

„Miluje tě.“

„Ne dost.“

„Je ochotná umřít, aby měla dítě. Třeba by souhlasila s něčím méně radikálním.“

„Copak ji vůbec neznáš?“

„Já vím, já vím. Přesvědčit ji bude hodně těžké. Proto tě potřebuju. Ty víš, jak uvažuje. Přiměj ji, aby to pochopila.“

Nedokázal jsem myslet na to, co navrhuje. To bylo příliš. Nemožné. Špatné. Hnusné. Půjčovat si Bellu na víkendy a pak ji vracet v pondělí ráno jako film z půjčovny? Nechutné.

A lákavé.

Nechtěl jsem o tom uvažovat, nechtěl jsem si to představovat, ale stejně jsem se tomu neubránil. Fantazíroval jsem o Belle na tohle téma tolikrát, ještě v době, kdy existovala možnost společného my, a pak dlouho poté, co bylo jasné, že fantazie po sobě zanechají jenom podebrané boláky, protože už nebyla žádná možnost, vůbec žádná. Tehdy jsem si nedokázal pomoct. Teď jsem to nedokázal zarazit. Bella v mé náruči, Bella vzdychající moje jméno…

Tahle nová představa, která mě nikdy nenapadla, která pro mě nikdy neměla existovat, byla ještě horší. Kdyby mi ji nenasadil do hlavy, neměl bych před sebou léta utrpení. Ale ona se tam uchytila, ovíjela mi kolem mozku vlákna jako plevel – jedovatý a nezničitelný. Bella v ní byla zdravá a rozzářená, úplně jiná, než je teď, ale něco bylo přece stejné: její tělo, ne zubožené a pokroucené, ale změněné přirozeným způsobem. Zakulacené mým dítětem.

Snažil jsem se uniknout před tím jedovatým plevelem ve své mysli. „Mám přinutit Bellu, aby to pochopila? V jakým vesmíru to žiješ?“

„Aspoň to zkus.“

Rychle jsem zavrtěl hlavou. Vyčkával, záporné odpovědi si nevšímal, protože slyšel, jak se ve mně perou protichůdné myšlenky.

„Kde jsi vlastně na tyhle žvásty přišel? To sis právě teď vymyslel?“

„Nemyslím na nic než na to, jak ji zachránit, od chvíle, kdy jsem si uvědomil, co má v plánu udělat. Kvůli čemu umře. Ale nevěděl jsem, jak tě zkontaktovat. Věděl jsem, že bys neposlechl, kdybych ti zavolal. Kdybys dneska nepřišel, šel bych tě sám hledat. Ale je těžké od ní odejít i jen na pár minut. Její stav… se tak rychle mění. Ta věc… roste. Rychle. Teď od ní nemůžu odcházet.“

„Co je to?“

„To nikdo z nás netuší. Ale už je to silnější než ona.“

Najednou jsem to chápal – v duchu jsem viděl to nadouvající se monstrum, jak se z ní dere ven.

„Pomoz mi to zastavit,“ zašeptal. „Pomoz mi zabránit, aby se to stalo.“

„Jak? Mám se jí nabídnout jako chovnej samec?“ Nehnul při těch slovech ani brvou, ale já jsem před nimi ucukl. „Ty jsi vážně blázen. Nebude mě poslouchat.“

„Zkus to. Nemáme co ztratit. Jak jí to ublíží?“

Ublíží to mně. Copak jsem si od ní už neužil dost odmítání?

„Trocha bolesti, abys ji zachránil? Je to tak vysoká cena?“

„Ale to nevyjde.“

„Možná ne. Možná ji to ale zmate. Možná zakolísá ve svém odhodlání. Jediný okamžik pochyb, víc od tebe nežádám.“

„A pak svou nabídku vezmeš zpátky? ‚Dělal jsem si srandu, Bello‘?“

„Jestli chce dítě, tak ho bude mít. Já necuknu.“

Nechápal jsem, jak o tom vůbec můžu uvažovat. Bella mě praští – ne že by mi to vadilo, ale ona si při tom asi zase zlomí ruku. Neměl jsem mu dovolit, aby se mnou takhle mluvil a motal mi hlavu. Měl bych ho okamžitě zabít.

„Teď ne,“ zašeptal. „Ještě ne. Ať na to máš právo, nebo ne, zničilo by ji to, a ty to víš. Nemusíš tak spěchat. Jestli tě neposlechne, dostaneš svou šanci. V okamžiku, kdy Belle přestane tlouct srdce, tě budu na kolenou prosit, abys mě zabil.“

„V tom ti rád vyhovím.“

Náznak unaveného úsměvu mu zacukal koutkem úst. „Na to vážně spoléhám.“

„Tak teda ujednáno.“

Přikývl a napřáhl ke mně svou studenou kamennou ruku.

Přemohl jsem odpor a taky jsem natáhl ruku, abychom si potřásli. Prsty jsem se jen letmo dotkl toho kamene a otřásl se.

„Ujednáno,“ souhlasil.

10. PROČ JSEM PROSTĚ NEODEŠEL? NO JASNĚ, PROTOŽE JSEM PITOMEC

Připadal jsem si jako – já vlastně nevím. Jako kdyby to nebylo skutečné. Jako kdybych byl v nějaké strašidelné verzi špatného sitcomu. Jenže jsem nebyl šprt, co chce pozvat nejhezčí roztleskávačku na maturitní ples, ale odmítnutý vlkodlak, který jde nabídnout upírově manželce, že si spolu vrznou a počnou dítě. Paráda.

Ne, to neudělám. Vždyť je to úchylné, špatné. Zapomenu na všechno, co mi navykládal.

Ale promluvím s ní. Pokusím se ji přinutit, aby mě poslechla.

A ona to neudělá. Jako vždycky.

Edward na moje myšlenky nereagoval a nijak je nekomentoval, když šel přede mnou zpátky do domu. Napadlo mě, proč si vlastně vybral to místo, kde zastavil. Bylo tak daleko od domu, aby ostatní nemohli slyšet jeho šepot? O to mu šlo?

Možná. Když jsme prošli dveřmi, ostatní Cullenovi se po nás dívali podezíravě a zmateně. Nikdo se netvářil znechuceně nebo rozezleně. Takže určitě neslyšeli, o jakou laskavost mě Edward poprosil.

Zaváhal jsem v otevřených dveřích, nejistý, co mám teď udělat. Trochu líp se mi tam dýchalo, protože zvenčí vanul čerstvý vzduch.

Edward vstoupil do hloučku, ramena napjatá. Bella se na něj úzkostně zadívala a pak na chvíli střelila pohledem ke mně. Pak se její oči zase upřely na něj.

Ve tváři nabrala šedavě bledý odstín, a já jsem pochopil, jak to Edward myslel, když říkal, že stres její stav zhoršuje.

„Necháme Jacoba a Bellu, aby si promluvili o samotě,“ řekl Edward. Hlas se mu ani náznakem nezachvěl. Mluvil jako robot.

„Jen přes mou mrtvolu,“ zasyčela na něj Rosalie. Stále se držela Belle u hlavy, jednu studenou ruku majetnicky položenou na Bellině sinalé tváři.

Edward se na ni nepodíval. „Bello,“ oslovil ji tím samým prázdným tónem. „Jacob s tebou chce mluvit. Bojíš se být s ním o samotě?“

Bella na mě pohlédla, celá zmatená. Pak se obrátila k Rosalii.

„Rose, to je v pohodě. Jake nám neublíží. Jdi s Edwardem.“

„Může to být lest,“ varovala ji blondýna.

„Nechápu jaká,“ opáčila Bella.

„Mě s Carlislem budeš mít na dohled, Rosalie,“ řekl Edward. Nevzrušený tón se mu nedařil, prosakoval do něj hněv. „To my jsme ti, kterých se bojí.“

„Ne,“ zašeptala Bella. Oči se jí zaleskly, řasy měla mokré. „Ne, Edwarde. Já se ne…“

Zavrtěl hlavou a pousmál se. Na ten úsměv byl bolestný pohled. „Tak jsem to nemyslel, Bello. Mně to nevadí. O mě se nestarej.“

Hrůza. Měl pravdu – ona se bála, že raní jeho city. Ta holka byla klasická mučednice. Narodila se do špatného století. Měla žít v době, kdy by si našla dobrý důvod, proč se nechat předhodit lvům.

„Týká se to všech,“ řekl Edward a strnule pokynul ke dveřím. „Prosím.“

Klidný obličej, který se snažil kvůli Belle udržet, byl otřesený. Viděl jsem, jak blízko má k tomu hořícímu muži, kterého jsem poznal venku. Ostatní to taky viděli. Ustoupil jsem z cesty a oni potichu vyšli ze dveří. Odešli rychle; srdce mi dvakrát udeřilo a místnost se vylidnila až na Rosalii, která otálela uprostřed pokoje, a Edwarda, stále čekajícího u dveří.

„Rose,“ řekla Bella tiše. „Já chci, abys šla.“

Blondýna se rozhněvaně podívala na Edwarda a pak mu pokynula, aby šel první. Zmizel ze dveří. Věnovala mi dlouhý varovný pohled a pak taky zmizela.

Jakmile jsme byli sami, přešel jsem místnost a posadil se na zem vedle Belly. Vzal jsem obě její studené ruce do dlaní a opatrně jsem je třel.

„Díky, Jaku. To je příjemné.“

„Nebudu ti lhát, Bells. Vypadáš příšerně.“

„Já vím,“ vzdychla. „Kdo mě vidí, ten se zděsí.“

„Strašlivě se vyděsí,“ souhlasil jsem.

Zasmála se. „Je tak fajn, mít tě tady. Je to hezký pocit, usmívat se. Nevím, jak dlouho to drama ještě dokážu snášet.“

Zvedl jsem oči v sloup.

„Dobře, dobře,“ souhlasila. „Zavinila jsem si to sama.“

„To si teda piš. Co si myslíš, Bells? Ale vážně!“

„Chtěl po tobě, abys mě seřval?“

„Tak nějak. Ačkoli nechápu, jak přišel na to, že bys mě poslechla. Nikdy jsi mě neposlouchala.“

Vzdychla.

„Já jsem ti to –“ načal jsem.

„Věděl jsi, že Já jsem ti to říkal má bratříčka, Jacobe?“ vpadla mi do řeči. „Jmenuje se Sklapni zobák.“

„Dobrej vtip.“

Zakřenila se na mě. Kůže na kostech se jí napjala. „To jsem nevymyslela sama. Mám to ze Simpsonů.“

„Ten díl jsem neviděl.“

„Byla to sranda.“

Chvilku jsme mlčeli. Její ruce se začaly trochu zahřívat.

„Vážně tě požádal, abys se mnou promluvil?“

Přikývl jsem. „Abych ti domluvil. To je ovšem předem prohraná bitva.“

„Tak proč jsi souhlasil?“

Neodpověděl jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli to vím.

Nevěděl jsem to – každá vteřina strávená s ní jenom prohloubí bolest, kterou si budu muset protrpět později. Byl jsem jako feťák s omezeným přísunem drogy, a den zúčtování se blížil. Čím víc dávek si teď dopřeju, tím těžší to bude, až mi dojdou zásoby.

„Ono to nějak dopadne, víš,“ řekla po chvilce ticha. „Já tomu věřím.“

Z těch slov jsem zase viděl rudě. „Patří demence k příznakům?“ odsekl jsem.

Zasmála se, ačkoli můj hněv byl tak skutečný, že se mi roztřásly ruce, v nichž jsem svíral její dlaně.

„Možná,“ připustila. „Neříkám, že to půjde snadno, Jaku. Ale jak bych mohla prožít to všechno, co jsem až dosud prožila, a nevěřit v kouzla?“

„Kouzla?“

„Zvláště pokud jde o tebe,“ řekla. Usmívala se. Vytáhla jednu ruku a přitiskla mi ji na tvář. Byla teplejší než předtím, ale stejně mě na kůži studila jako většina věcí. „Určitě na tebe čeká kouzlo, které dá tvému životu správný smysl.“

„O čem to blábolíš?“

Stále se usmívala. „Edward mi jednou vyprávěl, jaké to je – to vaše otisknutí. Říkal, že je to jako Sen noci svatojánské, jako kouzlo. Najdeš, koho opravdu hledáš, Jacobe, a pak snad tohle všechno pochopíš.“

Kdyby nevypadala tak křehce, rozkřičel bych se.

Takhle jsem na ni aspoň zavrčel.

„Jestli si myslíš, že otištění by někdy mohlo vysvětlit a ospravedlnit tuhle šílenost…“ Hledal jsem slova. „Vážně si myslíš, že tím, že se jednou možná otisknu do někoho cizího, se dá ospravedlnit tohle?“ Ukázal jsem prstem na její vyboulené břicho. „Tak mi tedy řekni, jakej to mělo smysl, Bello! K čemu bylo, že jsem tě miloval? K čemu bylo, že tys milovala jeho? Až umřeš,“ – ta slova jsem zavrčel – „k čemu to bude dobrý? Jakej má smysl všechna tahle bolest? Moje, tvoje, jeho! Jeho taky zabiješ, teda ne že by mi na tom záleželo.“ Škubla sebou, ale já jsem pokračoval. „Tak jakej bude mít tvůj pokroucenej milostnej příběh nakonec smysl? Jestli má tohle vůbec nějakej smysl, tak mi ho prosím tě ukaž, Bello, protože já ho nevidím.“

Vzdychla. „Já to ještě nevím, Jaku. Já jenom… cítím… že tohle všechno povede k něčemu dobrému, i když je teď těžké to chápat. Myslím, že bys tomu mohl říkat víra.“

„Ty umíráš pro nic, Bello! Pro nic!“

Ruka jí sklouzla z mého obličeje na naběhlé břicho a pohladila ho. Nemusela nic říkat, stejně jsem věděl, co si myslí. Umírala pro to.

„Já neumřu,“ řekla se zaťatými zuby, a já jsem viděl, že opakuje věci, které už jednou řekla. „Donutím své srdce, aby tlouklo. Jsem na to dost silná.“

„To je pěkná hovadina, Bello. Už příliš dlouho se snažíš udržet krok s nadpřirozenem. Tohle žádnej normální člověk nedokáže. Na to nemáš dost síly.“ Vzal jsem jí obličej do dlaně. Nemusel jsem si připomínat, že mám být něžný. Všechno na ní křičelo Pozor, křehké.

„Já to dokážu. Já to dokážu,“ šeptala a znělo to jako z té dětské knížky o mašinkách.

„Mně to tak nepřipadá. Tak co máš v plánu? Doufám, že nějakej máš.“

Přikývla, ale do očí se mi nepodívala. „Věděl jsi, že Esmé skočila z útesu? Tedy když ještě byla člověk.“

„No a?“

„Byla tak blízko smrti, že se ani nenamáhali brát ji na pohotovost – odnesli ji rovnou do márnice. Její srdce ale ještě tlouklo, když ji Carlisle našel…“

Tak tohle měla na mysli, když říkala, že donutí své srdce, aby tlouklo.

„Takže nečekáš, že to přežiješ jako člověk,“ konstatoval jsem hluše.

„Ne. Nejsem hloupá.“ V tu chvíli se setkala s mým pohledem. „I když ty si to o mně asi myslíš.“

„V případě ohrožení z tebe udělají upíra,“ zamumlal jsem.

„U Esmé to fungovalo. A u Emmetta a Rosalie a dokonce u Edwarda. Nikdo z nich nebyl v tak skvělé formě. Carlisle je proměnil jenom proto, že druhou alternativou byla smrt. On životy nebere, on je zachraňuje.“

Jako předtím ve mně při pomyšlení na hodného upířího doktora zahlodal pocit viny. Odsunul jsem tu myšlenku stranou a dal jsem se do prošení.

„Poslouchej mě, Bells. Nedělej to takhle.“ Bylo to jako s tím telefonátem od Charlieho, až teď jsem chápal, jaký je v tom doopravdy rozdíl. Uvědomil jsem si, že potřebuju, aby v nějaké podobě zůstala naživu. V jakékoli podobě. Zhluboka jsem se nadechl. „Nečekej, až bude příliš pozdě, Bello. To nedělej. Žij. Ano? Prostě žij. Nedělej mi to. Nedělej to jemu.“ Hlas mi zvážněl, zesílil. „Ty víš, co udělá, když umřeš. Už jsi to jednou zažila. Chceš, aby se vrátil k těm zabijákům do Itálie?“ Přikrčila se na pohovce.

Vynechal jsem tu část o tom, že by to tentokrát nebylo nutné.

Snažil jsem se o měkčí tón. „Pamatuješ, když jsem se nechal zmrzačit od těch novorozených? Co jsi mi řekla?“

Čekal jsem, ale nechtěla odpovědět. Stiskla rty k sobě.

„Řekla jsi, abych byl hodnej a poslechl Carlislea,“ připomněl jsem jí. „A co jsem udělal? Poslechl jsem toho upíra. Kvůli tobě.“

„Poslechl jsi, protože to bylo správné.“

„Dobře – vyber si důvod, jaký chceš.“

Zhluboka se nadechla. „Jenže teď to správné není.“ Sklouzla pohledem na své velké kulaté břicho a zašeptala: „Já ho nenechám zabít.“

Ruce se mi zase roztřásly. „Ahá, škoda že se ke mně ta skvělá novina nedonesla dřív. Takže krásnej chlapeček, jo? Měl jsem přinýst modrý balónky.“

Její obličej zrůžověl. Ten odstín byl tak krásný – jako by se mi do břicha zabodl nůž. Zubatý nůž, rezavý a tupý.

Tohle prohraju. Zase.

„Nevím, jestli je to kluk,“ přiznala trochu plaše. „Ultrazvuk nefunguje. Membrána kolem dítěte je moc tvrdá – jako jejich kůže. Takže je to trochu tajemství. Ale v duchu vidím chlapečka.“

„Nemáš tam žádný krásný miminko, Bello.“

„Uvidíme,“ řekla. Skoro pyšně.

„Ty to neuvidíš,“ zavrčel jsem.

„Ty jsi takový pesimista, Jacobe. Rozhodně existuje šance, že z toho vyváznu.“

Nedokázal jsem odpovědět. Podíval jsem se dolů a dýchal zhluboka a pomalu, ve snaze ovládnout svůj vztek.

„Jaku,“ řekla a pohladila mě po vlasech, po tváři. „Bude to dobré. Pššš. Je to dobré.“

Nevzhlédl jsem. „Ne. Nebude to dobrý.“

Utřela mi něco mokrého z tváře. „Pššš.“

„O co ti jde, Bello?“ Zíral jsem na světlý koberec. Moje bosé nohy byly špinavé, nechávaly tam šmouhy. Super. „Myslel jsem, že ti ze všeho nejvíc záleželo na tom, abys dostala svýho upíra. A teď se ho prostě vzdáváš? Já tomu vůbec nerozumím. Kde se v tobě vzala taková touha bejt máma? A jestli jsi po tom tak toužila, proč sis vzala upíra?“

Byl jsem nebezpečně blízko nabídce, kterou chtěl, abych jí udělal. Chápal jsem, že mě tam ta slova vedou, ale nedokázal jsem změnit jejich směr.

Vzdychla. „Tak to není. Já jsem vážně nechtěla dítě. Ani mě to nenapadlo. Ale tady nejde o to, že mám dítě. Ale… no… že mám zrovna tohle dítě.“

„Je to zabiják, Bello. Podívej se na sebe.“

„Není. To já. Já jsem slabá a lidsky zranitelná. Ale já to překonám, Jaku, já to dokážu –“

„Ale no tak! Zmlkni, Bello. Tyhle nesmysly si vykládej svý pijavici, ale mě neoblbneš. Ty víš, že to nezvládneš.“

Rozzlobeně se na mě dívala. „Já to nevím. Jasně, bojím se toho.“

„Bojíš se toho,“ ucedil jsem skrz zuby.

Hekla a chytila se za břicho. Můj vztek vyvanul, jako když sfoukne svíčku.

„Nic mi není,“ lapala po dechu. „To nic není.“

Ale já jsem ji neslyšel; rukama si maně vyhrnula mikinu, a já jsem zděšeně zíral na její odhalenou kůži. Břicho jako by měla poseté velkými kaňkami fialovo-černého inkoustu.

Viděla můj pohled a stáhla látku zpátky.

„Má sílu, to je celé,“ hájila se.

Ty inkoustové skvrny byly modřiny.

Div jsem si nezacpal pusu. Pochopil jsem Edwardova slova o tom, že se musí dívat, jak jí to ubližuje. Najednou se mě samého zmocnila panika.

„Bello,“ hlesl jsem.

Slyšela změnu v mém hlasu. Vzhlédla, stále ztěžka dýchajíc, oči zmatené.

„Bello, nedělej to.“

„Jaku –“

„Poslouchej mě. Nech si na chvilku svoje námitky, jo? Jenom poslouchej. Co kdyby…?“

„Co kdyby co?“

„Co kdyby tohle nebyla tvoje jediná volba? Co kdyby to nebylo všechno, nebo nic? Co kdybys prostě poslechla Carlislea jako hodná holka a zůstala naživu?“

„Já ne –“

„Ještě jsem neskončil. Takže: zůstaneš naživu. Pak můžeš začít znovu. Tohle nevyšlo. Zkusíš to znovu.“

Zamračila se. Zvedla ruku a dotkla se místa, kde se moje obočí spojovala. Chvilku se mi snažila prsty vyhladit čelo a přitom pochopit, co jí říkám.

„Já tomu nerozumím… Jak to myslíš, že to zkusím znovu? Přece nevěříš, že by mi Edward dovolil…? A jaký by v tom byl rozdíl? Jsem si jistá, že každé dítě –“

„Ano,“ vyštěkl jsem. „Každý jeho dítě s tebou provede to samý.“

Její unavený obličej byl ještě zmatenější. „Co?“

Ale já už jsem víc nemohl říct. Nemělo to smysl. Nikdy ji nedokážu uchránit před ní samou. Nikdy jsem to nedokázal.

Pak zamrkala a já jsem viděl, že to pochopila.

„Ach tak. Hm. Prosím tě, Jacobe. Myslíš, že bych měla zabít svoje dítě a místo něj si obstarat nějakou náhražku? Umělým oplodněním?“ Teď se zlobila. „Proč bych měla chtít dítě někoho cizího? Protože v tom prostě není rozdíl? Hlavně když budu mít dítě?“

„Tak jsem to nemyslel,“ zašeptal jsem. „Ne někoho cizího.“

Naklonila se dopředu. „Tak co mi to tu vykládáš?“

„Nic. Nic nevykládám. Jako vždycky.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Zapomeň na to, Bello.“

Podezíravě se zamračila. „To on chtěl, abys to řekl?“

Zaváhal jsem, překvapený, jak rychle na to přišla. „Ne.“

„On to chtěl, že jo?“

„Ne, vážně. Neříkal nic o něčem umělým.“

Její obličej v tu chvíli zněžněl a ona se opřela zpátky do polštářů. Vypadala vyčerpaně. Když promluvila, dívala se stranou, vůbec nemluvila ke mně. „Udělal by pro mě cokoli. A já mu tolik ubližuju… Ale co ho to napadlo? Že bych vyměnila tohle“ – rukou si přejela po břiše – „za nějaké cizí…“ Poslední slova zašeptala a pak její hlas zmlkl. Oči měla vlhké.

„Nemusíš mu ubližovat,“ zašeptal jsem. Pálilo to v puse jako jed, prosit za něj, ale věděl jsem, že z tohohle úhlu mám asi největší šanci udržet ji naživu. I když se ta naděje pohybuje v kurzu jedna k tisíci. „Vrátila bys mu radost ze života, Bello. A já si vážně myslím, že už s nervama nevydrží. Upřímně, fakt si to myslím.“

Nezdálo se, že mě poslouchá; rukou si malovala kroužky na zbitém břiše a kousala si ret. Dlouho bylo ticho. Přemítal jsem, jak moc jsou Cullenovi daleko. Poslouchají moje ubohé pokusy diskutovat s ní?

„Ne někoho cizího?“ zašeptala si pro sebe. Trhl jsem sebou. „Co ti přesně Edward řekl?“ zeptala se tiše.

„Nic. Jenom doufal, že mě třeba poslechneš.“

„To jsem nemyslela. Co říkal o tom, abych to zkusila znovu.“

Zadívala se mi pevně do očí a já jsem pochopil, že už jsem prozradil moc.

„Nic.“

Pootevřela pusu. „No páni.“

Pár úderů srdce trvalo ticho. Nevydržel jsem její pohled a sklopil zrak.

„On vážně udělá cokoli, že ano?“ zašeptala.

„Říkal jsem ti, že z toho šílí. Doslova, Bells.“

„Překvapuje mě, že jsi to na něj okamžitě neprozradil. Nezadělal mu na průšvih.“

Když jsem vzhlédl, zeširoka se usmívala.

„Napadlo mě to.“ Snažil jsem se jí úsměv oplatit, ale cítil jsem, jak se mi křiví tvář.

Věděla, co nabízím, ale nehodlala o tom ani pořádně přemýšlet. Věděl jsem, že to tak dopadne. Ale stejně mě to bolelo.

„Ty pro mě taky uděláš skoro všechno na světě, viď?“ zašeptala. „Vážně nevím, proč se obtěžujete. Nezasloužím si ani jednoho z vás.“

„Ale tím se nic nemění, že ne?“

„Tentokrát ne.“ Vzdychla. „Přála bych si, abych vám to uměla vysvětlit tak, abyste to pochopili. Nedokážu mu ublížit“ – ukázala si na břicho –, „stejně jako nedokážu vzít pušku a zastřelit tě. Miluju ho.“

„Proč musíš vždycky milovat ty špatný, Bello?“

„Nemyslím si, že miluju ty špatné.“

Odkašlal jsem si, abych mohl nasadit tvrdý hlas, jak jsem chtěl. „Věř mi.“

Začal jsem se zvedat.

„Kam jdeš?“

„K ničemu tady nejsem.“

Natáhla prosebně ruku. „Nechoď.“

Cítil jsem, jak mám chuť podlehnout závislosti, která se mě snaží udržet v její blízkosti.

„Nepatřím sem. Musím se vrátit.“

„Proč jsi dnes přišel?“ zeptala se, stále s ochable vztaženou rukou.

„Jenom abych se přesvědčil, že jsi skutečně naživu. Nevěřil jsem, že jsi nemocná, jak říkal Charlie.“

Nedokázal jsem jí poznat ve tváři, jestli mi to spolkla, nebo ne.

„Vrátíš se zase? Než…“

„Nebudu tady vysedávat a sledovat, jak umíráš, Bello.“

Trhla sebou. „Máš pravdu, máš pravdu. Měl bys jít.“

Namířil jsem si ke dveřím.

„Sbohem,“ zašeptala za mnou. „Mám tě ráda, Jaku.“

Málem jsem se vrátil. Málem jsem se otočil, padl na kolena a začal znovu prosit. Ale věděl jsem, že Bellu musím opustit, musím od ní odejít hned teď, než mě zabije, jako zabije jeho.

„Jasně, jasně,“ mumlal jsem cestou ven.

Neviděl jsem nikoho z upírů. Nevšímal jsem si své motorky, stojící osaměle uprostřed louky. Nebyla teď pro mě dost rychlá. Táta už bude mít strach – a Sam taky. Jaký závěr smečka vyvodí z toho, že mě neslyšeli se proměnit? Budou si myslet, že mě Cullenovi dostali, než jsem měl šanci zaútočit? Svlékl jsem se a nestaral se při tom, jestli se někdo nedívá. Rozběhl jsem se. Uprostřed kroku jsem se změnil ve vlka.

Čekali. Samozřejmě.

Jacobe, Jaku, osm hlasů vydechlo úlevou.

Vrať se domů, hned, poručil hlas alfy. Sam zuřil.

Cítil jsem, jak se Paul vytratil. Billy s Rachel čekají na zprávy o tom, co se se mnou stalo. Paul se jistě nemohl dočkat, až jim sdělí radostnou novinu, že si mě upíři nedali k svačině, a nepotřeboval si poslechnout, jak to celé bylo.

Nemusel jsem vykládat smečce, že jsem na cestě – viděli, jak kolem mě les rozmazaně ubíhá, když jsem uháněl domů. Ani jsem jim nemusel vykládat, že jsem se div nezbláznil. Pocítili to sami.

Viděli celou tu hrůzu – Bellino strakaté břicho; její skuhravý hlas: má sílu, to je celé, toho upalovaného muže v Edwardově tváři: dívám se, jak je jí den ze dne hůř a jak mi uniká. Sleduju, jak jí to ubližuje; Rosalii skloněnou nad Belliným ochablým tělem; Bellin život pro ni nic neznamená – a tentokrát nikdo nebyl schopen slova.

Jejich šok byl jenom tichým výkřikem v mé hlavě. Beze slov.

!!!!!

Byl jsem na půli cesty domů, než se vzpamatovali. Všichni se rozběhli mně naproti.

Byla skoro tma – mraky úplně zakryly západ slunce. Zariskoval jsem a přeběhl silnici. Povedlo se mi to, aniž mě kdo viděl.

Setkali jsme se asi deset mil za La Push, na mýtině, která zbyla po dřevorubcích. Byla stranou, zaklíněná mezi dvěma skalnatými výběžky, kde nás nikdo nemohl vidět. Paul se k ostatním přidal ve stejnou chvíli jako já, takže smečka byla kompletní.

Změť hlasů v mé hlavě byla naprostý chaos. Všichni křičeli jeden přes druhého.

Sam měl zježené chlupy a nepřetržitě vrčel, jak přecházel tam a sem na svém čelném místě v kruhu. Paul a Jared mu byli v patách jako stíny, uši sklopené. Celý kruh byl neklidný, všichni byli na nohou a potichu vrčeli.

Zpočátku byl jejich hněv nedefinovaný a já jsem si myslel, že se zlobí na mě. Ale byl jsem tak rozhozený, že mi to bylo jedno. Ať si mě potrestají jak chtějí za to, že jsem obešel rozkaz.

A pak se nesoustředěné zmatené myšlenky začaly ubírat stejným směrem.

Jak je to možný? Co to znamená? K čemu to povede?

To není bezpečný. Není to správný. Nebezpečný.

Nepřirozený. Příšerný. Ohavnost.

To nemůžeme dovolit.

Smečka teď přecházela synchronizovaně, myslela synchronizovaně, všichni až na mě a jednoho dalšího. Seděl jsem vedle nevím kterého bratra, příliš mimo, abych se podíval ať očima nebo myslí, koho to vedle sebe mám, zatímco smečka kroužila kolem nás.

O tomhle smlouva nemluví.

Tohle uvádí všechny do nebezpečí.

Snažil jsem se pochopit kroužící hlasy, snažil jsem se sledovat klikatou stezku myšlenek, abych viděl, kam vede, ale nedávalo to smysl. Vidiny, kolem kterých se soustředily jejich myšlenky, byly moje vidiny – ty nejhorší. Belliny modřiny, Edwardův obličej upalovaného člověka.

Oni se toho taky bojí.

Ale nic s tím neudělají.

Chrání Bellu Swanovou.

Tím se nemůžeme nechat ovlivnit.

Bezpečnost našich rodin a všech tady je důležitější než život jednoho člověka.

Jestli to nezabijí oni, musíme to udělat my.

Chránit kmen.

Chránit naše rodiny.

Musíme to zabít, než bude pozdě.

Další z mých vzpomínek, tentokrát Edwardova slova: Ta věc… roste. Rychle.

Snažil jsem se soustředit, vytáhnout si jednotlivé hlasy.

Není času nazbyt, myslel si Jared.

To ale znamená boj, varoval Embry. A těžkej.

Jsme připraveni, naléhal Paul.

Budeme na svý straně potřebovat moment překvapení, myslel si Sam.

Když je nachytáme rozdělený, můžeme je sejmout jednoho po druhým. Tím se naše šance na vítězství zvýší, začínal Jared vymýšlet strategii.

Zavrtěl jsem hlavou a pomalu se zvedl na nohy. Cítil jsem se tam nejistý – jako kdyby mi z kroužících vlků bylo na omdlení. Vlk vedle mě taky vstal. Ramenem šťouchl do mého a podepřel mě.

Počkejte, pomyslel jsem si.

Kroužení na zlomek vteřiny ustalo, a pak zase začali přecházet

Je málo času, řekl Sam.

Ale – co si vlastně myslíte? Odpoledne jste na ně nechtěli zaútočit za porušení smlouvy. Teď plánujete přepadení, přestože smlouvu nikdo nepřestoupil?

Něco takovýho naše smlouva nepředpokládala, prohlásil Sam. Tohle znamená nebezpečí pro každýho člověka v kraji. Nevím, co za tvora Cullenovi přivedli k životu, ale víme, že je to silný a rychle to roste. A bude to příliš mladý, aby to dokázalo zachovávat smlouvu. Vzpomínáš na ty novorozený upíry, s kterejma jsme bojovali? Byli divoký, krvelačný, neschopný rozumnýho uvažování a sebeovládání. Představ si někoho takovýho, ale pod ochranou Cullenových.

Nevíme – snažil jsem se ho přerušit.

Nevíme, souhlasil. A proto nemůžeme nic riskovat. Cullenovy tu sneseme, jen dokud si budeme absolutně jistý, že jim můžeme důvěřovat, že nezpůsobí žádnou škodu. Týhle… věci se důvěřovat nedá.

Nelíbí se jim to o nic víc než nám.

Sam mi z mysli vytáhl Rosaliin obličej, její ochranitelský postoj, a ukázal ho ostatním.

Některý jsou připravený za to bojovat, bez ohledu na to, co to je.

Je to jenom dítě, proboha.

Ne na dlouho, zašeptala Leah.

Jaku, kamaráde, tohle je vážně problém, řekl Quil. Nemůžeme to jen tak ignorovat.

Nafukujete to, hádal jsem se. Jedinej, kdo je v ohrožení, je Bella.

Znovu ze svý vlastní vůle, prohlásil Sam. Ale tentokrát se její volba dotýká nás všech.

Tomu nevěřím.

Nemůžeme to riskovat. Nedovolíme žádnýmu upírovi, aby lovil na našem území.

Tak jim řekněte, aby odešli, vložil se do toho vlk, který mě stále podpíral. Byl to Seth. Kdo jiný.

A vystavit tak hrozbě někoho jinýho? Jakmile upíři překročí hranice našeho území, tak je zničíme, a je jedno, kde mají v úmyslu lovit. Chráníme každýho, koho můžeme.

To je šílený, řekl jsem. Dnes odpoledne ses bál ohrozit smečku.

Dnes odpoledne jsem nevěděl, že jsou v ohrožení naše rodiny.

Já tomu nevěřím! Jak chceš zabít to stvoření, aniž bys zabil Bellu?

Nedostal jsem odpověď, ale to ticho bylo hrozivé.

Zavyl jsem. Ona je taky člověk! Copak se na ni naše ochrana nevztahuje?

Ona stejně umírá, pomyslela si Leah. Jenom jí zkrátíme utrpení.

To byla poslední kapka. Odskočil jsem od Setha a s vyceněnými zuby jsem se ohnal po jeho sestře. Už jsem ji chtěl popadnout za levou nohu, když jsem ucítil, jak se mi do boku zakously Samovy zuby a táhnou mě zpátky.

Zavyl jsem bolestí a vzteky a otočil jsem se k němu.

Přestaň! poručil mi velitelským tónem nejvyšší autority.

Nohy mi začaly podklesávat. Rázem jsem se zastavil, ale držel jsem se na nohou jen silou vůle.

Odvrátil ode mě pohled. A ty na něj nebudeš krutá, Leo, poručil jí. Bellina oběť je vysoká cena, a to musíme uznat všichni. Zmařit lidskej život jde proti všem našim zásadám. To, že z tohoto zákona musíme udělat výjimku, je smutný. Všichni budeme truchlit pro to, co dnes večer uděláme.

Dnes večer? opakoval Seth šokovaně. Same – myslím, že bychom si o tom měli víc promluvit. Přinejmenším se o tom poradit se staršíma. Přece nás vážně nemůžeš –

Tvoje ohleduplnost vůči Cullenovým teď není na místě. Není čas na debaty. Uděláš, co se ti řekne, Sethe.

Sethovi podklesla přední kolena a hlava mu padla pod tíhou rozkazu alfy.

Sam přecházel v těsném kruhu kolem nás dvou.

Na tohle potřebujeme celou smečku. Jacobe, ty jsi nejsilnější bojovník. Dnes večer budeš bojovat s náma. Chápu, že je to pro tebe tvrdý, takže se soustředíš na jejich bojovníky – Emmetta a Jaspera. O ty druhý se… nestarej. Quil a Embry budou bojovat s tebou.

Roztřásla se mi kolena; měl jsem co dělat, abych se udržel na nohou, zatímco hlas alfy bičoval mou vůli.

Paul, Jared a já si vezmeme na starost Edwarda a Rosalii. Z informace, kterou nám Jacob přinesl, usuzuju, že právě oni dva budou hlídat Bellu. Carlisle a Alice budou taky poblíž, možná i Esmé. Na ně se zaměří Brady, Collin, Seth a Leah. Ten, kdo bude mít volnou cestu k – všichni jsme slyšeli, jak se v duchu zadrhl na Bellině jménu – tomu tvorovi, tak ho sejme. Zničit to stvoření je naše hlavní priorita.

Smečka zavrčela v nervózním souhlasu. Všem se napětím ježily chlupy. Přecházení se zrychlilo a zvuk tlap na slané hlíně byl ostřejší, drápy se zarývaly do půdy.

Jenom Seth a já jsme byli klidní, oko uprostřed hurikánu vyceněných zubů a sklopených slechů. Seth se čenichem skoro dotýkal země, skloněný pod Samovými rozkazy. Cítil jsem jeho bolest z nadcházející proradnosti vůči přátelům. On to bral jako zradu – během toho jediného dne spojenectví a boje po boku Edwarda Cullena se Seth stal upírovým skutečným přítelem.

Teď se ovšem na žádný odpor nezmohl. Poslechne bez ohledu na to, jak moc ho to zraňuje. Nemá na vybranou.

A já na vybranou mám? Když alfa zavelí, smečka musí za ním.

Sam nikdy předtím neprosazoval svou autoritu takhle silně; věděl jsem, že upřímně nesnáší pohled na to, jak se před ním Seth krčí jako otrok u nohou svého pána. Nevynucoval by si to, kdyby byl přesvědčen, že má jinou možnost. Nemohl nám lhát, když jsme byli myslí takhle napojeni jeden na druhého. Opravdu věřil, že je naše povinnost zničit Bellu a monstrum, které v sobě nosí. Opravdu věřil, že nemá času nazbyt. Věřil tomu natolik, že byl ochoten pro to zemřít.

Viděl jsem, že on sám se postaví Edwardovi; pro svou schopnost číst naše myšlenky byl pro nás Edward největší hrozbou. Sam nechtěl, aby se někdo jiný vystavoval napospas nejsilnějšímu protivníkovi.

Za druhého hlavního nepřítele považoval Jaspera, proto ho nechal mně. Věděl, že mám nejlepší šanci z celé smečky souboj s ním vyhrát. Mladým vlkům a Lee určil snadnější cíle. Malá Alice, která v naší přítomnosti neviděla do budoucnosti, nepředstavovala žádnou hrozbu, a z dob našeho spojenectví jsme věděli, že Esmé taky není žádná bojovnice. Překonat Carlislea bude horší, ale toho zase svazuje jeho odpor k násilí.

Bylo mi hůř než Sethovi, když jsem sledoval, jak Sam plánuje a snaží se přitom zvažovat všechny stránky, aby dal každému členu smečky naději na přežití.

Všechno bylo naruby. Dnes odpoledne jsem se nemohl dočkat, kdy už na ně zaútočíme. Ale Seth měl pravdu – na takovýhle boj jsem nebyl připravený. Nechal jsem se zaslepit vlastní nenávistí. Nedovolil jsem si pořádně si to promyslet, protože jsem tušil, co uvidím, když se nad tím zamyslím.

Carlisle Cullen. Když jsem se na něj díval bez té oslepující nenávisti, nedokázal jsem popřít, že zabít ho by byla vražda. Byl hodný. Hodný jako každý z lidí, které jsme chránili. Možná lepší. Tušil jsem, že ani ostatní členové jeho rodiny si smrt nezaslouží, ale soucit s nimi jsem necítil tak silně. Taky jsem je tak neznal. Ale Carlisle se nebude chtít bránit a oplácet rány, ani kdyby si tím měl zachránit vlastní život. A díky tomu ho dokážeme zabít – protože nebude chtít, abychom umírali my, jeho nepřátelé.

Tohle je špatnost.

Nejen proto, že zabít Bellu mi připadalo jako zabít sebe samého, jako sebevražda.

Musíš s námi táhnout za jeden provaz, Jacobe, poručil Sam. Kmen je na prvním místě.

Dneska jsem se zmýlil, Same.

Tak byly tvoje důvody chybný. Ale teď máme před sebou povinnost, kterou musíme splnit.

Vzchopil jsem se. Ne.

Sam zavrčel a přestal přede mnou přecházet. Díval se mi přímo do očí a ze zubů mu vycházelo temné vrčení.

Ano, nařídil alfa, a hlas mu zvučel silou jeho autority. Dnes večer se z toho nijak nevykroutíš. Ty, Jacobe, půjdeš bojovat proti Cullenovým s námi. Ty, společně s Quilem a Embrym, se postaráte o Jaspera a Emmetta. Jste povinni chránit kmen. Proto existuješ. A týhle povinnosti dostojíš.

Ramena se mi svěsila, jak na mě dopadla tíha jeho výnosu. Nohy se mi podlomily a najednou jsem pod ním ležel na břiše.

Žádný člen smečky nemohl alfu odmítnout.

11. DVĚ HLAVNÍ POLOŽKY ZE SEZNAMU VĚCÍ, KTERÉ NIKDY NECHCI DĚLAT

Sam začal stavět ostatní do formace, zatímco já jsem se stále tiskl k zemi. Embry a Quil mi stáli po boku každý z jedné strany a čekali, až se seberu a povedu je.

Cítil jsem touhu, potřebu vstát a vést je. To nutkání rostlo, marně jsem ho potlačoval, jak jsem se tam krčil na zemi.

Embry mi tiše zakňučel do ucha. Nechtěl svou myšlenku zformulovat, bál se, že by tím na mě znovu přivolal Samovu pozornost. Cítil jsem jeho němou prosbu, abych vstal, abych to překonal a vypořádal se s tím.

Ve smečce byl cítit strach, ne že by se bál každý za sebe, ale měli jsme obavu o smečku jako celek. Nedokázali jsme si představit, že to dnes večer všichni přežijeme. Které z bratrů ztratíme? Které mysli nás navždy opustí? Které truchlící rodiny budeme zítra ráno utěšovat?

Má mysl přitom zase začala fungovat, uvažovat v jednotě s nimi. Automaticky jsem se zvedl ze země a oklepal si kožich.

Embry a Quil s úlevou zafuněli. Quil mě čumákem šťouchl do boku.

Každý měl plnou hlavu nadcházejícího boje, našeho úkolu a poslání. Společně jsme vzpomínali na noci, kdy jsme sledovali Cullenovy při tréninku na boj s novorozenými. Emmett Cullen byl nejsilnější, ale větší problém bude Jasper. Pohyboval se jako úder blesku – síla, rychlost a smrt spojeny v jedno. Kolik století zkušeností měl? Dost na to, aby se na něj všichni ostatní Cullenovi dívali jako na vůdce.

Já půjdu na špici, jestli chceš bejt na křídle, nabídl se Quil. V jeho mysli bylo víc vzrušení než u většiny ostatních. Když za těch nocí Quil pozoroval Jasperovu výuku, umíral touhou vyzkoušet si svoje dovednosti proti upírům. Pro něj to bude soutěž. I když věděl, že jeho život může být ohrožen, díval se na to takhle. Paul byl taky takový, i kluci, kteří ještě nikdy nebojovali, Collin a Brady. Seth by asi zaujímal stejný postoj – jen kdyby protivníky nepovažoval za své přátele.

Jaku? dloubl mě Quil. Jak chceš začít?

Jenom jsem zavrtěl hlavou. Nemohl jsem se soustředit – připadal jsem si jako loutka, jejíž pohyby místo vodicích šňůrek ovládá nutkání poslechnout rozkazy. Jedna noha dopředu, pak druhá.

Seth se vlekl za Collinem a Bradym – Leah narazila hřebík na hlavičku. Nevšímala si ho a plánovala s ostatními, ale dobře jsem viděl, že by ho z boje nejradši vynechala. V jejích citech byla stopa mateřské starosti o mladšího bratra. Přála si, aby ho Sam poslal domů. Seth si Leiných pochybností nevšímal. Taky se přivazoval k vodicím šňůrkám.

Možná, že kdybys přestal vzdorovat… zašeptal Embry.

Prostě se soustřeď na náš úkol. Na ty dva velký. Můžeme je porazit. Máme na to! Quil se dostával do varu – hecoval nás, jako se hecují hráči před důležitým utkáním.

Věděl jsem, jak snadné by to bylo – nemyslet na nic jiného než na svůj úkol. Nebylo těžké představit si, jak zaútočím na Jaspera a Emmetta. Sám jsem to měl ještě před chvílí v plánu. Už dlouho jsem na ně pomýšlel jako na nepřátele. Teď to taky dokážu.

Jenom musím zapomenout, že oni chrání to samé, co bych chránil já. Musel jsem zapomenout na důvod, kvůli kterému si možná přeju, aby vyhráli…

Jaku, varoval mě Embry. Soustřeď se na hru.

Moje nohy se pohybovaly netečně, vzpíraly se vodicím šňůrkám.

Nemá smysl s tím bojovat, zašeptal Embry znovu.

Měl pravdu. Nakonec stejně udělám, co Sam chce, jestli bude trvat na tom, abych ho poslechl. A on na tom trvá. Samozřejmě.

Jeho autorita alfa samce měla své opodstatnění. Ani smečka tak početná jako ta naše nemá velkou údernou sílu bez vůdce. Museli jsme postupovat společně, myslet společně, abychom byli výkonní. A to vyžadovalo, aby tělo mělo hlavu.

No a co, že se teď Sam mýlí? Proti tomu nikdo nic nezmohl. Nikdo z nás se nemohl postavit proti jeho rozhodnutí.

Až na jednoho.

A bylo to tady – představa, na kterou jsem nikdy, ani ve snu nechtěl pomyslet. Ale teď, když jsem měl všechny končetiny přivázané k těm pomyslným šňůrkám, jsem tu vidinu přivítal s úlevou – nejenom s úlevou, s divokou radostí.

Proti rozhodnutí alfy se nemohl postavit nikdo – až na mě.

Nijak jsem si to nezasloužil. Ale narodil jsem se s jistými právy, o která jsem se dosud nestaral a nečinil si na ně nárok.

Nikdy jsem netoužil vést smečku. Ani teď se mi do toho nechtělo. Odmítal jsem zodpovědnost za osudy nás všech, nechtěl jsem ji nést na bedrech. V tom byl Sam mnohem lepší, než bych já kdy mohl být.

Ale dnes večer se mýlil.

A já jsem se nenarodil proto, abych před ním klečel.

Pouta z mého těla spadla ve vteřině, kdy jsem uznal za své právo, které jsem měl od narození.

Cítil jsem, jak se to ve mně sbírá, svoboda a s ní i taková zvláštní, prázdná moc. Prázdná, protože síla alfy vychází z jeho smečky, a já jsem žádnou smečku neměl. Na vteřinu mě zalil pocit osamělosti.

Nemám žádnou smečku – prozatím.

Ale držel jsem se zpříma a byl jsem plný síly, když jsem kráčel na místo, kde stál Sam a rozvíjel plány s Paulem a Jaredem. Když mě slyšel přicházet, otočil se a jeho černé oči se přimhouřily.

Ne, řekl jsem mu znovu.

Okamžitě to uslyšel, pochopil, jak jsem se rozhodl, když v hlasu mých myšlenek zaslechl autoritu alfa samce.

Uskočil o půl kroku zpátky s šokovaným štěknutím.

Jacobe? Co jsi to udělal?

Já za tebou nepůjdu, Same. Protože to, co chceš udělat, je špatný.

Ohromeně na mě zíral. Ty… ty dáš přednost nepřátelům před vlastní rodinou?

Nejsou – zavrtěl jsem hlavou, abych si ji pročistil – nejsou to naši nepřátelé. Nikdy nebyli. Dokud jsem opravdu nepřemýšlel o tom jak je zlikvidovat, dokud jsem si to pořádně nepromýšlel, tak jsem to nechápal.

Tobě nejde o ně, zavrčel na mě. Tobě jde o Bellu. Nikdy ti nebyla souzená, nikdy si tě nevybrala, ale ty si kvůli ní pořád ničíš život!

Byla to tvrdá slova, ale pravdivá. Zhluboka jsem se nadechl, jako bych je vdechl do sebe.

Možná máš pravdu. Ale ty kvůli ní zničíš smečku, Same. Bez ohledu na to, kolik jich dnes večer přežije, vždycky budou mít na rukou vraždu.

Musíme chránit naše rodiny!

Já vím, jak ses rozhodl, Same. Ale za mě nerozhoduješ, za mě už ne.

Jacobe – nemůžeš se otočit zády ke kmeni.

Slyšel jsem, jak použil svůj autoritativní tón, ale jeho slova tentokrát neměla váhu. Už na mě neplatila. Zaťal čelist ve snaze donutit mě silou, abych ho poslechl.

Díval jsem se do jeho rozzuřených očí. Syn Ephraima Blacka se nenarodil, aby poslouchal syna Leviho Uleyho.

Tak takhle to teda je, Jacobe Blacku? Chlupy se mu naježily a vycenil zuby. Paul a Jared zavrčeli a okamžitě mu stáli po boku. Mě možná porazíš, ale smečka za tebou nikdy nepůjde!

Teď jsem zase já uskočil a z krku mi uniklo překvapené zavytí.

Porazit tě? Já s tebou nehodlám bojovat, Same.

Tak co máš teda v plánu? Já ti neustoupím, abys mohl ochránit upířího zplozence na účet kmene.

Já od tebe nechci, abys mi ustupoval.

Jestli jim poručíš, aby tě následovali –

Já nikdy nebudu nikomu upírat jeho svobodnou vůli.

Švihl ocasem ze strany na stranu, jak se mu nelíbilo odsouzení, které zaznívalo z mých slov. Pak udělal krok vpřed, takže jsme stáli těsně proti sobě, cenili jsme na sebe zuby na vzdálenost pár centimetrů. Až do této chvíle jsem si nevšiml, že už jsem ho přerostl.

Alfa samec může bejt jenom jeden. Smečka si vybrala mě. Roztrhneš nás dnes večer od sebe? Obrátíš se proti svejm bratrům? Nebo přestaneš s tímhle bláznovstvím a zase se k nám přidáš? Každé slovo bylo proložené rozkazem, ale na mě už to neplatilo. V žilách mi kolovala krev pravého vůdce.

Pochopil jsem, proč smečka vždycky měla jen jediného alfu. Moje tělo reagovalo na výzvu. Cítil jsem, jak se ve mně probouzí instinktivní nutkání hájit svůj nárok. Prapůvodní jádro mé vlčí podstaty se chystalo na bitvu o nadřazenost.

Soustředil jsem všechnu svou energii, abych tu reakci potlačil. Nepustím se do zbytečného zničujícího boje se Samem. Pořád je to můj bratr, ačkoli jsem se mu odmítal podřizovat.

Tahle smečka má jenom jedinýho vůdce. Já to nepopírám. Jenom si volím svou vlastní cestu.

Patříš teď k upírům, Jacobe?

Trhl jsem sebou.

Nevím, Same. Ale vím tohle –

Přikrčil se, když ucítil tíhu hlasu alfa samce v mém tónu. Měla na něj silnější dopad, než měl jeho hlas na mě. Protože já jsem byl zrozen k tomu, aby mě poslouchal.

Postavím se mezi tebe a Cullenovy. Nebudu jen tak nečinně přihlížet, jak smečka zabíjí nevinný – bylo těžké použít to slovo na upíry, ale byla to pravda – lidi. To si smečka nezaslouží. Veď ji správným směrem, Same.

Otočil jsem se k němu zády a vzduch kolem mě prolomilo sborové zavytí.

Zarývaje drápy do země, utíkal jsem od řevu, který jsem vyvolal. Neměl jsem moc času. Ještě že jediný, kdo mě dokázal předběhnout, byla Leah, a já jsem měl náskok.

Vytí sláblo v dálce, a mě uklidňovalo, že ten zvuk nadále rozráží ticho noci. Ještě se za mnou nevydali.

Musel jsem varovat Cullenovy, než se smečka semkne a zastaví mě. Kdyby byli Cullenovi připraveni, snad by to Samovi zavdalo příčinu ještě jednou si všechno promyslet, než bude pozdě. Spěchal jsem k bílému domu, který jsem stále nenáviděl, a svůj domov jsem nechával za sebou. Domov, který už mi nepatřil. Ke kterému jsem se otočil zády.

Dnešek přitom začal jako každý jiný den. S deštivým východem slunce jsem se vrátil domů z hlídky, pak snídaně s Billym a Rachel, mizerná televize, hašteření s Paulem… Jak se to mohlo tak změnit, že mi to najednou připadalo tak neskutečné? Jak se to mohlo tak zamotat a pokazit, že jsem tu teď byl úplně sám, vůdce, kterým jsem nechtěl být, odstřihnutý od bratrů, před kterými jsem dal přednost upírům?

Moje zmatené myšlenky přerušil zvuk, kterého jsem se bál – měkké údery velkých tlap dopadajících na zem, pronásledujících mě. Vrhl jsem se vpřed, jako raketa jsem uháněl černým lesem. Musel jsem se dostat aspoň tak blízko, aby Edward slyšel varování v mé hlavě. Leah mě sama zastavit nedokáže.

A pak jsem zachytil náladu těch myšlenek za sebou. Nebyl v nich hněv, ale nadšení. Nepronásledovaly mě…, ale následovaly.

Vypadl jsem z tempa. Zavrávoral jsem dva kroky, než jsem zase chytil rytmus.

Počkej. Já nemám tak dlouhý nohy jako ty.

SETHE! Co tě to NAPADLO? Jdi DOMŮ!

Neodpověděl, ale cítil jsem jeho vzrušení, jak se ke mně blížil. Viděl jsem jeho očima, jako on viděl mýma. Pro mě ta noční scenérie byla ponurá – plná zoufalství. On v ní viděl naději.

Neuvědomil jsem si, že zpomaluju, ale najednou byl tady a utíkal vedle mě.

Já si nedělám legraci, Sethe! Tohle není místo pro tebe. Vypadni odsud.

Rozpustilý hnědý vlk odfrkl. Kryju ti záda, Jacobe. Myslím, že máš pravdu. A nebudu stát vedle Sama, až –

Ale ano, jasně že budeš stát vedle Sama, sakra! Pohni svým chlupatým zadkem zpátky do La Push a udělej, co ti Sam řekne, že udělat máš.

Ne.

Jdi, Sethe!

Je to rozkaz, Jacobe?

Jeho otázka mě zaskočila. Smykem jsem zabrzdil, moje drápy vyryly brázdy do bláta.

Já ti nic nenařizuju. Jenom ti říkám to, co už víš.

Plácl sebou na bok vedle mě. Já ti povím, co vím – vím, že je tu hrozný ticho. Nevšiml sis?

Zamrkal jsem. Nervózně jsem švihl ocasem, když mi došlo, jak to myslí. Objektivně ticho nebylo. Z dálky na západě se stále vzduchem neslo vytí.

Neproměnili se zpátky, řekl Seth.

To jsem věděl. Smečka teď bude ve stavu pohotovosti. Budou komunikovat pomocí mysli, aby jasně viděli do všech stran. Ale neslyšel jsem, co si myslí. Slyšel jsem jenom Setha. Nikoho jiného.

Tak se mi zdá, že oddělený smečky nejsou propojený. Hm. To naši otcové asi netušili, neměli důvod to poznat. Protože nikdy nebyl důvod mít dvě smečky. Nikdy nebylo dost vlků na dvě smečky. Páni. To je ale ticho. Trochu děsivý. Ale docela fajn, nemyslíš? Vsadím se, že Ephraim, Quil a Levi to v tomhle měli snazší. Ve třech se toho tolik nenakecá. Nebo jen ve dvou.

Zmlkni, Sethe.

Ano, pane.

Přestaň! Nejsou dvě smečky. Je smečka, a pak jsem já. To je celý. Takže můžeš jít domů.

Jestli nejsou dvě smečky, tak proč se my dva slyšíme navzájem, ale neslyšíme ty ostatní? Myslím, že když ses obrátil zády k Samovi, tak to bylo fakt významný gesto. Změna. A když jsem tě následoval pryč, myslím, že to bylo taky významný.

Teď jsi na to kápnul, souhlasil jsem. Ale to, co se změní, se může změnit zase zpátky.

Vstal a rozběhl se směrem na východ. Teď není čas se o tom hádat. Měli bychom sebou hodit, dřív než Sam…

V tom měl pravdu. Na tuhle hádku nebyl čas. Dal jsem se zase do běhu, ale už jsem tolik neuháněl. Seth se mi držel v patách, držel si tradiční místo po mém pravém boku.

Můžu běhat někde jinde, pomyslel si a trochu sklonil čenich. Nenásledoval jsem tě proto, že bych chtěl povýšit.

Běhej si, kde chceš. Mně je to jedno.

Nebylo slyšet, že by nás někdo pronásledoval, přesto jsme oba trochu přidali. Přepadly mě starosti. Když neuvidím, co si smečka myslí, bude to všechno o dost těžší. Nedozvím se předem o útoku, stejně jako Cullenovi.

Budeme držet hlídky, navrhl Seth.

A co uděláme, když se nám smečka postaví? Přimhouřil jsem oči. Zaútočíme na bratry? Na tvou ségru?

Ne – spustíme alarm a ustoupíme.

Dobrá odpověď. Ale co pak? Nevěřím…

Já vím, souhlasil. Už nebyl tak sebejistý. Nevěřím, že s nimi vůbec dokážu bojovat. Ale oni z představy, že na nás zaútočí, nemají o nic větší radost než my z pomyšlení na útok proti nim. To by mohlo stačit, aby je to zastavilo. Navíc jich je teď jenom osm.

Přestaň bejt tak… chviličku mi trvalo, než jsem našel to správné slovo. Optimistickej. Jde mi to na nervy.

Žádnej problém. Chceš, abych tu ronil slzy, nebo mám prostě ztichnout?

Prostě ztichni.

To svedu.

Vážně? Nevypadá to tak.

Konečně mlčel.

A pak už jsme přeběhli silnici a utíkali lesem, který obklopoval dům Cullenových. Už nás Edward slyší?

Asi bychom si měli myslet něco jako „Přicházíme v míru“.

Tak do toho.

Edwarde? Váhavě zavolal jeho jméno. Edwarde, jsi tam? No, teď si připadám trochu hloupě.

Taky to zní hloupě.

Myslíš, že nás slyší?

Byli jsme asi tak na kilometr daleko. Myslím, že jo. Hej, Edwarde. Jestli mě slyšíš, bubnuj na poplach, pijavice. Máš problém.

Máme problém, opravil mě Seth.

Pak jsme proběhli mezi stromy na rozlehlý trávník. V domě byla tma, ale ne prázdno. Edward stál na verandě mezi Emmettem a Jasperem. Byli v tom bledém světle sněhově bílí.

„Jacobe? Sethe? Co se děje?“

Zpomalil jsem a pak jsem pár kroků ustoupil. Do čenichu mě jejich pach bodal tak ostře, že jsem měl pocit, jako by mě to doopravdy pálilo. Seth tiše zakňučel, zaváhal, ale pak se zase vydal těsně za mnou.

Místo odpovědi na Edwardovu otázku jsem si v hlavě pozpátku přehrál konfrontaci se Samem. Seth myslel se mnou, doplňoval mezery, ukazoval scénu z jiného úhlu. Zarazili jsme se, když jsme se dostali ke zmínce o „ohavnosti“, protože Edward zuřivě zasyčel a seskočil z verandy.

„Oni chtějí zabít Bellu?“ zavrčel jednotvárně.

Emmett a Jasper, kteří první část konverzace neslyšeli, považovali tuto monotónní otázku za oznamovací větu. Vmžiku byli vedle něj, zuby vyceněné, a přibližovali se k nám.

Hele, no tak, pomyslel si Seth a ustoupil.

„Eme, Jazzi – ne oni! Ti ostatní. Smečka přichází.“

Emmett s Jasperem se zhoupli na patách; Emmett se otočil na Edwarda, zatímco Jasper upíral svůj pohled na nás.

„Co mají za problém?“ zeptal se Emmett.

„Stejný jako já,“ zasyčel Edward. „Ale oni mají vlastní plán, jak to vyřešit. Přiveďte ostatní. Zavolejte Carlisleovi! Okamžitě se s Esmé musí vrátit.“

Nešťastně jsem zakňučel. Oni jsou rozdělení.

„Nejsou daleko,“ odpověděl mi Edward stejně mrtvým hlasem jako předtím.

Půjdu se podívat, řekl Seth. Proběhnu západní část perimetru.

„Není to nebezpečné, Sethe?“ zeptal se Edward.

Vyměnili jsme si se Sethem pohled.

Neřekl bych, pomysleli jsme si společně. A pak jsem dodal: Ale možná bych měl jít já. Co kdyby…

Není moc pravděpodobný, že na mě zaútočí, podotkl Seth. Jsem pro ně ještě kluk.

Pro mě jsi taky ještě kluk, kluku.

Já padám. Potřebuješ se domluvit s Cullenovými.

Rozběhl se a jako střela zmizel ve tmě. Nechtěl jsem mu nic rozkazovat, nechal jsem ho jít.

Stáli jsme s Edwardem proti sobě na temné louce. Slyšel jsem Emmetta, jak něco šeptá do telefonu. Jasper se díval na místo, kudy Seth zmizel v lese. Na verandě se objevila Alice, dlouho mě pozorovala úzkostným pohledem, a pak se jen mihla a už stála vedle Jaspera. Hádal jsem, že Rosalie je uvnitř s Bellou. Stále ji hlídá – před nepravým nebezpečím.

„Není to poprvé, co jsem ti zavázán vděčností, Jacobe,“ zašeptal Edward. „Něco takového bych si od tebe nikdy netroufl požadovat.“

Vzpomněl jsem si, oč mě žádal dnes odpoledne. Když došlo na Bellu, neexistovala hranice, za kterou by nešel. Ale ano, troufl.

Zamyslel se nad tím a pak přikývl. „Asi máš pravdu.“

Ztěžka jsem vzdychl. No, tohle není poprvý, kdy to nedělám pro tebe.

„To je taky pravda,“ zašeptal.

Promiň, že jsem dneska nepořídil. Ale říkal jsem ti, že mě nebude poslouchat.

„Já vím. Nikdy jsem si doopravdy nemyslel, že poslechne. Ale…“

Musel jsi to zkusit. Chápu. Je jí líp?

Oči mu pohasly a hlas zněl dutě. „Hůř,“ vydechl.

Nechtěl jsem přemýšlet, co to znamená. Byl jsem vděčný, když promluvila Alice.

„Jacobe, nevadilo by ti změnit podobu?“ zeptala se. „Chci vědět, co se děje.“

Zavrtěl jsem hlavou ve stejnou chvíli, kdy Edward odpověděl.

„Potřebuje zůstat napojený na Setha.“

„Aha, tak byl bys ty tak laskavý a řekl mi, co se děje?“

Vysvětloval v útržkovitých, bezvýrazných větách. „Smečka má problém s Bellou. Tuší potenciální nebezpečí od… od toho, co nosí v sobě. Vlci mají pocit, že jejich povinností je odstranit hrozící nebezpečí. Jacob a Seth ze smečky vystoupili, aby nás mohli varovat. Ostatní mají v plánu dnes v noci zaútočit.“

Alice zasyčela a odklonila se ode mě. Emmett s Jasperem si vyměnili pohled a očima pročesávali okolní les.

Nikdo tu není, hlásil Seth. Na západní frontě klid.

Můžou jít okolo.

Vezmu to oklikou.

„Carlisle s Esmé jsou na cestě,“ oznámil Emmett. „Dvacet minut, maximálně.“

„Měli bychom zaujmout obranné pozice,“ prohlásil Jasper.

Edward přikývl. „Pojďme dovnitř.“

Budu obíhat na hlídce se Sethem. Kdybych se dostal moc daleko na to, abys mi slyšel myšlenky, poslouchej moje vytí.

„Budu.“

Vraceli se do domu, oči jim neklidně těkaly. Než byli uvnitř, otočil jsem se a utíkal na západ.

Pořád nic novýho, informoval mě Seth.

Vezmu si jednu polovinu kruhu. Běhej rychleji – ať nemají šanci nám proklouznout.

Seth vyrazil velkou rychlostí vpřed.

Běželi jsme mlčky a minuty ubíhaly. Poslouchal jsem zvuky kolem něj, kontroloval jsem jeho úsudek.

Hele – něco se rychle blíží! varoval mě po patnácti minutách mlčení.

Hned jsem tam!

Zůstaň, kde jsi – podle mě to není smečka. Zní to jinak.

Sethe –

Ale zachytil s větříkem přicházející pach, a tak jsem mu mohl číst v mysli.

Upír. Vsadím se, že je to Carlisle.

Sethe, ustup. Mohl by to bejt někdo jinej.

Ne, jsou to oni. Rozeznávám jejich pach. Počkej, proměním se, abych jim to vysvětlil.

Sethe, podle mě –

Ale už byl pryč.

Plný úzkosti jsem běžel podél západní hranice. To by bylo soustíčko, kdybych se o Setha nedokázal postarat ani na jednou pitomou noc! Co když se mu pod mým dohledem něco stane? Leah mě rozcupuje na kousíčky.

Alespoň že to tomu klukovi netrvalo dlouho. Neuplynuly ani dvě minuty, a už jsem ho zase v duchu slyšel.

Jo, Carlisle a Esmé. Páni, ty ale byli překvapený, když mě viděli! Asi už budou doma. Carlisle děkuje.

Je to hodnej člověk.

Jo. To je jeden z důvodů, proč si myslím, že jednáme správně.

To doufám.

Proč jsi tak přešlej, Jaku? Vsadím se, že Sam dnes večer smečku nepřivede. Ví, že by to byla sebevražda.

Vzdychl jsem. Tím se stejně nic nevyřeší.

Aha. Tady nejde ani tak o Sama, že ne?

Na konci hlídkové trasy jsem se otočil. Zachytil jsem Sethův pach na místě, kde se naposledy obracel on. Nechtěli jsme nechávat žádné mezery.

Ty si myslíš, že Bella stejně umře, viď, zašeptal Seth.

Jo, myslím.

Chudák Edward. Musí bejt šílenej.

Doslova.

Edwardovo jméno vyneslo na světlo další vzpomínky, kypící pod povrchem. Seth je s úžasem četl.

A pak začal výt. No tohle! To snad ne! To jsi neudělal! To je příšerný, Jacobe! A ty to víš! Nemůžu uvěřit, žes mu slíbil, že ho zabiješ. Co tě to napadlo? Musíš to odmítnout.

Zmlkni, zmlkni, blbečku! Budou si myslet, že přichází smečka!

A jo! Zmlkl uprostřed zavytí.

Otočil jsem se a rozběhl se k domu. Teď toho nech, Sethe. Vezmi si prozatím celej okruh.

V Sethovi to vřelo, ale já jsem si toho nevšímal.

Falešnej poplach, falešnej poplach, myslel jsem si, jak jsem přibíhal blíž. Promiň. Seth je mladej. Zapomíná. Nikdo neútočí. Falešnej poplach.

Když jsem doběhl k louce, viděl jsem Edwarda zírat z tmavého okna. Vběhl jsem na louku, chtěl jsem si být jistý, že slyšel můj vzkaz.

Venku se nic neděje – došlo ti to?

Přikývl.

Bylo by mnohem snazší, kdyby naše komunikace nebyla jednocestná. Na druhou stranu jsem byl docela rád, že mu nevidím do hlavy.

Podíval se přes rameno zpátky do domu a já jsem viděl, jak jím projel záchvěv. Zamával, abych odešel, aniž se na mě znovu podíval, a pak mi zmizel z dohledu.

Co se děje?

Jako kdyby tu byl někdo, kdo odpoví.

Seděl jsem bez hnutí na louce a naslouchal. Tak jsem zachytil málem i Sethovy tiché šlépěje na míle daleko v lese. Nedělalo mi potíž slyšet každý zvuk uvnitř temného domu.

„Byl to falešný poplach,“ zopakoval Edward moje slova tím mrtvým hlasem. „Seth se kvůli něčemu rozzlobil a zapomněl, že posloucháme a čekáme na signál. Je ještě moc mladý.“

„To je hezké, že nás hlídají batolata,“ zavrčel hlubší hlas. Emmett, napadlo mě.

„Prokazují nám dnes večer velikou službu, Emmette,“ napomenul ho Carlisle. „Za cenu velkých osobních obětí.“

„Jo, já vím. Jenom jim závidím. Chtěl bych být tam venku.“

„Podle Setha Sam dnes nezaútočí,“ řekl Edward mechanicky. „Jednak jsme byli varováni předem, a jednak mu chybí dva členové smečky.“

„Co si myslí Jacob?“ zeptal se Carlisle.

„Ten není tak optimistický.“

Nikdo nepromluvil. Bylo slyšet tiché odkapávání, které jsem nedokázal zařadit. Slyšel jsem jejich tiché dýchání – a dovedl jsem oddělit Bellin dech od dechu těch ostatních. Byl sípavý, namáhavější. Vázl a lámal se v podivných rytmech. Slyšel jsem její srdce. Připadalo mi… příliš rychlé. Srovnával jsem je se svým vlastním tlukotem, ale nebyl jsem si jistý, jestli se to dá poměřovat. V tomhle ohledu jsem rozhodně nebyl normální.

„Nesahej na ni! Vzbudíš ji,“ zašeptala Rosalie.

Někdo si vzdychl.

„Rosalie,“ zašeptal Carlisle.

„Nezačínej si se mnou, Carlisle. Už jednou jsme ti dovolily, aby sis prosadil svou, ale víc nedovolíme.“

Vypadalo to, že Rosalie a Bella teď obě mluví v množném čísle. Jako kdyby si utvořily vlastní smečku.

Přecházel jsem tiše před domem. S každým přejitím jsem se dostal trochu blíž. Tmavá okna byla jako televize puštěná v nějaké hloupé čekárně – nedokázal jsem od nich na dlouho odtrhnout oči.

Za pár dalších minut, po pár dalších přejitích, jsem se při chůzi začal kožichem otírat o bok verandy.

Nahlédl jsem okny dovnitř – viděl jsem vršek stěn a strop, zhasnutý lustr, který z něj visel. Byl jsem tak vysoký, že mi stačilo jen trochu natáhnout krk… a možná zvednout jednu tlapu na kraj verandy…

Nakoukl jsem do velké otevřené přední místnosti. Čekal jsem, že uvidím scénu velmi podobnou té z dnešního odpoledne. Ale změnila se natolik, že mě to zpočátku zaskočilo. Napadlo mě, že se snad dívám do špatného pokoje.

Skleněná stěna byla pryč – teď vypadala jako kovová. Nábytek byl všechen odtažený stranou, a uprostřed otevřeného prostoru se Bella podivně choulila na úzké posteli. Nebyla to normální postel – měla postranice jako v nemocnici. Tu připomínaly i monitory, na které byla Bella napojená, a hadičky, jež z ní trčely. Světla na monitorech blikala, ale neozýval se žádný zvuk. To odkapávání vycházelo od infúze, kterou měla napíchnutou do žíly – v pytlíku byla nějaká tekutina, hustá a bílá, ne čirá.

Trochu z neklidného spánku zachroptěla, a oba, Edward i Rosalie, hned přiskočili a sklonili se nad ní. Její tělo sebou škublo a ona zakňourala. Rosalie jí položila ruku na čelo. Edward ztuhl – stál zády ke mně, ale musel se zatvářit děsivě, protože Emmett se mezi ně vklínil, než bys řekl švec. Natahoval ruce k Edwardovi.

„Dnes večer ne, Edwarde. Dnes máme jiné starosti.“

Edward se od nich otočil, a byl to zase ten muž stravovaný plameny. Naše pohledy se na okamžik střetly, pak jsem dopadl na všechny čtyři.

Utíkal jsem zpátky do temného lesa, snažil jsem se dohonit Setha, utíkal jsem pryč od toho, co jsem nechával za sebou.

Hůř. Ano, bylo jí hůř.

12. NĚKTEŘÍ LIDÉ PROSTĚ NECHÁPOU POJEM „NEVÍTANÝ“

Byl jsem právě na pokraji spánku.

Před hodinou vyšlo za mraky slunce – les byl teď šedý, ne černý. Seth se stočil do klubíčka a usnul kolem jedné a já jsem ho vzbudil za rozbřesku, abychom se vyměnili. I po celonoční hlídce mi dělalo potíže přinutit mozek aspoň na chvilku vypnout, abych usnul, ale Sethův rytmický běh mi pomáhal. Raz, dva-tři, čtyři – raz, dva-tři, čtyři – pam pampam pam – tupé údery tlap na vlhkou zem, pořád a znovu, jak obíhal v širokém kruhu okolo pozemku Cullenových. Dokonce už jsme si vyšlapali v hlíně cestičku. Sethovy myšlenky byly prázdné, jenom rozmazaná stopa zelené a šedé, jak kolem něj ubíhal les.

Bylo to uklidňující. Hlava se mi naplnila tím, co viděl, a na mé vlastní představy nezbývalo místo.

A pak ticho brzkého rána prořízlo Sethovo pronikavé zavytí.

Vyskočil jsem a moje přední nohy se daly do sprintu dřív, než se moje zadní odrazily od země. Uháněl jsem k místu, kde Seth zůstal stát jako přimrazený, a naslouchal jsem s ním našlapování tlap, které běžely naším směrem.

Dobrýtro, kluci.

Sethovi uniklo šokované zakňučení. A pak jsme oba zavrčeli, když jsme se hlouběji začetli do nových myšlenek.

No tohle! Jdi pryč, Leo! zasténal Seth.

Zastavil jsem těsně u Setha, který stál s hlavou zvrácenou a chystal se znovu zavýt – tentokrát, aby si postěžoval.

Nech toho, Sethe.

Jasně. Úú! Úú! Úú! kňučel, hrabal tlapou a vyrýval do hlíny hluboké rýhy.

Leah se objevila na dohled, její malé šedé tělo se proplétalo podrostem.

Přestaň skučet, Sethe. Jsi jak mimino.

Zavrčel jsem na ni, uši se mi přitiskly k lebce. Automaticky o krok ucouvla.

Můžeš mi říct, co tady děláš, Leo?

Ztěžka zafuněla. To je snad jasný, ne? Vstupuju do tý vaší malý smečky odpadlíků. Upířích hlídacích psů, vyštěkla v tichém, sarkastickém smíchu.

Ne, nikam nevstupuješ. Otoč se a upaluj, než ti utrhnu šlachu.

To bys mě napřed musel dohonit. Zakřenila se a nakrčila tělo k výpadu. Chceš si to rozdat, neohrožený vůdce?

Zhluboka jsem se nadechl, naplnil si plíce, až se mi nadouvaly boky. Pak, když jsem si byl jistý, že nebudu křičet, jsem hlasitě vydechl.

Sethe jdi dát Cullenovým vědět, že to je jen tvoje pitomá ségra – myslel jsem si co nejurážlivěji. Já to tady zatím vyřídím.

Jdu na to! Seth byl jenom rád, že může vypadnout. Zmizel směrem k domu.

Leah zakňučela a natáhla se za ním, kožich na ramenou se jí ježil. To ho necháš běžet k upírům samotnýho?

Vsadím se, že si od nich radši nechá nabančit, než by trávil další chvíli s tebou.

Drž hubu, Jacobe. Jejda, promiň – chtěla jsem říct: Drž hubu, vznešený alfo.

Co tu sakra děláš?

Myslíš, že budu sedět doma, zatímco se můj brácha dobrovolně nabízí upírům za kousátko?

Seth nechce a nepotřebuje tvoji ochranu. Vlastně tady o tebe nikdo nestojí.

Ó, au, to mě hluboce ranilo. Pche, vyštěkla. Řekni mi, kdo o mě někde stojí, a už tam běžím.

Takže tobě vůbec nejde o Setha, že ne?

Jasně že jde. Jenom ti dávám najevo, že pro mě není žádná novinka, že o mě někdo nestojí. Tím mě vážně neodeženeš.

Zatnul jsem zuby a snažil jsem se uvažovat.

Poslal tě Sam?

Kdybych tady byla ze Samova pověření, neslyšel bys mě. Vypověděla jsem mu poslušnost.

Poslouchal jsem pozorně myšlenky, které se mísily se slovy. Jestli je tohle jenom taktický manévr nebo snaha odvést mou pozornost jinam, musím být ostražitý, abych to prohlédl. Ale nic jsem nenašel. Její prohlášení byla čistá pravda. Sice neochotně přiznaná, skoro zoufalá, ale přesto pravda.

Takže teď budeš poslouchat mě? zeptal jsem se s hlasem plným sarkasmu. To jistě. Už tě vidím.

Moje možnosti výběru jsou omezený. Vycházím z toho, co mám. Věř mi, že se mi to nezamlouvá o nic víc než tobě.

To nebyla pravda. V její mysli jsem cítil zvláštní napjaté vzrušení. Neměla z téhle situace radost, ale zároveň zažívala jakési zvláštní uspokojení. Pátral jsem v její mysli a snažil se to pochopit.

Naježila se, moje dotěrnost jí byla protivná. Obvykle jsem se snažil Leu ignorovat – nikdy jsem se nepokusil ji chápat.

Vyrušil nás Seth, který pomocí myšlenek předával informaci Edwardovi. Leah stísněně zakňučela. Edwardův obličej, rámovaný stejným oknem jako včera večer, na tu novinu nijak nezareagoval. Byl bez výrazu, jako mrtvý.

No teda, ten ale vypadá, zašeptal si pro sebe Seth. Ani na tuhle myšlenku upír nereagoval. Zmizel v domě. Seth se otočil a běžel zpátky k nám. Leah se trochu uvolnila.

Co se děje? zeptala se. Uveď mě do obrazu.

To je zbytečný. Ty tu nezůstaneš.

Ale zůstanu, pane Alfo, zůstanu. Protože zjevně musím k někomu patřit – a nemysli si, že jsem nezkoušela odtrhnout se na vlastní pěst, ale sám dobře víš, že to nefunguje – vybírám si tebe.

Leo, nemáš mě ráda. Já nemám rád tebe.

Dík, že mluvíš bez obalu. Ale mně je to fuk. Já zůstanu s bráchou.

Nemáš ráda upíry. Nemyslíš, že zrovna tady jde tak trochu o střet zájmů?

Ty taky nemáš rád upíry.

Ale já jsem se zavázal ke spojenectví s nimi. Ty ne.

Budu si od nich držet odstup. Můžu běhat venku na hlídce jako Seth.

A já ti mám jako důvěřovat?

Natáhla krk, zapřela se prsty, aby byla co nejvyšší, a podívala se mi do očí. Já svou smečku nezradím.

Chtělo se mi zvrátit hlavu dozadu a zavýt, jako to předtím udělal Seth. Tohle není tvoje smečka! Tohle vůbec není žádná smečka. Jsem tu jenom já, protloukám se na vlastní pěst! Co to do vás Clearwaterovejch vjelo? Proč mě nemůžete nechat na pokoji?

Seth, který zrovna doběhl k nám, zakňučel. Urazil jsem ho. Paráda.

Já jsem snad užitečnej, Jaku, nebo ne?

Snažil ses moc neotravovat, kluku, ale jestli jste s Leou dvojbalení – jestli jedinej způsob, jak se jí zbavit, je poslat tě domů… No, to se na mě pak nemůžeš zlobit, že chci, abys odešel, ne?

Hu, Leo, ty všechno zkazíš!

Jo, já vím, odpověděla, a ta myšlenka byla obtěžkaná tíhou jejího zoufalství.

Cítil jsem bolest v těch třech krátkých slůvkách, a bylo jí víc, než bych čekal. Ale to jsem nechtěl cítit. Příčilo se mi ji litovat. Jistě, smečka k ní byla drsná, ale ona si to zavinila všechno sama tou zatrpklostí, která prosakovala každou její myšlenkou, takže nahlížet jí do hlavy bylo jako noční můra.

Seth se taky cítil provinile. Jaku… přece mě vážně nechceš poslat pryč, že ne? Leah není tak hrozná. Fakt. A když je tady, mohli bychom ještě rozšířit perimetr. A počet členů Samovy smečky se tím snížil na sedm. Nepadá v úvahu, že by zaútočil, když jsme v takový přesile. A to je snad dobře…

Ty víš, že nechci vést smečku, Sethe.

Tak nás neveď, nadhodila Leah.

Odfrkl jsem. Super nápad. Tak sypte domů.

Jaku, pomyslel si Seth. Já sem patřím. Mám rád upíry, vážně. Tedy aspoň Cullenovy. Pro mě jsou to lidi a já je budu chránit, protože to je náš úkol.

Možná sem patříš, chlapče, ale tvoje ségra ne. A ona půjde všude tam, kde jsi ty…

Zarazil jsem se, protože jsem při těch slovech něco uviděl. Něco, co se Leah snažila si nemyslet.

Leah nepůjde kamkoli.

Myslel jsem, že tady jsi kvůli Sethovi, pomyslel jsem si uštěpačně.

Škubla sebou. Jasně že jsem tady kvůli Sethovi.

A abys utekla od Sama.

Zaťala čelist. Svoje důvody ti vysvětlovat nemusím. Budu prostě dělat, co mi rozkážeš. Patřím do tvý smečky, Jacobe. A tečka.

Ustoupil jsem od ní a zavrčel.

Sakra. Nikdy se jí nezbavím. I když mě nesnášela, i když nenáviděla Cullenovy, i když by všechny upíry nejradši na místě pozabíjela, i když ji štvalo, že je místo toho musí chránit – to všechno nic neznamenalo v porovnání s vědomím, že se konečně může osvobodit od Sama.

Mě ráda neměla, takže nebylo divu, že jsem si přál, aby zmizela.

Milovala Sama. Pořád. A to, že on si přál, aby zmizela, jí působilo víc bolesti, než kolik byla ochotna snášet, když si teď mohla vybrat. Brala by jakoukoli jinou možnost. I když to znamenalo, že se přestěhuje ke Cullenovým a stane se jejich domácím mazlíčkem.

Tak daleko bych asi nešla, pomyslela si. Snažila se, aby ta slova zněla tvrdě, agresivně, ale nepůsobila moc přesvědčivě. Napřed bych se určitě párkrát pokusila sprovodit se ze světa.

Koukni, Leo…

Ne, ty koukni, Jacobe. Přestaň se se mnou hádat, protože to k ničemu nevede. Půjdu ti z cesty, jo? Udělám cokoli, co budeš chtít. Jenom se nevrátím do Samovy smečky a nebudu tam za tu ubohou holku, s kterou už nechodí a který se nemůže zbavit. Jestli chceš, abych odešla – posadila se na zadní a dívala se mi přímo do očí – budeš mě muset přinutit.

Dlouze a rozzlobeně jsem vrčel. Začal jsem Sama trochu víc chápat, navzdory tomu, co udělal mně a Sethovi. Není divu, že ve smečce vždycky přikazoval. Jak jinak dosáhnout toho, aby vás někdo poslouchal?

Sethe, budeš se na mě zlobit, když ti zabiju ségru?

Předstíral, že o tom chvilinku uvažuje. No… jo, asi jo.

Vzdychl jsem.

Tak dobře, ty jedna palice dubová. Co kdybys nám byla aspoň prospěšná tím, že řekneš, co víš? Co se stalo včera večer po našem odchodu?

Všichni vyli jako o překot. Ale to jste asi slyšeli. Bylo to tak nahlas, že chvíli trvalo, než nám došlo, že vás dva už neslyšíme. Sam byl… Slova jí vypadla, ale viděli jsme je v hlavě. Oba se Sethem jsme se nakrčili. Potom bylo rychle jasný, že si budeme muset věci znovu promyslet. Sam se rozhodl, že si hned ráno promluví se staršíma. Měli jsme se sejít a rozhodnout strategii. Pochopila jsem ale, že Sam nevyrazí hned do přímýho útoku. V tuhle chvíli by to byla sebevražda, když jste se Sethem zběhli a pijavice dostaly varování předem. Nejsem si jistá, co udělají, ale být pijavicí, nepotulovala bych se po lese sama. Začala lovecká sezóna upírů.

Rozhodla ses, že vynecháš tu ranní schůzku? zeptal jsem se.

Když jsme se včera v noci rozdělili na hlídky, požádala jsem o dovolení jít domů, abych pověděla mámě, co se stalo –

Zatraceně! Tys to řekla mámě? zavrčel Seth.

Sethe, sourozenecký hádky teď nechme stranou. Pokračuj, Leo.

Takže jakmile jsem byla člověk, trochu jsem si všechno promyslela. No, vlastně mi to zabralo celou noc. Vsadím se, že si ostatní mysleli, že jsem usnula. Ale existence dvou různejch smeček, dvou oddělenejch myslí, to mi nedalo spát. Nakonec jsem zvažovala, jestli mi Sethova bezpečnost a další, ehm, výhody, stojí za to, abych se stala zrádkyní a musela čichat upíří smrad na bůhvíjak dlouho. Víte, jak jsem se rozhodla. Nechala jsem mámě vzkaz. Řekla bych, že uslyšíme, až to Sam zjistí…

Leah naklonila ucho k západu.

Jo, to asi uslyšíme, souhlasil jsem.

Tak to je všechno. Co teď? zeptala se.

Oba se Sethem se na mě vyčkávavě dívali.

Tohle bylo přesně to, co jsem nikdy nechtěl dělat.

No, teď asi prostě jenom budeme dávat pozor. Víc dělat nemůžeme. Měla by sis asi zdřímnout, Leo.

Vy jste se vyspali stejně málo jako já.

Myslel jsem, že budeš dělat, co ti řeknu?

Jasně. Začíná to bejt ohraná písnička, zamručela a pak zívla. No jak chceš. Mně je to fuk.

Oběhnu hranici, Jaku. Vůbec nejsem unavenej. Seth byl tak rád, že jsem ho nenutil jít domů, že div nenadskakoval nadšením.

Jasně, jasně. Půjdu to zkontrolovat ke Cullenovým.

Seth se vydal po nové cestičce vyšlapané do vlhké země. Leah se za ním zamyšleně dívala.

Možná dám jedno dvě kolečka, než to zalomím… Hele, Sethe, chceš vidět, o kolik kol tě předběhnu?

NE!

Leah se štěkavě zasmála a vrhla se do lesa za ním.

Zavrčel jsem, ale bylo to zbytečné. Tak to bychom měli, pokud jde o mír a ticho.

Leah se snažila – na to, jaká byla. Nechávala si posměšky pro sebe, jak obíhala dokola, ale její samolibou náladu nešlo přehlédnout. Přemýšlel jsem o tom, jak se říká, že dva už jsou společnost. Tady to moc nesedělo, protože jeden byl na mou mysl až dost. Ale jestli musíme být tři, těžko bych hledal někoho, za koho bych ji nevyměnil.

Třeba za Paula? nadhodila.

Možná, souhlasil jsem.

Zasmála se pro sebe, příliš rozjařená a hyperaktivní, aby se urazila. Přemítal jsem, jak dlouho jí to nadšení, že utekla před Samovou lítostí, vydrží.

Tak to tedy bude můj cíl – bejt míň otravná než Paul.

Jo, snaž se o to.

Když jsem byl pár metrů od trávníku, proměnil jsem se do lidské podoby. Nemyslel jsem, že tu strávím moc času jako člověk. Ale taky jsem netušil, že budu mít v hlavě Leu. Natáhl jsem si odrbané kraťasy a vydal se přes trávník.

Dveře se otevřely, než jsem vstoupil na schody, a překvapilo mě, když jsem viděl, že mi naproti nevyšel Edward, ale Carlisle – jeho obličej vypadal vyčerpaně a poraženě. Na vteřinu mi srdce ztuhlo. Vrávoravě jsem se zastavil, neschopen promluvit.

„Není ti nic, Jacobe?“ zeptal se Carlisle.

„Jak je s Bellou?“ vykoktal jsem.

„No… daří se jí úplně stejně jako včera večer. Polekal jsem tě? Promiň. Edward říkal, že přicházíš v lidské podobě, tak jsem tě přišel přivítat, protože on od ní nechtěl odejít. Je vzhůru.“

A Edward nechce ztrácet žádný čas, který jí může věnovat, protože mu ho moc nezbývá. Carlisle to sice neřekl nahlas, ale vyšlo to nastejno.

Už jsem nějakou dobu nespal – naposledy před minulou hlídkou. Teď jsem to na sobě pocítil. Udělal jsem krok vpřed, posadil se na schody na verandu a opřel se o zábradlí.

Pohybem tichým jako pěna, jak to umí jen upíři, se Carlisle posadil na stejný schod a opřel se o druhé zábradlí.

„Neměl jsem možnost ti včera v noci poděkovat, Jacobe. Nevíš, jak moc oceňuji tvůj… soucit. Vím, že tvůj cíl byl ochránit Bellu, ale vděčím ti za bezpečnost i zbytku své rodiny. Edward mi řekl, co jsi musel udělat…“

„To nestojí za řeč,“ zamručel jsem.

„Jak myslíš.“

Seděli jsme mlčky. Slyšel jsem ostatní v domě. Emmett, Alice a Jasper mluvili nahoře tichými vážnými hlasy. Esmé si tichounce pobrukovala v jiném pokoji. Rosalie a Edward dýchali blízko – nedokázal jsem navzájem rozeznat jejich dech, ale snadno jsem odlišil Bellino namáhavé oddechování. Slyšel jsem taky její srdce. Zdálo se… rozhozené.

Jako kdyby mě osud v posledních čtyřiadvaceti hodinách nutil provést všechno, co jsem si vždycky přísahal, že nikdy na světě neudělám. Trčel jsem tady a čekal, až ona umře.

Už jsem to nechtěl poslouchat. Lepší bude mluvit.

„Považuješ ji za člena rodiny?“ zeptal jsem se Carlislea. Zaujalo mě, jak předtím říkal, že jsem pomohl taky zbytku jeho rodiny.

„Ano. Bella už je pro mě dcera. Milovaná dcera.“

„Ale necháš ji umřít.“

Dlouho mlčel, takže jsem vzhlédl. Jeho obličej byl velmi, velmi unavený. Věděl jsem, jak se cítí.

„Dovedu si představit, co si o mně kvůli tomu myslíš,“ řekl nakonec. „Ale nemůžu ignorovat její vůli. Nebylo by správné tohle rozhodnout za ni, nutit ji k něčemu, co nechce.“

Chtěl jsem se na něj zlobit, ale ztěžoval mi to. Jako kdyby po mně házel moje vlastní slova, jenom pomíchaná. Předtím mi připadala správná, ale teď správná být nemohla. Ne když Bella umírá. Přesto… Vzpomněl jsem si, jaké to bylo, ležet na zemi před Samem – nemít jinou volbu, než se zúčastnit vraždy někoho, koho mám rád. Ale tohle nebylo to samé. Sam se mýlil. A Bella milovala věci, které milovat neměla.

„Myslíš, že je nějaká šance, že to přežije? Tedy, jako upírka nebo tak. Vyprávěla mi… o Esmé.“

„Řekl bych, že tady bude šance asi stejná,“ odpověděl tiše. „Viděl jsem upíří jed dělat zázraky, ale jsou okolnosti, které ani jed nedokáže překonat. Její srdce teď pracuje příliš usilovně; kdyby to nevydrželo… nic s tím nezmůžu.“

Bellino srdce zaškobrtlo a zavrávoralo, jako by chtělo bolestivě podtrhnout jeho slova.

Možná se planeta začala točit pozpátku. Třeba se tím vysvětlí, jak je možné, že všechno je naopak, než to bylo včera – jak můžu doufat v něco, co mi kdysi připadalo jako ta nejhorší věc na světě.

„Co s ní ta věc dělá?“ zašeptal jsem. „Včera se jí tolik přitížilo. Viděl jsem… hadičky a to všechno. Oknem.“

„Její tělo se plodu nedokáže přizpůsobit. Jednak je moc silný, ale to by snad mohla nějakou dobu vydržet. Větší problém je, že jí nedovolí čerpat výživu, kterou ona potřebuje. Její tělo odmítá jakoukoli formu potravy. Snažím se ji sytit nitrožilně, ale ona to prostě nevstřebává. Celé její těhotenství je zrychlené. Sleduji, jak se – nejenom ona, taky plod – hodinu od hodiny blíží k smrti hladem. Nemůžu to zastavit a nemůžu to zpomalit. Nedokážu přijít na to, co to chce.“ Jeho unavený hlas se na konci zlomil.

Cítil jsem se stejně jako včera, když jsem viděl ty černé skvrny na jejím břiše – byl jsem rozzuřený a pološílený.

Zatínal jsem pěsti, abych ovládl třes. Nenáviděl jsem tu věc, která jí ubližovala. Jako by nestačilo, že ji ta příšera zevnitř bije. Ne, ještě ji mučí hlady. Asi jenom hledá něco, do čeho by se zakousla – hrdlo, které by vypila do poslední kapky. Protože ještě není dost velká na to, aby někoho zabila, spokojila se s tím, že vysaje život z Belly.

Já jsem přesně věděl, co chce: smrt a krev, krev a smrt.

Kůže mě pálila a byl jsem celý naježený. Pomalu jsem se nadechoval a vydechoval a soustředil se na to, abych se uklidnil.

„Škoda že nedokážu získat lepší představu o tom, co to přesně je,“ zašeptal Carlisle. „Plod je dobře chráněn. Nebyl jsem schopný získat obrázek z ultrazvuku. Pochybuji, že existuje způsob, jak skrz plodový vak dostat jehlu, ale Rosalie mi to stejně v žádném případě nedovolí ani zkusit.“

„Jehlu?“ zamumlal jsem. „K čemu by to bylo?“

„Čím víc budu o plodu vědět, tím lépe dokážu odhadnout, čeho je schopen. Co bych dal i jen za pár kapek plodové vody. Kdybych jenom znal počet chromozomů…“

„Já se v tom ztrácím, doktore. Můžeš to říct víc po lopatě?“

Zasmál se – i jeho smích zněl vyčerpaně. „Dobře. Co jste brali z biologie? Učili jste se o párových chromozomech?“

„Asi jo. My jich máme třiadvacet, je to tak?“

„Lidé jich mají tolik.“

Zamrkal jsem. „A vy?“

„Dvacet pět.“

Chvilku jsem se mračil s pohledem upřeným na své pěsti. „Co to znamená?“

„Myslel jsem, že to znamená, že naše druhy se od sebe téměř úplně liší. Jsme si méně příbuzní než lev a domácí kočka. Ale tenhle nový život – no, zdá se, že jsme geneticky kompatibilnější, než jsem se domníval.“ Smutně si vzdychl. „Nevěděl jsem to, a tak jsem je nemohl varovat.“

Taky jsem si vzdychl. Bylo snadné proklínat Edwarda za tu nevědomost. Stále jsem ho za to nenáviděl. Ale bylo těžké cítit to samé ke Carlisleovi. Možná proto, že v Carlisleově případě jsem na nikoho nežárlil.

„Mohlo by pomoct, znát ten počet – vědět, jestli se plod podobá víc nám, nebo jí. Vědět, co máme očekávat.“ Pak pokrčil rameny. „A možná by to nepomohlo vůbec ničemu. Asi si jenom přeji, abych měl co studovat, co dělat.“

„Tak si říkám, jak jsou na tom asi moje chromozomy,“ zašeptal jsem nepřítomně. Myslel jsem zase na ty testy na steroidy na olympiádě. Dělají taky odběry DNA?

Carlisle si provinile odkašlal. „Ty máš čtyřiadvacet párů, Jacobe.“

Pomalu jsem se otočil a podíval se na něj se zvednutým obočím.

Zatvářil se rozpačitě. „Byl jsem… zvědavý. Dovolil jsem si udělat ti testy, když jsem tě v červnu ošetřoval.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Asi bych měl bejt naštvanej. Ale mně je to fakt jedno.“

„Promiň. Měl jsem se zeptat.“

„To nevadí, doktore. Nemyslel jsi to nijak zle.“

„Ne, ujišťuji tě, že jsem to nijak zle nemyslel. To jenom že mě váš druh fascinuje. Asi mi za ta století upíří podstata zevšedněla. Odchylka vaší rodiny od lidského rodu mi připadá mnohem zajímavější. Skoro magická.“

„Čáry máry fuk,“ zamumlal jsem. Byl jako Bella s těmi svými řečičkami o kouzlech.

Carlisle se znovu unaveně zasmál.

Pak jsme uslyšeli Edwardův hlas v domě a oba jsme se odmlčeli, abychom se zaposlouchali.

„Hned se vrátím, Bello. Chci si na chviličku promluvit s Carlislem. Vlastně, Rosalie, mohla bys jít se mnou?“ Edwardův hlas zněl jinak. Najednou v něm byla stopa života. Jiskřička čehosi. Ne snad přímo naděje, ale možná touhy doufat.

„Co se děje, Edwarde?“ zeptala se Bella ochraptěle.

„Nic, kvůli čemu by sis musela dělat starosti, lásko. Budu pryč jenom vteřinku. Prosím, Rose, můžeš?“

„Esmé?“ zavolala Rosalie. „Mohla by ses o Bellu postarat místo mě?“

Slyšel jsem šepot větru, jak Esmé připlachtila dolů po schodech.

„Samozřejmě,“ přitakala.

Carlisle se posunul, otočil se a vyčkávavě hleděl ke dveřím. Edward jimi prošel první, Rosalie mu byla v patách. Podobně jako hlas, ani jeho obličej už nebyl tak mrtvý. Tvářil se velice soustředěně. Rosalie podezíravě.

Edward za ní zavřel dveře.

„Carlisle,“ zašeptal.

„O co jde, Edwarde?“

„Možná jsme na to šli ze špatného konce. Poslouchal jsem vás, a když jste se bavili o tom, co ten… plod chce, Jacob měl zajímavou myšlenku.“

Já? Co jsem si já myslel? Kromě své obvyklé nenávisti k té věci? Alespoň jsem v tom nebyl sám. Viděl jsem, že Edwardovi taky moc nejde z pusy ani tak mírné slovo jako plod.

„My jsme se na to totiž nepodívali z jeho úhlu,“ pokračoval Edward. „Snažili jsme se dát Belle, co potřebuje ona. A její tělo to přijímá asi stejně dobře, jako by to přijímalo tělo někoho z nás. Možná bychom se napřed měli zaměřit na potřeby… plodu. Možná, že když je dokážeme uspokojit, budeme účinněji schopni pomoct jí.“

„Já ti nerozumím, Edwarde,“ řekl Carlisle.

„Zamysli se nad tím, Carlisle. Jestli je ten tvor víc upír než člověk, tak hádej, po čem touží – a co nedostává? Jacob to uhodl.“

Já jsem to uhodl? Probíral jsem si konverzaci, snažil se vzpomenout si na myšlenky, které jsem si nechal pro sebe. Došlo mi to ve stejnou chvíli, kdy to pochopil Carlisle.

„No tohle,“ řekl překvapeně. „Ty myslíš, že to… má žízeň?“

Rosalie tiše zasyčela. Už nebyla podezíravá. Její neskutečně dokonalý obličej byl celý rozzářený, oči měla vykulené vzrušením. „No jasně,“ zašeptala. „Carlisle, máme tam pro Bellu schovanou spoustu té nuly negativní. To je dobrý nápad,“ dodala, aniž se na mě podívala.

„Hmm.“ Carlisle si položil ruku na bradu, ponořený v myšlenkách. „To jsem zvědav… Ale jak to do ní nejlépe dostat…“

Rosalie zavrtěla hlavou. „Na tvůrčí přístupy není čas. Podle mě musíme začít tradičním způsobem.“

„Počkej vteřinu,“ zašeptal jsem. „Chvilku zadrž. Ty tady – ty tady mluvíš o tom, že dáte Belle pít krev?“

„Byl to tvůj nápad, pse,“ řekla Rosalie a zamračila se, aniž se na mě pořádně podívala.

Nevšímal jsem si jí a podíval se na Carlislea. Ta samá jiskřička naděje, který byla v Edwardově obličeji, teď jiskřila v lékařových očích. Našpulil rty a uvažoval.

„To je prostě…“ nedokázal jsem najít správné slovo.

„Děsivé?“ navrhl Edward. „Odpudivé?“

„To rozhodně.“

„Ale co když jí to pomůže?“ zašeptal.

Zavrtěl jsem hněvivě hlavou. „Jak to uděláte, strčíte jí do krku hadičku?“

„Hodlám se jí zeptat, co si o tom myslí. Jenom jsem chtěl, aby se nad tím napřed zamyslel Carlisle.“

Rosalie přikývla. „Když jí povíš, že by to mohlo prospět děťátku, bude ochotná udělat cokoli. I kdybychom ho museli krmit hadičkou.“

V tu chvíli jsem si uvědomil – když jsem slyšel, jak cukrátkově řekla děťátku –, že bloncka ochotně udělá cokoli, co poslouží té život vysávající stvůře. O tohle tady jde, je tohle ten tajemný faktor, který ty dvě poutá k sobě? Jde Rosalii o to děcko?

Koutkem oka jsem viděl, jak Edward nepřítomně přikývl. Nedíval se na mě, ale pochopil jsem, že to byla odpověď na mou otázku.

Hm. Nenapadlo by mě, že ta ledově studená Barbie bude mít mateřské pudy. A pak že chce chránit Bellu – možná by jí tu hadičku narvala do krku sama.

Edwardova pusa ztvrdla do tenké čáry a já jsem pochopil, že mám zase pravdu.

„No, nemáme čas tady sedět a diskutovat,“ řekla Rosalie netrpělivě. „Co si myslíš, Carlisle? Můžeme to zkusit?“

Carlisle se zhluboka nadechl a pak vstal. „Zeptáme se Belly.“

Blondýna se sebejistě usmála – no jistě, jestli to bylo na Belle, tak to ona si prosadí svou.

Vlekl jsem se za nimi po schodech a vstoupil jsem do domu. Nebyl jsem si jistý, proč to dělám. Snad z nějaké morbidní zvědavosti. Bylo to jako scéna z hororu. Příšery a všude kolem krev.

Možná jsem jenom nedokázal odolat dalšímu přísunu ztenčující se zásoby mé drogy.

Bella ležela natažená na zádech na nemocničním lůžku, břicho se jí pod prostěradlem vzdouvalo jako kopec. Vypadala jako z vosku – byla bezbarvá a skoro průhledná. Člověk by si myslel, že už je mrtvá, kdyby nebylo drobného pohybu její hrudi, mělkého dýchání. A pak jejích očí, které nás čtyři sledovaly s vyčerpaným podezřením.

Ostatní v tu ránu stáli vedle ní, mihli se místností pohybem rychlým jako střela. Bylo to děsivé na pohled. Já jsem k ní přistoupil pomalými kroky.

„Co se děje?“ zeptala se Bella ochraptělým šepotem. Její vosková ruka se škubavě zvedla vzhůru – jako kdyby se snažila chránit své břicho tvaru balonu.

„Jacob dostal nápad, který by ti mohl pomoct,“ řekl Carlisle. Přál jsem si, aby mě radši nezmiňoval. Já jsem nic nenavrhoval. Ať si zásluhy připíše její krvežíznivý manžel, tomu patří. „Nebude to… příjemné, ale –“

„Ale prospěje to miminku,“ přerušila ho Rosalie nadšeně. „Vymysleli jsme lepší způsob, jak ho krmit. Možná.“

Belle zakmitala víčka. Pak si slabě odkašlala. „Nebude to příjemné?“ zašeptala. „Tý brďo, to bude změna.“ Podívala se na hadičku zabodnutou do paže a zase zakašlala.

Blondýna se zasmála s ní.

Ta holka vypadala, že jí do konce života zbývají hodiny, a určitě měla bolesti, a ještě vtipkovala. To jí bylo tak podobné. Snažila se zmírnit napětí, ulehčit to všem ostatním.

Edward obešel Rosalii, v jeho napjaté tváři nebylo po humoru ani stopy. To jsem byl rád. Trochu mě utěšovalo, že trpí víc než já. Vzal ji za ruku, ne za tu, která stále chránila její vypouklé břicho.

„Bello, lásko, musíme tě požádat o něco děsivého,“ použil stejná přídavná jména, jako když mluvil se mnou. „Odpudivého.“

No, aspoň jí to servíroval bez obalu.

Mělce, třepotavě se nadechla. „Jak moc je to zlé?“

Carlisle odpověděl. „Myslíme si, že se apetit plodu podobá spíš tomu našemu než tomu tvému. Myslíme si, že má žízeň.“

Zamrkala. „Aha. Aha!“

„Tvůj stav – stav vás obou – se rychle zhoršuje. Nemáme času nazbyt, abychom vymysleli snesitelnější způsob, jak to provést. Nejrychlejší způsob, jak tu teorii otestovat –“

„Musím to vypít,“ zašeptala. Lehce přikývla – neměla energii skoro ani na to drobné pokývnutí hlavou. „To zvládnu. Trénink do budoucna, že jo?“ Bezbarvé rty se jí napjaly do slabého úsměvu, když se podívala na Edwarda. On jí však úsměv neoplatil.

Rosalie začala netrpělivě podupávat nohou. Ten zvuk byl opravdu protivný. Napadlo mě, co by dělala, kdybych ji hned teď prohodil zdí.

„Tak kdo mi půjde chytit grizzlyho?“ zašeptala Bella.

Carlisle s Edwardem si vyměnili rychlý pohled. Rosalie přestala podupávat.

„Co je?“ zeptala se Bella.

„Průkaznější bude, když ten test nebudeme šidit, Bello,“ řekl Carlisle.

„Jestli plod touží po krvi,“ vysvětloval Edward, „pak ne po zvířecí.“

„Ty v tom ale nepoznáš rozdíl, Bello. Nemysli na to,“ povzbuzovala ji Rosalie.

Bella vykulila oči. „Koho?“ vydechla a pohledem přelétla ke mně.

„Nejsem tady jako dárce, Bells,“ zavrčel jsem. „Navíc, jestli to jde po lidský krvi, tak moje by mu asi nechutnala –“

„Máme krev po ruce,“ vpadla mi do řeči Rosalie, než jsem domluvil, jako kdybych tam nebyl. „Pro tebe – pro všechny případy. Vůbec ničím se netrap. Bude to dobré. Věřím, že to dobře dopadne, Bello. Myslím, že se děťátku povede mnohem líp.“

Bella si rukou přejela po břiše.

„No,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Já už umírám hlady, tak se vsadím, že on určitě taky.“ Pokus o další vtip. „Tak do toho. Můj první upírský počin.“

13. JEŠTĚ ŽE MÁM TAK SILNÝ ŽALUDEK

Carlisle a Rosalie byli v mžiku pryč, vyrazili nahoru. Slyšel jsem, jak debatují, jestli by jí to měli ohřát. Fuj. Napadlo mě, co za propriety z domu hrůzy tu asi mají. Ledničku plnou krve, to už víme. Co dál? Mučírnu? Márnici s rakvemi?

Edward zůstal, držel Bellu za ruku. Jeho obličej byl zase mrtvý. Asi neměl dost energie na to, aby si udržel alespoň ten slabý náznak naděje, který měl předtím. Dívali se navzájem do očí, ale ne nějak sladkobolně zamilovaně. Jako kdyby si povídali. Něčím mi to připomnělo Sama a Emily.

Nebyla to žádná uslzená love story, o to hůř se na to koukalo.

Pochopil jsem, jaké je to pro Leu, když to má pořád před očima. Pořád to slyší v Samově hlavě. Samozřejmě jsme ji všichni litovali, nejsme žádné nestvůry – alespoň ne v tomhle smyslu. Ale asi jsme jí měli za zlé, jak se s tím vyrovnává. Na každého byla protivná, abychom se všichni cítili tak mizerně jako ona.

Už jí to nikdy nebudu vyčítat. Copak někdo dokáže nešířit touhle zoufalství kolem sebe? Proč by se nesnažil ulehčit si trochu od toho břemene tím, že kousíček přesune na někoho jiného?

A jestli to znamená, že musím mít smečku, jak bych ji mohl vinit z toho, že mi vzala svobodu? Já bych udělal to samé. Kdyby byl způsob, jak uniknout této bolesti, taky bych ho využil.

Rosalie byla ve vteřině zpátky, prolétla místností jako vichřice a vířila přitom pálivý puch. Zastavila se v kuchyni a uslyšel jsem, jak zavrzala dvířka kredence.

„Průhledný ne, Rosalie,“ zamručel Edward. Zvedl oči v sloup.

Bella se zatvářila zvědavě, ale Edward k ní jenom zavrtěl hlavou.

Rosalie proletěla pokojem zpátky a zase zmizela.

„Tohle byl tvůj nápad?“ zašeptala Bella skřehotavým hlasem, jak se snažila mluvit dost nahlas, abych ji slyšel. Zapomněla, že ji slyším dobře i tak. Docela se mi líbilo, jak často zapomíná, že nejsem tak úplně člověk. Přisunul jsem se blíž, aby se nemusela tolik namáhat.

„Za tohle na mě vinu neházej. To mi tvůj upír vybíral z hlavy postranní myšlenky.“

Pousmála se. „Nečekala jsem, že tě zase uvidím.“

„Jo, to já taky ne,“ přiznal jsem.

Byl to divný pocit, jenom tam tak stát, ale upíři přesunuli všechen nábytek stranou kvůli lékařskému zařízení. Dovedl jsem si představit, že jim to asi nevadí – sedět nebo stát, to není moc rozdíl, když jste jako kámen. Taky by mi to bylo celkem fuk, jen kdybych nebyl tak vyčerpaný.

„Edward mi říkal, co jsi musel udělat. Je mi to líto.“

„To neva. Stejně by asi byla jen otázka času, než bych si kvůli Samovu rozkazu postavil hlavu,“ zalhal jsem.

„A Seth,“ zašeptala.

„Ten je vlastně rád, že může pomoct.“

„Hrozně nerada ti dělám potíže.“

Zasmál jsem se – bylo to spíš zaštěkání než smích.

Slabě si povzdychla. „To asi v mém případě není nic nového, že ne?“

„Ne, ani ne.“

„Nemusíš tu stát a dívat se na to,“ hlesla sotva slyšitelně.

Mohl jsem odejít. Byl to asi dobrý nápad. Ale vzhledem k tomu, jak vypadala, riskoval jsem, že když odejdu, možná přijdu o posledních patnáct minut jejího života.

„Já vlastně nemám kam jít,“ řekl jsem a snažil se o nevzrušený tón. „Když se k nám teď přidala Leah, tak bejt ve vlčí kůži už není taková zábava.“

„Leah?“ vydechla.

„Tys jí to neřekl?“ zeptal jsem se Edwarda.

Pokrčil jen rameny, aniž by odtrhl oči z jejího obličeje. Pochopil jsem, že to pro něj není kdovíjak vzrušující zpráva, v porovnání s mnohem důležitějšími událostmi, které se tu děly.

Bella to nebrala na tak lehkou váhu. Vypadalo to, jako že pro ni je to špatná zpráva.

„Proč?“ vydechla.

Nechtěl jsem ji zasvěcovat do celé té dlouhatánské verze, která by vydala na román. „Aby dávala pozor na Setha.“

„Ale Leah nás nenávidí,“ zašeptala.

Nás. Paráda. Ale viděl jsem, že se bojí.

„Leah nebude nikoho otravovat.“ Jenom mě. „Patří do mý smečky –“ zašklebil jsem se při těch slovech –, „takže mě musí poslouchat.“ Br.

Bella se netvářila přesvědčeně.

„Ty se jí bojíš, a přitom se paktuješ s tou blonďatou psychopatkou?“

Z druhého patra se ozvalo tiché zasyčení. Super, slyšela mě.

Bella se na mě zamračila. „Nech toho. Rose… mě chápe.“

„Jo,“ zabručel jsem. „Chápe, že umřeš, a je jí to jedno, jenom když jí zůstane ten zmutovanej spratek.“

„Přestaň se chovat jako pitomec, Jacobe,“ zašeptala.

Měla moc málo síly, aby se na mě zlobila. Pokusil jsem se usmát. „Copak to vůbec jde?“

Bella se chvilku snažila neoplácet úsměv, ale nakonec se nedokázala přemoct; její křídově bílé rty se v koutcích povytáhly.

A už tam stáli Carlisle s dotyčnou psychopatkou. Carlisle měl v rukou bílý plastový hrneček – takový ten s víčkem a ohebným brčkem. Aha – průhledný ne; už jsem to pochopil. Edward nechtěl, aby Bella musela přemýšlet nad tím, co dělá, víc než bylo nutné. Vůbec jsem neviděl, co v tom hrnku je. Ale cítil jsem to.

Carlisle zaváhal, jeho ruka s hrnkem zůstala napůl natažená. Bella se na ni podívala a zatvářila se zase vyděšeně.

„Mohli bychom zkusit jinou metodu,“ řekl Carlisle tiše.

„Ne,“ zašeptala Bella. „Ne, já to napřed zkusím. Nemáme čas…“

Zpočátku jsem si myslel, že to konečně pochopila a začala se o sebe bát, ale pak její ruka slabě zašátrala po břiše.

Bella se natáhla a vzala si od něj hrneček. Paže se jí trochu třásla a slyšel jsem, jak to uvnitř zašplouchalo. Snažila se podepřít loktem, ale dokázala sotva zvednout hlavu. Po páteři mi přejelo horko, když jsem viděl, jak za ten necelý den sešla.

Rosalie jí vsunula paži pod ramena, podpírajíc přitom i hlavu, jako když držíte novorozeně. Bloncka byla posedlá dětmi.

„Díky,“ zašeptala Bella. Přejela po nás očima. Stále byla dost při smyslech, aby se cítila nesvá. Kdyby nebyla tak bezkrevná, vsadil bych se, že by se začervenala.

„Nevšímej si jich,“ zamumlala Rosalie.

Připadal jsem si divně. Měl jsem odejít, když mi to Bella nabízela. Nepatřil jsem sem, neměl jsem tu co dělat. Napadlo mě, že se vytratím, ale pak jsem si uvědomil, že takovým gestem bych to Belle ještě ztížil. Došlo by jí, že se mi to příliš hnusí na to, abych zůstal. Což byla skoro pravda.

Ale přesto. Ačkoli jsem si nechtěl připisovat autorství tohohle nápadu, taky jsem si ho nechtěl nechat ujít.

Bella zvedla hrneček k obličeji a přičichla ke konci brčka. Škubla sebou a pak se zašklebila.

„Bello, miláčku, najdeme snadnější způsob,“ řekl Edward a natáhl se pro hrneček.

„Zacpi si nos,“ navrhla Rosalie. Zlobně se dívala na Edwardovu ruku, jako kdyby ho po ní chtěla plácnout. Přál jsem si, aby to udělala. Vsadím se, že to by Edward nepřešel jen tak. Rád bych se díval, jak blondýně trhá ručičky.

„Ne, o to nejde. Ono to totiž –“ Bella se zhluboka nadechla. „Hezky voní,“ přiznala slabým hlasem.

Ztěžka jsem polkl a snažil se potlačit hnus, který se mě zmocňoval.

„To je dobře,“ horovala Rosalie nadšeně. „To znamená, že jsme na správné stopě. Tak to zkus.“ Bloncka se tvářila tak nadšeně, že by mě neudivilo, kdyby předvedla vítězný taneček.

Bella si vsunula brčko mezi rty, pevně zavřela oči a nakrčila nos. Slyšel jsem krev zase zašplouchat v hrnečku, to jak se jí zachvěla ruka. Chviličku to usrkávala, a pak tiše zasténala s očima zavřenýma.

Edward i já jsme postoupili dopředu současně. Dotkl se jejího obličeje. Já jsem za zády zaťal dlaně do pěstí.

„Bello, lásko –“

„Nic mi není,“ zašeptala. Otevřela oči a podívala se na něj. Její výraz byl… omluvný. Prosebný. Bojácný. „Taky to dobře chutná.“

V žaludku se mi vařila kyselina, až jsem se bál, že přeteče. Zaskřípal jsem zuby.

„To je dobře,“ opakovala bloncka, stále nadšená. „Dobré znamení.“

Edward Belle jenom zlehka položil ruku na tvář.

Bella si vzdychla a znovu přisunula rty ke slámce. Tentokrát pořádně nasála. Jako by měla najednou víc síly. Jako kdyby získával převahu nějaký instinkt.

„Co tvůj žaludek? Nedělá se ti špatně?“ zeptal se Carlisle.

Bella zavrtěla hlavou. „Ne, není mi špatně,“ zašeptala. „To je poprvé, co?“

Rosalie zářila. „To je skvělé.“

„Myslím, že na to je trochu brzy, Rose,“ mírnil ji Carlisle.

Bella polkla další doušek krve. Pak vrhla pohled na Edwarda. „Ovlivní to můj celkový počet?“ zašeptala. „Nebo začneme počítat, až budu skutečná upírka?“

„Nikdo nic nepočítá, Bello. Každopádně, kvůli tomuhle nikdo neumřel.“ Chabě se usmál. „Pořád máš čistý rejstřík.“

Nechápal jsem.

„Vysvětlím ti to později,“ vydechl tichounce Edward.

„Cože?“ zašeptala Bella.

„Jenom si povídám pro sebe,“ zalhal pohotově.

Jestli mu to prochází, dokud Bella žije, tak s tím nevystačí, až budou její smysly stejně ostré jako ty jeho. Bude se muset naučit pravdomluvnosti.

Edwardovy rty se zkroutily, jak potlačoval úsměv.

Bella hlasitě vyzunkla dalších pár doušků, s pohledem upřeným z okna. Asi si namlouvala, že tam nejsme. Možná jenom já. Nikdo jiný z této skupiny není zhnusený tím, co dělá. Právě naopak – oni asi mají co dělat, aby jí ten hrnek sami nevytrhli z rukou.

Edward zvedl oči v sloup.

Ježkovy zraky, jak s ním může někdo vydržet žít? Jaká škoda, že nedokáže číst Belliny myšlenky. Tak dlouho by ji otravoval, až by se ho nabažila.

Potom se uchechtl. Bella okamžitě střelila pohledem k němu a pousmála se, když mu ve tváři zpozorovala stopu veselí. Podle mě u něj něco podobného už nějakou dobu neviděla.

„Něco je tu k smíchu?“ vydechla.

„Jacob,“ odpověděl.

Podívala se na mě s dalším unaveným úsměvem. „Jake je srandista,“ souhlasila.

Skvělé, tak teď jsem platil za šaška. Chyběla mi jen čepice s rolničkami.

Znovu se usmála a pak si dala další doušek z hrnečku. Škubl jsem sebou, když brčko natáhlo prázdný vzduch a ozvalo se hlasité zasrkání.

„Zvládla jsem to,“ řekla a znělo to spokojeně. Hlas měla jasnější – pořád chraptivý, ale dnes poprvé to nebyl jen šepot. „Když budu takhle pokračovat, Carlisle, vytaháš ze mě ty jehly?“

„Hned jak to půjde,“ slíbil. „Stejně, tam kde jsou, asi moc užitku nepřinášejí.“

Rosalie pohladila Bellu po čele a vyměnila si s ní pohled plný očekávání.

A každý to viděl – hrnek plný lidské krve měl okamžitý účinek. Začala se jí vracet barva – na voskových tvářích se objevil slabý náznak růžové. Taky se zdálo, že už tolik nepotřebuje, aby ji Rosalie podpírala. Dýchalo se jí snadněji a přísahal bych, že i tlukot jejího srdce byl silnější.

Všechno se zrychlovalo.

Ten přízrak naděje v Edwardových očích se změnil na skutečnost.

„Chtěla bys ještě?“ nutila ji Rosalie.

Belle poklesla ramena.

Edward se na Rosalii zlobně podíval, než promluvil na Bellu. „Nemusíš to pít hned teď.“

„Jo, já vím. Ale… já chci,“ přiznala nesměle.

Rosalie jí štíhlými ostrými prsty prohrábla splihlé vlasy. „Nemusíš se za to stydět, Bello. Tvoje tělo to potřebuje. My to všichni chápeme.“ Její tón byl zprvu chlácholivý, ale pak dodala hrubě: „Ten, kdo to nechápe, by tu vůbec neměl být.“

Určeno mně, samozřejmě, ale já jsem si z bloncky nehodlal nic dělat. Byl jsem rád, že se Bella cítí lépe. No a co, že mě ta potvora chce odsud vystrnadit? Já se nedám.

Carlisle vzal hrneček Belle z rukou. „Hned se vrátím.“

Bella ke mně obrátila, když zmizel.

„Jaku, vypadáš strašně,“ zaskřehotala.

„Od tebe to sedí.“

„Vážně – kdy jsi naposledy spal?“

Chviličku jsem se zamyslel. „Hm. Nejsem si tak docela jistej.“

„Páni, Jaku. Teď si ještě zahrávám s tvým zdravím. Neblbni.“

Zaskřípal jsem zuby. Ona smí obětovat život kvůli zrůdě, ale já nemůžu vynechat několik nocí spánku, abych byl u toho?

„Odpočiň si trochu, prosím tě,“ nabádala mě. „Nahoře je pár postelí – můžeš si vybrat, kterou chceš.“

Pohled do Rosaliiny tváře dával jasně najevo, že ani v jedné z nich nejsem vítaný. Stejně jsem se divil, na co vůbec tahle bílá paní potřebuje postel. To jí na těch rekvizitách tak záleží?

„Díky, Bello, ale radši budu spát na zemi. Tam to tolik nesmrdí, chápeš.“

Zakřenila se. „Jasně.“

Carlisle už byl zase zpátky a Bella se natáhla nepřítomně po krvi, jako kdyby myslela na něco jiného. Se stejně rozptýleným výrazem začala usrkávat.

Opravdu vypadala líp. Předklonila se, dávala přitom pozor na hadičky, a vytáhla se do sedu. Rosalie se nad ní sklonila s rukama napřaženýma, aby ji zachytila, kdyby se hroutila. Ale Bella ji nepotřebovala. Mezi doušky se zhluboka nadechovala a rychle dopila druhý hrneček.

„Jak se teď cítíš?“ zeptal se Carlisle.

„Není mi špatně. Jako bych měla hlad… jen si nejsem jistá, jestli mám hlad, nebo žízeň, chápeš?“

„Carlisle, jen se na ni podívej,“ zašeptala Rosalie spokojeně. „Tohle její tělo zjevně chce. Měla by vypít víc.“

„Pořád je to člověk, Rosalie. Potřebuje taky jíst. Počkáme chvilku a uvidíme, jak to na ni bude působit, a pak bychom to možná mohli znovu zkusit s nějakým jídlem. Měla bys na něco chuť, Bello?“

„Na vajíčka,“ řekla okamžitě a pak si vyměnila pohled a úsměv s Edwardem. Jeho úsměv byl nesmělý, ale už se netvářil tak ponuře.

V tu chvíli jsem zamrkal a skoro jsem zapomněl, jak zase otevřít oči.

„Jacobe,“ zašeptal Edward. „Vážně by ses měl vyspat. Jak řekla Bella, klidně si můžeš posloužit naším nábytkem, i když by ti asi bylo pohodlněji venku. Nemusíš mít strach – slibuju, že tě najdu, když to bude potřeba.“

„Jasně, jasně,“ zamručel jsem. Teď, když to vypadalo, že Bella má pár dalších hodin, bych mohl odejít. Jít se stočit do klubíčka někam pod strom… Dost daleko, aby ke mně nedosáhl ten pach. Pijavice mě vzbudí, kdyby se něco stalo. Dluží mi to.

„To ano,“ souhlasil Edward.

Přikývl jsem a pak jsem vložil svou dlaň do Belliny. Byla ledově studená.

„Ať je ti líp,“ řekl jsem.

„Díky, Jacobe.“ Stiskla mě. Cítil jsem, jak jí tenký kroužek snubního prstenu volně popojíždí po kostnatém prstu.

„Dejte jí nějakou deku,“ zamumlal jsem a otočil se ke dveřím.

Než jsem tam došel, dvojí zavytí prořízlo stále ranní vzduch. Nebylo pochyb o naléhavosti tónu. Tentokrát nešlo o žádné nedorozumění.

„Zatraceně,“ zavrčel jsem a vrhl se ze dveří. Vymrštil jsem tělo z verandy a nechal se ohněm za letu rvát na kusy. Ozvalo se ostré škubnutí, trhaly se mi kraťasy. Sakra. To bylo jediné oblečení, které jsem měl. Na tom teď ale nezáleželo. Přistál jsem na tlapách a rozběhl se k západu.

Co se děje? křičel jsem v duchu.

Přicházejí, odpověděl Seth. Aspoň tři.

Rozdělili se?

Utíkám po čáře zpátky za Sethem rychlostí světla, ujišťovala mě Leah. Cítil jsem vzduch, který jí svištěl v plicích, jak se nutila do neuvěřitelné rychlosti. Les kolem ní svištěl. Zatím žádný známky útoku.

Sethe, hlavně na ně neútoč. Počkej na mě.

Zpomalujou. Ach jo – to je tak na prd, že je nemůžeme slyšet. Myslím…

Co?

Myslím, že se zastavili.

Čekají na zbytek smečky?

Pšt. Cítíš to?

Vstřebával jsem jeho dojmy. To slabé, bezhlučné chvění ve vzduchu.

Někdo se proměňuje?

Vypadá to tak, souhlasil Seth.

Leah vletěla na malou mýtinu, kde čekal Seth. Zaryla drápy do hlíny a udělala hodiny jako závodní auto.

Jsem tady, brácho.

Přicházejí, řekl Seth nervózně. Pomalu. Kráčejí.

Už jsem skoro tam, řekl jsem jim. Snažil jsem se letět jako Leah. Byl to hrozný pocit, nebýt s nimi, a přitom vědět, že jsou potenciálnímu nebezpečí blíž než já. To je chyba. Já bych měl být s nimi, postavit se mezi ně a to, co přichází.

Podívejme na taťku, pomyslela si Leah uštěpačně.

Soustřeď se na hru, Leo.

Čtyři, usoudil Seth. Ten kluk má dobré uši. Tři vlci, jeden člověk.

V tu chvíli jsem doběhl na mýtinku a okamžitě jsem se postavil na špici. Seth vzdychl úlevou, pak se napřímil a už mi stál vedle pravého ramene. Leah se s trochu menším nadšením postavila mně po levici.

Takže teď mám nižší hodnost než Seth, zavrčela si pro sebe.

Kdo dřív přijde, ten dřív mele, pomyslel si Seth sebejistě. Navíc jsi nikdy předtím nebyla třetí po alfě. Takže je to vlastně postup.

Bejt pod mladším bráchou, tomu neříkám postup.

Pšt! Okřikl jsem je. Mně je fuk, kde stojíte. Zmlkněte a připravte se.

O pár vteřin později se objevili na dohled, šli pěšky, jak Seth správně poznal. Vpředu Jared jako člověk, ruce zvednuté. Za ním Paul, Quil a Collin po čtyřech. Z jejich postoje nevyzařovala žádná agresivita. Drželi se zpátky za Jaredem, uši vztyčené, ostražití, ale klidní.

Ale… bylo divné, že by Sam poslal spíš Collina než Embryho. Tohle já bych neudělal, kdybych posílal diplomatickou misi na nepřátelské území. Neposlal bych malého kluka. Poslal bych zkušeného bojovníka.

Přeběhlíci? pomyslela si Leah.

Že by se Sam, Embry a Brady chystali zaútočit sami? To se mi nezdálo pravděpodobné.

Chceš, abych to zkontrolovala? Můžu oběhnout hranici a bejt zpátky do dvou minut.

Měl bych varovat Cullenovy? napadlo Setha.

Co když nás jenom chtějí rozdělit? zeptal jsem se. Cullenovi vědí, že se něco děje. Jsou připravení.

Sam by nebyl tak hloupej… zašeptala Leah, ale v mozku jí hlodal strach. Představovala si, jak Sam zaútočí na Cullenovy jenom s dalšími dvěma po boku.

Ne, to by neudělal, ujistil jsem ji, ačkoli mi z představy v její hlavě bylo taky trochu nepříjemně.

Celou tu dobu nás Jared a tři vlci pozorovali, vyčkávali. Bylo děsivé neslyšet, co si Quil, Paul a Collin navzájem říkají. Jejich tváře byly nečitelné.

Jared si odkašlal a pak pokývl ke mně. „Bílý prapor příměří, Jaku. Přišli jsme si promluvit.“

Myslíš, že je to pravda? zeptal se Seth.

Dává to smysl, ale…

Jo, souhlasila Leah. Ale.

Pořád jsme byli ve střehu.

Jared se zamračil. „Snadněji by se nám mluvilo, kdybych tě taky mohl slyšet.“

Shlížel jsem na něj. Nehodlal jsem se proměnit zpátky, dokud nebudu schopen lépe posoudit situaci. Dokud mi to nebude dávat smysl. Proč Collin? To mě na tom trápilo nejvíc.

„Dobře. Tak já budu prostě mluvit, no,“ řekl Jared. „Jaku, chceme, aby ses vrátil.“

Quil za ním ze sebe vydal tiché zakňučení. Na dotvrzení jeho slov.

„Roztrhl jsi svou rodinu vedví. Takhle to nemá bejt.“

Ne že bych s tím přímo nesouhlasil, ale o tohle tu sotva šlo. V tuto chvíli byly hlavní nevyřešené názorové rozdíly mezi mnou a Samem.

„Víme, že… situace kolem Cullenových se tě citelně dotýká. Víme, že to je problém. Ale tohle je od tebe přehnaná reakce.“

Seth zavrčel. Přehnaná reakce? A zaútočit na spojence bez varování, to není přehnaná reakce?

Sethe, slyšel jsi někdy o výrazu hráče pokeru? Zklidni se.

Promiň.

Jared přelétl pohledem k Sethovi a pak zpátky ke mně. „Sam je ochotnej to brát shovívavě, Jacobe. Uklidnil se, promluvil si se staršíma. Rozhodli, že okamžitá akce není v tuhle chvíli v nejlepším zájmu nikoho ze zúčastněnejch.“

Překlad: Už přišli o svůj moment překvapení, pomyslela si Leah.

Bylo divné, jak se naše spojené myšlení oddělilo. Smečka už byla prostě Samova smečka, už to pro nás byli „oni“. Mimo nás, jiní. Obzvlášť bylo divné, že takhle uvažovala i Leah – že už byla pevnou součástí toho „my“.

„Billy a Sue s tebou souhlasí, Jacobe, že můžeme počkat, dokud se Bella… neoddělí od problému. Nikomu z nás by nebylo po chuti ji zabít.“

Ačkoli jsem za to Setha právě pokáral, sám jsem se neubránil malému zavrčení. Takže vražda jim není po chuti, jo?

Jared zase zvedl ruce. „Klídek, Jaku. Víš, jak to myslím. Jde o to, že počkáme a znovu zvážíme situaci. Rozhodneme později, jestli ta věc… je problém.“

Cha, pomyslela si Leah. To je síla.

Ty mu to nebaštíš?

Vím, co si myslí, Jaku. Co si myslí Sam. Sázejí na to, že Bella stejně umře. A předpokládají, že pak budeš tak rozzuřenej…

Že povedu útok sám. Uši se mi přitiskly k lebce. Lein odhad byl absolutně přesný. A taky velmi pravděpodobný. Až… kdyby ta věc Bellu zabila, snadno bych zapomenul na to, co právě teď cítím ke Carlisleově rodině. Asi by to pro mě zase byli nepřátelé, nic víc než krvežíznivé pijavice – jako dřív.

Já ti to připomenu, zašeptal Seth.

Já vím, že ano, chlapče. Otázka je, jestli tě budu poslouchat.

„Jaku?“ zeptal se Jared.

Zafuněl jsem.

Leo, oběhni kolečko – jen pro jistotu. Já si s ním promluvím a chci mít jistotu, že se nic nestrhne, zatímco budu proměněnej.

Dej mi svátek, Jacobe. Klidně se proměň přede mnou. I když jsem se tomu snažila vyhnout, nahýho už jsem tě viděla – a nic to se mnou neudělalo, takže klídek.

Nechci tě ušetřit studu, ale chránit nám záda. Vypadni.

Leah si odfrkla a pak se vrhla do lesa. Slyšel jsem, jak se její drápy zarývají do hlíny a umožňují jí tak rychlejší pohyb.

Nahota byla nepříjemná, ale nevyhnutelná součást života smečky. Nikomu z nás to nevadilo, dokud se k nám nepřidala Leah. Pak to začalo být trapné. Leah měla průměrné sebeovládání, pokud šlo o výbuchy hněvu – trvalo jí, než se odnaučila vybuchovat ze šatů pokaždé, když se vytočila. Všichni jsme ji viděli. A ne, že by nestála za pohled; ale nám nestál za to ten cirkus, který ztropila, když nás později nachytala, jak na to myslíme.

Jared a ostatní zírali na místo, kde zmizela v podrostu, s obezřetnými výrazy.

„Kam jde?“ zeptal se Jared.

Nevšímal jsem si ho, zavřel jsem oči a soustředil se. Bylo to, jako by se vzduch kolem mě chvěl, rozechvíval se ode mě v malých vlnách. Zvedl jsem se na zadní a vystihl pravý okamžik, abych vzpřímeně stál, zatímco jsem se s chvěním vracel do své lidské podoby.

„Och,“ řekl Jared. „Ahoj, Jaku.“

„Ahoj, Jarede.“

„Díky, že se mnou chceš mluvit.“

„Jo.“

„Chceme, aby ses vrátil, brácho.“

Quil zase zakňučel.

„Nevím, jestli je to tak snadný, Jarede.“

„Pojď domů,“ řekl a naklonil se dopředu. Prosebně. „Dokážeme to vyřešit. Ty sem nepatříš. Nech Setha a Leu, ať se taky vrátí domů.“

Zasmál jsem se. „Jasně. Jako kdybych je o to sám od první hodiny neprosil.“

Seth vedle mě odfrkl.

Jared si ho měřil a v očích už měl zase opatrný výraz. „Takže co teď?“

Chvíli jsem přemýšlel, zatímco on vyčkával.

„Já nevím. Stejně si nejsem jistej, jestli by se věci mohly jen tak vrátit do starejch kolejí, Jarede. Nevím, jak to funguje – myslím, že na sebe nemůžu brát roli alfy a zase ji odkládat, jak se mi zachce. Řekl bych, že už se to nedá vzít zpátky.“

„Stále patříš k nám.“

Zvedl jsem obočí. „Smečka nemůže mít dva vůdce, Jarede. Vzpomínáš, kam až to včera v noci málem zašlo? Ten instinkt nás nutí k příliš velký řevnivosti.“

„Takže ty už napořád zůstaneš s těma parazitama?“ zeptal se. „Tady nemáš domov. Už nemáš ani šaty,“ poukázal. „To chceš být celou dobu vlkem? Víš, že Leah nerada jí ve vlčí podobě.“

„Leah si může dělat, co chce, když má hlad. Je tady ze svý vlastní vůle. Já nikomu nenařizuju, co má dělat.“

Jared vzdychl. „Samovi je líto, co ti udělal.“

Přikývl jsem. „Už se nezlobím.“

„Ale?“

„Ale nevrátím se, ne teď. Taky počkáme a uvidíme, jak se to vyvine. A budeme Cullenovým hlídkovat, dokud to budeme považovat za nutný. Protože navzdory tomu, co si myslíte vy, tady nejde jenom o Bellu. Chráníme ty, kteří to potřebujou. A to se vztahuje i na Cullenovy.“ Alespoň na většinu z nich.

Seth tiše štěkl na souhlas.

Jared se zamračil. „Tak to už si asi nemáme co říct.“

„Teď ne. Uvidíme, jak to bude dál.“

Jared se otočil tváří k Sethovi a zaměřil se na něj, nezávisle na mně. „Sue mě požádala, abych ti řekl – ne, abych tě poprosil –, aby ses vrátil domů. Rve jí to srdce, Sethe. Je tak sama. Nechápu, jak jste jí to s Leou mohli udělat. Takhle ji opustit, když to není tak dávno, co váš táta umřel –“

Seth zakňučel.

„Nech toho, Jarede,“ varoval jsem ho.

„Jenom mu říkám, jak to je.“

Odfrkl jsem. „Jasně.“ Sue byla tvrdší než kdokoli, koho jsem znal. Tvrdší než můj táta, tvrdší než já. Dost tvrdá na to, aby hrála svým dětem na city, jen aby je přivedla domů. Ale nebylo fér takhle Setha zpracovávat. „Kolik hodin už o tom Sue ví? A většinu tý doby strávila s Billym a starým Quilem a Samem? Jo, tak to už určitě samotou usychá. Samozřejmě jsi volnej, můžeš jít, jestli chceš, Sethe. Ty to víš.“

Seth zafuněl.

O vteřinu později pak sklonil ucho k severu. Leah musela být blízko. Ježkovy zraky, ta byla rychlá. Než bys řekl švec, zastavila z rozběhu v křoví pár metrů ode mě. Vklusala na mýtinu a postavila se před Setha. Držela čumák ve vzduchu a ostentativně se nedívala směrem ke mně.

Ocenil jsem to.

„Leo?“ oslovil ji Jared.

Pohlédla mu do očí a trochu vycenila zuby.

Nezdálo se, že by Jareda její nepřátelskost zaskočila. „Leo, ty víš, že tady nechceš bejt.“

Zavrčela na něj. Věnoval jsem jí varovný pohled, ale nevšimla si ho. Seth zakňučel a šťouchl do ní ramenem.

„Promiň,“ řekl Jared. „To jsem asi neměl říkat. Ale tebe přece k těm pijavicím nic netáhne.“

Leah se velmi významně podívala na svého bratra a pak na mě.

„Takže ty chceš hlídat Setha, chápu,“ řekl Jared. Očima mi přelétl po obličeji a pak se otočil zpátky na ni. Asi se toho druhého pohledu obával – stejně jako já. „Ale Jake nedovolí, aby se mu něco stalo, a Seth se nebojí tu bejt.“ Jared udělal prosebný obličej. „Ať je to jak chce, já tě prosím, Leo. Chceme tě zpátky. Sam tě chce zpátky.“

Leah švihla ocasem.

„Sam mi řekl, abych tě prosil. Řekl mi, abych doslova klečel na kolenou, když budu muset. Chce tě mít doma, Lee-lee, kam patříš.“

Viděl jsem, jak sebou Leah trhla, když Jared použil starou přezdívku, kterou jí kdysi dal Sam. A pak, když dodal ta poslední dvě slova, se celá naježila a se zaťatými zuby na něj dlouze a hlasitě vrčela. Nemusel jsem jí vidět do hlavy, abych pochopil, že mu nadává, a on taky ne. Člověk si to dokázal představit málem slovo od slova.

Čekal jsem, až skončí. „Je mi trapně, že to musím opakovat, ale říkám znova, že Leah patří tam, kde sama chce bejt.“

Leah zavrčela, ale protože se rozzlobeně dívala na Jareda, usoudil jsem, že je to souhlas.

„Koukni, Jarede, pořád jsme rodina, chápeš? Tuhle roztržku překonáme, ale do tý doby byste se asi měli držet na svým území. Jenom aby nedošlo k nedorozuměním. Nikdo nechce spory v rodině, viď? Sam je taky nechce, že ne?“

„Jasně že ne,“ odsekl Jared. „My se budeme držet na svým území. Ale kde je tvoje území, Jacobe? Pozemek upírů?“

„Ne, Jarede. Momentálně jsem bezdomovec. Ale neboj – to nebude trvat věčně.“ Musel jsem se nadechnout. „Není moc času… nazbyt. Jasný? Pak Cullenovi pravděpodobně odejdou a Seth a Leah se vrátí domů.“

Leah se Sethem společně zakňučeli, jejich čumáky se současně otočily ke mně.

„A co ty, Jaku?“

„Já se asi vrátím do lesa. Nemůžu zůstat v La Push. Dvě alfy s sebou nesou příliš velký napětí. Navíc, stejně jsem tam měl namířeno. Před tím, než se tohle semlelo.“

„Co když si budeme potřebovat promluvit?“ zeptal se Jared.

„Zavyjte – ale dodržujte hranici, jo? My k vám přijdeme. A Sam vás nemusí posílat tolik. Nechceme se prát.“

Jared se zamračil, ale přikývl. Nelíbilo se mu, že Samovi kladu podmínky. „Tak se uvidíme, Jaku. Nebo ne.“ Sklesle zamával.

„Počkej, Jarede. Je Embry v pořádku?“

Po tváři mu přelétlo překvapení. „Embry? Jasně, je v pořádku. Proč?“

„Jenom mě udivilo, proč Sam poslal Collina.“

Sledoval jsem jeho reakci, stále jsem měl podezření, že se něco děje. Viděl jsem, že to pochopil, ale asi ne tak, jak jsem čekal.

„Do toho ti vážně už nic není, Jaku.“

„Asi ne. Jenom jsem zvědavej.“

Koutkem oka jsem viděl zaškubnutí, ale nevšímal jsem si toho, protože jsem nechtěl Quila prozradit. Reagoval na mou otázku.

„Povím Samovi o tvejch… instrukcích. Sbohem, Jacobe.“

Vzdychl jsem. „Jo. Čau, Jarede. Hele, řekni mýmu tátovi, že jsem v pohodě, jo? A že se omlouvám a že ho mám rád.“

„Vyřídím.“

„Díky.“

„Jdeme, kluci,“ řekl Jared. Otočil se k nám zády a odcházel pryč, aby se nemusel proměňovat před námi, protože tam byla Leah. Paul a Collin mu šli těsně v patách, ale Quil otálel. Tiše vyštěkl a já jsem k němu přistoupil.

„Jo, taky mi chybíš, brácho.“

Quil přiběhl ke mně, hlavu smutně skloněnou. Poplácal jsem ho po rameni.

„To bude dobrý.“

Zakňučel.

„Pověz Embrymu, že je mi líto, že už vás nemám vedle sebe.“

Přikývl a pak mi přitiskl nos na čelo. Leah odfrkla. Quil vzhlédl, ale ne na ni. Ohlédl se přes rameno, kam odešli ostatní.

„Jo, běž domů,“ řekl jsem mu.

Quil zase vyštěkl a pak se vydal za ostatními. Vsadil bych se, že Jared nečekal zrovna trpělivě. Jakmile byl pryč, vytáhl jsem teplo ze středu svého těla a vpustil ho do svých údů. V záblesku tepla jsem byl zase na všech čtyřech.

Divím se, že jste si to spolu nerozdali, pošklebovala se Leah.

Nevšímal jsem si jí.

Udělal jsem to správně? zeptal jsem se jich. Trápilo mě to, že jsem za ně takhle mluvil, když jsem nemohl slyšet, co přesně si myslí. Nechtěl jsem nic předpokládat. Nechtěl jsem se chovat jako Jared. Řekl jsem něco, co jsem podle vás říkat neměl? Nebo jsem měl říct ještě něco jinýho?

Vedl sis skvěle, Jaku! povzbudil mě Seth.

Mohl jsi Jareda praštit, pomyslela si Leah. Mně by to nevadilo.

Asi všichni víme, proč Embry nesměl přijít, pomyslel si Seth.

Nechápal jsem. Nesměl?

Jaku, viděl jsi Quila? Je pěkně rozervanej, no ne? Vsadil bych se deset ku jedný, že Embry je ještě naštvanější. A Embry nemá žádnou Claire. Nepadá v úvahu, že by se Quil jen tak zvedl a odešel z La Push. Ale Embry by mohl. Takže Sam nehodlá riskovat, že ho přesvědčíš, aby zběhl na druhou stranu. Nechce, aby se naše smečka dál rozrůstala.

Vážně? Myslíš? Pochybuju, že by Embrymu vadilo roztrhat pár Cullenových.

Ale je to tvůj nejlepší kamarád, Jaku. On s Quilem se radši postaví za tebe, než by se ti postavili v boji.

No, pak jsem rád, že ho Sam nechal doma. Tahle smečka je dost velká. Vzdychl jsem. Tak dobře. Takže jsme prozatím v pohodě. Sethe, mohl bys teď chvilku na všechno dohlížet? My s Leou si potřebujeme zdřímnout. Snad to od nich nebyla žádná habaďůra, ale kdo ví? Možná vážně jen chtěli odvést naši pozornost.

Nebyl jsem vždycky tak paranoidní, ale věděl jsem, jak je Sam oddaný svému poslání. Jak se soustředí pouze na to, aby zlikvidoval nebezpečí, které vidí, a na nic jiného se neohlíží. Využije toho, že nám teď může lhát?

V pohodě! Seth byl ochota sama vyjít mi ve všem vstříc. Chceš, abych to vysvětlil Cullenovým? Asi jsou pořád trochu nervózní.

Já to udělám. Stejně jsem se tam chtěl ještě podívat, jak to vypadá.

Zachytili vír myšlenek v mém kypícím mozku.

Seth překvapeně zakňučel. Fuj.

Leah třepala hlavou, jako kdyby se snažila vytřást si tu představu z mysli. V životě jsem neslyšela o něčem odpornějším. Fuj. To je hnus. Kdybych neměla prázdnej žaludek, tak se na místě pozvracím.

Koneckonců, jsou to upíři, přiznal Seth po chvilce ve snaze kompenzovat Leinu reakci. Asi se tomu nemůžeme divit. A jestli to Belle pomůže, tak je to správný, no ne?

Oba jsme na něj s Leou zírali.

Cože?

Máma ho často upustila, když byl mimino, vysvětlovala Leah.

Zjevně padal na hlavu.

Taky okusoval šprycle u postýlky.

Olověný barvy?

Vypadá to tak, pomyslela si.

Seth odfrkl. Srandisti. Co kdybyste zmlkli a spali?

14. AŽ BUDETE MÍT VÝČITKY, ŽE JSTE NEURVALÍ NA UPÍRY, POCHOPÍTE, ŽE JE TO ZLÉ

Když jsem se vrátil k domu, nikdo venku nečekal na moje hlášení. Stále v pohotovosti?

Všechno je v pohodě, pomyslel jsem si unaveně.

Moje oči rychle postřehly drobnou změnu v teď už známém výjevu. Na spodním schodu na verandu byl balík látky světlé barvy. Klusal jsem to prozkoumat. Zadržel jsem dech, protože upíří puch se látky držel, to by jeden nevěřil, a strčil jsem do balíku čumákem.

Někdo tam položil oblečení. Hm. Edward si jistě všiml, jak mě naštvalo, že jsem přišel o své poslední kalhoty, jak jsem od nich před chvílí spěchal.

No, to bylo… milé. A zvláštní.

Opatrně jsem vzal oblečení do zubů – br – a nesl si ho zpátky do lesa. To jen pro případ, že by to byl nějaký fórek blonďaté psychopatky a já jsem tu měl hromadu holčičích hadříků. Vsadím se, že by se ráda pokochala pohledem na to, jak tam stojím nahý a v ruce mám dámské plavky.

V příkrovu stromů jsem hodil tu smrdutou hromadu na zem a proměnil se zpátky v člověka. Roztřásl jsem oblečení a párkrát jím uhodil o strom, abych z něj dostal trochu toho puchu. Rozhodně to byly klučicí věci – béžové kalhoty a bílá košile. Budou mi krátké, ale jinak mi snad padnou. Určitě jsou Emmettovy. U košile jsem si ohrnul manžety, ale s kalhotami jsem moc nadělat nemohl. No neva.

Musel jsem přiznat, že se cítím lépe, když mám něco na sobě, třebaže to páchne a tak docela mi to nesedí. Bylo to těžké, když jsem nemohl podle potřeby prostě přijít domů a popadnout další staré tepláky. Bylo těžké být bez domova – nemít žádné místo, kam se můžu vrátit. Žádný majetek, což mi teď zatím moc nevadilo, ale později to bude asi dost na obtíž.

Pomalu a vyčerpaně jsem stoupal po schodech verandy v těch krásných nových šatech z druhé ruky, ale když jsem došel ke dveřím, zaváhal jsem. Mám zaklepat? Hloupost, vždyť vědí, že tam jsem. Napadlo mě, proč nikdo nezareaguje – neřekne ani pojď dál, ani vypadni. No a co. Vešel jsem dovnitř.

Další změny. Za necelých dvacet minut pokoj vypadal skoro jako dřív. Velkoplošná obrazovka byla puštěná, zvuk ztlumený, dávali nějakou romantiku, na kterou se asi nikdo nedíval. Carlisle a Esmé stáli u zadních oken, z kterých bylo zase vidět na řeku. Alice, Jasper a Emmett tam nebyli, ale slyšel jsem, jak si šeptají nahoře. Bella ležela na gauči jako včera, byla napojená už jen na jednu hadičku, a vedle pohovky byla na stojanu zavěšená nitrožilní výživa. Byla celá zakuklená do tlustých pokrývek, tak mě alespoň předtím poslechli. Rosalie seděla v tureckém sedu na zemi u její hlavy. Edward dřepěl na druhém konci gauče s Bellinýma zabalenýma nohama v klíně. Vzhlédl, když jsem vstoupil, a usmál se na mě – jenom tak lehce zkřivil pusu – jako kdyby ho něco potěšilo.

Bella mě neslyšela. Jenom vzhlédla, když vzhlédl on, a pak se taky usmála. S opravdovou energií, celý obličej se jí rozzářil. Vzpomněl jsem si, jak byla posledně nadšená, že mě vidí.

Co to s ní je? Proboha, vždyť je vdaná! A šťastně vdaná – nebylo pochyb, že je do svého upíra zamilovaná až za hranice zdravého rozumu. A navíc v pokročilém těhotenství.

Tak proč je tak zatraceně nadšená, že mě vidí? Jako kdybych celý její děsivý den rozjasnil jen tím, že jsem vstoupil do místnosti.

Kdyby jí to tak bylo jedno… Nebo ještě líp – kdyby mě u sebe vážně nechtěla. Bylo by mnohem jednodušší zůstat venku.

Zdálo se, že v tomhle jsme s Edwardem zajedno – poslední dobou jsme vůbec byli nějak často vyladěni na stejnou vlnu, to byl děs. Teď se mračil a snažil se uhodnout její myšlenky, zatímco ona mě vítala se zářivým úsměvem.

„Chtěli si jenom promluvit,“ zamumlal jsem unaveně. „Žádnej útok na obzoru.“

„Já vím,“ přitakal Edward. „Většinu jsem slyšel.“

To mě trochu probralo. Byli jsme dobrých pět kilometrů daleko. „Jak to?“

„Slyším tě jasněji – protože se líp známe a umím se na tebe soustředit. A tvoje myšlenky se čtou trochu snadněji, když jsi v lidské podobě. Takže jsem zachytil většinu toho, co se tam stalo.“

„Aha.“ Trochu mi to vadilo, ale ne zase tolik, abych to nemohl přejít mávnutím ruky. „Dobře. Nerad se opakuju.“

„Řekla jsem ti, aby ses šel prospat,“ kárala mě Bella. „Ale soudím, že asi tak za šest vteřin se stejně skácíš na podlahu, takže to asi už nemá cenu.“

Bylo úžasné, o co zvučnější měla hlas a o co silnější vypadala. Cítil jsem čerstvou krev a viděl jsem, že má zase v rukou hrneček. Kolik krve bude potřeba, aby se udržela při životě? Nezačnou nakonec nahánět vlastní sousedy?

Zamířil jsem ke dveřím a při chůzi odpočítával vteřiny. „Jednadvacet… dvaadvacet…“

„Do tolika umíš, podvraťáku?“ zašeptala Rosalie.

„Víš, jak utopit blondýnu, Rosalie?“ zeptal jsem se, aniž bych se zastavil nebo otočil na ni. „Stačí na dno bazénu přilepit zrcadlo.“

Slyšel jsem Edwarda, jak se zasmál, když jsem za sebou zavíral dveře. Nálada se mu zvedla v přímé úměře s tím, jak se zlepšilo Bellino zdraví.

„Ten už jsem slyšela,“ zavolala za mnou Rosalie.

Pomalu jsem scházel ze schodů, mým jediným cílem bylo dovléct se tak daleko do lesa, abych mohl zase dýchat čistý vzduch. Rozhodl jsem se, že si šaty zahrabu někde u domu, abych si je mohl vzít, až je budu příště potřebovat. Bylo to lepší, než si je přivazovat k noze, aspoň je nebudu muset čichat. Jak jsem se potýkal s knoflíčky u košile, napadlo mě, že knoflíky nebudou u vlkodlaků nikdy v módě.

Když jsem se sunul přes louku, zaslechl jsem hlasy.

„Kam jdeš?“ zeptala se Bella.

„Zapomněl jsem mu něco říct.“

„Nech Jacoba vyspat – to může počkat.“

Ano, prosím, nech Jacoba vyspat.

„Bude to trvat jenom chviličku.“

Pomalu jsem se otočil. Edward už byl venku ze dveří. Přicházel ke mně s omluvným výrazem ve tváři.

„Ježíš, co je zas?“

„Promiň,“ řekl a pak zaváhal, jako by nevěděl jak vyslovit to, co mi chtěl.

Co máš na mysli, čtenáři myslí?

„Když jsi předtím mluvil se Samovými vyslanci,“ zamumlal, „okamžitě jsem to tlumočil Carlisleovi, Esmé a ostatním. Mají starost –“

„Koukni, my budeme hlídkovat dál. Vy nemusíte věřit Samovi tak jako my. Stejně budeme mít oči otevřený.“

„Ne, ne, Jacobe. O to nejde. Věříme tvému úsudku. Spíš Esmé dělají starosti útrapy, kterými si tvoje smečka musí procházet. Požádala mě, abych si o tom s tebou soukromě promluvil.“

To mě zaskočilo. „Útrapy?“

„Hlavně to, že nemáte domov. Velmi ji trápí, že jste zůstali… bez zázemí.“

Ušklíbl jsem se. Upíří kvočna – bizarní představa. „Nejsme z cukru. Řekni jí, aby na to nemyslela.“

„Přesto by pro vás ráda udělala, co bude v jejích silách. Slyšel jsem dobře, že se Leah nerada krmí ve vlčí podobě?“

„No a?“ zeptal jsem se.

„No, máme tady normální lidské jídlo, Jacobe. Jednak abychom nevzbudili podezření, a pak taky kvůli Belle, samozřejmě. Leah si může vzít cokoli, co má ráda. A vy dva taky.“

„Povím jim to.“

„Leah nás nenávidí.“

„No a?“

„Takže se jí to snaž sdělit tak, aby o tom aspoň uvažovala, jestli můžeš.“

„Vynasnažím se.“

„A pak je tu ta záležitost s oblečením.“

Podíval jsem se na to, co jsem měl na sobě. „No jasně. Díky.“ Asi by nebylo moc vychované zmiňovat, jak děsně smrdí.

Pousmál se. „No, můžeme vám snadno vypomoct i v tomto ohledu. Alice nám málokdy dovolí nosit stejné věci dvakrát. Máme hromady úplně nového oblečení, které je určené na charitu, a řekl bych, že Leah má podobnou velikost jako Esmé…“

„Nejsem si jistej, jak by se cítila v šatech po upírce. Ona není tak praktická jako já.“

„Věřím, že jí tu nabídku dokážeš prezentovat v nejlepším možném světle. Stejně jako návrh na cokoli jiného, co byste potřebovali, můžete si půjčit naše auto, co budete chtít. A přijďte se osprchovat, když chcete spát venku. Prosím… nechci, abyste si připadali jako bezdomovci.“

Tu poslední větu pronesl tiše – ne snad že by nechtěl, aby ho někdo slyšel. Byla v tom stopa opravdového citu.

Chvilku jsem na něj ospale mžoural. „No, ehm, to je od vás hezký. Vyřiď Esmé, že si její nabídky vážíme. Ale perimetr na několika místech křižuje řeku, takže o naši čistotu nemusíte mít péči, dík.“

„Stejně, jestli bys tu nabídku mohl vyřídit.“

„Jasně, jasně.“

„Díky.“

Otočil jsem se od něj, ale hned jsem se zarazil, když jsem z domu uslyšel tichý, bolestivý výkřik. Když jsem se podíval zpátky, už byl pryč.

Co teď?

Šel jsem za ním, sunul jsem se jako zombie. Taky jsem používal asi tak stejný počet mozkových buněk. Asi nemám na vybranou. Něco se stalo. Půjdu se podívat, co. I když s tím nic nenadělám. A budu se cítit hůř.

To bylo nad slunce jasnější.

Zase jsem vstoupil bez pozvání. Bella lapala po dechu, schoulená nad svým vybouleným břichem. Rosalie ji držela, Edward, Carlisle a Esmé stáli nad ní. Koutkem oka jsem zachytil záblesk pohybu; Alice stála na schodech a dívala se dolů do pokoje s rukama přitisknutýma na spáncích. Bylo to divné – jako kdyby jí nějaké neviditelné mříže bránily sestoupit dolů.

„Počkej chviličku, Carlisle,“ lapala Bella po dechu.

„Bello,“ řekl doktor úzkostně, „slyšel jsem, jak něco prasklo. Musím se na to podívat.“

„Určitě“ – nádech – „to bylo žebro. Au. Jo. Přímo tady.“ Ukázala na levou stranu, ale dávala si pozor, aby se toho místa nedotkla.

Tak teď už to láme kosti.

„Musím udělat rentgen. Mohly by tam být úlomky. Aby se ti někam nezabodly.“

Bella se zhluboka nadechla. „Dobře.“

Rosalie Bellu opatrně zvedla. Edward se zatvářil nesouhlasně, ale Rosalie na něj vycenila zuby a zavrčela: „Už ji držím.“

Bella teď sice nabrala trochu sil, ale ta věc v ní taky. Nemůžete nechat hladovět jednoho, aniž by hladověl ten druhý, a s uzdravováním to bylo stejné. Tohle se nedalo vyhrát.

Blondýna rychle nesla Bellu nahoru po velkém schodišti s Carlislem a Edwardem v patách, a nikdo si ani nevšiml, že tam stojím ve dveřích jako opařený.

Takže oni mají doma kromě krevní banky taky rentgen? No, doktor nemůže říct, že by si nenosil práci domů.

Byl jsem příliš unavený, abych šel za nimi, příliš unavený, abych se mohl hýbat. Opřel jsem se o zeď a pak jsem se svezl na podlahu. Dveře byly stále otevřené, tak jsem k nim nasměroval nos, vděčný za čistý větřík, který vanul dovnitř. Opřel jsem si hlavu o zárubeň a poslouchal jsem.

Slyšel jsem nahoře zvuk rentgenu. Tedy alespoň jsem tušil, že to je rentgen. A pak ty nejtišší kroky, které scházely dolů po schodech. Nepodíval jsem se, který z upírů to je.

„Nechceš polštář?“ zeptala se mě Alice.

„Ne,“ zamumlal jsem. Kde se v nich bere ta dotěrná pohostinnost? Děsilo mě to.

„Tohle nevypadá moc pohodlně,“ poznamenala.

„Taky není.“

„Tak proč nejdeš jinam?“

„Jsem unavenej. Proč nejsi nahoře s ostatními?“ vypálil jsem na ni.

„Bolí mě hlava,“ odpověděla.

Otočil jsem hlavu, abych se na ni podíval.

Alice byla droboučké stvoření. Dlouhá asi tak jako jedna moje paže. Teď vypadala ještě menší, taková schoulená do sebe. Její drobný obličej byl ztrhaný.

„Upíři mají bolení hlavy?“

„Ne ti normální.“

Odfrkl jsem. Normální upíři.

„Tak jak to, že už nejsi s Bellou?“ zeptal jsem se a ta otázka zněla jako obvinění. Předtím mě to nenapadlo, protože jsem měl hlavu plnou jiných blbostí, ale bylo divné, že od chvíle, kdy jsem přišel poprvé, jsem Alici u Belly ještě neviděl. Možná, že kdyby u ní byla Alice, Rosalie by tam nebyla. „Myslel jsem, že vy dvě jste jako tohle.“ Zkroutil jsem dva prsty k sobě.

„Jak jsem řekla,“ – schoulila se na dlaždice pár kroků ode mě a ovinula si kostnaté paže kolem hubených kolen – „bolí mě hlava.“

„Z Belly tě bolí hlava?“

„Ano.“

Zamračil jsem se. Na hádanky jsem byl už moc unavený. Otočil jsem hlavu zpátky za čerstvým vzduchem a zavřel jsem oči.

„Vlastně ne přímo z Belly,“ dodala. „Z toho… plodu.“

Aha, další, kdo to cítí podobně jako já. Nebylo tak těžké to poznat. Pronesla to slovo stejně nabručeně jako Edward.

„Nevidím to,“ řekla mi, ačkoli možná si mluvila jen pro sebe. Mohla si myslet, že už spím. „Nevidím o něm vůbec nic. Stejně jako o tobě.“

Trhl jsem sebou a zaskřípal zuby. Nechtěl jsem být srovnáván s tím tvorem.

„Bella mi překáží. Celá se nad tím choulí, takže je… rozmazaná. Jako špatný televizní signál – když se snažíš zaostřit zrak na ty rozmazané lidičky poskakující po obrazovce. Hlava mi z toho třeští, když ji sleduju. A stejně nevidím víc než pár minut dopředu. Ten… plod je příliš těsnou součástí její budoucnosti. Když se poprvé rozhodla… když poznala, že ho chce, okamžitě se mi ve výhledu rozmazala. K smrti mě to vyděsilo.“

Chviličku mlčela a pak dodala: „Musím přiznat, že je docela úleva, mít tě nablízku – i když smrdíš jako mokrý pes. Vedle tebe všechno zmizí. Jako kdybych zavřela oči. Bolest pak na chvíli poleví.“

„Rád posloužím, madam,“ zamumlal jsem.

„Přemítala jsem, co to má společného s tebou… proč je to u tebe stejně tak.“

Najednou středem mých kostí projel záchvěv tepla. Sevřel jsem pěsti, abych to chvění potlačil.

„Já s tím zabijákem nemám nic společnýho,“ ucedil jsem skrz zuby.

„No, něco tam bude.“

Neodpověděl jsem. Pálení pozvolna ustávalo. Byl jsem k smrti unavený, nedokázal jsem se dlouho rozčilovat.

„Nevadí ti, že tady sedím vedle tebe, že ne?“ zeptala se.

„Asi ne. Smrdí to tady i tak.“

„Díky,“ řekla. „Tohle je na ten bolehlav asi to nejlepší, protože aspirin si vzít nemůžu.“

„Mohla bys zmlknout? Tady se spí.“

Neodpověděla, okamžitě se ponořila do mlčení. V několika vteřinách jsem o sobě nevěděl.

* * *

Zdálo se mi, že mám opravdu žízeň. A přede mnou stála velká sklenice vody – krásně studená, bylo vidět, jak je orosená, až kapičky stékaly po stěnách. Popadl jsem ji a zhluboka se napil, ale okamžitě jsem poznal, že to není voda – bylo to bělidlo. Honem jsem to vyplivl, až jsem všechno poprskal, a trochu mi toho vhrklo i do nosu. Pálilo to. Nos jsem měl jako v ohni…

Ta bolest v nose mě probrala natolik, abych si vzpomněl, kde jsem to usnul. Ten pach byl silný, na to, že jsem měl nos vystrčený ze dveří na vzduch. Fuj. A slyšel jsem nějaký hluk. Někdo se hlasitě smál. Ten smích mi byl povědomý, ale k tomu pachu se nehodil. Nepatřil k němu.

Zasténal jsem a otevřel oči. Nebe bylo bezvýrazně šedé – byl den, ale nebylo poznat, která jeho část. Možná se schylovalo k západu slunce – byla docela tma.

„Už bylo načase,“ zamumlala blondýna opodál. „Chrápeš jak motorová pila, už to bylo docela otravné.“

Překulil jsem se a posadil se. Přitom jsem zjistil, odkud pocházel ten pach. Někdo mi pod hlavu nacpal široký polštář. Zřejmě další pokus chovat se ke mně mile. Pokud mi ho ovšem nepodstrčila Rosalie.

Jakmile se můj nos dostal z dosahu páchnoucího peří, zachytil jsem další pachy. Třeba vůni slaniny a skořice, ovšem smíchané s upířím pachem.

Zamrkal jsem a pozoroval místnost.

Věci se moc nezměnily, až na to, že teď Bella seděla uprostřed pohovky a kapačky byly pryč. Bloncka jí seděla u nohou, hlavu měla opřenou Belle o kolena. Pořád mě mrazilo při pohledu na to, jak nenuceně se jí dotýkají, i když to ode mě asi bylo hloupé. Edward seděl vedle ní a držel ji za ruku. Alice byla taky na podlaze, jako Rosalie. V obličeji už nebyla tak ztrhaná. A taky jsem hned pochopil, jak je to možné – našla si další lék na bolest.

„Hele, Jake už se probral!“ zaskřehotal Seth.

Seděl vedle Belly z druhé strany, paži měl bezstarostně zavěšenou kolem jejích ramen, na klíně přeplněný talíř s jídlem.

Co se k čertu děje?

„Přišel tě hledat,“ vysvětloval Edward, zatímco jsem vstával. „A Esmé ho přesvědčila, aby zůstal na snídani.“

Když Seth viděl, jak se tvářím, pospíšil si s vysvětlením. „Jo, Jaku – jenom jsem kontroloval, jestli jsi v pořádku, protože ses ještě neproměnil zpátky. Leah měla starost. Říkal jsem jí, že jsi asi prostě usnul v lidský podobě, ale znáš ji. Navíc tu mají spoustu jídla, a to se ti teda musí nechat,“ – otočil se na Edwarda – „kuchař jsi vynikající.“

„Díky,“ zamručel Edward.

Pomalu jsem se nadechl a snažil se uvolnit zaťaté zuby. Nedokázal jsem odtrhnout oči od Sethovy paže.

„Belle byla zima,“ vysvětlil Edward tiše.

Jasně. Stejně mi do toho nic není. Nepatří mi.

Seth slyšel Edwardovu poznámku, podíval se mi do tváře, a najednou potřeboval k jídlu obě ruce. Sundal paži z Belly a honem žvýkal. Udělal jsem pár kroků a zastavil se kousek od pohovky. Chvíli mi trvalo, než jsem se zorientoval a pořádně se probral.

„Leah je na hlídce?“ zeptal jsem se Setha. Hlas jsem měl stále ještě ospale chraptivý.

„Jo,“ odpověděl s plnou pusou. Taky měl na sobě nové oblečení. Sedělo mu lépe než to moje. „Je na hlídce. Neměj strach. Zavyje, kdyby něco. Vyměnili jsme se kolem půlnoci. Hlídal jsem dvanáct hodin.“ Byl na to pyšný a z tónu jeho hlasu to bylo slyšet.

„Kolem půlnoci? Počkej – kolik je teď hodin?“

„Bude svítat.“ Koukl se k oknu, aby se přesvědčil.

No pane jo. Zatraceně. Prospal jsem zbytek dne a celou noc – to byla chyba, zanedbal jsem svou povinnost. „Kruci. Promiň mi to, Sethe. Vážně. Měl jsi mě vzbudit.“

„Ne, brácho, vždyť ses potřeboval trochu prospat. Kdy sis naposledy odpočinul? Tu noc před poslední hlídkou pro Sama? Takže jsi nespal nějakejch čtyřicet hodin? Padesát? Nejsi stroj, Jaku. Navíc jsi vůbec o nic nepřišel.“

Vůbec o nic? Rychle jsem pohlédl na Bellu. Její barva se vracela k tomu, jak jsem si ji pamatoval. Byla bledá, ale s růžovým nádechem. Rty už měla taky růžové. I její vlasy vypadaly líp – vracel se jim lesk. Všimla si, jak si ji prohlížím, a usmála se na mě.

„Co tvoje žebro?“ zeptal jsem se.

„Je pořádně pevně zavázané. Ani ho necítím.“

Zakoulel jsem očima. Slyšel jsem, jak Edward zaskřípal zuby, a napadlo mě, že ho ten její zlehčující postoj otravuje stejně jako mě.

„Co je k snídani?“ zeptal jsem se trochu sarkasticky. „Nula negativní nebo AB pozitivní?“

Vyplázla na mě jazyk. Už byla zase ve své kůži. „Omelety,“ řekla, ale pohledem sjela dolů a já jsem spatřil hrneček krve, vklíněný mezi její a Edwardovu nohu.

„Taky si dej něco k snídani, Jaku,“ vybídl mě Seth. „V kuchyni je toho spousta. Musíš mít hlad.“

Podíval jsem se na jídlo v jeho klíně. Vypadalo to na polovinu sýrové omelety a poslední čtvrtinu skořicové rolky velké jako házecí talíř. V žaludku mi zakručelo, ale nevšímal jsem si toho.

„Co má k snídani Leah?“ zeptal jsem se Setha kriticky.

„Hele, odnesl jsem jí jídlo, ještě než jsem sám začal,“ bránil se. „Říkala, že radši posnídá mršinu ze silnice, ale vsadím se, že neodolá. Tyhle skořicový rolky…“ Samým blahem nenacházel slov.

„Tak já s ní půjdu na lov.“

Seth si vzdychl, zatímco já jsem se otočil k odchodu.

„Můžeš na moment, Jacobe?“

Ptal se Carlisle, takže když jsem se zase obrátil, můj obličej byl pravděpodobně méně neuctivý, než kdyby mě zastavil někdo jiný.

„Ano?“

Carlisle se ke mně blížil. Z jiného pokoje vyplula Esmé. Carlisle se zastavil pár kroků ode mě, o malinko dál, než je normální odstup mezi dvěma lidmi, kteří se spolu baví. Ocenil jsem, že mi nevstupuje do bubliny.

„Když mluvíme o lovu,“ začal zasmušile. „To bude pro naši rodinu problém. Chápu, že naše předchozí příměří v tuto chvíli neplatí, tak jsem se s tebou chtěl poradit. Půjde Sam po nás, pokud překročíme perimetr, který jsi stanovil? Nechceme riskovat, že bychom ublížili někomu z tvé rodiny – ani nechceme ztratit nikoho z našich. Kdybys byl v naší kůži, jak bys postupoval?“

Ucukl jsem, trochu překvapený, když to na mě takhle vybalil. Copak já vím, jaké to je být v kůži téhle pijavice? Ovšem znal jsem Sama.

„Je to riziko,“ odpověděl jsem a snažil se nevšímat si dalších párů očí, které jsem na sobě cítil, a mluvit jenom s ním. „Sam se trochu uklidnil, ale můžu říct celkem s jistotou, že smlouvu považuje za bezpředmětnou. Dokud bude přesvědčenej, že kmeni nebo nějakýmu člověku hrozí skutečný nebezpečí, nebude žádat o svolení, jestli víš, jak to myslím. Ale i tak bude jeho prioritou La Push. Není jich totiž dost na to, aby slušně ohlídali lidi a ještě stihli posílat lovecký výpravy, který by mohly způsobit nějakou škodu. Vsadil bych se, že se bude držet blízko domova.“

Carlisle zamyšleně přikývl.

„Ale stejně si myslím, že byste ven měli chodit společně, pro všechny případy. A asi byste se měli vydávat na lov ve dne, protože normálně se to od vás očekává v noci. Tradiční upírskej stereotyp. Jste rychlí – přejděte přes hory a lovte tak daleko, aby nebyla šance, že by za vámi někoho poslal.“

„A to tady máme nechat Bellu nechráněnou?“

Odfrkl jsem. „A my jsme vzduch, nebo co?“

Carlisle se zasmál a pak jeho obličej zase zvážněl. „Jacobe, nemůžeš bojovat proti svým bratrům.“

Přimhouřil jsem oči. „Neříkám, že by to nebylo těžký, ale kdyby ji vážně přišli zabít – byl bych schopnej je zastavit.“

Carlisle úzkostně zavrtěl hlavou. „Ne, nemyslel jsem, že bys to… nedokázal. Ale byla by to hrozná špatnost. To si nemůžu vzít na svědomí.“

„Neměl bys to na svědomí ty, doktore. Na svědomí bych to měl já. A já se s tím vyrovnám.“

„Ne, Jacobe. Budeme se chovat tak, aby k něčemu takovému vůbec nemuselo dojít.“ Zamyšleně se zamračil. „Půjdeme po třech,“ usoudil po chvilce. „To bude asi nejlepší řešení.“

„Já nevím, doktore. Rozdělit se na polovinu není nejlepší strategie.“

„Máme jisté speciální schopnosti, které to vyrovnají. Když bude jedním z těch tří Edward, budeme vědět kilometry dopředu, jestli jsme na bezpečném území.“

Oba jsme se podívali na Edwarda. Když Carlisle viděl, jak se zatvářil, honem se opravil.

„Určitě jsou i jiné možnosti,“ pokračoval. Oba jsme pochopili, že se na světě nenajde síla, která by teď dokázala odtrhnout Edwarda od Belly. „Alice, ty bys snad dokázala určit, kterou cestou bychom se vydat neměli?“

„Tou, která zmizí,“ přikývla Alice a dodala: „To je snadné.“

Edward, který se celý napjal, když slyšel Carlisleův první plán, se zase uvolnil. Bella nešťastně pozorovala Alici a mezi očima měla tu malou vrásku, která se jí dělala, když byla ve stresu.

„Tak dobře,“ uzavřel jsem. „Jsme domluveni. Já teď půjdu. Sethe, očekávám tě zpátky za soumraku, takže si tu někde zdřímni, jo?“

„Jasně, Jaku. Hned jak dojím, proměním se ve vlka. Pokud ovšem…“ zaváhal a podíval se na Bellu. „Potřebuješ mě?“

„Má deky,“ štěkl jsem na něj.

„Teď je mi příjemně, Sethe, díky,“ řekla Bella rychle.

A pak se pokojem mihla Esmé s velkým zakrytým talířem v rukou. Váhavě zastavila těsně vedle Carlisleova lokte a upřela na mě široké, tmavě zlaté oči. Natáhla talíř a udělala plachý krok blíž.

„Jacobe,“ řekla tiše. Její hlas nebyl tak pronikavý jako hlas těch ostatních. „Já vím, že se ti… nezamlouvá představa, že bys jedl tady u nás, kde ti to tak nevábně páchne. Ale udělalo by mi radost, kdybys vzal nějaké jídlo s sebou, až půjdeš. Vím, že nemůžeš jít domů, a je to kvůli nám. Prosím tě – ulev trochu mým výčitkám. Vezmi si něco k jídlu.“ Natáhla jídlo ke mně, její obličej byl něžný a prosebný. Nevím, jak to dělala, protože nevypadala starší než na pětadvacet, a byla bledá jako křída, ale něco v jejím výrazu mi najednou připomnělo moji mámu.

Ježíš.

„Hm, jasně, jasně,“ zamumlal jsem. „Tak jo. Třeba má Leah pořád hlad.“

Natáhl jsem ruku a vzal jídlo, ale držel jsem ho před sebou na délku natažené paže. Zahrabu ho někde pod stromem nebo tak něco. Chtěl jsem jí udělat radost.

Pak jsem si vzpomněl na Edwarda.

Ne, abys jí něco řekl! Ať si myslí, že jsem to snědl.

Nepodíval jsem se na něj, abych viděl, jestli s tím souhlasí. Radši by s tím souhlasit měl. Dluží mi to.

„Děkuju, Jacobe,“ řekla Esmé a usmála se na mě. Jak se můžou v kamenné tváři udělat dolíčky, proboha?

To mám z toho, že se bratříčkuju s upíry – člověk si na ně zvykne. Úplně mi rozhodili způsob, jakým jsem se díval na svět. Začali mi připadat jako přátelé.

„Vrátíš se později, Jaku?“ zeptala se Bella, když jsem se snažil utéct.

„No, nevím.“

Stiskla rty k sobě, jako kdyby potlačovala úsměv. „Pěkně prosím! Co kdyby mi zase byla zima?“

Zhluboka jsem se nadechl nosem a vzápětí mi došlo, že to nebyl dobrý nápad, ale bylo pozdě. Ucukl jsem. „Možná.“

„Jacobe?“ zeptala se Esmé. Couval jsem ke dveřím, zatímco ona popošla pár kroků ke mně. „Nechala jsem na verandě košík s oblečením. Je pro Leu. Je čerstvě vyprané – snažila jsem se ho dotýkat co možná nejméně.“ Zamračila se. „Mohl bys jí ho prosím odnést?“

„Jasně,“ zamručel jsem, sklonil jsem hlavu a prošel dveřmi, než mě ještě někdo k něčemu ukecá.

15. TIK TAK, TIK TAK, TIK TAK

Hele, Jaku, myslel jsem, že mě chceš za soumraku. Jak to, že jsi neřekl Lee, aby mě vzbudila, než usnula?

Protože jsem tě nepotřeboval. Jsem pořád v pohodě.

Už obíhal severní polovinu kruhu. Něco novýho?

Ne. Nic, vůbec nic.

Hlídkoval jsi?

Zachytil stopu jedné mé postranní cesty. Vydal se po nové trase.

Jo – proběhl jsem kruh párkrát napříč. Víš, jen pro kontrolu. Jestli Cullenovi půjdou na loveckou výpravu…

Dobrej nápad.

Seth zatočil zpátky na hlavní perimetr.

Bylo snazší běhat na hlídce s ním než s Leou. Ačkoli se snažila – velmi poctivě, musím říct –, vždycky to z jejích myšlenek bylo cítit. Nechtěla tu být. Vadilo jí, že jsem obrátil a začínám se s upíry v duchu usmiřovat. Vadilo jí, že je Seth mezi nimi v naprosté pohodě a že jeho přátelství k nim stále sílí.

Bylo to zvláštní. Původně jsem myslel, že její největší problém budu prostě já. Vždycky jsme si šli vzájemně na nervy, když jsme ještě byli v Samově smečce. Ale teď ke mně necítila vůbec žádnou nevoli, jenom vůči Cullenovým a Belle. Přemítal jsem, proč to tak je. Možná to byla prostě vděčnost, že jsem ji nenutil k odchodu. Možná to bylo tím, že jsem teď její pohnutky lépe chápal. V důsledku čehož nebylo běhání s Leou zdaleka tak strašné, jak jsem se bál.

Samozřejmě, o tolik moc se zase nezměnila. Jídlo a oblečení, které jí Esmé poslala, teď společně pluly po řece. I když já jsem svůj díl snědl – ne proto, že daleko od upířího pachu to vonělo skoro neodolatelně, ale abych Lee šel příkladem a ukázal, jak má vypadat obětavá tolerance –, ona odmítla. Třebaže malý jelínek, kterého skolila kolem poledne, nedokázal dokonale uspokojit její hlad. A navíc jí to zhoršilo náladu. Nesnášela syrové maso.

Možná bychom měli zatočit malinko na východ? navrhl Seth. Zaběhnout hlouběji, abychom viděli, jestli tam nečekají.

Taky už mě to napadlo, souhlasil jsem. Ale uděláme to, až budou všichni vzhůru. Nechci přestat hlídkovat. Měli bychom to ovšem udělat, než si to Cullenovi sami vyzkouší. To znamená brzy.

Jasně.

Začal jsem o tom přemýšlet.

Kdyby se Cullenovým podařilo dostat se bezpečně ven z oblasti okamžitého ohrožení, rozhodně by měli pokračovat dál. Asi měli vyrazit ve chvíli, kdy jsme je přišli varovat. Určitě by věděli, kam jít. Vždyť mají přece přátele na severu, ne? Měli vzít Bellu a utéct. Zdálo se to jako samozřejmá odpověď na jejich problémy.

Asi bych jim to měl navrhnout, ale bál jsem se, že by mě poslechli. A nechtěl jsem, aby Bella zmizela – pak bych se už nikdy nedozvěděl, jestli to zvládla, nebo ne.

Ne, to bylo hloupé. Povím jim, aby odešli. Nemělo smysl, aby tu dál zůstávali, a i pro mě bude lepší – ne méně bolestné, ale rozumnější –, když Bella odejde.

To se mi teď lehko říkalo, když Bella nebyla přímo tady, když jsem se nemusel dívat, jak září radostí, celá šťastná, že mě vidí, jak se zuby nehty snaží udržet naživu…

No, já už jsem se na to Edwarda zeptal, pomyslel si Seth.

Cože?

Zeptal jsem se ho, proč ještě neodešli. Proč se nevydali k Tanye nebo tam někam. Někam daleko, kde by na ně Sam nemohl.

Musel jsem si připomenout, že jsem se právě rozhodl, že to Cullenovým sám poradím. Bylo to nejlepší řešení. Tak bych se neměl na Setha zlobit, že mi s tím iniciativně pomohl. Vůbec bych se na něj neměl zlobit.

A co říkal? Čekají na vhodnou chvíli?

Ne. Neodejdou.

A tohle by nemělo znít jako dobrá zpráva.

Proč ne? To je přece pitomost.

Ani ne, hájil je Seth. Nějakou dobu to trvá, než si vybuduješ takový lékařský zázemí, jaký tady má Carlisle. Tady má všechno, co k péči o Bellu potřebuje, a když bude potřebovat něco jinýho, snadno si to obstará. To je taky jeden z důvodů, proč chtějí na loveckou výpravu. Carlisle si myslí, že budou brzy pro Bellu potřebovat další krev. Už spotřebovala veškerou zásobu nuly negativní, kterou pro ni měli. Carlisleovi se nelíbí představa, že už čerpají ze železný zásoby. Bude muset dokoupit další. Věděl jsi, že si krev můžeš koupit? Když jsi doktor.

Ještě jsem nebyl připravený uvažovat logicky. Přesto mi to připadá hloupý. Mohli by si toho většinu vzít s sebou, ne? A to ostatní si podle potřeby ukrást tam, kam by došli. Kdo se stará o zákony, když je nemrtvej?

Edward nechce podstupovat žádný rizika spojený s jejím přesunem.

Její líp, než jí bylo.

To je pravda, souhlasil Seth. V duchu srovnával moje vzpomínky na Bellu napojenou na hadičky s tím, jak vypadala, když se s ní loučil při své poslední návštěvě bílého domu. Usmívala se na něj a zamávala mu. Ale nemůže se moc pohybovat, víš. Ta věc ji příšerně kope.

Udělalo se mi špatně a ztěžka jsem polkl. Jo, já vím.

Zlomilo jí to další žebro, oznámil ponuře.

Nohy se mi podlomily a lehce jsem zavrávoral, než jsem zase získal zpět rytmus.

Carlisle jí to zase zavázal. Jenom další zlomenina, řekl. Pak se Rosalie nechala slyšet, že prej i normální lidský mimina někdy zlomí matce žebro, to že je známá věc. Edward se zatvářil, jako by měl sto chutí utrhnout jí hlavu.

To je škoda, že to neudělal.

Seth byl teď nesmírně sdílný – věděl, že mě to všechno moc zajímá, ačkoli bych se ho na to sám nikdy nezeptal. Bella dneska měla chvíli teplotu. Jenom malou – střídaly se u ní návaly pocení a zimnice. Carlisle si není jistej, co z toho plyne – možná je prostě nemocná. Její imunitní systém zrovna teď nemůže bejt ve vrcholný formě.

Jo, určitě je to jen shoda náhod.

Ale má dobrou náladu. Povídala si s Charliem, smála se a tak –

S Charliem! Cože?! Jak to myslíš, že si povídala s Charliem?!

Teď zase zaškobrtl Seth; moje zuřivost ho zaskočila. Myslím, že volá každej den, aby si s ní popovídal. Někdy volá taky její máma. Bella už zní do telefonu mnohem líp, takže ho ujišťovala, že se uzdravuje –

Uzdravuje? Co si to ksakru všichni myslí?! Dají Charliemu naději, aby ho ještě víc zdrtilo, až umře? Myslel jsem, že ho na to připravují! Snaží se ho na to připravit! Proč ho takhle povzbuzuje?

Třeba neumře, pomyslel si Seth tiše.

Zhluboka jsem se nadechl a snažil se uklidnit. Sethe. I kdyby tímhle vítězně prošla, na konci z ní už nebude člověk. Ona to ví, a ti ostatní taky. Jestli neumře, bude si muset na mrtvolu zahrát, a bude muset bejt sakra přesvědčivá. Buď to, nebo zmizet. Myslel jsem, že se to všichni snaží Charliemu usnadnit. Tak proč…?

Myslím, že je to Bellin nápad. Nikdo nic neříkal, ale Edwardovi se z tváře dalo vyčíst, že na to má stejnej názor jako ty.

Zase jsem s upírem na stejné vlnové délce.

Pár minut jsme běželi mlčky. Vydal jsem se podél nové hranice, abych prozkoumal jižní stranu.

Nechoď moc daleko.

Proč?

Bella mě požádala, abych tě požádal, aby ses tam zastavil.

Zaťal jsem zuby.

Taky Alice tě tam chce. Říká, že už ji unavuje, schovávat se na půdě jako netopýr ve zvonici. Seth smíchy odfrkl. Předtím jsme se s Edwardem střídali. Snažili jsme se udržet Bellinu teplotu stálou. Studenej nebo teplej obklad, podle potřeby. Jestli se ti tam nechce, mohl bych se tam vrátit sám a –

Ne. Já tam zajdu, vyštěkl jsem.

Dobře. Seth už k tomu nic nepoznamenal. Velmi silně se soustředil na prázdný les.

Já jsem si držel svůj jižní kurz, pátral jsem po něčem novém. Otočil jsem se, když jsem se dostal k prvním známkám osídlení. Nebylo to ještě blízko města, ale nechtěl jsem, aby se v kraji zase šuškalo o obřím vlkovi. Už dlouho jsme byli hodní a neviditelní.

Cestou zpátky jsem utíkal napříč perimetrem, mířil jsem k domu. I když jsem dobře věděl, že je to hloupost, nemohl jsem se zastavit. Určitě mám nějaké masochistické sklony.

Jakýpak sklony, Jaku. Tohle není zrovna normální situace.

Sklapni, Sethe, prosím tě.

Už mlčím.

Tentokrát jsem neotálel u dveří; prostě jsem vešel dovnitř, jako by mi to tam patřilo. Říkal jsem si, že to Rosalii určitě vytočí, ale byla to marná snaha. Ani Rosalie, ani Bella nebyly nikde k vidění. Divoce jsem se rozhlížel kolem, doufal jsem, že jsem si jich jen někde nevšiml, a srdce mi divně a nepříjemně tlačilo do žeber.

„Je v pořádku,“ zašeptal Edward. „Nebo bych spíš měl říct, že se jí nepřitížilo.“

Seděl na pohovce s hlavou v dlaních; nevzhlédl, když promluvil. Esmé vedle něj ho pevně držela kolem ramen.

„Ahoj, Jacobe,“ pozdravila. „Jsem tak ráda, že ses vrátil.“

„Já taky,“ přidala se Alice s hlubokým povzdechem. Poskakovala dolů ze schodů a zašklebila se na mě. Jako kdybych přišel pozdě na schůzku.

„Ehm, ahoj,“ pozdravil jsem. Byl to divný pocit, chovat se k upírům zdvořile.

„Kde je Bella?“

„V koupelně,“ informovala mě Alice. „Má hlavně tekutou stravu, takže chápeš. Navíc jsem slyšela, že je naprosto normální, že se v těhotenství musí chodit často.“

„Aha.“

Stál jsem tam rozpačitě a houpal se na patách.

„Á, paráda,“ zabručela Rosalie. Švihem jsem otočil hlavu a uviděl ji vcházet z haly napůl schované za schodištěm. Držela Bellu opatrně v náručí a vítala mě s nepřátelským úšklebkem na tváři. „Já jsem si říkala, že tu něco smrdí.“

A jako předtím, i teď se Bellin obličej rozzářil jako oči dítěte u vánočního stromečku. Jako kdybych jí přinesl ten nejkrásnější dárek na světě.

To bylo tak nespravedlivé.

„Jacobe,“ vydechla. „Ty jsi přišel.“

„Ahoj, Bells.“

Esmé s Edwardem vstali. Sledoval jsem, jak Rosalie opatrně pokládá Bellu na pohovku. Viděl jsem, že i přes všechnu opatrnost Bella zbledla a zadržuje dech – jako kdyby se soustředila na to, aby ze sebe nevydala ani hlásku, bez ohledu na to, jak moc ji to bolí.

Edward jí přejel rukou po čele a po krku. Snažil se, aby to vypadalo, jako že jí jen uhlazuje vlasy, ale mně to připomínalo lékařské vyšetření.

„Není ti zima?“ zašeptal.

„Je mi dobře.“

„Bello, víš, co ti říkal Carlisle,“ napomenula ji Rosalie. „Nesmíš nic zlehčovat. To nám v péči o vás dva nijak nepomáhá.“

„Dobře, je mi trochu zima. Edwarde, mohl bys mi podat tamtu deku?“

Zvedl jsem oči v sloup. „Nejsem tu tak trochu kvůli tomu?“

„Ty jsi právě přišel,“ řekla Bella. „Po celodenním běhání, to se vsadím. Odpočiň si na chvilku. Za chviličku už mi stejně zase bude teplo.“

Nevšímal jsem si jejích slov a šel jsem se posadit vedle pohovky na podlahu, zatímco ona mi stále ještě říkala, co mám udělat. V tu chvíli jsem si ovšem nebyl jistý, jak… Vypadala dost křehce a já jsem se bál s ní pohnout, dokonce i jen obejmout ji. Tak jsem se k ní opatrně naklonil, položil jsem svou paži k její a vzal ji za ruku. Druhou ruku jsem jí dal na obličej. Nebylo poznat, jestli jí je větší zima než normálně.

„Díky, Jaku,“ řekla a já jsem cítil, jak se zachvěla.

„Jo,“ řekl jsem.

Edward seděl na opěradle pohovky u Belliných nohou a neodtrhoval pohled z jejího obličeje.

Těžko jsem mohl doufat, když tu měli všichni tak vyvinutý sluch, že si nevšimnou, jak mi kručí v žaludku.

„Rosalie, co kdybys došla Jacobovi pro něco do kuchyně?“ řekla Alice. Byla neviditelná, až doteď tiše seděla za opěradlem.

Rosalie nevěřícně zírala na místo, odkud se ozval Alicin hlas.

„Díky, Alice, ale nemyslím, že bych měl chuť jíst něco, do čeho bloncka naplivala. Vsadil bych se, že můj organismus by na jed moc vstřícně nereagoval.“

„Rosalie by nikdy nezahanbila Esmé tak ohavným nedostatkem pohostinnosti.“

„Jak tě to vůbec mohlo napadnout,“ pronesla bloncka cukrátkovým hlasem, který ve mně okamžitě vzbudil podezření. Vstala a odsvištěla z pokoje.

Edward vzdychl.

„Řekl bys mi, kdyby to otrávila, že jo?“ zeptal jsem se.

„Jasně,“ ujistil mě.

A já mu bůhvíproč věřil.

Z kuchyně se ozývalo bouchání a podivný zvuk ohýbaného kovu. Edward si zase vzdychl, ale zároveň se pousmál. Než jsem se nad tím stihl zamyslet, Rosalie byla zpátky. Se spokojeným úšklebkem postavila na podlahu vedle mě stříbrnou misku.

„Nech si chutnat, čokle.“

Kdysi to asi byla mísa na salát, ale ona ohnula její okraje tak, že dostala přesný tvar misky na psí žrádlo. Její pohotová šikovnost na mě udělala dojem. Na bok vyryla nápis Fido. Nádherným rukopisem.

Protože jídlo vypadalo moc dobře – pořádný steak a velká pečená brambora se všemi omáčkami –, řekl jsem jí: „Díky, bloncko.“

Pohrdlivě se ušklíbla.

„Hele, dám ti hádanku: je to blonďatý a má to mozek, co to je?“ zeptal jsem se a pak jedním dechem pokračoval: „Zlatej retrívr.“

„Ten už jsem taky slyšela,“ prohlásila, a úsměv jí z tváře zmizel.

„Tak se budu snažit dál,“ slíbil jsem jí a pustil se do jídla.

Udělala znechucený obličej a zvedla oči v sloup. Pak se posadila na jedno z postranních opěradel a začala přepínat kanály na velké televizi tak rychle, že nepadalo v úvahu, že by vážně hledala program, na který se chtěla dívat.

Jídlo bylo dobré, i s tím upířím pachem ve vzduchu. Vážně jsem si na něj začínal zvykat. Hm. Ne že bych to takhle chtěl…

Když jsem dojedl – napadlo mě, jestli nemám vylízat misku, jen abych Rosalii trochu popíchnul – ucítil jsem, jak se mi Belliny studené prsty jemně probírají ve vlasech. Hladila mě až dozadu na zátylek.

„Čas dát se ostříhat, viď?“

„Vypadáš trochu chundelatě,“ souhlasila. „Možná –“

„Nech mě hádat, někdo tady pracoval v kadeřnickým salonu v Paříži?“

Uchichtla se. „Asi jo.“

„Ne, díky,“ odmítl jsem, než mi to mohla seriózně nabídnout. „Ještě to pár tejdnů vydržím.“

Což mě přivedlo na myšlenku, jak dlouho to vydrží ona. Snažil jsem se přijít na zdvořilý způsob, jak se zeptat.

„Takže… ehm… kdy máš, ten, no, termín? No víš, kdy se ta příšerka má vyklubat na svět.“

Plácla mě stejnou silou, jakou by mělo padající pírko, ale neodpověděla.

„Mluvím vážně,“ řekl jsem jí. „Chci vědět, jak dlouho tu budu muset bejt.“ Jak dlouho tu budeš ty, dodal jsem si v duchu. Otočil jsem se na ni. Její oči byly zamyšlené; mezi obočím měla zase tu napjatou vrásku.

„Nevím,“ zamumlala. „Nevím přesně. Je zřejmé, že klasický devítiměsíční model tady nepadá v úvahu, a nemůžeme udělat ultrazvuk, takže to Carlisle odhaduje jen podle toho, jak mi roste břicho. Normální ženy tady mají mít asi čtyřicet centimetrů,“ – přejela si prstem uprostřed vzdouvajícího se břicha – „když je miminko plně dorostlé. Jeden centimetr za každý týden. Dnes ráno jsem měla třicet, a roste mi to tak dva centimetry denně, někdy víc…“

Dva týdny denně, takhle jí letěl čas. Život jí utíkal v zrychleném tempu. Kolik dní jí tedy zbývá, když budeme počítat do čtyřiceti? Čtyři? Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněl, jak se polyká.

„Je ti dobře?“ zeptala se.

Jen jsem přikývl, protože jsem si nebyl úplně jistý, jak by zněl můj hlas.

Edward seděl s tváří odvrácenou a poslouchal moje myšlenky, ale zahlédl jsem jeho odraz ve skleněné stěně. Zase to byl ten spalovaný muž.

Zvláštní, že když byl stanoven termín, pomyšlení na to, že by odešla nebo že bych od ní měl odejít já, bylo ještě těžší. Byl jsem rád, že se Seth zeptal za mě, a že tudíž vím, že tu zůstanou. Představa, že by byli rozhodnuti odejít, a sebrali mi tak jeden, dva nebo tři z těch čtyř dnů, mých čtyř dnů, byla nesnesitelná.

Také bylo zvláštní, že s vědomím blížícího se konce se mi pouto, kterým mě k sobě držela, zdálo ještě těžší přetrhnout. Jako kdyby to mělo nějakou souvislost s jejím vyčnívajícím břichem – jako kdyby s tím, jak roste, narůstala i její gravitační síla.

Na chvilku jsem se snažil podívat se na ni z odstupu, odvázat se od té šňůry. Věděl jsem, že si nevymýšlím, ale že moje potřeba být s ní je silnější než dřív. Proč to tak je? Protože umírá? Nebo protože vím, že i kdyby náhodou měla to štěstí a neumřela, stejně se změní v někoho jiného, koho nebudu znát ani chápat?

Přejela mi prstem po tváři a moje kůže byla mokrá tam, kde se jí dotkla.

„Bude to dobré,“ zabroukala. Bylo jedno, že ta slova nemají žádnou váhu. Pronesla je tak, jako se malým dětem zpívají ty nesmyslné říkanky. Halí dítě, kolíbu tě.

„Jasně,“ zašeptal jsem.

Stulila se kolem mé paže a položila mi hlavu na rameno. „Nemyslela jsem si, že přijdeš. Seth mě sice přesvědčoval, že ano, a Edward taky, ale já jsem jim nevěřila.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se příkře.

„Nejsi tady rád. Ale stejně jsi přišel.“

„Protože jsi mě tu chtěla.“

„Já vím. Ale nemusel jsi chodit, protože ode mě není fér chtít tě tady mít. Já bych to pochopila.“

Chvilku bylo ticho. Edward na sobě nedával znát, co prožívá. Díval se na televizi, zatímco Rosalie pokračovala v přepínání kanálů. Už byla na šesti stovkách. Přemítal jsem, jak dlouho to bude trvat, než se dostane zpátky na začátek.

„Díky, že jsi přišel,“ zašeptala Bella.

„Můžeš mi něco říct?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě.“

Edward se tvářil, jako by nám vůbec nevěnoval pozornost, ale věděl, o co mi jde, takže mě neobalamutil.

„Proč mě tady doopravdy chceš? Seth by tě taky uměl zahřívat, a jemu se tady asi líbí víc, je tu spokojenej, zelenáč jeden. Ale když já vstoupím do dveří, usměješ se, jako kdybych byl tvůj nejmilejší člověk na světě.“

„Jsi jedním z nich.“

„To mě štve, víš.“

„Jo.“ Vzdychla. „Promiň.“

„Ale proč? Neodpověděla jsi mi.“

Edward se zase díval stranou, jako kdyby se koukal z okna. Z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

„Připadá mi to… kompletní, když jsi tady, Jacobe. Jako by celá moje rodina byla pohromadě. Tím to asi bude – nikdy jsem neměla velkou rodinu, až teď. Je to hezké.“ Na zlomek vteřiny se usmála. „Ale prostě to není celé, dokud tu nejsi ty.“

„Nikdy nebudu patřit do tvý rodiny, Bello.“

Mohl jsem. Dobře bych tam zapadl. Ale to byla jenom vzdálená budoucnost, která umřela dávno předtím, než měla šanci žít.

„Vždycky jsi byl součástí mé rodiny,“ nesouhlasila.

Zuby mi zaskřípaly. „To je pitomá odpověď.“

„A jaká by se ti líbila?“

„Co třeba ‚Jacobe, těší mě dívat se na tvoje utrpení.‘“

Ucítil jsem, jak sebou trhla.

„To bys rád slyšel?“ zašeptala.

„Aspoň by to bylo jednodušší. Mohl bych se s tím spokojit. Dokázal bych se s tím smířit.“

Pak jsem se jí podíval znovu do obličeje, který byl tak blízko mému. Měla zavřené oči a mračila se. „Sešli jsme z cesty, Jaku. Ztratili rovnováhu. Ty máš být součástí mého života – já to tak cítím a ty taky.“ Odmlčela se na chviličku, aniž by otevřela oči – jako kdyby čekala, že to budu popírat. Když jsem nic neříkal, pokračovala. „Ale ne takhle. Udělali jsme něco špatně. Ne. To já. Udělala jsem něco špatně, a proto jsme sešli z cesty…“

Její hlas se odmlčel a zamračená tvář se uvolnila, až zbylo jenom drobné našpulení rtů. Čekal jsem, že ještě přisype trochu soli do ran, ale najednou se jí z hrdla ozvalo tiché zachrupnutí.

„Je vyčerpaná,“ zašeptal Edward. „Byl to dlouhý den. Těžký den. Myslím, že by šla spát dřív, ale čekala na tebe.“

Nepodíval jsem se na něj.

„Seth říkal, že jí to zlomilo další žebro.“

„Ano. Hůř se jí tak dýchá.“

„Super.“

„Dej mi vědět, až bude zase horká.“

„Jo.“

Stále měla husí kůži na té paži, která se nedotýkala mé. Než jsem stihl zvednout hlavu, abych se poohlédl po nějaké dece, Edward popadl jednu přehozenou přes opěradlo pohovky a hodil ji tak, že se přes ni prostřela.

Tu a tam to jeho čtení myšlenek šetřilo čas. Například, možná nebudu muset dělat takový cirkus, až si budu chtít vylít zlost, co to provádějí Charliemu. Nebudu muset tolik vyvádět. Edward prostě přesně uslyší, jak rozzuřený –

„Ano,“ souhlasil. „Není to dobrý nápad.“

„Tak proč?“ Proč Bella vykládá svému otci, že se uzdravuje, když mu tím připravuje ještě větší zoufalství?

„Nedokáže snášet jeho úzkost.“

„Takže je lepší –“

„Ne. Není to lepší. Ale já jí teď nehodlám vnucovat nic, z čeho by byla nešťastná. Ať se stane cokoli, takhle se cítí lépe. S tím ostatním se vypořádám později.“

To se mi nezdálo správné. Bella přece nemůže jen tak odložit Charlieho bolest na nějaké pozdější datum, přesunout ji na někoho jiného, kdo mu pomůže se s ní potýkat. Na to nemá právo, ani jestli umírá. Tohle nebyla ona. Jak jsem znal Bellu, musela mít nějaký jiný plán.

„Je si velmi jistá, že bude žít,“ řekl Edward.

„Ale ne jako člověk,“ protestoval jsem.

„Ne, ne jako člověk. Ale přesto doufá, že Charlieho zase jednou uvidí.“

No, je to čím dál tím lepší.

„Uvidí. Charlieho.“ Konečně jsem se na něj podíval, oči vyvalené. „Potom. Uvidí Charlieho, až bude celá jiskřivě bílá s jasně rudejma očima. Nejsem pijavice, takže mi možná něco uniká, ale Charlie se mi zdá jako poněkud zvláštní volba na první jídlo.“

Edward si vzdychl. „Ona ví, že se k němu nebude moct přiblížit alespoň rok. Myslí si, že dokáže hrát o čas. Poví Charliemu, že musí odjet do speciální nemocnice na druhé straně zeměkoule. Bude s ním v kontaktu po telefonu…“

„To je šílený.“

„Ano.“

„Charlie není hloupej. I když ho nezabije, on si všimne rozdílu v tom, jak vypadá.“

„Na to ona tak trochu sází.“

Pořád jsem zíral a čekal, až mi to vysvětlí.

„Ona nebude stárnout, samozřejmě, takže tím má definitivně vymezený časový limit, i kdyby jí Charlie nakrásně zbaštil vysvětlení, které si pro něj vymyslí.“ Slabě se pousmál. „Vzpomínáš, jak ses jí snažil povědět o své transformaci? Jak jsi ji nechal hádat?“

Moje volná ruka se zaťala v pěst. „Ona ti o tom vyprávěla?“

„Ano. Vysvětlovala mi na tom svou… představu. Chápeš, ona Charliemu nesmí povědět pravdu – to by pro něj bylo velmi nebezpečné. Ale Charlie je chytrý, praktický chlap. A podle ní si prostě sám udělá na celou věc vlastní názor. Je přesvědčená, že si to vyloží špatně.“ Edward se ušklíbl. „Koneckonců, nedá se o nás říct, že bychom vyhovovali obecné představě o upírech. Takže Charlie dojde k mylnému závěru, jako ona, když jsme se poznali, a všichni budeme spokojení. Ona si myslí, že se s ním bude moct vídat… čas od času.“

„To je šílený,“ zopakoval jsem.

„Ano,“ souhlasil znovu.

Bylo to od něj slabošské, dovolit jí, aby si takhle prosadila svou, jen aby jí udělal radost. To nedopadne dobře.

Což mě přivedlo na myšlenku, že sám asi nečeká, že to Bella přežije, a tudíž svůj bláznivý plán nebude moct vyzkoušet. A tak jí ustupuje, aby byla šťastná o chvilku déle.

Asi tak o čtyři dny.

„Vyrovnám se se vším, co přijde,“ zašeptal a sklopil hlavu, takže jsem neviděl jeho tvář ani v odrazu ve skle. „Ale teď jí nebudu působit bolest.“

„Čtyři dny?“ zeptal jsem se.

Nevzhlédl. „Přibližně.“

„A co pak?“

„Jak to přesně myslíš?“

Myslel jsem na to, co řekla Bella. Na tu věc, která je pěkně pevně zabalená v něčem silném, odolném jak upíří kůže. Jak to tedy bude? Jak se to dostane ven?

„Z toho mála informací, které jsme získali při našem průzkumu, vyplývá, že to stvoření používá k úniku z dělohy vlastní zuby,“ zašeptal.

Spolkl jsem hořkou slinu.

„Děláte průzkum?“ zeptal jsem se slabě.

„To proto tady nevidíš Jaspera a Emmetta. I Carlisle se tomu právě věnuje. Snaží se rozluštit starodávné příběhy a mýty, projít materiály, které tu máme k dispozici, a najít cokoli, co by nám mohlo pomoct odhadnout, jak se ten tvor bude chovat.“

Příběhy? Jestli existují mýty, pak…

„Pak to není první věc svého druhu na světě?“ předešel Edward mou otázku. „Možná. Všechno je to velmi útržkovité, jen v náznacích. Mýty mohou být snadno pouhým výplodem strachu a představivosti. Ovšem…“ – zaváhal – „vaše mýty jsou pravdivé, viď? Možná, že tyhle taky. Zdá se, že pocházejí ze stejného místa, jsou propojené…“

„Jak jste zjistili…?“

„V Jižní Americe jsme potkali jednu ženu. Byla vychovaná v tradicích svého lidu. Slýchala varování před takovými tvory, staré příběhy, které se předávaly z generace na generaci.“

„Jak zněly ty varování?“ zašeptal jsem.

„Že se ten tvor musí okamžitě zabít. Než stihne nabrat příliš velkou sílu.“

Přesně, jak si myslel Sam. Měl pravdu?

„Samozřejmě, jejich legendy říkají to samé i o nás. Že musíme být zničeni. Že jsme vrahové bez duše.“

Napřed dítě, potom otce.

Edward se tvrdě zachechtal.

„Co říkaly jejich příběhy o… matkách?“

Bolest mu ztrhala obličej, až jsem se polekal, a rázem jsem pochopil, že mi neodpoví. Pochyboval jsem, že by ze sebe vypravil slovo.

Byla to Rosalie – která od chvíle, kdy Bella usnula, seděla mlčky a bez pohnutí, takže jsem na ni skoro zapomněl –, kdo mi odpověděl.

Vydala ze sebe pohrdlivý hrdelní zvuk. „Samozřejmě žádná nepřežila,“ řekla. Žádná nepřežila, a to řekne jen tak, jako by jí to bylo fuk. „Ono rodit ve špinavé bažině, s medicinmanem, který ti po obličeji maže lenochodí plivance, aby z tebe vyhnal zlé duchy, není zrovna nejbezpečnější metoda. I normální porody v tehdejších dobách dopadaly dobře jen v polovině případů. Nikdo z nich neměl to, co má tohle dítě – pečovatele, kteří mají představu o tom, co potřebuje, a kteří se snaží jeho nároky uspokojit. Lékaře s naprosto jedinečnou znalostí upíří podstaty. Plán, jak to dítě porodit co možná nejbezpečněji. Jed, který napraví všechno, co se nepovede. Miminko bude v pořádku. A ty druhé matky by to asi taky přežily, kdyby takové zázemí měly – jestli ovšem vůbec kdy existovaly. O čemž nejsem moc přesvědčená.“ Pohrdlivě zafuněla.

Dítě, dítě. Jako kdyby to bylo to jediné, na čem záleží. Bellin život pro ni byl podružný detail – na který snadno zapomene.

Edwardův obličej zbělel jako sníh. Křečovitě sevřel prsty jako pařáty. Rosalie, naprosto sobecká a lhostejná, se otočila na židli, aby k němu byla zády. Naklonil se dopředu a nakrčil se.

Nech ji mně, navrhl jsem.

Zastavil se a zvedl jedno obočí.

Tiše jsem zvedl psí misku z podlahy. Pak jsem ji rychlým silným pohybem zápěstí hodil blondýně do zátylku tak tvrdě, až se – s ohlušujícím beng – zploštila, odrazila se přes celou místnost a urazila hlavici sloupku na spodní straně schodiště.

Bella sebou škubla, ale nevzbudila se.

„Pitomá blondýno,“ zašeptal jsem.

Rosalie pomalu otočila hlavu a oči jí žhnuly.

„Tys mi zapatlal vlasy jídlem!“

To stačilo.

Odboural jsem se. Odtáhl jsem se od Belly, abych ji neroztřásl, a smál jsem se tak divoce, až se mi po tvářích koulely slzy. Zpoza gauče jsem slyšel, jak se ke mně přidal Alicin zvonivý smích.

Divil jsem se, proč Rosalie nevyskočila. Tak trochu jsem to očekával. Ale pak jsem si uvědomil, že můj smích probudil Bellu, ačkoli zaspala ten skutečný rámus.

„Co je tu k smíchu?“ zamumlala.

„Zapatlal jsem jí vlasy jídlem,“ odpověděl jsem a zase jsem se rozřehtal.

„Tohle ti nezapomenu, pse,“ zasyčela Rosalie.

„Není těžký vymazat blondýně paměť,“ kontroval jsem. „Stačí jí fouknout do ucha.“

„Najdi si nějaké nové vtipy,“ odsekla.

„No tak, Jaku. Nech Rose na po –“ Bella se odmlčela uprostřed věty a ostře vtáhla vzduch. V té samé vteřině už se Edward nakláněl přese mě a strhl deku, aby nepřekážela. Bella se svíjela v křeči, záda ohnutá jako luk.

„Jenom se,“ lapala po vzduchu, „protahuje.“

Rty měla bílé a zuby pevně sevřené, jak se snažila zadržet výkřik.

Edward jí vzal obličej do dlaní.

„Carlisle?“ zavolal napjatým, tichým hlasem.

„Tady jsem,“ ozval se doktor. Neslyšel jsem ho vejít.

„Už je to dobré,“ hlesla Bella, ale stále oddychovala ztěžka a mělce. „Myslím, že to přešlo. Chudáček malý nemá dost místa, to je všechno. Už je tak velký.“

To se vážně nedalo snést, jak něžně mluvila o zrůdě, která ji trhala vedví. Zvláště v kontrastu s Rosaliinou bezcitností. Div jsem nedostal chuť hodit něčím taky po Belle.

Nepochopila mou náladu. „Víš, připomíná mi tebe, Jaku,“ řekla láskyplným tónem, ještě celá zadýchaná.

„Nesrovnávej mě s tou věcí,“ ucedil jsem skrz zuby.

„Myslela jsem tvůj růstový spurt,“ hlesla dotčeně a tvářila se uraženě. Dobře jí tak. „Rostl jsi jako z vody. Sledovala jsem, jak jsi hodinu od hodiny větší. On je na tom podobně. Roste tak rychle.“

Kousl jsem se do jazyka – abych neřekl, co jsem chtěl – tak silně, že jsem v puse ucítil krev. Samozřejmě, zahojí se to, než stihnu polknout. To by Bella potřebovala. Mít moji sílu, schopnost rychle se zahojit…

Nadechla se lehčeji a její křeč povolila. Pomalu a unaveně se položila.

„Hmm,“ zamručel Carlisle. Vzhlédl jsem a viděl, že se na mě dívá.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Edward naklonil hlavu ke straně, jak přemýšlel nad tím, co se Carlisleovi honilo hlavou.

„Víš, jak jsem uvažoval o genetické výbavě plodu, Jacobe. O jeho chromozomech.“

„A co s tím?“

„No, když vezmeme v úvahu vaše podobné rysy –“

„Podobný rysy?“ zavrčel jsem, ten plurál se mi nelíbil.

„Zrychlený růst a skutečnost, že Alice ani jednoho z vás nemůže vidět.“

Cítil jsem, jak mi obličej ztuhl. Na to druhé jsem zapomněl.

„No, napadlo mě, jestli to neznamená, že máme odpověď. Jestli jsou ty podobné rysy zapsané v genech.“

„Dvacet čtyři párů,“ zašeptal Edward sotva slyšitelně.

„To nevíš.“

„Ne. Ale je zajímavé o tom spekulovat,“ řekl Carlisle chlácholivým hlasem.

„Jo. Přímo fascinující.“

Bella zase začala zlehka pochrupovat, čímž hezky podtrhla můj sarkasmus.

Pak se do toho dali a rychle rozvedli konverzaci o genetice k bodu, kde jediná slova, kterým jsem rozuměl, byly předložky a spojky. A moje vlastní jméno, samozřejmě. Alice se k nim přidala a občas něco poznamenala svým čiřikavým ptačím hláskem.

Ačkoli mluvili o mně, nesnažil jsem se zjistit, k jakým závěrům se doberou. Přemýšlel jsem nad jinými věcmi, které jsem si potřeboval dát dohromady.

Zaprvé, Bella řekla, že ten tvor je chráněný něčím podobně silným, jako je upíří kůže, něčím, co ultrazvuk nepronikne a jehly neprorazí. Zadruhé, Rosalie prohlásila, že mají plán, jak tu potvoru bezpečně porodit. Zatřetí, Edward povídal, že – podle těch mýtů – při porodu si podobná monstra jako tohle cestu ven z vlastní matky prokoušou.

Otřásl jsem se.

Celé to dávalo zvrácený smysl, protože, začtvrté, upíří kůži jen tak něco neprorazí. Podle mýtů na to zuby té příšery byly dost ostré. I moje zuby byly dost ostré.

A upíří zuby jsou taky dost ostré.

Bylo těžké nedojít k zjevnému závěru, a moc mě mrzelo, že jsem to pochopil. Protože jsem náhle měl zcela jasnou představu, jakým způsobem se ho Rosalie chystá „bezpečně“ dostat ven.

16. POPLACH Z PŘEMÍRY INFORMACÍ

Vstal jsem brzy, dlouho před východem slunce. Měl jsem za sebou jen krátký nepohodlný spánek, jak jsem seděl opřený o bok pohovky. Edward mě probudil, když Bellin obličej zčervenal, a zaujal mé místo, aby ji trochu zchladil. Protáhl jsem se a usoudil, že jsem dost odpočatý a můžu se zase pustit do práce.

„Díky,“ řekl Edward tiše, když viděl moje plány. „Jestli bude cesta volná, půjdou dneska.“

„Dám ti vědět.“

Byl to příjemný pocit, být zase ve své zvířecí podobě. Byl jsem od toho dlouhého sezení celý ztuhlý. Protáhl jsem krok, abych nedostal křeč.

Dobrýtro, Jacobe, pozdravila mě Leah.

Dobře, že jsi vzhůru. Jak dlouho Seth spí?

Ještě nespím, pomyslel si Seth ospale. Ale už skoro. Co potřebuješ?

Myslíš, že máš dost sil ještě na další hodinu?

Jasně. Bez problémů. Seth okamžitě vstal a protřepal si kožich.

Poběžíme hluboko, řekl jsem Lee. Sethe, ty obíhej perimetr.

Jasan. Seth přešel do lehkého klusu.

Další upíří pochůzka, zabručela Leah.

Máš s tím problém?

Samozřejmě že ne. K smrti ráda ty miloučký pijavičky rozmazluju.

Dobře. Uvidíme, jak rychle dovedeme utíkat.

Fajn, do toho rozhodně jdu!

Leah byla daleko na západním okraji perimetru. Než by běžela napříč kolem domu Cullenových, radši jako vítr uháněla po obvodu, aby mě co nejdřív dohonila. Já jsem vyrazil z východu, ale věděl jsem, že i když mám náskok, Leah mě brzy předběhne, jestli i jen na vteřinu zvolním.

Nos k zemi, Leo. Tohle není závod, to je poznávací mise.

Zvládnu obojí a stejně ti nakopu zadek.

To jsem jí musel přiznat. Já vím.

Zasmála se.

Běželi jsme klikatou pěšinou vinoucí se horami na východě. Dobře jsme to tady znali. Běhali jsme tou cestou, když upíři před rokem odešli, a začlenili jsme ji do hlídkové trasy, abychom lépe ochránili zdejší lidi. Když se pak Cullenovi vrátili, stáhli jsme se zpátky k hranicím. Podle smlouvy bylo tohle jejich území. Ale ten fakt teď pro Sama asi nebude nic znamenat.

Pro něj je smlouva mrtvá. Otázka dne zněla, kam až zajde v uplatňování své síly. Bude pytlačit na území Cullenových a pronásledovat je jednotlivě, nebo ne? Mluvil Jared pravdu, nebo využíval toho, že se navzájem neslyšíme?

Dostávali jsme se hlouběji a hlouběji do hor, aniž bychom našli sebemenší stopu po smečce. Slábnoucí stopy upírů byly všude, ale ty pachy mi teď byly povědomé. Dýchal jsem je celý den.

Na jedné konkrétní trase jsem našel silnou, možná dost čerstvou koncentraci stop – kromě Edwarda sem přišli všichni. Museli mít důvod se tady scházet, na který ovšem zapomněli, když Edward přivezl domů svou umírající těhotnou ženu. Zaskřípal jsem zuby. Ať to bylo cokoli, se mnou to nemá nic společného.

Leah ještě neproběhla kolem mě, i když touhle dobou už měla. Věnoval jsem víc pozornosti každému novému pachu, a na závod v běhu jsem zapomněl. Držela se po mém pravém boku, utíkala se mnou, ale taky nezávodila.

Tady už jsme dost daleko, poznamenala.

Jo. Kdyby Sam lovil zbloudilce, už bychom teď museli narazit na jeho stopu.

Bylo by od něj mnohem rozumnější, kdyby se zabarikádoval v La Push, pomyslela si Leah. Ví, že díky nám teď mají pijavice k dispozici troje oči a nohy navíc. Nedokázal by je překvapit.

Tohle bylo jenom předběžný opatření, vážně.

Přece nechceme, aby naši vzácní paraziti podstupovali zbytečný riziko.

To opravdu nechceme, souhlasil jsem a ignoroval její sarkasmus.

Tolik ses změnil, Jacobe. Obrátil jsi o 180 stupňů.

Ty taky nejsi zrovna ta samá Leah, kterou jsem vždycky znal a miloval.

To je pravda. Jsem teď míň otravná než Paul?

Kupodivu… ano.

Ach, sladký úspěch.

Gratuluju.

Pak jsme cválali mlčky. Byl asi čas se otočit, ale nikomu z nás se nechtělo. Bylo to pěkné, takhle běžet. Už jsme moc dlouho sledovali jen ten svůj malý hlídkový okruh. Byl to hezký pocit zase si protáhnout svaly a vydat se drsným, nerovným terénem. Neměli jsme nijak moc naspěch, tak mě napadlo, že bychom si cestou zpátky mohli zalovit. Leah byla pořádně hladová.

Mňam mňam, pomyslela si kysele.

To jsou jen tvoje zbytečný zábrany, řekl jsem jí. Takhle se prostě vlci krmí. Je to přirozený. Chutná to dobře. Kdybys o tom nepřemýšlela z lidský perspektivy –

Nech si ty kecy, Jacobe. Budu lovit. Nemusí se mi to líbit.

Jasně, jasně, souhlasil jsem honem. Jestli si chce věci takhle ztěžovat, je to její problém, mně do toho nic není.

Dalších pár minut mlčela; začal jsem pomýšlet na návrat.

Díky, řekla mi Leah náhle úplně jiným tónem.

Zač?

Za to, žes mě nechal bejt. Žes mi dovolil zůstat. Byl jsi vlídnější, než jsem měla právo očekávat, Jacobe.

No, to je v pohodě. Myslím to vážně. Nevadí mi, že tu jsi, i když jsem tomu napřed nevěřil.

Odfrkla, ale byl to hravý zvuk. To je ale vroucí chvála!

Tak ať ti nestoupne do hlavy.

Dobře – když ovšem tobě nestoupne do hlavy, co jsem ti řekla já. Na vteřinku se odmlčela. Myslím, že jsi dobrej alfa. Ne stejným způsobem jako Sam, ale svým vlastním. Stojí za to tě následovat, Jacobe.

V duchu jsem překvapením oněměl. Chviličku mi trvalo, než jsem se dostatečně vzpamatoval, abych se zmohl na odpověď.

No, díky. Budu ovšem mít co dělat, abych se z takový pocty nenafoukl jako balon. Čím jsem si to zasloužil?

Neodpověděla okamžitě, a tak jsem sledoval němý směr jejích myšlenek. Myslela na budoucnost – na to, co jsem včera ráno řekl Jaredovi. O tom, jak čas brzy vyprší, a jak se pak vrátím zase do lesa. Myslela na to, jak jsem slíbil, že se ona se Sethem vrátí do smečky, až budou Cullenovi pryč…

Chci zůstat s tebou, řekla mi.

Šok mi projel nohama a sevřel mi klouby. Proletěla kolem mě a pak dupla na brzdy. Pomalu kráčela zpátky k místu, kde jsem stál jako přikovaný.

Nebudu na obtíž, přísahám. Nebudu chodit všude za tebou. Můžeš si jít, kam budeš chtít, a já půjdu, kam budu chtít já. Jenom mě budeš muset snášet, když budeme oba vlci. Přešlapovala přede mnou a nervózně mávala šedým ocasem. A protože mám v plánu vypadnout, jakmile se mi to podaří… snad to nebude moc často.

Nevěděl jsem, co na to říct.

Když teď patřím do tvý smečky, jsem spokojenější, než jsem byla posledních několik let.

Já chci taky zůstat, pomyslel si Seth tiše. Nevšiml jsem si, že nás poslouchá, protože obíhal perimetr. Líbí se mi v týhle smečce.

Tak hele! Sethe, tohle už moc dlouho smečka nebude. Snažil jsem se dát si myšlenky dohromady, abych ho přesvědčil. Teď máme úkol, ale až… až to bude skončený, já prostě budu žít dál jako vlk. Sethe, ty potřebuješ nějakej cíl, úkol. Jsi hodnej kluk. Jsi takovej ten typ člověka, co si vždycky najde nějakou křížovou výpravu. A nepadá v úvahu, že bys teď odešel z La Push. Vychodíš střední školu a něco podnikneš se životem. Budeš se starat o Sue. Moje plány nesmějí zhatit tvou budoucnost.

Ale –

Jacob má pravdu, přizvukovala mi Leah.

Ty se mnou souhlasíš?

Samozřejmě. Ale na mě nic z toho neplatí. Já už jsem beztak chtěla odejít. Seženu si práci někde daleko od La Push. Možná se zapíšu na přednášky na komunitní škole. Přihlásím se na jógu a meditaci, abych zapracovala na svým temperamentu… A zůstanu součástí týhle smečky, abych nepřišla o svou duševní rovnováhu. Jacobe – ty chápeš, že to zní rozumně, že jo? Nebudu tě otravovat, ty nebudeš otravovat mě, všichni budeme spokojený.

Otočil jsem se zpátky a začal pomalu klusat k západu.

Tohle je na mě trochu moc, Leo. Nech mě, ať si to promyslím, jo?

Jasně. Dej si na čas.

Běh nazpátek nám zabral víc času. Už nebylo nutné tak uhánět. Jen jsem se musel soustředit, abych nenarazil hlavou do stromu. Seth v mé hlavě trochu brblal, ale dařilo se mi ho ignorovat. Dobře věděl, že mám pravdu. Že svou mámu neopustí. Vrátí se do La Push a bude chránit svůj kmen, jak je jeho povinností.

Ale nepočítal jsem, že se Leah zachová stejně. To mě šokovalo.

Že bychom měli smečku jen ve dvou? Bez ohledu na fyzickou vzdálenost jsem si nedovedl představit… intimnost takové situace. Přemítal jsem, jestli si to opravdu promyslela, nebo jestli je za tím jen její zoufalá snaha zůstat volná.

Leah mlčela a čekala, až tu představu v sobě zpracuju. Jako kdyby se snažila mi dokázat, jak snadné to bude, až budeme jenom my dva.

Zrovna když slunce vycházelo a trochu rozjasnilo mraky za námi, narazili jsme na stádo jelenců ušatých. Leah si v duchu povzdechla, ale nezaváhala. Její výpad byl čistý a účinný – dokonce půvabný. Skolila toho největšího samce, ještě než vylekané zvíře plně pochopilo, v jakém se ocitlo nebezpečí. Nedal jsem se zahanbit, povalil jsem druhého největšího a rychle mu prokousl krk, aby necítil zbytečnou bolest. Cítil jsem Leino znechucení, které se svářilo s jejím hladem, a snažil jsem se jí to usnadnit tím, že jsem do své mysli pustil svou vlčí podstatu a dovolil jí mě opanovat. Žil jsem jako stoprocentní vlk dost dlouho na to, abych věděl, jak být úplně zvířetem, vidět jako zvíře a myslet jako zvíře. Nechal jsem se ovládnout praktickými instinkty a dal jsem jí to taky pocítit. Chviličku váhala, ale pak, váhavě, jako by natáhla svou mysl a snažila se vidět mýma očima. Byl to velmi zvláštní pocit – naše mysli propojené těsněji než kdy dřív, protože jsme se oba snažili myslet společně.

Zvláštní, ale pomohlo jí to. Její zuby prokously kožich a kůži ramene kořisti a odtrhly tlustý plát kouřícího masa. Neucukla, jak chtěly její lidské myšlenky, ale nechala své vlčí já instinktivně reagovat. Bylo to takové otupující, bezmyšlenkovité. Umožnilo jí to v klidu se najíst.

Pro mě bylo snadné zachovat se stejně. A byl jsem rád, že jsem to nezapomněl. Brzy to bude zase můj život.

Bude Leah součástí toho života? Před týdnem by mi ta představa připadala více než děsivá. Nebyl bych schopný to snést. Ale teď jsem ji znal líp. A když se jí ulevilo od soustavné bolesti, už nebyla tím samým vlkem. Ani tou samou holkou.

Jedli jsme spolu, dokud jsme nebyli oba sytí.

Díky, řekla mi později, když si utírala čumák a tlapy o mokrou trávu. Já jsem se neobtěžoval; právě začalo mžít a cestou zpátky navíc musíme přeplavat řeku. Umyju se dostatečně. Nebylo to tak špatný, myslet tím tvým způsobem.

Rádo se stalo.

Seth sotva pletl nohama, když jsme dorazili k perimetru. Řekl jsem mu, aby se trochu vyspal; převezmeme s Leou hlídku. O pár vteřin později Sethova mysl vyhasla do nevědomí.

Máš namířeno zpátky k pijavicím? zeptala se Leah.

Možná.

Je pro tebe těžký tam bejt, ale ještě těžší je držet se zpátky. Ten pocit znám.

Víš, Leo, možná by sis svou budoucnost měla líp promyslet, rozhodnout se, co opravdu chceš dělat. Moje hlava nebude to nejšťastnější místo na světě. A ty budeš muset trpět se mnou.

Přemýšlela, jak mi odpoví. Páni, tohle ti asi bude znít hrozně. Ale abych byla upřímná, radši se budu potýkat s tvou bolestí, než abych čelila tý svojí.

To je jasný.

Já vím, že to bude pro tebe zlý, Jacobe. Já to chápu – možná líp, než si myslíš. Nemám ji ráda, ale… ona je tvůj Sam. Je všechno, co chceš, a co nikdy nemůžeš mít.

Na to jsem nedokázal odpovědět.

Vím, že pro tebe je to ještě horší. Sam je aspoň šťastnej. Aspoň je naživu a v pořádku. Miluju ho natolik, abych mu to přála. Chci, aby měl to, co je pro něj nejlepší. Vzdychla. Jenom nechci bejt nablízku a koukat na to.

Musíme se o tomhle bavit?

Myslím, že ano. Záleží mi na tom, abys věděl, že ti to nebudu ztěžovat. Sakra, možná ti dokonce pomůžu. Nebejvala jsem vždycky ta nesoucitná dračice, za jakou mě máš. Bejvala jsem docela milá, víš.

Tak daleko moje paměť nesahá.

Oba jsme se zasmáli.

Je mi to líto, Jacobe. Je mi líto, že cítíš bolest. Je mi líto, že se to zhoršuje, místo aby se to zlepšovalo.

Díky, Leo.

Vybavila si, jak se to zhoršuje, na mysli jí vytanuly ty chmurné vzpomínky z mé hlavy, zatímco já jsem se snažil ji vypnout, ale moc se mi to nevedlo. Dovedla se na to podívat s jistým odstupem, z jisté perspektivy, a já jsem musel uznat, že mi to pomáhá. Najednou jsem si uměl představit, že za pár let se na to možná budu schopen dívat taky tak.

Viděla i tu legrační stránku, každodenní drobnosti, které mi na kontaktu s upíry vadily. Bavilo ji moje handrkování s Rosalií, smála se pro sebe a dokonce ji napadlo pár vtipů o blondýnách, které bych mohl použít. Ale pak její myšlenky zvážněly, zadívala se Rosalii do tváře způsobem, který mě mátl.

Víš, co je šílený? zeptala se.

No, zrovna teď je šílený skoro všechno. Ale co máš na mysli?

Ta blonďatá upírka, kterou tak nesnášíš – já naprosto chápu její perspektivu.

Napřed mě napadlo, že vtipkuje, a přišlo mi to velice nevkusné. A když mi pak došlo, že to myslí vážně, projela mnou taková zuřivost, že jsem ji jen těžko potlačoval. Ještě že jsme se na hlídku rozběhli každý jinam. Kdyby byla na dosah, neubránil bych se…

Zadrž! Nech mě to vysvětlit!

Nechci to slyšet. Nejsem tady.

Počkej! Počkej! prosila, zatímco já jsem se snažil natolik uklidnit, abych se dokázal proměnit. No tak, Jaku!

Leo, tohle vážně není nejlepší způsob, jak mě přesvědčit, abych s tebou chtěl v budoucnu trávit víc času.

Ježkovy zraky! Chováš se jak malej. Ani nevíš, o čem mluvím.

Tak o čem teda mluvíš?

A najednou to byla ta bolestí zatvrzelá Leah z dřívějška. Mluvím o tom, jaký to je bejt po genetický stránce slepá ulička, Jacobe.

Zlomyslný nádech jejích slov mě vytočil. Netušil jsem, že se můj hněv dá ještě vystupňovat.

Já nerozumím.

Rozuměl bys, kdybys nebyl stejnej jako ty ostatní. Kdyby ses neschovával před mejma „ženskejma starostma“ – dodala těm slovům tvrdý, sarkastický podtón – jako všichni hloupí chlapi, dovedl bys pochopit, co to všechno doopravdy znamená.

Aha.

No a co, tak se nám nechce přemýšlet o těch jejích problémech. A komu by se chtělo? Samozřejmě jsem si pamatoval paniku, která se jí zmocňovala v prvním měsíci poté, co se přidala ke smečce – a vzpomněl jsem si, jak jsem před tím utíkal jako všichni ostatní. Ona totiž nemohla otěhotnět – tedy pokud vyloučíme neposkvrněné početí nebo nějakou jinou takovou šílenost. Od rozchodu se Samem nikoho neměla. A pak, jak se týdny vlekly a její samota se prohlubovala, uvědomila si, že její tělo přestalo fungovat podle normálního řádu. Ta hrůza – co z ní teď je? Změnilo se její tělo, protože se stala vlkodlakem? Nebo se stala vlkodlakem, protože s jejím tělem to nebylo v pořádku? Byla jedinou vlkodlačí ženou v historii, první od počátku světa. Mohla za to skutečnost, že jako žena nebyla normální?

Žádný z nás nechtěl tuhle její poruchu řešit. Je jasné, že do tohohle problému jsme se nedokázali vcítit.

Znáš Samův názor na to, proč se otiskujeme, pomyslela si, teď už klidnější.

Jasně. Abychom zplodili další generaci.

Správně. Abychom přivedli na svět hromadu novejch vlkodláčat. Zajistili přežití rodu, předání genetický informace. Jsi přitahován k osobě, která ti nabízí nejlepší šanci předat vlčí gen.

Čekal jsem, až mi poví, kam tím míří.

Kdybych v tom ohledu byla co k čemu, Sam by cítil přitažlivost ke mně.

Její bolest byla taková, že jsem pod ní klopýtl.

Ale já nejsem. Něco je se mnou špatně. Zjevně nemám schopnost předávat vlčí gen, navzdory svý pokrevní urozenosti. Takže se ze mě stala zrůda – vlčice –, která se k ničemu nehodí. Jsem geneticky slepá ulička, a oba to víme.

Nevíme, hádal jsem se s ní. To je jenom Samova teorie. Otiskování se děje, ale nevím, jakej má smysl. Billy si myslí, že je v tom něco jinýho.

Já vím, já vím. Myslí si, že se otiskuješ, abys plodil silnější vlky. Protože vy se Samem jste takoví obři – větší než naši otcové. Ale ať tak či tak, já přesto nejsem kandidát. Já… já mám menopauzu. Je mi dvacet a jsem v přechodu.

Br. Tak moc jsem se chtěl z toho rozhovoru vykroutit. To nevíš, Leo. Možná je to celý způsobený jenom tím, že jako vlci nestárneme, neměníme se. Až přestaneš bejt vlkem a začneš zase stárnout, jsem si jistej, že věci se… ehm… vrátí k normálu.

Tím se můžu utěšovat – až na to, že se do mě nikdo nechce otisknout, navzdory mýmu vznešenýmu původu. Víš, dodala zamyšleně, kdybys tu nebyl, největší nárok na pozici alfy by měl asi Seth – aspoň podle krve. Ale že mám nárok já, to by nikoho ani nenapadlo…

Vážně se chceš otisknout, nebo chceš, aby se někdo otiskl do tebe, nebo tak? zeptal jsem se. Co je na tom špatnýho, jít ven a zamilovat se jako normální člověk, Leo? Otištění je jenom další způsob, jak přijít o možnost volby.

Sam, Jared, Paul, Quil… nezdá se, že by jim to vadilo.

Ani jeden z nich nemá vlastní rozum.

Ty se nechceš otisknout?

Sakra, ne!

To jenom proto, že už jsi zamilovanej do ní. To by pominulo, víš, kdyby ses otiskl. Nemusel by ses už kvůli ní trápit.

Chceš zapomenout na to, co cítíš k Samovi?

Na okamžik uvažovala. Myslím, že chci.

Vzdychl jsem. Byla rozumnější než já.

Ale zpátky k mýmu původnímu tématu, Jacobe. Chápu, proč je tvoje blonďatá upírka tak chladná – v přeneseným slova smyslu. Je soustředěná. Pošilhává po hlavní ceně, že jo? Protože vždycky nejvíc chceš to, co nikdy, nikdy nemůžeš mít.

Ty by ses chovala jako Rosalie? Zabila bys někoho – protože to ona dělá, stará se, aby se nikdo nevměšoval do Bellina umírání – udělala bys to, abys měla dítě? Odkdy máš mateřský pudy?

Jenom chci možnosti, který nemám, Jacobe. Možná, že kdyby se mnou bylo všechno v pořádku, ani by mě to nenapadlo.

Zabíjela bys kvůli tomu? zeptal jsem se, nechtěl jsem, aby se vykroutila z mé otázky.

O to se ona nesnaží. Spíš jako by žila tak nějak zástupně, jako kdyby mohla bejt těhotná místo Belly. A… kdyby Bella požádala mě, abych jí s tím pomohla… Odmlčela se a uvažovala. I když o ní nemám velký mínění, asi bych udělala to samý co ta pijavice.

Skrz zuby se mi prodralo tiché zavrčení.

Protože kdyby to bylo obráceně, chtěla bych, aby to Bella udělala pro mě. A Rosalie taky. Obě bychom to udělaly podle ní.

Fuj! Jsi stejně hanebná jako ty dvě!

To je právě to zvláštní na vědomí, že něco nemůžeš mít. Vzbuzuje to v tobě zoufalství.

A… to je můj limit. Dál už nemůžu. Tahle konverzace je u konce.

Fajn.

Nestačil mi její souhlas, že toho necháme. Chtěl jsem důraznější zakončení.

Byl jsem jenom asi míli od místa, kde jsem si nechal oblečení, takže jsem se proměnil v člověka a šel pěšky. Nemyslel jsem na ten rozhovor. Ne protože by nebylo o čem přemýšlet, ale protože jsem to nedokázal snést. Já to nechci vidět takhle – ale bylo těžší se tomu bránit, když mi Leah nasadila ty myšlenky a emoce přímo do hlavy.

Jo, nebudu s ní běhat, až tohle skončí. Ať se vrátí do La Push a tam se užírá. Jeden malý vůdcovský rozkaz, než nadobro odejdu, nikoho nezabije.

Bylo ještě brzy, když jsem došel k domu. Bella asi ještě spí. Usoudil jsem, že nakouknu dovnitř, podívám se, co se děje, dám jim zelenou k odchodu na lov a pak si najdu kousek měkké trávy a vyspím se jako člověk. Neproměním se zpátky, dokud Leah neusne.

Ale z domu bylo slyšet mumlání, takže Bella možná nespí. A pak se zase ozval zvuk nějakého přístroje nahoře – rentgen? Skvělé. Vypadalo to, že čtvrtý den odpočtu začíná velkolepě.

Alice mi otevřela, než jsem mohl vstoupit dovnitř.

Přikývla. „Čau, vlku.“

„Čau, prcku. Co se děje nahoře?“ Velká místnost byla prázdná – všechno mumlání se odehrávalo v patře.

Pokrčila špičatými ramínky. „Asi další zlomenina.“ Snažila se o nenucený tón. Ale v hloubce jejího pohledu jsem viděl plamínky. Nebyli jsme s Edwardem jediní, kteří ve svém utrpení hořeli na hranici. Taky Alice Bellu milovala.

„Další žebro?“ zeptal jsem se chraptivě.

„Ne. Tentokrát pánev.“

Zvláštní, jak mě to pokaždé zasáhlo, jako kdyby pro mě každá její nová útrapa byla překvapením. Kdy mě to přestane šokovat? Každá ta pohroma se při zpětném pohledu zdála naprosto samozřejmá.

Alice se mi dívala na ruce a viděla, jak se třesou.

Pak jsme zaslechli Rosaliin hlas nahoře.

„Vidíš, já jsem ti to říkala, že jsem neslyšela nic prasknout. Nech si vyšetřit uši, Edwarde.“

Nikdo neodpověděl.

Alice se ušklíbla. „Myslím, že Edward nakonec rozcupuje Rosalii na kousíčky. Překvapuje mě, že ona to nevidí. Nebo si možná myslí, že ho Emmett dokáže zastavit.“

„Tak já si Emmetta vezmu na starost,“ nabídl jsem se. „A ty můžeš pomoct Edwardovi s tím cupováním.“

Alice se pousmála.

Procesí už scházelo ze schodů – tentokrát Bellu nesl Edward. Svírala v obou rukách hrneček s krví a obličej měla bílý jako stěna. Viděl jsem, že ačkoli Edward vyvažuje každý drobný pohyb svého těla, aby s ní necukal, ona přesto trpí.

„Jaku,“ zašeptala a usmála se i přes bolest.

Díval jsem se na ni a mlčel.

Edward položil Bellu opatrně na pohovku a posadil se na zem u její hlavy. Podivil jsem se, proč ji nenechali nahoře, a pak jsem okamžitě usoudil, že to byl určitě Bellin nápad. Chtěla se chovat, jako by všechno bylo normální, aby si nepřipadala jako v nemocnici. A on jí vyhověl. Přirozeně.

Carlisle scházel pomalu dolů jako poslední, obličej zbrázděný obavami. Konečně jednou vypadal dost starý na doktora.

„Carlisle,“ řekl jsem. „Dostali jsme se až na půl cesty do Seattlu. Po smečce není ani stopy. Můžete jít.“

„Děkuju, Jacobe. To je dobré načasování. Moc to potřebujeme.“ Jeho černé oči střelily k hrnečku, který Bella tak pevně svírala.

„Upřímně, myslím, že můžete bezpečně vyrazit i víc než ve třech. Jsem přesvědčenej, že Sam se zaměří na La Push.“

Carlisle souhlasně přikývl. Překvapilo mě, jak ochotně přijal mou radu. „Když to říkáš. Půjdu já, Alice, Esmé a Jasper. Pak může Alice vzít Emmetta a Rosa –“

„Ani nápad,“ zasyčela Rosalie. „Emmett může jít s vámi hned.“

„Měla bys jít lovit,“ namítl Carlisle jemně.

Ale ji neobměkčil. „Já půjdu lovit, až půjde on,“ zavrčela a pohodila hlavou k Edwardovi. Pak si odhodila vlasy z čela.

Carlisle si vzdychl.

Jasper a Emmett byli vmžiku dole ze schodů a Alice se k nim přidala u skleněných zadních dveří. Za ní přispěchala i Esmé.

Carlisle mi položil ruku na paži. Ledový dotyk nebyl příjemný, ale neucukl jsem. Držel jsem, napůl překvapeně, napůl proto, abych neranil jeho city.

„Děkuju,“ řekl znovu a pak vyrazil ze dveří s ostatními čtyřmi. Sledoval jsem je pohledem, jak letí přes louku, a než jsem se stačil nadechnout, byli pryč. Jejich žízeň asi byla palčivější, než jsem si dokázal představit.

Chvilku nebylo nic slyšet. Cítil jsem, jak na mě někdo zlobně zírá, a věděl jsem, kdo to bude. Měl jsem v plánu odejít a dát si někde šlofíka, ale šance otrávit Rosalii ráno mi připadala příliš lákavá, abych jí odolal.

Tak jsem se svalil do křesla vedle toho, kde se uvelebila Rosalie, a vleže se natáhl tak, že jsem měl hlavu nachýlenou k Belle a levou nohu jsem strkal Rosalii málem pod nos.

„Fuj. Vyveďte někdo toho psa ven,“ zašeptala a ohrnula nos.

„A tenhle znáš, psychouško? Jak umíraj mozkový buňky blondýny?“

Mlčela.

„No?“ zeptal jsem se. „Znáš pointu, nebo ne?“

Významně se dívala na televizi a ignorovala mě.

„Slyšela to?“ zeptal jsem se Edwarda.

V jeho napjatém obličeji nebyla stopa humoru – neodtrhoval oči od Belly. Ale odpověděl: „Ne.“

„Super. To se ti bude líbit, pijavice – mozkový buňky blondýny umíraj… o samotě!“

Rosalie se na mě ani neohlédla. „Zabila jsem stokrát častěji než ty, ty hnusná potvoro. Na to nezapomínej.“

„Jednou, krasavice, tě to planý vyhrožování unaví. Na to se vážně moc těším.“

„To stačí, Jacobe,“ uzemnila mě Bella.

Podíval jsem se dolů a ona se na mě mračila. Vypadalo to, že její včerejší dobrá nálada je dávno pryč.

No, nechtěl jsem ji zlobit. „Chceš, abych vypadnul?“ nabídl jsem.

Než jsem stihl doufat – nebo se bát, že už jsem se jí konečně omrzel, zamrkala a přestala se kabonit. Zatvářila se vyděšeně, jak jsem mohl dojít k takovému závěru. „Ne! Samozřejmě ne.“

Vzdychl jsem a slyšel jsem, jak tichounce vzdychl taky Edward. Viděl jsem, jak ho štve, že se ode mě Bella nedokáže odstřihnout. Škoda, že ji nikdy nežádá o nic, z čeho by byla nešťastná.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenala Bella.

„K smrti,“ přiznal jsem.

„K smrti bych tě ráda utloukla,“ zašeptala Rosalie, ale tak potichu, že to Bella neslyšela.

Místo odpovědi jsem se zabořil do křesla hlouběji a pěkně se tam uvelebil. Bosou nohou jsem komíhal Rosalii pod nosem. Celá se napjala. Po pár minutách ji Bella požádala, aby jí doplnila hrneček. Cítil jsem vítr, jak Rosalie letěla nahoru pro další krev. Bylo ticho. Usoudil jsem, že bych si mohl zdřímnout.

A pak se Edward zmateně zeptal: „Povídala jsi něco?“ Divné. Protože nikdo nic neřekl, a on měl přece sluch stejně dobrý jako já, takže to musel vědět.

Zíral na Bellu a ona zírala na něj. Oba vypadali zmateně.

„Já?“ zeptala se po vteřině. „Já jsem nic neříkala.“ Klekl si na kolena, naklonil se dopředu nad ni, s výrazem najednou podivně soustředěným. Jeho černé oči se jí upřely do tváře.

„Na co teď zrovna myslíš?“

Nechápavě na něj hleděla. „Na nic. Co se děje?“

„Na co jsi myslela před chvilkou?“ naléhal.

„Jenom… na Esméin ostrov. A na peří.“

Připadalo mi to jako naprostý blábol, ale pak se začervenala, tak jsem usoudil, že je asi lepší, když tomu nerozumím.

„Řekni něco,“ zašeptal.

„Co mám říct? Edwarde, co se děje?“

Jeho obličej se zase změnil a pak udělal něco, že mi spadla brada a údivem jsem otevřel pusu. Uslyšel jsem vedle sebe výdech a pochopil, že se Rosalie vrátila a že je stejně ohromená jako já.

Edward velmi zlehka položil obě ruce na její velké kulaté břicho.

„Ten pl –“ Polkl. „To… miminko má rádo zvuk tvého hlasu.“

Byla vteřinka naprostého ticha. Nedokázal jsem pohnout jediným svalem, ani mrknout. Pak –

„Zatraceně, ty ho slyšíš!“ zakřičela Bella. V příští vteřině sebou škubla.

Edwardova ruka jí přejela po břiše a něžně třela místo, kam ji to muselo kopnout.

„Pššt,“ zamumlal. „Vyděsila jsi… ho.“

Její oči se vykulily údivem. Pohladila si břicho ze strany. „Promiň, děťátko.“

Edward napjatě poslouchal, hlavu nakloněnou k vypouklině.

„Co si myslí teď?“ chtěla vědět nedočkavě.

„On… nebo ona… je…“ Odmlčel se a podíval se jí do očí. Jeho oči byly naplněné podobnou posvátnou úctou – jenom byly trochu obezřetnější a zdráhavější. „Je šťastný,“ prohlásil Edward nevěřícně.

Dech se jí zatajil a bylo nemožné nevidět, jak jí oči přímo fanaticky září. Bylo v nich zbožňování a oddanost. Vytekly z nich velké, kulaté slzy a tiše jí kanuly po tváři a na usmívající se rty.

Jak se na ni Edward díval, už se netvářil ani vystrašeně, ani rozzlobeně, ani utrápeně, zkrátka neměl žádný z těch zmučených výrazů, které se mu tam střídaly od chvíle, kdy se vrátili ze svatební cesty. Byl udiven a okouzlen stejně jako ona.

„To se ví, že jsi šťastné, ty moje krásné miminko, to se ví,“ cukrovala Bella a hladila si břicho, zatímco jí slzy smáčely tváře. „Jakpak bys nebylo, když jsi v bezpečí a je ti teploučko a máme tě rádi? Tolik tě miluju, malý Ídžeji, jakpak bys nebyl šťastný.“

„Jak jsi mu to řekla?“ zeptal se Edward zvědavě.

Znovu se začervenala. „Tak jsem si ho pojmenovala. Nenapadlo mě, že bys chtěl… no však víš.“

„Ídžej?“

„Tvůj otec se taky jmenoval Edward.“

„Ano, jmenoval. Cože –?“ Odmlčel se a pak řekl: „Hmm.“

„Co je?“

„Líbí se mu i můj hlas.“

„Jasně že líbí.“ Zalykala se štěstím. „Máš ten nejkrásnější hlas ve vesmíru. Komu by se nelíbil?“

„Máte záložní plán?“ zeptala se v tu chvíli Rosalie a naklonila se přes opěradlo pohovky se stejně udiveným a dojatě nadšeným pohledem na tváři jako Bella. „Co když je to holčička?“

Bella si utřela mokré oči hřbetem ruky. „Napadlo mě pár variant. Pohrávala jsem si s Renée a Esmé. Myslela jsem… Renesmé.“

„Renesmé?“

„Renée-Esmé. Zní to divně?“

„Ne, mně se to líbí,“ ujistila ji Rosalie. Jejich hlavy byly blízko u sebe, zlatá a mahagonová. „Je to krásné. A jedinečné, takže se to hodí.“

„Pořád si myslím, že je to Edward.“

Edward zíral do prázdna, obličej bezvýrazný, a naslouchal.

„Co je?“ zeptala se Bella rozzářeně. „Co si myslí teď?“ Napřed neodpověděl, a pak jí něžně položil ucho na břicho. Všichni tři jsme šokovaně vydechli.

„Má tě rád,“ zašeptal Edward uchváceně. „Absolutně tě zbožňuje.“

V tu chvíli jsem pochopil, že jsem sám. Úplně sám. Nejradši bych si nafackoval, když jsem si uvědomil, jak moc jsem na toho hnusného upíra spoléhal. Taková pitomost – jako kdyby se dalo důvěřovat pijavici! Bylo přece jasné, že mě nakonec zradí.

Počítal jsem s tím, že bude na mé straně. Spoléhal jsem na to, že bude trpět víc, než trpím sám. A nejvíc ze všeho jsem spoléhal na to, že tu vzpurnou věc, která Bellu zabíjí, nenávidí víc než já.

Věřil jsem mu.

Ale teď se tu oba společně skláněli nad pučícím, neviditelným monstrem a s očima rozzářenýma si hráli na šťastnou rodinku.

A já jsem zůstal sám se svou nenávistí a s bolestí, která byla tak silná, jako kdyby mě mučili. Jako by mě pomalu vláčeli přes hromady ostrých žiletek. S bolestí tak strašnou, že bych přijal smrt s úsměvem, jen abych se jí zbavil.

Horko uvolnilo mé ztuhlé svaly a já jsem vyskočil na nohy.

Všechny tři hlavy vystřelily vzhůru a já jsem sledoval, jak se Edwardova tvář stáhla mou bolestí, jak se mi zase vkradl do hlavy.

„Ááách,“ řekl přidušeně.

Nevěděl jsem, co dělám; stál jsem tam, třásl se a chystal se na okamžitý únik.

Rychlostí útočícího hada se Edward vymrštil, skočil k malému stolku a hrábl tam po něčem v šuplíku. Hodil mi to a já jsem to instinktivně chytil.

„Jdi, Jacobe. Vypadni odsud.“ Neříkal to hrubě – hodil mi ta slova jako záchranný kruh. Pomáhal mi k úniku, po kterém jsem k smrti toužil.

V ruce jsem svíral klíčky od auta.

17. JAK VYPADÁM? JAKO ČARODĚJ ZE ZEMĚ OZ? POTŘEBUJETE MOZEK? POTŘEBUJETE SRDCE? POSLUŽTE SI. VEZMĚTE SI MOJE. VEZMĚTE SI VŠECHNO, CO MÁM

Měl jsem jistý plán, když jsem utíkal do garáže. Cestou zpátky jsem hodlal upírovo auto rozsekat na maděru.

Takže mě trochu zaskočilo, když jsem stiskl tlačítko dálkového ovládání, a nebylo to volvo, které na mě zablikalo. Bylo to jiné auto – vyčnívalo dokonce i v dlouhé řadě aut, z nichž každé patřilo ke špičce ve své třídě.

Opravdu mi chtěl dát klíče k modelu Aston Martin Vanquish, nebo to bylo jen nedopatření? Nepřemýšlel jsem nad tím, ani jsem se neptal, jestli se tím mění ta závěrečná část mého plánu. Prostě jsem se vrhl na hedvábně kožené sedadlo a nastartoval motor, ještě než jsem nasoukal nohy pod volant. Jindy bych nad zvukem předoucího motoru blaženě zasténal, ale teď jsem potřeboval veškeré soustředění jen na to, abych auto vůbec dokázal rozjet.

Zjistil jsem, jak povolit sedadlo, a posunul jsem se dozadu, zatímco nohou už jsem stlačoval plynový pedál. Auto se div nevzneslo jak na vzduchovém polštáři, a vyrazilo vpřed.

Cesta k hlavní silnici trvala jen pár vteřin. Auto reagovalo na sebemenší pokyn, jako bych ho řídil myšlenkami a ne rukama. Když jsem vyrážel ze zeleného tunelu na silnici, zachytil jsem letmý pohled na Lein šedý obličej vykukující nešťastně z kapradí.

Napadlo mě, co si asi pomyslí, a pak jsem si uvědomil, že je mi to vlastně jedno.

Zamířil jsem na jih, protože dneska jsem neměl trpělivost na náklaďáky a ucpané silnice. Hlavně nemuset sundávat nohu z plynu.

Za jiných okolností to mohl být můj šťastný den. Kdy se vám to poštěstí, řítit se po prázdné dálnici třístovkou a nikde nezahlédnout jediného policajta, dokonce ani ve městech, kde se striktně pokutuje překročení padesátky. To bylo ovšem zklamání. Malá honička by mě potěšila, nemluvě o tom, že podle informací na poznávací značce by mastnou pokutu vyfasovala pijavice. Jasně, neměl by problém to zaplatit, ale snad by to pro něj byla aspoň drobná nepříjemnost.

Jediná známka dohledu, s kterou jsem se setkal, byl náznak temně hnědého kožichu na jižním okraji Forks, který probleskl mezi stromy a pár kilometrů vedle mě běžel. Mohl to být Quil. Určitě mě viděl, protože po chvíli zmizel, aniž spustil poplach. Zase mě napadlo, co si o tom bude myslet, ale pak jsem si vzpomněl, že je mi to jedno a že se tím nebudu zabývat.

Uháněl jsem po dálnici, která se stáčela do tvaru písmene U, a mířil k největšímu městu, které potkám. To byla první část mého plánu.

Trvalo to celou věčnost, asi proto, že mě stále řezaly ty žiletky, ale ve skutečnosti neuběhly ani dvě hodiny a já jsem přijížděl do severní části nedefinovaného shluku ulic, které patřily napůl k Tacomě a napůl k Seattlu. Tam jsem zpomalil, protože jsem vážně nechtěl zabít žádného nevinného chodce.

Byl to hloupý plán. A určitě nevyjde. Ale jak jsem v hlavě pátral po nějakém způsobu, jak uniknout bolesti, vytanulo mi na mysli to, co mi tam dneska Leah zasadila jako brouka.

To by pominulo, víš, kdyby ses otiskl. Nemusel by ses už kvůli ní trápit.

Přijít o možnost svobodné volby třeba není ta nejhorší věc na světě. Tou je cítit se takhle.

Ale holky v La Push i nahoře v rezervaci Makahů a ve Forks už jsem všechny viděl. Potřebuju větší loviště.

Ale jak se hledá neznámá spřízněná duše v davu? No, napřed potřebuju ten dav. Objížděl jsem město a hledal vhodnou lokalitu. Projel jsem kolem několika nákupních středisek, která by asi byla skvělým místem k hledání holek mého věku, ale nedokázal jsem se přimět, abych zastavil. Opravdu jsem se chtěl otisknout do holky, která se celý den poflakuje po obchoďáku?

Jel jsem dál na sever, a bylo tam lidí stále víc. Nakonec jsem našel velký park plný dětí a rodin a skateboardů a kol a draků a pikniků a toho všeho. Nevšiml jsem si až doteď – bylo hezky. Slunce a tak. Lidé byli venku a užívali si modrého nebe.

Zaparkoval jsem přes dvě místa pro vozíčkáře – přímo jsem si koledoval o pokutu – a vmísil se do davu.

Dlouho jsem jen tak chodil, připadalo mi to jako několik hodin. Díval jsem se do tváře každé holky, která někde kolem mě prošla, a nutil jsem se prohlížet je pozorně, všímat si, která je hezká a která má modré oči a které sluší i rovnátka a která je příliš zmalovaná. Snažil jsem se na každé z nich najít něco zajímavého, abych si byl jistý, že jsem se opravdu snažil. Jako třeba: tahle má hezky rovný nos; tamta by si měla stáhnout vlasy z očí; tahle by mohla točit reklamy na rtěnky, kdyby měla zbytek obličeje stejně dokonalý jako pusu…

Někdy mi pohled oplatily. Někdy se zatvářily vyděšeně – jako kdyby si říkaly Kdo to je, ten velkej magor, co na mě tak čumí? Někdy jsem měl pocit, že se tváří docela zaujatě, ale možná to bylo jenom moje zdivočelé ego puštěné ze řetězu.

Ať tak či tak, nic. Ani když jsem se setkal s očima dívky, která byla – nade vší pochybnost – nejhezčí v celém parku a asi v celém městě, a ona mi pohled zamyšleně vrátila s čímsi, co se dalo vykládat jako zájem, nic jsem necítil. Pořád jen to samé zoufalé nutkání najít způsob, jak utéct před bolestí.

Jak doba pokročila, začal jsem si všímat všech nevhodných věcí. Belliných rysů. Tahle holka má stejnou barvu vlasů. Tahle zase má velmi podobný tvar očí. Tahle má lícní kosti podobně vysedlé jako ona. Tamta měla malou vrásku mezi očima – o čempak asi přemýšlí…

A pak jsem to vzdal. Protože byla naprostá pitomost myslet si, že jsem si vybral správné místo a načasování a že tady narazím na spřízněnou duši prostě jen proto, že se tak zoufale snažím.

Tady by to stejně nedávalo smysl. Jestli má pravdu Sam, tak nejlepší, kde hledat svůj genetický protějšek, je La Push. A tam se ke mně rozhodně nikdo nehodil. Jestli má pravdu Billy, tak kdo ví? Co potřebuje vlk, aby byl silnější?

Loudal jsem se zpátky k autu, sedl si na kapotu a pohrával si s klíčky.

Možná jsem podobný případ jako Leah. Slepá ulička, která není vhodná, aby předávala svůj genetický materiál dalším generacím. Nebo je můj život jen jeden velký krutý žert, před jehož pointou není úniku.

„Hele, je ti něco? Hej! Ty s tím ukradeným autem!“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že ten hlas mluví na mě, a další vteřinu, než jsem zvedl hlavu.

Pozorovala mě dívka, která mi připadala povědomá, a tvářila se trochu znepokojeně. Pochopil jsem, proč se mi zdá známá – už jsem tu na ni narazil. Světlé rudozlaté vlasy, bledá pleť, pár zlatě zbarvených pih rozesetých po tvářích a nose a oči barvy skořice.

„Jestli máš takové výčitky, že jsi šlohnul to auto,“ řekla a usmála se, až se jí na bradě udělal dolíček, „můžeš se jít udat.“

„Je půjčený, ne kradený,“ odsekl jsem. Můj hlas zněl příšerně – jako kdybych brečel, nebo co. Trapas.

„Jasně, to ti soudce zbaští.“

Zrudl jsem. „Chceš něco?“

„Ani ne. S tím autem jsem si dělala legraci. Já jen že… vypadáš vážně naštvaně. Jo, mimochodem, já jsem Lizzie.“ Napřáhla ke mně ruku.

Díval jsem se na ni, dokud ji nestáhla zpátky.

„No nic,“ řekla rozpačitě, „jenom jsem si myslela, jestli nechceš pomoct. Předtím to vypadalo, že někoho hledáš.“ Mávla rukou k parku a pak pokrčila rameny.

„Jo.“

Vyčkávala.

Vzdychl jsem. „Nepotřebuju pomoct. Ona tu není.“

„Aha. To je mi líto.“

„To mně taky,“ zamručel jsem.

Znovu jsem se na tu holku zahleděl. Lizzie. Byla hezká. A milá, když se snažila pomoct nabručenému cizímu klukovi, který jí musel připadat jako magor. Proč by to nemohla být tahleta? Proč musí být všechno tak děsivě komplikované? Milá holka, hezká a celkem zábavná. Proč ne?

„Máš krásné auto,“ řekla. „Je vážně škoda, že už je nedělají. Teda, Vantage má taky úžasný tvar, ale ten Vanquish má v sobě něco…“

Milá holka, která se vyzná v autech. To je něco. Prohlédl jsem si ji pozorněji a přál jsem si, abych to uměl spustit. No tak, Jaku – otiskni se konečně.

„Jak se s tím jezdí?“ zeptala se.

„Neskutečně,“ odpověděl jsem.

Věnovala mi úsměv s dolíčkem, zjevně měla radost, že ze mě vytáhla aspoň trochu zdvořilou odpověď, a já jsem jí ho váhavě oplatil.

Ale ani její úsměv nic nezmohl s ostrými, rezavými žiletkami, které mi rozrývaly tělo. Bez ohledu na to, jak moc jsem to chtěl, můj život se takhle dohromady nedá.

Neuměl jsem k tomu přistupovat tak rozumně jako Leah. Já se nikdy nedokážu zamilovat jako normální člověk. Ne, dokud krvácím kvůli někomu jinému. Možná – ode dneška za deset let, až bude Bellino srdce dávno mrtvé a já si projdu obdobím smutku a přežiju ho – pak možná dokážu nějaké Lizzii nabídnout projížďku v rychlém autě a budu se s ní bavit o typech a modelech a dozvím se něco o ní a uvidím, jestli se mi líbí jako člověk. Ale teď na to nemám.

Žádné kouzlo mě nezachrání. Budu to mučení prostě muset ustát jako chlap. Vydržet.

Lizzie čekala, možná doufala, že jí nabídnu tu projížďku. A možná ne.

„Asi pojedu vrátit to auto klukovi, od kterýho jsem si ho půjčil,“ zamručel jsem.

Usmála se znovu. „Ráda slyším, že jedeš rovnou tam.“

„Jo, přesvědčila jsi mě.“

Sledovala mě, jak nastupuju, pořád trošku ustaraná. Třeba se bála, jestli nechci s autem někde sjet z útesu. Což bych možná udělal, kdyby to vlkodlakovi nějak pomohlo. Zamávala mi a dívala se za autem.

Zpátky už jsem jel rozumněji. Nespěchal jsem. Nechtělo se mi vracet se. Zpátky do toho domu, zpátky do toho lesa. Zpátky k bolesti, od které jsem utekl. Zpátky k pocitu, že jsem na to absolutně sám.

No dobře, dělám z toho melodrama. Nebudu úplně sám, ale tím je to snad horší. Leah a Seth budou muset trpět se mnou. Byl jsem rád, že Seth nebude muset strádat dlouho. Ten kluk si nezaslouží, abych mu ničil duševní klid. Leah taky ne, ale ta mě aspoň chápe. Taková bolest pro ni není nic nového.

Zhluboka jsem si vzdychl, když jsem pomyslel na to, co ode mě Leah chce, protože jsem už pochopil, že to dostane. Byl jsem na ni pořád naštvaný, ale nemohl jsem ignorovat skutečnost, že bych jí mohl usnadnit život. A – teď, když jsem ji lépe znal – jsem dospěl k názoru, že by ona asi udělala to samé, kdyby se naše pozice vyměnily.

Bude to přinejmenším zajímavé a taky zvláštní mít Leu za společnici – za přítelkyni. Dostaneme se jeden druhému hodně pod kůži, to bylo jisté. Ona nebude z těch, kdo by mě nechali libovat si ve smutku, ale říkal jsem si, že je to dobře. Asi budu potřebovat někoho, kdo mě tu a tam nakope do zadku. Když se to tak vezme, ona je skutečně jediná přítelkyně, která má šanci pochopit, čím si teď procházím.

Přemýšlel jsem o dnešním lovu, a jak se naše mysl na ten jeden krátký okamžik prolnula. Nebylo to špatné. Jiné. Trochu děsivé, trochu rozpačité. Ale kupodivu i milé.

Nemusím být úplně sám.

A věděl jsem, že Leah je dost silná, aby se mnou prošla těmi nadcházejícími měsíci. Měsíci a roky. Byl jsem unavený, když jsem na to pomyslel. Jako kdybych se díval přes oceán, který budu muset přeplavat, než si budu moct zase odpočinout.

Tolik času, který přijde, a tak málo času, než to začne. Než se budu muset vrhnout do toho oceánu. Ještě tři a půl dne, a já jsem tady a marním tu krátkou dobu, která mi zbývá.

Zase jsem dupl na plyn.

Když jsem se řítil po silnici k Forks, spatřil jsem Sama a Jareda, stáli každý z jedné strany silnice jako hlídka. Byli dobře schovaní v hustých větvích, ale já jsem je čekal a věděl jsem, po čem se dívat. Přikývl jsem, jak jsem proletěl kolem nich, a nestaral se o to, co si budou myslet o mém celodenním výletu.

Pokývl jsem taky Lee a Sethovi, jak jsem zajížděl na příjezdovou cestu ke Cullenovým. Začínalo se stmívat a obloha byla zakrytá hustými mraky, ale poznal jsem, jak se jim oči zaleskly v záři reflektorů. Vysvětlím jim to později. Bude na to spousta času.

Překvapilo mě, když jsem zjistil, že na mě Edward čeká v garáži. Už kolik dní jsem ho neviděl hnout se z Bellina dosahu. Pochopil jsem z jeho obličeje, že se jí nestalo nic zlého. Vlastně vypadal poklidněji než předtím. Žaludek se mi sevřel, když jsem si vzpomněl, odkud ten poklid pochází.

Jaká škoda, že jsem v tom svém smutnění zapomněl nabourat jeho auto! Ach jo. Ale stejně by mi asi bylo líto zničit zrovna tohle autíčko. Možná to uhodl, a proto mi ho schválně půjčil.

„Pár věcí, Jacobe,“ řekl, jakmile jsem vypnul motor.

Zhluboka jsem se nadechl a chvilku zadržoval dech. Pak jsem pomalu vystoupil z auta a hodil mu klíčky.

„Díky za půjčení,“ řekl jsem kysele. Zjevně to nebudu mít zadarmo. „Tak co chceš tentokrát?“

„Zaprvé… vím, jakou máš averzi k prosazování autority ve své smečce, ale…“

Zamrkal jsem, udivilo mě, proč načíná zrovna tohle téma. „Cože?“

„Jestli nedokážeš nebo nemůžeš zkrotit Leu, pak já –“

„Leu?“ skočil jsem mu do řeči se zaťatými zuby. „Co se stalo?“

Edward se tvářil nesmlouvavě. „Přišla se podívat, proč jsi tak náhle odjel. Snažil jsem se jí to vysvětlit. Asi to nepochopila.“

„Co provedla?“

„Proměnila se v člověka a –“

„Vážně?“ přerušil jsem ho znovu, tentokrát ohromeně. To jsem nechápal. Že by se Leah sama vrhla do jámy lvové?

„Chtěla si… promluvit s Bellou.“

„S Bellou?“

Edward byl celý naježený. „Nedovolím, aby se Bella znovu takhle rozrušila. Je mi jedno, jestli si Leah myslí, že je v právu! Neublížil jsem jí – to bych samozřejmě neudělal –, ale vyhodím ji z domu, jestli se to ještě někdy stane. Hodím ji přes řeku –“

„Zadrž. Co řekla?“ Vůbec jsem to nedovedl pochopit.

Edward se zhluboka nadechl a uklidnil se. „Byla zbytečně hrubá. Nebudu předstírat, že chápu, proč se tě Bella nedokáže vzdát, ale vím, že se takhle nechová proto, aby ti ublížila. Moc se trápí, že tobě – i mně – působí bolest, když chce, abys tu zůstal. To, co Leah řekla, bylo zbytečné. Bella plakala –“

„Počkej – Leah přišla Bellu seřvat kvůli mně?“

Ostře přikývl. „Hájila tě docela vehementně.“

Týjo. „O nic takovýho jsem ji nežádal.“

„Já vím.“

Zvedl jsem oči v sloup. Jasně, že ví. On ví všecko.

Ale od Ley to bylo teda něco. Kdo by to do ní řekl? Že půjde jako člověk k pijavicím domů a bude si stěžovat, jak se mnou zacházejí.

„Nemůžu ti slíbit, že budu držet Leu na uzdě,“ řekl jsem. „To neudělám. Ale promluvím si s ní, jo? Věřím, že už se to nebude opakovat. Leah si servítky moc nebere, takže asi to, co měla na srdci, řekla pěkně od plic.“

„To ti povím.“

„Taky si o tom promluvím s Bellou. Nemusí mít žádný výčitky. Tohle si spravím sám.“

„Já už jsem jí to říkal.“

„No jasně. Jak je jí?“

„Teď spí. Rose je s ní.“

Takže psychouška je teď „Rose“. Úplně přešel na temnou stranu síly.

Nevšímal si mé myšlenky a doplňoval odpověď na mou otázku. „Je jí… do jisté míry lépe. Když ovšem nepočítám Leinu tirádu a z toho pramenící pocit viny.“

Je jí líp. Protože Edward teď slyší zrůdu a rázem je všechno jako z pohádky. Fantastické.

„Je v tom mnohem víc,“ zašeptal. „Když teď slyším myšlenky dítěte, vidím, že má mimořádně vyvinuté duševní schopnosti. Do jisté míry je schopno nám rozumět.“

Otevřel jsem pusu. „To myslíš vážně?“

„Ano. Zdá se, že má neurčitý pojem o tom, co Bellu bolí. Snaží se to pokud možno nedělat. On ji… miluje. Už teď.“

Zíral jsem na Edwarda a měl jsem pocit, že mi snad oči vypadnou z důlků. Pod tou nevěřícností jsem okamžitě pochopil, že tohle je ten kritický faktor. Tohleto Edwarda změnilo – že ho zrůda přesvědčila o své lásce. Nemohl nenávidět něco, co miluje Bellu. A proto asi nedokáže nenávidět ani mě. Ale v tom je velký rozdíl. Já Bellu nezabíjím.

Edward pokračoval, choval se, jako by nic z toho neslyšel. „Jeho vývoj jde zřejmě rychleji, než jsme usuzovali. Až se Carlisle vrátí –“

„Oni ještě nejsou zpátky?“ vpadl jsem mu ostře do řeči. Pomyslel jsem na Sama a Jareda, jak hlídali silnici. Budou zvědaví, co se tu děje?

„Alice a Jasper ano. Carlisle poslal všechnu krev, kterou byl schopen získat, ale nebylo jí tolik, kolik jsme doufali – Bella tuhle dávku spotřebuje za den, s tím, jak jí roste apetit. Carlisle tam zůstal, aby zkusil jiný zdroj. Nemyslím, že je to teď nutné, ale on chce být zajištěn pro každou eventualitu.“

„Proč to není nutný? Když bude potřebovat víc?“

Viděl jsem, že bedlivě sleduje a poslouchá, jak budu reagovat, když to vysvětloval. „Jakmile se Carlisle vrátí, pokusím se ho přesvědčit, aby dítě porodil okamžitě.“

„Cože?“

„Ono se zřejmě snaží vyvarovat prudkých pohybů, ale má to těžké. Už moc narostlo. A podle mě by bylo šílenství čekat, když je zjevně vyvinutější, než Carlisle odhadoval. Bella je příliš křehká, aby se to odkládalo.“

Měl jsem pocit, jako by mi soustavně házeli klacky pod nohy. Napřed jsem zbytečně spoléhal na Edwardovu nenávist k té věci. Teď mi došlo, že jsem počítal s tím, že nám zbývají ještě čtyři dny. Sázel jsem na ně.

Nekonečný oceán bolesti, která mě čekala, se přede mnou rozprostřel už teď.

Snažil jsem se popadnout dech.

Edward vyčkával. Zíral jsem mu do tváře, zatímco jsem se vzpamatovával, a poznal tam další změnu.

„Myslíš, že to zvládne?“ zašeptal jsem.

„Ano. To je ta druhá věc, o které jsem s tebou chtěl mluvit.“

Nedokázal jsem nic říct. Po chvilce pokračoval.

„Ano,“ zopakoval. „Čekali jsme, až bude dítě připravené, ale to bylo šíleně nebezpečné. Každou chvíli mohlo být příliš pozdě. Ale když budeme jednat s předstihem a uděláme to rychle, nevidím důvod, proč by to nemělo dobře dopadnout. Navíc když víme, že dítě samo je neuvěřitelně nápomocné. Díkybohu, Bella a Rose se mnou souhlasí. Teď, když jsem je přesvědčil, že je pro dítě bezpečnější, když se do toho pustíme, nic nebrání v tom, aby to proběhlo bez problémů.“

„Kdy se Carlisle vrátí?“ zeptal jsem se, stále šeptem. Ještě jsem nedokázal popadnout dech.

„Zítra kolem poledne.“

Roztřásla se mi kolena. Musel jsem se chytit auta, abych se udržel na nohách. Edward natáhl ruku, jako by nabízel podporu, ale pak se nad tím zamyslel a spustil ruce.

„Promiň,“ zašeptal. „Je mi vážně líto, jakou bolest ti tohle působí, Jacobe. Ačkoli mě nenávidíš, musím přiznat, že já k tobě to samé necítím. Dá se říct, že tě považuju… za bratra. Nebo aspoň za kamaráda ve zbrani. Netušíš, jak moc je mi líto, že musíš trpět. Ale Bella to přežije –“ řekl to slovo s divokou, zuřivou odhodlaností – „a já vím, že to je pro tebe to nejhlavnější.“

Asi měl pravdu. Kdo ví. Hlava se mi točila.

„Takže mě mrzí, že s tím, co po tobě chci, přicházím teď, kdy to máš tak těžké, ale není pochyb, že máme málo času. Musím tě o něco požádat – prosit, když bude třeba.“

„Už nemám, co bych ti dal,“ řekl jsem přidušeně.

Zvedl zase ruku, jako by mi ji chtěl položit na rameno, ale pak ji nechal klesnout jako předtím a vzdychl.

„Já vím, že ses vydal ze všeho,“ řekl tiše. „Ale tohle ještě máš, jako jediný na světě. Žádám tě o to jako skutečného alfu, Jacobe. Žádám tě jako Ephraimova dědice.“

Vůbec jsem nebyl schopen reagovat.

„Chci tvoje svolení odchýlit se od toho, co jsme dohodli ve smlouvě s Ephraimem. Chci, abys nám povolil výjimku. Chci tvoje svolení zachránit jí život. Ty víš, že to stejně udělám, ale dovol nám porušit dané slovo, jestli je to možné. Nikdy jsme neměli v úmyslu brát své slovo zpátky, a nechceme to lehkomyslně dělat ani teď. Chci tvoje pochopení, Jacobe, protože ty přesně víš, proč to děláme. Chci, aby spojenectví mezi našimi rodinami přežilo, až tohle bude za námi.“

Zkusil jsem polknout. Sam, pomyslel jsem si. Ty chceš Sama.

„Ne. Sam si jenom přisvojil autoritu, která patří tobě. Ty bys mu ji nikdy neupíral, ale právoplatný souhlas, o který žádám, mi můžeš dát jenom ty sám.“

Není na mně, abych to rozhodnul.

„Ale je, Jacobe, a ty to víš. Tvoje slovo v této věci nás odsoudí, nebo omilostní. Jenom ty mi ho můžeš dát.“

Nedokážu myslet. Já nevím.

„Nemáme moc času.“ Ohlédl se zpátky k domu.

Ne, není čas. Mých pár dnů se smrsklo na pár hodin.

Já nevím. Nech mě přemejšlet. Dej mi aspoň chviličku, ano?

„Ano.“

Vydal jsem se k domu a on šel za mnou. Zvláštní, jak mi přišlo snadné jít ve tmě s upírem přímo vedle sebe. Nepřipadalo mi to nebezpečné, ba ani nepříjemné, vážně. Jako by vedle mě kráčel kdokoli jiný. No, kdokoli, kdo smrdí.

V křoví na kraji louky se něco pohnulo a pak se ozvalo tiché zakňučení. Seth se prodral kapradím a přiklusal k nám.

„Ahoj, chlapče,“ zašeptal jsem.

Sklonil hlavu a já jsem ho poplácal po rameni.

„Všechno je v pohodě,“ lhal jsem. „Povím ti o tom později. Promiň, že jsem vám ujel.“

Zakřenil se na mě.

„Hele, pověz ségře, aby už se stáhla, ano? To stačí.“

Seth přikývl.

Tentokrát jsem mu strčil do ramene. „Vrať se do práce. Za chvilku se vyměníme.“

Seth se o mě otřel, šťouchl do mě a pak odběhl do lesa.

„Ten má jednu z nejčistších, nejupřímnějších a nejlaskavějších myslí, jaké jsem kdy slyšel,“ zašeptal Edward, když Seth zmizel z dohledu. „Máš štěstí, že se s tebou dělí o myšlenky.“

„Já vím,“ zabručel jsem.

Pokračovali jsme k domu. Oba jsme prudce zvedli hlavu, když jsme uslyšeli zvuk, jak někdo cucá brčkem. Edward si pospíšil. Vyrazil po schodech na verandu a byl pryč.

„Bello, miláčku, myslel jsem, že spíš,“ slyšel jsem, jak říká. „Promiň, neodcházel bych.“

„Neboj se. Jenom jsem dostala žízeň – to mě probudilo. To je dobře, že Carlisle přiveze další zásobu. Děťátko to bude potřebovat, až se bude klubat na svět.“

„To je pravda. Dobrý důvod.“

„Tak si říkám, jestli bude chtít ještě něco jiného,“ uvažovala.

„Určitě na to přijdeme.“

Prošel jsem dveřmi.

Alice hlesla: „Konečně,“ a Bella ke mně střelila pohledem. Na okamžik se jí po tváři rozlil ten zářivý, neodolatelný úsměv. Pak zakolísal a obličej jí pohasl. Našpulila rty, jako by přemáhala pláč.

V tu chvíli jsem měl chuť Lee napráskat za tu její nevymáchanou pusu.

„Ahoj, Bells,“ řekl jsem rychle. „Jak se vede?“

„Je mi dobře,“ odpověděla.

„Dneska je velkej den, co? Spousta novejch věcí.“

„Nemusíš to dělat, Jacobe.“

„Nevím, o čem to mluvíš,“ opáčil jsem a šel se posadit na opěradlo pohovky vedle její hlavy. Edward už tam seděl na zemi.

Věnovala mi káravý pohled. „Mně je to tak l–“ začala říkat.

Sevřel jsem jí rty palcem a ukazováčkem.

„Jaku,“ zamumlala a snažila se odtáhnout mi ruku. Její pokus byl tak slabý, že se dalo stěží uvěřit, že se opravdu snaží.

Zavrtěl jsem hlavou. „Můžeš mluvit, až z tebe nebudou padat hlouposti.“

„Fajn, tak to neřeknu,“ zamumlala asi.

Odtáhl jsem ruku.

„Líto!“ dokončila rychle a pak se zakřenila.

Zvedl jsem oči v sloup a pak jsem se na ni taky usmál.

Když jsem se jí díval do očí, viděl jsem všechno, co jsem hledal v tom parku.

Zítra bude někdo jiný. Ale snad zůstane naživu, a to se počítá, že ano? Bude se na mě dívat stejnýma očima, skoro. Usmívat se skoro stejnými rty. Stále mě bude znát lépe než kdokoli, kdo nemá plný přístup do mé hlavy.

Leah možná bude zajímavá společnice, možná dokonce opravdová přítelkyně – někdo, kdo se mě zastane. Ale není to moje nejlepší přítelkyně tak, jako Bella. Kromě té nenaplněné lásky, kterou jsem k Belle cítil, tam bylo ještě pouto přátelství, a to bylo zakořeněné pořádně hluboko.

Zítra může být můj nepřítel. Nebo můj spojenec. Záleží jenom na mně, jakou variantu si vyberu.

Vzdychl jsem.

Fajn! Pomyslel jsem si a vzdal jsem se té poslední věci, které jsem se měl vzdát. Připadal jsem si dutý. Tak do toho. Zachraň ji. Jako Ephraimův dědic ti dávám svolení. Máš moje slovo, že smlouvu nepovažuju za porušenou. Všechna zodpovědnost padá na mou hlavu. Měl jsi pravdu – nikdo nemůže popřít, že je moje plný právo tohle dovolit.

„Děkuju.“ Edwardův šepot byl tak tichý, že Bella nic neslyšela. Ale to slovo bylo prodchnuto takovou vroucností, že jsem koutkem oka viděl, jak se ostatní upíři otočili a zírají na nás.

„Tak co,“ zeptala se Bella a snažila se mluvit nenuceně. „Jak ses celý den měl?“

„Skvěle. Vyjel jsem si na projížďku. Procházel se v parku.“

„To zní hezky.“

„Jasně, jasně.“

Najednou se zašklebila. „Rose?“ zeptala se.

Slyšel jsem, jak se bloncka zachichotala. „Už zas?“

„Za poslední hodinu jsem toho vypila snad deset litrů,“ omlouvala se Bella.

Oba jsme s Edwardem ustoupili, když Rosalie přišla zvednout Bellu z gauče a odnést ji na záchod.

„Můžu jít sama?“ dovolila se Bella. „Mám tak ztuhlé nohy.“

„Zvládneš to?“ staral se Edward.

„Rose mě chytí, kdybych klopýtla. Což se může snadno stát, nevidím si na nohy.“

Rosalie postavila Bellu opatrně na zem a držela jí ruce na ramenou. Bella natáhla paže před sebe a trochu ucukla bolestí.

„To je dobrý pocit,“ vzdychla. „Páni, já jsem jak balón.“

Opravdu byla. Břicho měla jak zeměkouli.

„Ještě jeden den,“ řekla a popleskala si ho.

Nedokázal jsem potlačit bolest, která mnou projela v náhlém bodavém návalu, ale snažil jsem se nedat to na sobě znát. Jeden den to ještě vydržím skrývat, no ne?

„Tak jdem na to. Jejda – to ne!“

Hrneček, který Bella nechala na pohovce, se naklonil na stranu a temně rudá krev se vylila na světlou látku.

Ačkoli jí v tom další tři páry rukou zabraňovaly, Bella se automaticky sklonila, aby ho chytila.

Z prostředku jejího těla se ozval strašně podivný, zdušený trhavý zvuk.

„Ach!“ zalapala po dechu.

A pak totálně ochabla a sunula se k podlaze. Rosalie ji zachytila, než mohla upadnout. Edward tam byl taky, ruce natažené.

„Bello?“ zvolal a pak se mu pohled rozostřil a po tváři mu přelétla panika.

O půl vteřiny později Bella vykřikla.

Nebyl to jenom výkřik, byl to bolestivý jekot, při kterém tuhla krev v žilách. Pak ten děsivý zvuk se zachroptěním ustal a protočily se jí panenky. Tělo se v Rosaliiných pažích zkroutilo, napjalo jako luk, a pak Bella vyzvracela vodotrysk krve.

18. TOHLE SE SLOVY POPSAT NEDÁ

Bellino tělo, z kterého tryskala červená, se v Rosaliině náruči začalo svíjet, kroutit, jako kdyby dostávalo elektrické šoky. Celou tu dobu byl Bellin obličej bez výrazu – byla v bezvědomí. Křeč, která vycházela z břicha, divoce zmítala celým jejím tělem. Jak se svíjela, ozývaly se ostré rány a praskání.

Rosalie s Edwardem zůstali na kratičkou půlvteřinu jako přimrazení, a pak se probrali. Rosalie sevřela Bellino tělo do náruče a křičíc tak rychle, že bylo těžké rozlišit jednotlivá slova, vyrazila s Edwardem v patách do druhého poschodí.

Sprintoval jsem za nimi.

„Morfin!“ ječel Edward na Rosalii.

„Alice – sežeň Carlislea k telefonu!“ vřískla Rosalie.

Místnost, do které jsem za nimi vběhl, vypadala jako ordinace na pohotovosti, ovšem zařízená uprostřed knihovny. Svítila tam silná bílá světla. Bellu položili na stůl pod obrovskou lampu, a v tom světle byla bledá jako nějaký přízrak. Její tělo sebou mrskalo jako ryba na suchu. Rosalie ji tiskla dolů, škubala a trhala jí šaty, aby nepřekážely, zatímco Edward jí do paže zabodl injekční stříkačku.

Kolikrát jsem si ji představoval nahou? Teď jsem se na ni nemohl ani podívat. Bál jsem se nasadit si do hlavy takové vzpomínky.

„Co se to děje, Edwarde?“

„On se dusí!“

„Musela se odloučit placenta!“

Někde mezi tím se Belle vrátilo vědomí. Zareagovala na jejich slova výkřikem, který se mi zahryzl do ušních bubínků.

„Vyndejte ho VEN!“ zakřičela. „Nemůže DÝCHAT! Udělejte to HNED!“

Viděl jsem, jak jí v očích naskočily rudé tečky, když jí křikem popraskaly žilky.

„Morfin –,“ zavrčel Edward.

„NE! HNED –!“ Další gejzír krve zdusil slova, která křičela. Držel jí hlavu zvednutou a zoufale se snažil vyčistit jí ústa, aby mohla zase dýchat.

Alice vběhla do místnosti a připjala Rosalii pod vlasy malé modré naslouchátko. Pak ustoupila, zlaté oči vykulené a plné bolesti, zatímco Rosalie freneticky syčela do telefonu.

V jasném světle se teď Bellina kůže zdála spíš fialovočerná než bílá. Na velké, otřásající se bouli jejího břicha prosakovala pod kůží sytá červeň. V Rosaliině ruce se objevil skalpel.

„Počkej, až morfin začne účinkovat!“ zakřičel na ni Edward.

„Není čas,“ zasyčela Rosalie. „On umírá!“

Její ruka sjela dolů Belle po břiše a z míst, kde prořízla kůži, se řinula jasně červená krev. Jako když převrátíte plný kbelík nebo naplno otočíte kohoutkem. Bella sebou škubala, ale nekřičela. Stále se dusila.

A pak se Rosalii rozostřil zrak. Viděl jsem, jak se výraz v jejím obličeji změnil, jak ohrnula rty a vycenila zuby. Černé oči se jí zaleskly žízní.

„Ne, Rose!“ zařval Edward, ale neměl volné ruce, protože se snažil držet Bellu ve vzpřímené poloze, aby mohla dýchat.

Vrhl jsem se na Rosalii. Přeskočil jsem stůl, aniž jsem se namáhal proměnit. Jak jsem narazil do jejího kamenného těla a srazil ji ke dveřím, ucítil jsem, jak se mi skalpel z její ruky zaryl hluboko do levé paže. Moje pravá dlaň ji udeřila do tváře, sevřela jí čelist a zablokovala dýchací cesty.

Jednou rukou jsem jí stále držel obličej a přitom jsem švihnul jejím tělem tak, abych jí mohl uštědřit pořádný kopanec do břicha; bylo to jako kopnout do betonu. Odletěla do dveří a přitom ohnula jednu zárubeň. Sluchátko v jejím uchu se rozletělo na kusy. A už tam byla Alice, popadla ji za krk a škubla s ní, aby ji dostala do chodby.

A to jsem musel blondýně přiznat – ani v nejmenším se nestavěla na odpor. Chtěla, abychom vyhráli. Nechala se sebou takhle zacházet, aby zachránila Bellu. No, aby zachránila tu věc.

Vyrval jsem si čepel z paže.

„Alice, dostaň ji odsud!“ křičel Edward. „Vezmi ji za Jasperem a udržte ji tam! Jacobe, potřebuju tě!“

Nedíval jsem se, jak Alice dokončila svůj úkol. Otočil jsem se zpátky k operačnímu stolu, kde Bella modrala, oči vyvalené dokořán.

„Resuscitace?“ zavrčel na mě Edward, rychle a naléhavě.

„Jo!“

Rychle jsem mu zapátral v obličeji a hledal známky toho, že bude reagovat stejně jako Rosalie. Nebylo tam nic než umanutá zuřivost.

„Pomoz jí dýchat! Já ho musím vyndat ven, dřív než –“

Z jejího těla se ozvalo další zapraskání, zatím nejhlasitější, tak hlasité, že jsme oba šokovaně ztuhli a čekali, až zareaguje křikem. Nic. Nohy, které se jí bolestí svíjely, náhle ochably a nepřirozeně se natáhly.

„Páteř,“ vydechl zděšeně.

„Dostaň to z ní ven!“ zavrčel jsem a hodil mu skalpel. „Teď nic neucítí!“

A pak jsem se sklonil nad její hlavou. Zdálo se, že má ústa čistá, tak jsem na ně přitiskl svá a vdechl do ní doušek vzduchu. Cítil jsem, jak se její zkroucené tělo roztáhlo, takže dýchací cesty byly volné.

Její rty chutnaly po krvi.

Slyšel jsem, jak jí srdce nevyrovnaně tluče. Udrž ho v chodu, nakazoval jsem jí v duchu zuřivě, a vdechl jí do těla další doušek vzduchu. Slíbilas mi to. Hlavně ať tepe.

Slyšel jsem tichý, mokrý zvuk skalpelu, který jí přejel přes břicho. Na podlahu zase skapávala krev.

Pak se ozval další zvuk, až jsem nadskočil, jak byl nečekaný a děsivý. Jako kdyby někdo řezal na kusy kovový plát. Vzpomněl jsem si na bitvu na mýtině před tolika měsíci a na příšerný zvuk, jaký vydávala těla novorozených, rvaná na cucky. Vzhlédl jsem a viděl, že Edward tiskne obličej k Bellinu nafouklému břichu. Upíří zuby – zaručený způsob, jak proříznout upíří kůži.

Otřásl jsem se, když jsem do Belly vdechoval další vzduch.

Zakašlala, oči jí mrkaly a slepě se protáčely.

„Zůstaň se mnou, Bello!“ křičel jsem na ni. „Slyšíš mě? Zůstaň! Nesmíš odejít. Udrž svoje srdce v chodu!“

Protočily se jí panenky, hledaly mě nebo jeho, ale neviděly nic.

Stejně jsem se do nich díval, nedovedl jsem odtrhnout pohled.

A pak se její tělo pod mýma rukama náhle zklidnilo, ačkoli se jí dýchání zrychlilo a její srdce dále tlouklo. Uvědomil jsem si, že ta nehybnost znamená, že je hotovo. Tlukot zevnitř ustal. Musí to z ní být venku.

Bylo.

Edward zašeptal: „Renesmé.“

Takže Bella se mýlila. Nebyl to ten chlapec, kterého si představovala. Nijak mě to nepřekvapilo. V čem se nemýlila?

Neodhlédl jsem od jejích rudě skvrnitých očí, ale cítil jsem, jak se její ruce slabě zvedly.

„Nech mě…,“ zaskuhrala zlomeným šeptem. „Dej mi ji.“

Měl jsem vědět, že jí dá vždycky všechno, co ona bude chtít, i kdyby její žádost byla sebehloupější. Ale ani ve snu mě nenapadlo, že ji poslechne právě teď. Tak jsem nepomyslel na to, abych ho zadržel.

Mé paže se dotklo něco teplého. To mělo okamžitě upoutat mou pozornost. Mně nepřipadalo teplé nic.

Ale pořád jsem nedokázal odtrhnout oči od Bellina obličeje. Zamrkala a pak se upřeně zadívala a konečně něco spatřila. Zasténala tak zvláštně, tiše a procítěně.

„Renes… mé. Tak… krásná.“

A pak zalapala po dechu – bolestí.

Když jsem se podíval, už bylo pozdě. Edward jí vyškubl tu teplou zakrvácenou věc z ochablé náruče. Přelétl jsem očima po její kůži. Byla červená od krve – od krve, která jí tekla z úst, od krve, kterou bylo to stvoření celé pomazané, a od čerstvé krve, která proudila z drobné dvojité srpkovité ranky po kousnutí nad jejím levým prsem.

„To nesmíš, Renesmé,“ zašeptal Edward, jako kdyby tu stvůru učil slušnému vychování.

Nepodíval jsem se ani na něj, ani na tu věc. Měl jsem oči jenom pro Bellu, které se zase protočily panenky.

S posledním bublavým zachrčením se její srdce zajíklo a ztichlo.

Promeškala možná polovinu jednoho úderu, a už jsem jí rukama masíroval hrudník. V duchu jsem si počítal a snažil se udržet stabilní rytmus. Raz. Dva. Tři. Čtyři.

Na vteřinu jsem přestal a vdechl do ní další doušek vzduchu.

Skoro jsem neviděl. Oči jsem měl mokré a všechno kolem bylo rozmazané. Ale až příliš dobře jsem vnímal všechny zvuky v místnosti. Neochotné buch-buch jejího srdce pod mýma nepolevujícíma rukama, tlukot mého vlastního srdce, a ještě jeden – třepotavý tlukot, příliš rychlý, příliš lehký, který jsem nedokázal nijak zařadit.

Vdechl jsem Belle do krku další vzduch.

„Na co čekáš?“ vydal jsem ze sebe přidušeně a znovu jí pumpoval srdce. Raz. Dva. Tři. Čtyři.

„Vezmi dítě,“ řekl Edward naléhavě.

„Vyhoď ho z okna.“ Raz. Dva. Tři. Čtyři.

„Dej mi ji,“ zazvonil tichý hlas ode dveří.

Oba současně jsme s Edwardem zavrčeli.

„Mám to pod kontrolou,“ ujišťovala Rosalie. „Dej mi dítě, Edwarde. Postarám se o ni, dokud Bella…“

Pokračoval jsem v umělém dýchání, zatímco Edward předával dítě. Třepotavé tampa-tampa-tampa sláblo v dálce.

„Posuň ruce, Jacobe.“

Vzhlédl jsem od Belliných bílých očí a nepřestával pumpovat. Edward držel v ruce stříkačku – celou stříbrnou, jako kdyby byla z oceli.

„Co je to?“

Jeho kamenná ruka mě odrazila, abych nepřekážel. Ozvalo se drobné prasknutí, jak mi jeho rána zlomila malíček. V té samé vteřině jí vrazil jehlu přímo do srdce.

„Můj jed,“ odpověděl, když stlačil píst.

Slyšel jsem, jak jí srdce poskočilo, jako kdyby použil defibrilátor.

„Udrž ho v chodu,“ poručil. Hlas měl mrazivý, mrtvý. Zuřivý a automatický. Jako kdyby byl stroj.

Nevšímal jsem si bolesti v hojícím se prstu a začal jsem jí zase pumpovat srdce. Bylo to těžší, jako kdyby tam krev mrzla – byla hustší a pomalejší. Zatímco jsem jí tlačil tu náhle lepkavou krev tepnami, sledoval jsem, co Edward dělá.

Jako kdyby ji líbal, otíral se jí rty o krk, o zápěstí, důlek v lokti. Ale přitom jsem slyšel mlaskavé trhání její kůže, jak ji na těch místech prokousával zuby, znovu a znovu, a vstřikoval jí jed do těla tolika místy, kolika bylo možno. Viděl jsem, jak se mu bledý jazyk míhá nad krvácejícími ranami, ale než mě to mohlo rozzlobit nebo se mi udělat špatně, došlo mi, co dělá. V místech, kde jí jedovatým jazykem olízl ránu, kůže se zacelila. Udržoval tak jed a krev uvnitř jejího těla.

Vdechoval jsem jí do úst více vzduchu, ale k ničemu to nebylo. Hrudník se jí sice zvedal, ale sama dýchat nezačala. Dál jsem jí pumpoval srdce a počítal si při tom, zatímco on nad ní horečnatě pracoval a snažil se ji přivést zpátky k životu. Snesl bych modré z nebe…

Ale nebylo tam nic, jenom já, jenom on.

Snažili jsme se oživit mrtvolu.

Protože to bylo vše, co zbylo z dívky, kterou jsme oba milovali. Tahle polámaná, vykrvácená, znetvořená mrtvola. Nedokázali jsme dát Bellu zase dohromady.

Věděl jsem, že je moc pozdě. Věděl jsem, že je mrtvá. Věděl jsem to jistě, protože ta přitažlivost, to pouto mezi námi bylo pryč. Už jsem necítil žádný důvod být tady u ní. Ona už tu nebyla. Její tělo už mě k sobě nevábilo. Ta nevysvětlitelná potřeba být jí nablízku zmizela.

Nebo se možná přestěhovala, přesněji řečeno. Najednou jako bych cítil přitažlivost z opačného směru. Dole zpod schodů, venku ze dveří. Popadla mě touha utéct odsud a nikdy, nikdy se nevrátit.

„Tak si jdi,“ štěkl Edward, a zase mi strhl ruce stranou a tentokrát zaujal moje místo. Tři prsty zlomené, odhadoval jsem.

Otupěle jsem je narovnal a nevšímal si tupé bolesti.

Stlačoval její mrtvé srdce rychleji než já.

„Není mrtvá,“ zavrčel. „Bude v pořádku.“

Nebyl jsem si jistý, jestli ještě mluví se mnou.

Nechal jsem ho tam s jeho mrtvou, otočil jsem se a kráčel pomalu ke dveřím. Tak pomalu. Nedokázal jsem nohy přimět k rychlejšímu pohybu.

Tak je to tu. Oceán bolesti. Druhý břeh byl tak daleko přes vzedmutou vodu, že jsem si to nedokázal ani představit, natož pak vidět.

Zase jsem se cítil prázdný, teď když jsem ztratil svůj cíl. Tak dlouhou dobu jsem bojoval, abych Bellu zachránil. A ona se zachránit nedala. Vědomě se obětovala, nechala se roztrhat mládětem toho monstra na kusy, a tak svůj boj prohrála. Bylo po všem.

Otřásl jsem se při zvuku, který se za mnou ozýval, když jsem těžkým krokem scházel ze schodů – byl to zvuk mrtvého srdce, které někdo nutí, aby se zase rozběhlo.

Škoda že si nemůžu nalít do hlavy žíravinu, která by mi vyleptala mozek. Vypálila vzpomínky na poslední minuty Bellina života. Spokojil bych se s rozežraným mozkem, jen kdybych se zbavil toho křiku, krvácení, nesnesitelného praskání a bušení, jak se z ní novorozené monstrum dralo ven…

Chtěl jsem utéct, vzít schody po deseti a vyběhnout ze dveří, ale nohy jsem měl těžké jako z olova a moje tělo bylo unavené jako nikdy předtím. Vlekl jsem se po schodech jako nemohoucí stařec.

Na posledním schodě jsem se zastavil a sbíral sílu vyjít ze dveří.

Rosalie seděla zády ke mně na čistém konci bílé pohovky a vrkala a broukala na věc zabalenou do deky, kterou chovala v náručí. Musela slyšet, jak jsem se zastavil, ale nevšímala si mě, pohlcená svým okamžikem ukradeného mateřství. Možná bude konečně šťastná. Má, co chtěla, a Bella už ji o toho tvora nikdy nepřipraví. Přemítal jsem, jestli v tohle ta jedovatá blondýna celou tu dobu doufala.

Držela v rukou něco tmavého, a prťavý vrah, kterého chovala, vydával lačné sající zvuky.

Pach krve ve vzduchu. Lidské krve. Rosalie to krmila. Samozřejmě, že to chtělo krev. Čím jiným nakrmíte zrůdu, která tak brutálně zmrzačila vlastní matku? Klidně mohla pít Bellinu krev. Možná pila.

Síla se mi vrátila, když jsem naslouchal, jak se ten malý kat krmí.

Síla a nenávist a horko – rudé horko, které mi proplachovalo hlavu, pálilo, ale nic nevymazávalo. Obrazy v mé hlavě sloužily tomu ohni místo paliva, rozdmýchávaly inferno, ale plameny je nedokázaly pohltit. Cítil jsem, jak mě třes rozechvívá od hlavy k patě, a nesnažil jsem se ho potlačit.

Rosalie byla tou zrůdou úplně uchvácená a vůbec si mě nevšímala. Nebude dost rychlá, aby mě zastavila, když je takhle nesoustředěná.

Sam měl pravdu. Ta věc je zrůda – její existence je proti přírodě. Černý démon bez duše. Tvor, který nemá právo na existenci.

Kterého je nutné zničit.

Zdálo se, že ta přitažlivost nakonec přece jen nevedla ze dveří. Ucítil jsem, jak mě povzbuzuje, postrkuje vpřed. Pobízí, abych to dorazil, očistil svět od téhle úchylky.

Až zrůdu zabiju, Rosalie se pokusí zabít mě, a já s ní budu muset bojovat. Nebyl jsem si jistý, jestli ji stihnu zlikvidovat, než jí ostatní přijdou na pomoc. Možná ano, možná ne. Nijak mi na tom nezáleželo.

Bylo mi jedno, jestli mě vlci ať z jedné, nebo z druhé smečky pomstí, nebo prohlásí, že Cullenovi byli v právu. Nic z toho nebylo důležité. Záleželo mi jen na vlastní spravedlnosti. Na pomstě. Ta věc, která zabila Bellu, nepřežije ani o minutu déle.

Kdyby Bella přežila, nenáviděla by mě za to. Sama by mě chtěla zabít.

Ale mně to bylo jedno. Jí bylo jedno, co mi provedla – nechala se zavraždit jako zvíře. Proč bych měl já brát ohledy na její city?

Ještě je tu Edward. Ale ten je teď příliš zaměstnaný – neschopný přiznat si pravdu, stále se marně snaží oživit mrtvolu – a nemá čas poslouchat moje úmysly.

Takže nebudu mít možnost dodržet slib, který jsem mu dal, pokud – a na to bych si sám nevsadil – se mi nepodaří vyhrát boj proti Rosalii, Jasperovi, Alici. Třem na jednoho. Ale i kdybych zvítězil, myslím, že bych v sobě nenašel sílu Edwarda zabít.

Protože na to jsem neměl dost soucitu. Proč bych mu měl dovolit uniknout před tím, co napáchal? Nebylo by spravedlivější nechat ho žít s vědomím, že mu nic, ale vůbec nic nezbylo? Nepřineslo by mi to větší uspokojení?

Při té představě jsem se div neusmíval, třebaže jsem byl plný nenávisti. Neměl by nic. Žádnou Bellu. Ani krvelačného zmetka. A navíc by oplakával tolik členů rodiny, kolik bych jich dokázal skolit. I když ty by asi svedl dát zpátky dohromady, protože nebude v mých silách je spálit. Na rozdíl od Belly, kterou už nikdo dohromady nedá.

Přemítal jsem, jestli se dá složit dohromady i zrůda. Pochyboval jsem o tom. Byla součástí Belly – takže musela zdědit něco z její zranitelnosti. Slyšel jsem to v tom drobném, třepotavém tlukotu jejího srdce.

Její srdce tlouklo. Bellino ne.

Jenom vteřina uběhla, zatímco jsem činil tato snadná rozhodnutí.

Třes se zrychloval a svíral mě pevněji. Nakrčil jsem se, připravený vrhnout se na blonďatou upírku a zuby jí vyrvat tu vražednou stvůru z náruče.

Rosalie už na ni zase broukala. Odložila prázdnou kovovou nádobku podobnou kojenecké lahvičce, zvedla příšerku do vzduchu, nosem se jí otírala o tvář a mazlila se s ní.

Perfektní. Ta nová pozice byla pro můj výpad perfektní. Naklonil jsem se dopředu a vnímal, jak mě horko začíná měnit, zatímco přitažlivost k zabijákovi rostla – byla silnější, než jsem ji kdy cítil, tak silná, že mi připomínala rozkaz alfy, který mě zdrtí, když ho neposlechnu.

Tentokrát jsem chtěl poslechnout.

Zabiják se na mě díval přes Rosaliino rameno a jeho pohled byl soustředěnější, než by měl pohled novorozeného tvora být.

Teplé hnědé oči barvy mléčné čokolády – stejné barvy, jakou měla Bella.

Můj třes naráz ustal; zaplavilo mě teplo, mohutněji než předtím, ale tohle bylo jiné – nepálilo.

Sálalo.

Všechno se ve mně zhroutilo, když jsem se podíval na ten drobný porcelánový obličejík napůl upířího, napůl lidského dítěte. Všechny šňůry, které mě spojovaly s mým životem, byly přerušeny rychlými řezy, jako když odstřihnete provázky ze shluku balónků. Všechno, co mě činilo tím, kým jsem byl – moje láska k mrtvé dívce nahoře, láska k otci, věrnost k nové smečce, láska k ostatním bratrům, nenávist k nepřátelům, můj domov, mé jméno, mé já – vše se ode mě v té vteřině odpoutalo – šmik, šmik, šmik – a ulétlo do prostoru.

Jen já jsem nesměl uletět. Mě na místě držel nový provázek.

A nebyl jen jeden, byl jich milion. Ne provázků, ale ocelových lan. Milion ocelových lan, a všechna mě vázala k jediné věci – k samému středu vesmíru.

Náhle jsem to viděl – jak se vesmír točí kolem tohoto jediného bodu. Nikdy předtím jsem nechápal symetrii vesmíru, ale teď mi to bylo jasné.

Přitažlivost zemská už mě nepoutala k místu, kde jsem stál.

Byla to ta holčička v náruči blonďaté upírky, kdo mě tu držel.

Renesmé.

* * *

Seshora se ozval nový zvuk. Jediný zvuk, který se mě v tomto nekonečném okamžiku mohl dotknout.

Frenetické bušení, rychlý tlukot…

Měnící se srdce.

KNIHA TŘETÍ

BELLA

Osobní cit je luxus, který si můžete dovolit, až když jsou všichni vaši nepřátelé zničeni. Do té doby je každý, koho milujete, rukojmí, podrývající vaši odvahu a deformující váš úsudek.

Orson Scott Card

Impérium

PŘEDMLUVA

Už to nebyla jen noční můra, černá linie k nám postupovala ledovou mlhou, která se jim zvedala od nohou.

Zemřeme, pomyslela jsem si v panice. Zmocnilo se mě zoufalství kvůli pokladu, který jsem hlídala, ale pouhé pomyšlení na něj znamenalo výpadek v soustředění, který jsem si nemohla dovolit.

Jako duchové postupovali blíž, jejich tmavé hábity se tím pohybem lehce vzdouvaly. Viděla jsem jejich bledé prsty zkřivené jako pařáty. Rozestoupili se, aby na nás mohli zaútočit ze všech stran. Měli početní převahu. To byl konec.

A pak, jako když se zableskne, byla celá scéna jiná. A přesto se nic nezměnilo – Volturiovi se stále kradli k nám, připraveni zabíjet. Jediné, co už neplatilo, bylo moje vnímání toho výjevu. Najednou jsem po tom lačněla. Chtěla jsem, aby nás napadli. Panika přešla v krvežíznivost. Nahrbila jsem se vpřed, úsměv na tváři, a zpoza vyceněných zubů se mi vydralo zavrčení.

19. PÁLENÍ

Ta bolest byla překvapivá.

Přesně tak – byla jsem udivená. Nechápala jsem, neuvědomovala jsem si, co se děje.

Moje tělo se snažilo to utrpení odmítnout, a já jsem byla znovu a znovu pohlcována temnotou, která mě odstřihovala na celé vteřiny a možná dokonce na minuty od bolesti, čímž mi ztěžovala vnímání skutečnosti.

Snažila jsem se obě oddělit.

Neskutečnost byla černá, ale nebolela tolik.

Skutečnost byla rudá, a byl to pocit, jako by mě někdo řezal pilou vedví, narazil do mě autobus, zmlátil mě boxer, podupalo stádo býků, ponořili mě do kyseliny, a to všechno naráz.

Skutečnost byla, že jsem cítila, jak se moje tělo kroutí a svíjí, třebaže jsem se bolestí nedokázala ani pohnout.

Skutečnost znamenala vědět, že existuje něco mnohem důležitějšího než všechno tohle mučení, a nebýt schopná si vzpomenout, co to je.

Skutečnost přišla tak rychle.

V jednu chvíli bylo všechno tak, jak má být. Byla jsem obklopena lidmi, které miluji. Úsměvy. Přes všechnu nepravděpodobnost se zdálo, že už už dostanu všechno, zač jsem bojovala.

A pak se jedna drobná nevýznamná věc pokazila.

Sledovala jsem, jak se mi převrhl hrneček, tmavá krev se rozlila a potřísnila tu dokonalou bělost, a já jsem se instinktivně sehnula k místu nehody. Viděla jsem ty ostatní, rychlejší ruce, ale moje tělo se dál natahovalo, aby dosáhlo…

Něco ve mně škublo opačným směrem.

Trhání. Lámání. Bolest.

Temnota převládla a pak byla odplavena vlnou mučivého utrpení. Nemohla jsem dýchat – už jsem se v životě topila, a tohle bylo jiné; v krku mě příšerně pálilo.

Kousky mě se tříštily, pukaly, rozpadaly…

Další černota.

Hlasy, tentokrát křičící, jak se bolest vrátila.

„Musela se odloučit placenta!“

Projelo mnou něco ostřejšího než nůž – slova, která na rozdíl od toho mučení dávala smysl. Odloučená placenta – věděla jsem, co to znamená. Znamenalo to, že moje dítě ve mně umírá.

„Dostaň ho ven!“ křičela jsem na Edwarda. Proč to ještě neudělal? „Nemůže dýchat! Udělej to hned!“

„Morfin –“

Chtěl čekat, až zaberou léky proti bolesti, zatímco naše dítě umírá?!

„Ne! Hned –,“ zakuckala jsem se, neschopná dokončit větu.

Světlo v místnosti mi zatemnily černé skvrny a do žaludku se mi ledově zabodl studený hrot nové bolesti. To bylo zlé – automaticky jsem se začala vzpouzet, abych chránila své lůno, své dítě, svého malého Edwarda Jacoba, ale byla jsem slabá. Plíce mě bolely, kyslík v nich vyhořel.

Bolest polevovala, ačkoli jsem se k ní teď upínala. Moje dítě, moje dítě, umírá…

Kolik času uplynulo? Vteřiny, nebo minuty? Bolest byla pryč. Otupělost. Necítila jsem nic. Taky jsem nic neviděla, ale slyšela jsem. Znovu jsem měla v plících vzduch, škrábal v hrubých bublinách nahoru a dolů v krku.

„Zůstaň se mnou, Bello! Slyšíš mě? Zůstaň! Nesmíš odejít. Udrž svoje srdce v chodu!“

Jacob? Jacob, stále tady, stále usilující o mou záchranu.

Samozřejmě, chtěla jsem mu říct. Samozřejmě, že svoje srdce udržím v chodu. Copak jsem jim to oběma neslíbila?

Snažila jsem se cítit své srdce, najít ho, ale byla jsem tak ztracená ve svém vlastním těle. Necítila jsem věci, které jsem cítit měla, a nic mi nepřipadalo na správném místě. Zamrkala jsem a našla oči. Viděla jsem světlo. Nebylo to to, co jsem hledala, ale lepší než nic.

Jak se moje oči snažily zaostřit, Edward zašeptal: „Renesmé.“

Renesmé?

Ne ten bledý a dokonalý syn z mé představy? Na okamžik se mě zmocnil údiv. A pak záplava vřelosti.

Renesmé.

Donutila jsem svoje rty k pohybu, přiměla jsem bubliny vzduchu, aby se mi na jazyku proměnily v šepot. Přinutila jsem ochablé ruce, aby se natáhly.

„Nech mě… Dej mi ji.“

Světlo tancovalo, odráželo se od Edwardových křišťálových rukou. Jiskry byly červeně zbarvené, to od krve, kterou měl potřísněnou kůži. A svíral něco červeného. Bojující uzlíček, z kterého ukapávala krev. Přidržel mi to teplé tělíčko ve slabé náruči, skoro jako bych ji chovala. Její mokrá kůže byla horká – horká jako Jacobova.

Oči se mi zaostřily; najednou bylo všechno naprosto jasné.

Renesmé neplakala, ale dýchala rychlými, vyděšenými dechy. Oči měla otevřené, a v nich výraz tak šokovaný, že to bylo skoro legrační. Malou, dokonale kulatou hlavičku měla pokrytou hustou vrstvou slepených zakrvácených kudrn. Její kůže pod tou krví byla bledá, smetanově slonovinová. Všude kromě tváří, které jí hořely barvou.

Její drobný obličejík byl tak absolutně dokonalý, že mě ohromil. Byla ještě krásnější než její otec. Neuvěřitelné. Nemožné.

„Renesmé,“ zašeptala jsem. „Tak… krásná.“

Neskutečný obličejíček se najednou usmál – širokým, vědomým úsměvem. Za růžovými rtíky se ukázala kompletní řada sněhově mléčných zoubků.

Sklonila hlavičku, tiskla mi ji na prsa, choulila se za teplem. Kůži měla teplou a hedvábnou, ale nepružila tak jako ta moje.

A znovu jsem ucítila bolest – jenom jedno teplé šlehnutí.

Zalapala jsem po dechu.

A byla pryč. Moje děťátko s andělskou tvářičkou zmizelo. Neviděla jsem ji ani necítila.

Ne! Chtěla jsem křičet. Vraťte mi ji!

Ale slabost byla příliš velká. Moje paže mi na okamžik připadaly jako prázdné gumové hadice, a pak už mi nepřipadaly jako vůbec nic. Necítila jsem je. Necítila jsem sebe samou.

Temnota mi zakryla oči pevněji než předtím. Jako by mi je někdo zavázal hustým šátkem a pořádně ho utáhl. Tma neschovala jenom moje oči, ale drtivě na mě dolehla. Bylo to vyčerpávající, tlačit proti ní. Věděla jsem, že by bylo mnohem snadnější se jí poddat. Nechat ji, ať mě tlačí dolů, dolů, dolů na místo, kde není žádná bolest a žádná únava a žádné starosti a žádný strach.

Kdyby to bylo jenom kvůli mně, nebyla bych schopná bojovat donekonečna. Byla jsem jen člověk, a lidská síla už mi nezbývala. Už příliš dlouho jsem se snažila udržet krok s nadpřirozenem, jak řekl Jacob.

Ale tady nešlo jenom o mě.

Kdybych teď udělala to, co mi připadalo snadné, nechala se vymazat tou černou prázdnotou, ublížila bych jim.

Edwardovi. Edward. Naše životy byly spletené do jediného pramene. Ustřihni jeden, ustřihneš oba. Kdyby odešel, nepřežila bych to. Kdybych odešla já, nepřežil by to on. A svět bez Edwarda mi připadal úplně zbytečný. Edward musel existovat.

Jacobovi – který mi pořád říkal sbohem, ale vždycky se vrátil, když jsem ho potřebovala. Jacobovi, kterému už jsem ublížila tolikrát, že to snad byl zločin. Ublížila bych mu znovu, tím nejhorším způsobem? Zůstal kvůli mně, navzdory všemu. Teď žádal o jediné, abych s ním vytrvala.

Ale byla tu taková tma, že jsem neviděla tvář ani jednoho z nich. Nic se nezdálo skutečné. To mi podrývalo vůli nevzdávat se.

A přesto jsem se s tou tmou pořád prala, bylo to skoro jako reflex. Nesnažila jsem se ji zvednout. Jenom jsem odolávala. Nenechala jsem se od ní úplně rozdrtit. Nebyla jsem Atlas, a ta černota mi připadala těžká jako planeta; na ramenou bych ji neunesla. Dokázala jsem vzdorovat jen tak, aby mě úplně nevymazala.

Tak už to v mém životě chodí – nikdy jsem nebyla dost silná, abych se potýkala s věcmi, které jsem nemohla ovlivnit, zaútočila na nepřátele nebo je předběhla. Vyhnula se bolesti. Vždycky jsem byla lidská a slabá, a jediné, čeho jsem kdy byla schopná, bylo jít dál. Vydržet. Přežít.

Až dosud to stačilo. Bude to muset stačit i dneska. Vydržím, dokud nepřijde pomoc.

Věděla jsem, že Edward udělá, co bude v jeho silách. On to nevzdá. A já taky ne.

Držela jsem si tu černotu neexistence od těla na vzdálenost centimetrů.

Ale moje odhodlání nestačilo. Jak čas ubíhal, temnota nabývala vrchu, přibližovala se droboučkými krůčky, o osminky, šestnáctinky centimetrů; potřebovala jsem víc než odhodlání, abych měla odkud načerpat sílu.

Nedokázala jsem přivolat na pomoc ani vzpomínku na Edwardův obličej. Ani na Jacobův, Alicin nebo Rosaliin, Charlieho nebo Renée ani Carlisleův nebo Esméin… nic. To mě děsilo, a tak mě napadlo, jestli už není pozdě.

Cítila jsem, jak se pouštím – už se nebylo čeho držet.

Ne! Tohle musím přežít. Edward na mně závisí. Jacob. Charlie Alice Rosalie Carlisle Renée Esmé…

Renesmé.

A pak, ačkoli jsem stále nic neviděla, jsem najednou něco cítila. Jako když vám amputují končetiny, a vy máte pocit, že je stejně cítíte, tak já jsem pocítila svoje paže. A v nich něco malého a tvrdého a velmi, velmi teplého.

Moje děťátko. Moje malá šťouchalka.

Dokázala jsem to. Navzdory nulové šanci jsem měla dost síly a přežila jsem těhotenství s Renesmé, vydržela jsem tak dlouho, kolik bylo třeba, aby ona existovala bez mé pomoci.

Ten horký uzlíček v mé náruči mi připadal tak skutečný. Sevřela jsem ho pevněji. Nacházel se přesně tam, kde mělo být mé srdce. Objala jsem pevně vřelou vzpomínku na svou dceru a věděla, že s temnotou dokážu bojovat tak dlouho, jak bude třeba.

Teplo vedle mého srdce se stávalo stále skutečnějším, vroucnějším a vřelejším. Cítila jsem horko. Horko tak skutečné, že bylo těžké uvěřit, že si ho jenom představuji.

A stupňovalo se.

Už bylo nepříjemné. Moc horké. Moc, příliš moc horké.

Jako když chytíte kulmu za špatný konec – moje okamžitá reakce byla tu pálivou věc odhodit. Ale náruč jsem měla prázdnou. Netiskla jsem si paže k hrudi. Moje paže byly mrtvé a ležely mi někde podél těla. To horko bylo uvnitř mě.

Pálení rostlo – stoupalo a vrcholilo a zase stoupalo, až překročilo všechno, co jsem kdy pociťovala.

Vnímala jsem, jak mi za tím ohněm teď v prsou burácí pulz, a došlo mi, že jsem zase našla své srdce, právě ve chvíli, kdy jsem si začala přát, aby k tomu nikdy nedošlo. Mrzelo mě, že jsem neobjala tu černotu, dokud jsem ještě měla šanci. Chtěla jsem zvednout paže, rozdrásat si hruď a vyrvat srdce z těla – udělat cokoli, jen abych se zbavila té mučivé trýzně. Ale necítila jsem paže, nedokázala jsem pohnout jediným zmizelým prstem.

James, který mi dupnutím rozdrtil nohu. To nic nebylo. To bylo poleženíčko na měkounké peřince. Teď bych to brala, stokrát. Sto dupnutí. Brala bych to a byla bych vděčná.

Miminko, které mi kopnutím zlomilo žebra, vylamovalo si ze mě cestu kousek po kousku. To nebylo nic. To bylo jako plavání v bazénu s chladivou vodou. Brala bych to tisíckrát. Brala a byla vděčná.

Oheň pálil ještě víc a já jsem chtěla křičet. Prosit, ať mě někdo okamžitě zabije, abych už ani vteřinu nemusela žít v té bolesti. Ale nedokázala jsem pohnout rty. Ta tíha tam byla pořád, tiskla mě.

Uvědomila jsem si, že to není temnota, kdo mě drží dole; to bylo moje tělo. Tak těžké. Pohřbívalo mě v plamenech, které se prokousávaly ven z mého srdce, šířily se s neskutečnou bolestí po mých ramenou a břiše, propalovaly si cestu vzhůru do krku, olizovaly mi obličej.

Proč se nemůžu pohnout? Proč nemůžu křičet? Tohle se v příbězích nevypráví.

Moje mysl byla nesnesitelně jasná – zostřená zuřivou bolestí – a já jsem znala odpověď téměř vzápětí poté, co jsem dokázala zformovat otázku.

To ten morfin.

Zdálo se mi, jako by uběhlo milion smrtí od chvíle, kdy jsme o tom diskutovali – Edward, Carlisle a já. Edward s Carlislem doufali, že dostatečné množství tišících prostředků mi pomůže překonat bolest po jedu. Carlisle to vyzkoušel u Emmetta, ale jed se mu propálil žilami dřív než lék a zapečetil je. Lék se nestačil rozšířit po těle.

Tehdy jsem na sobě nedala nic znát, přikyvovala jsem a děkovala svým zřídkakdy šťastným hvězdám, že mi Edward nemůže číst myšlenky.

Protože já už jsem jednou v organismu dohromady morfin a jed měla, a tak jsem znala pravdu. Věděla jsem, že otupující účinky léku se nedostaví, když se jed rozlévá do žil. Ale nepřipadalo v úvahu, abych se o tom před nimi zmínila. Nechtěla jsem říct nic, co by zviklalo Edwarda v jeho odhodlání mě proměnit.

Netušila jsem ovšem, že morfin bude mít tenhle účinek – že mě ochromí a umlčí. Že budu jako ochrnutá a přitom spalovaná bolestí.

Znala jsem všechny příběhy. Věděla jsem, že Carlisle dokázal snášet ten oheň mlčky, jen aby ho neodhalili. Od Rosalie jsem zase věděla, že křičet nemá cenu. A doufala jsem, že to vydržím jako Carlisle. A že podle Rosaliiny rady udržím pusu zamčenou. Protože jsem věděla, že každý výkřik, který mi unikne ze rtů, způsobí Edwardovi mučivou bolest.

A teď mi připadalo jako ošklivý žert, že se mi moje přání vyplnilo.

Když nedokážu křičet, jak jim mám říct, aby mě zabili?

Chtěla jsem jenom umřít. Nikdy se nenarodit. Celá moje existence nepřevážila tuhle bolest. Nestála za to, abych ji snášela ještě jeden jediný úder srdce.

Nechte mě umřít, nechte mě umřít, nechte mě umřít.

A na nekonečně dlouhou dobu nic jiného neexistovalo. Jenom zuřivé mučení a moje němé výkřiky, prošení, aby přišla smrt. Nic jiného, ani čas. A tím to bylo nekonečné, bez začátku a bez konce. Jeden nekonečný okamžik bolesti.

Jediná změna přišla, když se najednou, třebaže jsem to považovala za nemožné, moje bolest zdvojnásobila. Dolní polovina mého těla, dosud umrtvená morfinem, se najednou taky ocitla v ohni. Nějaké přerušené spojení se uzdravilo – spleteno dohromady žhnoucími prsty plamene.

Nekonečné pálení zuřilo dál.

* * *

Mohly uběhnout vteřiny nebo dny, týdny nebo roky, ale nakonec pro mě čas zase začal něco znamenat.

Tři věci se staly najednou, rostly jedna z druhé, takže jsem nepoznala, která přišla první: čas se zase rozběhl, váha morfinu odeznívala a já jsem získala na síle.

Cítila jsem, jak se mi po malých krůčcích vrací kontrola nad vlastním tělem, a podle těch krůčků jsem zase dokázala odměřovat ubíhající čas. Poznala jsem to, když jsem dokázala ohnout prsty na nohou a prsty na rukou sbalit do pěstí. Věděla jsem, že to zvládnu, ale neudělala jsem to.

Ačkoli se oheň nesnížil ani o jeden stupínek, začínala se ve mně rozvíjet nová schopnost, jak ho vnímat, nová citlivost, jak odděleně posuzovat každý plamenný jazyk, který mi zevnitř olizoval žíly – objevila jsem, že dokážu myslet i na něco jiného než na bolest.

Dovedla jsem si vzpomenout, proč bych neměla křičet. Vzpomněla jsem si na důvod, proč jsem svolila, že se podvolím této nesnesitelné bolesti. Vzpomněla jsem si, že ačkoli mi to teď připadá nemožné, přece existuje něco, co za to mučení stojí.

Došlo k tomu právě včas, abych vydržela, když ta tíha začala opouštět moje tělo. Nikdo, kdo se na mě podíval, si nemohl všimnout žádné změny. Ale pro mě, která jsem ze všech sil bojovala, abych výkřiky a utrpení zdusila v sobě, kde nikomu jinému neublíží, to byl pocit, jako bych už nebyla přivázaná k hranici, na které mě upalovali, ale sama se té hranice držela, abych zůstala v ohni.

Měla jsem právě tolik síly, abych zvládla nehybně ležet, zatímco jsem hořela zaživa.

Můj sluch byl čím dál jasnější, a tak jsem mohla počítat frenetické údery svého tlukoucího srdce a odměřovat si tak čas.

Mohla jsem počítat mělké dechy, které mi šuměly mezi zuby.

Mohla jsem počítat tiché vyrovnané dechy, které vycházely odněkud blízko vedle mě. Ty byly pomalejší, a tak jsem se na ně soustředila. Znamenaly, že uběhlo víc času. Tyhle dechy, pravidelnější než kyvadlo hodin, mě protáhly žhnoucími vteřinami ke konci.

Nadále jsem sílila, moje myšlenky byly jasnější. Když se ozvaly nové zvuky, mohla jsem poslouchat.

Byly to lehké kroky, závan vzduchu rozvířeného otevíranými dveřmi. Kroky se přiblížily a ucítila jsem tlak na vnitřní straně zápěstí. Nevnímala jsem chlad prstů. Oheň spálil na prach každou vzpomínku na chlad.

„Stále žádná změna?“

„Žádná.“

Lehký stisk, dech na mé spalované kůži.

„Není cítit žádný pach zbylého morfinu.“

„Já vím.“

„Bello? Slyšíš mě?“

Věděla jsem nade vší pochybnost, že kdybych odemkla zuby, prohrála bych – vykřikla bych a ječela a zmítala sebou a svíjela se. Kdybych otevřela oči, kdybych i jen pohnula prstem – každá sebemenší změna by znamenala konec mého sebeovládání.

„Bello? Bello, lásko? Můžeš otevřít oči? Můžeš mi stisknout ruku?“

Tlak na prsty. Nereagovat na tenhle hlas bylo těžší, ale zůstala jsem ochromena. Věděla jsem, že bolest v jeho hlasu není ničím v porovnání s tím, jaká by mohla být. Teď se jenom obával, že trpím.

„Možná… Carlisle, možná jsem to nestihl.“ Jeho hlas byl ztlumený; zlomil se na slově nestihl.

Moje odhodlání na vteřinu zakolísalo.

„Poslechni si její srdce, Edwarde. Je ještě silnější, než bylo Emmettovo. Nikdy jsem neslyšel nic tak životaschopného. Bude v pořádku.“

Ano, udělala jsem dobře, že jsem mlčela. Carlisle ho uklidní. Edward nemusí trpět se mnou.

„A její – její páteř?“

„Její zranění nebyla o tolik horší než Esméina. Jed ji uzdraví, jako uzdravil Esmé.“

„Ale je tak nehybná. Musel jsem udělat něco špatně.“

„Nebo správně, Edwarde. Synu, udělal jsi všechno, co bych byl udělal já, a ještě víc. Nejsem si jistý, jestli bych měl tu výdrž, víru, kterou bylo třeba k její záchraně. Přestaň si vyčítat. Bella se uzdraví.“

Zlomený šepot. „Musí strašně trpět.“

„To nevíme. Měla v organismu tolik morfinu. Nevíme, jaký účinek to bude mít na její prožitek.“

Slabý tlak uvnitř loketní jamky. Další šepot. „Bello, miluju tě. Bello, je mi to tak líto.“

Tak moc jsem mu chtěla odpovědět, ale zhoršila bych tím jeho bolest. Neudělám to, dokud mám sílu udržet se v klidu.

Dál mě pálil ten zuřivý oheň. Ale teď jsem měla v hlavě tolik prostoru. Prostor na přemítání nad jejich konverzací, prostor vzpomenout si, co se stalo, prostor na vyhlídky do budoucnosti, a stále nekonečný prostor, který ještě musím protrpět.

Taky prostor k obavám.

Kde je moje dítě? Proč tu není? Proč o ní nemluví?

„Ne, já zůstanu tady,“ zašeptal Edward a odpovídal tak na nevyslovenou myšlenku. „Oni si to vyřeší.“

„Zajímavá situace,“ odpověděl Carlisle. „A to jsem si myslel, že už jsem viděl všechno.“

„Budu se tím zabývat později. Oba se tím budeme zabývat.“ Něco se mi měkce vtisklo do spálené dlaně.

„Jsem si jistý, že nás pět dokáže zabránit krveprolití.“

Edward vzdychl. „Nevím, na čí stranu se postavit. Nejradši bych je vymrskal oba. No, později.“

„Jsem zvědavý, co tomu řekne Bella – na čí stranu se postaví,“ uvažoval Carlisle.

Jedno tiché, stísněné zasmání. „Určitě mě překvapí. Jako vždycky.“

Carlisleovy kroky zase odezněly a já jsem byla zklamaná, že se mi nedostalo dalšího vysvětlení. Mluvili tak tajemně jenom proto, aby mě otrávili?

Vrátila jsem se k počítání Edwardových dechů a odměřovala si tak čas.

O deset tisíc devět set čtyřicet tři dechy později se v místnosti ozvaly jiné kroky. Lehčí. Rytmičtější.

Zvláštní, že jsem dokázala rozeznat drobné rozdíly mezi kroky, které jsem až dodneška vůbec nebyla schopná slyšet.

„Jak dlouho ještě?“ zeptal se Edward.

„Už to nebude dlouho,“ řekla mu Alice. „Vidíš, jak se rozjasňuje? Už ji vidím mnohem lépe.“ Vzdychla.

„Pořád jsi ještě rozhořčená?“

„Jo, moc díky, žes mi to připomněl,“ zabručela. „Taky bys byl vyřízený, kdybys věděl, že ti vlastní přirozenost spoutává ruce. Vidím nejlíp upíry, protože jsem upírka; vidím dobře lidi, protože jsem byla člověk. Ale ty podivné křížence nevidím vůbec, protože jsem s nimi neměla žádnou zkušenost. To mě štve!“

„Soustřeď se, Alice.“

„Jasně. Bellu už vidím opravdu zřetelně.“

Následovala dlouhá odmlka a pak Edward vzdychl. Byl to nový zvuk, šťastnější.

„Opravdu jí bude dobře,“ vydechl.

„Jasně že bude.“

„Před dvěma dny sis nebyla tak jistá.“

„Před dvěma dny jsem pořádně neviděla. Ale teď, když se zbavila těch slepých míst, je to hračka.“

„Mohla by ses soustředit kvůli mně? Na hodiny – dej mi odhad.“

Alice vzdychla. „Jsi tak netrpělivý. Fajn. Dej mi vteř –“

Tiché dýchání.

„Díky, Alice.“ Jeho hlas byl jasnější.

Jak dlouho? To mi to aspoň nemohli říct nahlas? Bylo by příliš to žádat? Kolik vteřin budu ještě hořet? Deset tisíc? Dvacet? Další den – osmdesát šest tisíc čtyři sta? Ještě víc?

„Bude úchvatná.“

Edward tiše zavrčel. „To byla vždycky.“

Alice si odfrkla. „Víš, jak to myslím. Jen se na ni podívej.“

Edward neodpověděl, ale Alicina slova mi dala naději, že se snad nepodobám uhelné briketě, i když jsem si tak připadala. Měla jsem pocit, že ze mě musela zbýt jen hromádka zuhelnatělých kostí. Každou buňku v těle jsem měla spálenou na popel.

Slyšela jsem, jak Alice vyšuměla z místnosti. Slyšela jsem šustění látky, jak se pohybovala a jak se vrstvy tkaniny třely o sebe. Slyšela jsem tiché bzučení světla visícího ze stropu. Slyšela jsem slabý vítr opírající se venku do stěn domu. Slyšela jsem všechno.

Dole někdo sledoval baseballový zápas. Mariners vedli o dva body.

„Teď je řada na mně,“ vnímala jsem, jak Rosalie na někoho štěkla a v odpověď se ozvalo tiché zavrčení.

„Hej, ty,“ varoval Emmett.

Někdo zasyčel.

Napínala jsem uši, jestli rozeznám něco dalšího, ale bylo slyšet jen zápas. Baseball nebyl dost zajímavý, aby mě vytrhl od bolesti, tak jsem se znovu zaposlouchala do Edwardova dýchání a počítala vteřiny.

O dvacet jeden tisíc devět set sedmnáct a půl vteřiny později se bolest změnila.

Dobrá zpráva byla, že začínala povolovat od konečků prstů na rukou i na nohou. Odcházela pomalu, ale aspoň se dělo něco nového. Tohle musí být ono. Bolest začíná ustupovat…

A pak špatná zpráva. Oheň v mém krku nebyl stejný jako předtím. Nebyla jsem jenom v ohni, ale byla jsem teď taky vyprahlá. Vysušená na kost. Tak žíznivá. Pálící oheň a pálící žízeň…

Další špatná zpráva: oheň v mém srdci pálil ještě silněji.

Jak je to možné?

Můj srdeční tep, už tak moc rychlý, se zrychlil ještě víc – a oheň se jeho frenetickému rytmu přizpůsobil.

„Carlisle,“ zavolal Edward. Jeho hlas byl tichý, ale jasný. Věděla jsem, že ho Carlisle uslyší, jestli je v domě nebo někde poblíž.

Oheň se mi stáhl z dlaní, takže zůstaly blaženě bezbolestné a studené. Ale stáhl se mi do srdce, které horce planulo jako slunce a tlouklo novou zuřivou rychlostí.

Carlisle vstoupil do místnosti s Alicí po boku. Jejich kroky byly tak výrazné, dokonce jsem poznala, že Carlisle je vpravo, o půl kroku před Alicí.

„Poslouchejte,“ řekl jim Edward.

Nejhlasitější zvuk v místnosti bylo moje splašené srdce, bušící do rytmu ohně.

„Ach,“ řekl Carlisle. „Už to skoro je.“

Moje úleva při jeho slovech byla zastíněna nesnesitelnou bolestí v srdci.

Zápěstí už jsem měla volná a kotníky taky. Oheň tam byl úplně uhašený.

„Brzy,“ souhlasila Alice nadšeně. „Přivedu ostatní. Neměla by Rosalie…?“

„Ano – dítě držte stranou.“

Cože? Ne. Ne! Jak to myslel, aby moje dítě drželi stranou? Co ho to napadlo?

Prsty se mi zkroutily – podráždění se prodralo skrz mou dokonalou fasádu. V místnosti všechno ztichlo až na tlukot mého srdce, jak všichni zatajili dech nad mou reakcí.

Ruka mi stiskla svéhlavé prsty. „Bello? Bello, lásko?“

Dokážu mu odpovědět bez křiku? Chvilku jsem nad tím přemýšlela, a pak se mi oheň zahryzl do prsou ještě palčivěji, jak vyhasínal v loktech a kolenou. Radši to nebudu riskovat.

„Hned je přivedu,“ řekla Alice, v hlase naléhavý podtón, a já jsem pocítila svistot větru, jak vyrazila pryč.

A pak – och!

Srdce se mi vzepjalo, tlouklo jako lopatky vrtulníku, nebyly slyšet žádné pomlky; měla jsem pocit, že se mi prodere z žeber. Oheň mi zaplápolal v prsou, jak vysával poslední zbytky plamenů z mého těla a sytil tak tu nejpalčivější výheň. Bolest byla tak silná, že mě ohromila, prolomila železné sevření, kterým jsem objímala hranici. Prohnula jsem se v zádech do oblouku, jako kdyby mě oheň táhl vzhůru za srdce.

Nedovolila jsem žádnému jinému kousku svého těla, aby se uvolnil, a můj trup dopadl zpátky na stůl.

Rozpoutala se bitva uvnitř mého těla – moje uhánějící srdce závodilo s útočícím ohněm. Oba prohrávaly. Oheň měl na kahánku, protože strávil všechno hořlavé; mé srdce klusalo ke svému poslednímu úderu.

Oheň se stáhl, s konečným, nesnesitelným vzedmutím se soustředil uvnitř toho posledního lidského orgánu. Po vzedmutí následoval hluboký, dutě znějící úder. Srdce mi dvakrát poskočilo a pak ještě jednou tiše udeřilo.

Nebylo slyšet žádný zvuk. Žádný dech. Ani můj.

Nepřítomnost bolesti byla v tu chvíli jediné, co jsem dokázala chápat.

A pak jsem otevřela oči a v úžasu se podívala nad sebe.

20. NOVÉ

Všechno bylo tak jasné.

Ostré. Definované.

Bílé světlo nad mou hlavou bylo stále oslnivě zářivé, a přesto jsem jasně viděla jednotlivá žhnoucí vlákna žárovky. Viděla jsem každou barvu duhy, a na samém kraji spektra jsem spatřila osmou barvu, kterou jsem neuměla pojmenovat.

Kromě světla jsem dokázala rozeznat jednotlivé rýhy v tmavém dřevěném stropě nad hlavou. Před nimi jsem viděla zrníčka prachu ve vzduchu, jak plošky, kde se jich dotýkalo světlo, tak ty tmavé. Otáčely se jako malé planetky a vířily spolu v hvězdném tanci.

Ten prach byl tak krásný, že jsem se ohromeně nadechla; vzduch se mi s pískáním vtáhl do krku a zrníčka se zatočila ve víru. Měla jsem pocit, že to nemám dělat. Zamyslela jsem se nad tím a uvědomila si, že problém je, že mi to nadechnutí nepřináší žádnou úlevu. Nepotřebovala jsem vzduch. Moje plíce na něj nečekaly. Na vdech reagovaly lhostejně.

Nepotřebovala jsem vzduch, ale líbil se mi. V něm jsem mohla okusit místnost kolem sebe – krásné částečky prachu, směs nehybného vzduchu, který se mísil s přílivem o něco chladnějšího proudu z otevřených dveří. Ochutnat šťavnatý závan hedvábí. Ochutnat slabý náznak něčeho teplého a žádoucího, něčeho, co by mělo být vlhké, ale nebylo… Z té vůně mě začalo suše pálit v krku, jako slabá ozvěna působícího jedu, ačkoli byla zamořena štiplavým pachem chlóru a čpavku. A nejsilněji jsem vnímala směs medu, šeříku a slunce, která voněla nejsilněji, byla mi nejblíž.

Slyšela jsem zvuk ostatních, kteří teď také dýchali, když jsem začala já. Jejich dech se mísil s vůní, která byla jiná než med a šeřík a sluneční svit, a přinášela nové podtóny. Skořice, hyacint, hruška, mořská voda, kynoucí chléb, borovice, vanilka, kůže, jablko, mech, levandule, čokoláda… Vystřídala jsem v duchu tucet různých přirovnání, ale žádné z nich nesedělo přesně. Tak sladké a příjemné.

Televize dole byla ztlumená a já jsem uslyšela někoho v přízemí – Rosalii? – přenést váhu z nohy na nohu.

Také jsem vnímala slabý dunivý rytmus a hlas, který rozzlobeně vykřikoval do úderů. Rapova hudba? Na chvíli jsem byla zmatená, a pak ten zvuk odezněl, jako když kolem vás projede auto se staženými okénky.

S trhnutím jsem si uvědomila, že to bude asi ono. Vážně slyším až na silnici?

Neuvědomovala jsem si, že mě někdo drží za ruku, až ji ten dotyčný lehce stiskl. Jako jsem předtím měla tělo ztuhlé, abych zakryla bolest, teď znehybnělo překvapením. Tohle nebyl dotyk, který jsem očekávala. Ta kůže byla dokonale hladká, ale měla špatnou teplotu. Nebyla studená.

Po první ztuhlé vteřině šoku moje tělo zareagovalo na nepovědomý dotyk způsobem, který mě šokoval ještě víc.

Vzduch mi se syčením unikl z krku a prodral se mými zaťatými zuby s tichým, hrozivým zvukem, jako když zabzučí roj včel. Ještě neodezněl, a už se mi svaly napjaly a ucukly před neznámým dotykem. Švihnutím jsem se posadila. Ten pohyb byl tak rychlý, že se mi měla místnost rozmazat do nesrozumitelné šmouhy – ale nestalo se tak. Viděla jsem při něm každé zrníčko prachu, každou třísku v dřevem obložených stěnách, každé volné vlákno detailně jako pod mikroskopem.

Takže ve chvíli, kdy jsem stála zády ke stěně a hrbila se v obranném postoji – asi tak o šestnáctinu vteřiny později –, jsem už pochopila, co mě vyděsilo, a že jsem zareagovala zbytečně prudce.

Aha. Samozřejmě. Edward mi už nebude připadat studený. Teď máme stejnou teplotu.

Ještě osmnáctinu vteřiny jsem držela svůj postoj a zvykala si na scénu před sebou.

Edward se nakláněl přes operační stůl, který byl mou hranicí, ruku nataženou ke mně, úzkostný výraz ve tváři.

Edwardův obličej byla ta nejdůležitější věc, ale periferním viděním jsem kontrolovala všechno ostatní, co kdyby náhodou. Spustil se ve mně nějaký instinkt k obraně, a já jsem automaticky pátrala po všech známkách nebezpečí.

Moje upíří rodina čekala obezřetně u protější zdi vedle dveří, Emmett a Jasper vpředu. Jako kdyby se báli nějakého nebezpečí. Chřípí se mi chvělo, nos pátral po ohrožení. Necítila jsem nic nepatřičného. Slabá vůně něčeho lahodného – ale zkažená silnými chemikáliemi – mě zase zašimrala v krku, takže mě tam začalo bolet a pálit.

Alice vykukovala za Jasperovým loktem s širokým úsměvem na tváři; od zubů se jí odráželo světlo, další osmibarevná duha.

Ten výraz mě uklidnil a pak mi ty kousky zapadly do sebe. Jasper a Emmett stáli před ostatními, aby je chránili, jak jsem správně usoudila. Jediné, co jsem hned nepochopila, bylo, že já jsem to nebezpečí.

Všechno tohle byly postranní linie. Větší část mých smyslů a moje mysl byly stále soustředěny na Edwardův obličej.

Až do této vteřiny jsem ho nikdy pořádně neviděla.

Kolikrát jsem zírala na Edwarda a byla okouzlená jeho krásou? Kolik hodin – dnů, týdnů – života jsem strávila sněním o tom, co jsem tehdy považovala za dokonalost? Myslela jsem, že znám jeho obličej lépe než svůj vlastní. Myslela jsem, že to je jediná zaručená věc v celém mém světě: bezchybnost Edwardova obličeje.

Jako kdybych byla slepá.

Poprvé od chvíle, kdy mi z očí spadly šupiny slabého, zatemňujícího lidského vidění, jsem spatřila jeho obličej. Zalapala jsem po dechu a pak jsem zalistovala ve svém slovníku a marně hledala ta správná slova. Budu si muset najít nějaká výstižnější.

V tuto chvíli druhá část mé pozornosti došla k závěru, že neexistuje žádné nebezpečí kromě mě samé, a tak jsem se automaticky napřímila z přikrčení; od chvíle, kdy jsem se zvedla ze stolu, uplynula téměř celá vteřina.

Chviličku jsem se zaobírala způsobem, jakým se mé tělo pohybovalo. V okamžiku, kdy jsem usoudila, že se napřímím, jsem už byla narovnaná. Nebyl tam ten krátký úlomek času, v kterém se ta akce odehrála; změna byla okamžitá, téměř jako kdyby nedošlo k žádnému pohybu.

Pořád jsem zírala Edwardovi do obličeje a nehýbala se.

Přecházel pomalu kolem stolu – každý krok mu trval skoro půl vteřiny, každý krok plul plynule jako voda v řece, když se vine přes hladké kameny – a ruku měl stále napřaženou.

Sledovala jsem jeho půvabný pohyb a vnímala ho novýma očima.

„Bello?“ zeptal se tichým, uklidňujícím tónem, ale obava v jeho hlase zabarvila moje jméno napětím.

Nedokázala jsem okamžitě odpovědět, jak jsem byla ztracená v sametových záhybech jeho hlasu. Byla to ta nejdokonalejší symfonie, symfonie pro jediný nástroj, nástroj geniálnější, než jaký kdy člověk vyrobil…

„Bello, lásko? Promiň, já vím, že jsi zmatená. Ale jsi v pořádku. Všechno dobře dopadlo.“

Všechno? Mysl se mi točila, vracela se ve spirále k mé poslední lidské hodině. Vzpomínka na ni už se zdála potemnělá, jako kdybych se dívala skrz hustý černý závoj – protože moje lidské oči byly poloslepé. Všechno bylo tak rozmazané.

Když řekl, že všechno dobře dopadlo, myslel tím taky Renesmé? Kde je? S Rosalií? Snažila jsem se vybavit si její obličej – věděla jsem, že byla krásná –, ale dráždilo mě dívat se skrz lidské vzpomínky. Její obličej byl ponořený do temnoty, tak špatně osvětlený…

A co Jacob? Ten je taky v pořádku? Nenávidí mě teď, můj dlouho trpící nejlepší přítel? Vrátil se do Samovy smečky? A Seth a Leah s ním?

Jsou Cullenovi v bezpečí, nebo moje transformace zažehla válku se smečkou? Vztahuje se Edwardovo ujištění na všechny tyhle otázky? Nebo se mě jenom snažil uklidnit?

A Charlie? Co mu teď řeknu? Určitě volal, když jsem hořela. Co mu pověděli? Co si myslí, že se mi stalo?

Jak jsem na kousíček vteřiny zvažovala, kterou otázku položit jako první, Edward váhavě sáhl a pohladil mě konečky prstů po tváři. Byly hladké jako satén, měkké jako peří, a teď se přesně shodovaly s teplotou mé kůže.

Jeho dotyk jako by mi přejel pod kůží, až do kostí obličeje. Ten pocit mě brněl jako elektřina – projel mi kostmi, sjel dolů po páteři a rozechvěl se mi v břiše.

Počkej, pomyslela jsem si, jak to chvění rozkvetlo do vřelosti, toužení. Copak jsem tohle neměla ztratit? Nebyla ztráta tohoto pocitu součástí dohody?

Byla jsem novorozená upírka. Suchá pálivá bolest v krku to dokazovala. A věděla jsem, co být novorozená obnáší. Lidské emoce a touhy se mi později v nějaké podobě vrátí, ale byla jsem smířená s tím, že ze začátku nebudu cítit nic. Jenom žízeň. Tak to bylo domluveno, to byla smluvená cena. A já jsem byla ochotná ji zaplatit.

Ale jak se Edwardova ruka stočila podle tvaru mého obličeje jako ocel se saténovým povrchem, touha se rozběhla mými vysušenými žilami a rozezněla se ve mně od kořínků vlasů ke konečkům prstů u nohou.

Povytáhl jedno dokonalé obočí a čekal, až promluvím.

Vrhla jsem se mu kolem krku.

Znovu jako by nedošlo k žádnému pohybu. V jednu chvíli jsem tam stála klidně a zpříma jako socha; a v ten samý okamžik jsem ho objímala v náručí.

Nestudil – tak jsem to alespoň vnímala. Voněl sladkou jemnou vůní, kterou jsem svými otupělými lidskými smysly nikdy nebyla schopná plně vstřebat, ale která k němu stoprocentně patřila. Přitiskla jsem mu obličej na hladká prsa.

A pak rozpačitě přestoupil z nohy na nohu. Odklonil se ode mě. Zírala jsem mu do obličeje, zmatená a vystrašená jeho odmítnutím.

„Ehm… opatrně, Bello. Au.“

Spustila jsem paže a strčila je za záda, jakmile jsem pochopila.

Měla jsem moc velkou sílu.

„Promiň,“ naznačila jsem němě.

Rozjasnil se úsměvem, který by mi zastavil srdce, kdyby ještě tlouklo.

„Neděs se, lásko,“ řekl a zvedl ruku, aby se dotkl mých rtů, pootevřených hrůzou. „Budeš teď jen nějakou dobu silnější než já.“

Zamračila jsem se. Tohle jsem taky věděla už předtím, ale zdálo se to neskutečnější než cokoli jiného z tohoto nekonečně neskutečného okamžiku. Byla jsem silnější než Edward. Přiměla jsem ho říct au.

Jeho ruka mě zase pohladila po tváři, a já jsem skoro zapomněla na svůj stres, jak se mi druhá vlna touhy valila nehybným tělem.

Ty emoce byly o tolik silnější, než jsem byla zvyklá, že bylo těžké držet se jednoho proudu myšlenek, třebaže jsem měla v hlavě na všechno dost místa. Každý nový vjem mě přemohl. Vzpomněla jsem si, jak Edward jednou říkal – jeho hlas v mé hlavě byl slabým stínem v porovnání s křišťálovou, muzikální čistotou, kterou jsem slyšela teď –, že jeho druh, náš druh, se snadno rozptýlí. Pochopila jsem proč.

Napřela jsem síly, abych se soustředila. Potřebovala jsem něco říct. Nejdůležitější věc.

Velmi opatrně, tak, že ten pohyb byl skutečně rozpoznatelný, jsem vytáhla pravou paži zpoza těla a chtěla jsem se dotknout jeho tváře. Nenechala jsem se rozptylovat perlovým nádechem své ruky, hladkou hedvábností jeho pokožky ani nábojem, který mě brněl v konečcích prstů.

Dívala jsem se mu do očí a poprvé jsem uslyšela vlastní hlas.

„Miluju tě,“ řekla jsem, ale znělo to jako zpěv. Hlas mi zvonil a třpytil se jako zvoneček.

Odpověděl úsměvem, který mě oslnil víc než kdykoliv předtím, když jsem byla ještě člověk; až teď jsem ho dokázala plně vnímat.

„Jako já miluju tebe,“ pronesl.

Vzal mi obličej do dlaní a sklonil ke mně tvář – dostatečně pomalu, aby mi připomněl, že mám být opatrná. Políbil mě, napřed měkce jako zašeptání, a pak najednou silněji, lačněji. Snažila jsem se upamatovat, že s ním mám zacházet jemně, zaplavila mě vlna citu, která všechno přikryla a odplavila jakoukoli souvislou myšlenku.

Bylo to, jako by mě nikdy předtím nepolíbil – jako kdyby tohle byl náš první polibek. A popravdě, nikdy předtím mě takhle nelíbal.

Cítila jsem se skoro provinile. Určitě jsem porušila smlouvu. Tohle si přece nemůžu dovolit.

Ačkoli jsem nepotřebovala kyslík, dýchání se mi zrychlilo, uhánělo stejně rychle, jako když jsem hořela. Tohle byl ale jiný oheň.

Někdo si odkašlal. Emmett. Poznala jsem okamžitě ten hluboký zvuk, veselý a otrávený zároveň. Zapomněla jsem, že nejsme sami. A došlo mi, že to, jak se k Edwardovi vinu, není zrovna zdvořilé vůči ostatním.

Celá rozpačitá jsem poodstoupila dalším neznatelným pohybem.

Edward se uchichtl a postoupil se mnou, paže mi dál držel pevně kolem pasu. Jeho obličej zářil – jako kdyby mu pod diamantovou kůží žhnul bílý plamen.

Zbytečně jsem se nadechla, abych se uklidnila.

Jak jiné to líbání bylo! Zadívala jsem se mu do obličeje, zatímco jsem porovnávala svoje nejasné lidské vzpomínky s tímto průzračným, intenzívním pocitem. Tvářil se trochu… samolibě.

„Tohle jsi mi zatajil,“ obvinila jsem ho zpěvavým hlasem a trochu jsem přimhouřila oči.

Zasmál se, zářil úlevou, že je to všechno za námi – strach, bolest, nejistoty, čekání, to všechno už jsme měli za sebou. „Tehdy to bylo tak nějak nutné,“ připomněl mi. „Teď si zase ty musíš dávat pozor, abys neublížila mně.“ Zase se zasmál.

Zamračila jsem se, jak jsem nad tím přemýšlela, a pak nebyl Edward jediný, kdo se smál.

Carlisle obešel Emmetta a rychle ke mně přistoupil; díval se trochu ostražitě, ale Jasper se mu držel v patách. Nikdy předtím jsem Carlisleův obličej doopravdy neviděla. Měla jsem podivné nutkání zamrkat – jako kdybych se dívala do slunce.

„Jak se cítíš, Bello?“ zeptal se mě.

Čtyřiašedesátinu vteřiny jsem uvažovala o odpovědi.

„Jsem ohromená. Je toho tolik…“ odmlčela jsem se a znovu se zaposlouchala do svého zvonivého hlasu.

„Ano, začátek je pokaždé docela matoucí.“

Ostře jsem přikývla. „Ale pořád si připadám, že jsem to já. Víceméně. To jsem nečekala.“

Edwardovy paže mě lehce stiskly kolem pasu. „Já jsem ti to říkal,“ zašeptal.

„Docela se ovládáš,“ uvažoval Carlisle. „Lépe, než jsem čekal, i přesto, že jsi měla dost času se na to duševně připravit.“

Pomyslela jsem na divoké posuny nálad a neschopnost se soustředit, a zašeptala jsem: „Tím si nejsem jistá.“

Vážně přikývl a pak mu diamantové oči zaujatě zajiskřily. „Zdá se, že tentokrát jsme to s tím morfinem udělali dobře. Pověz mi, co si pamatuješ z procesu přeměny?“

Zaváhala jsem, intenzívně si vědoma Edwardova dechu, který se mi otřel o tvář a vysílal mi do kůže šepotavé impulzy.

„Všechno předtím… je velmi ztemnělé. Pamatuju si, že miminko nemohlo dýchat…“

Podívala jsem se na Edwarda, na okamžik vyděšená tou vzpomínkou.

„Renesmé je zdravá a má se dobře,“ ujistil mě se zábleskem v očích, který jsem tam nikdy předtím neviděla. Vyslovil její jméno s netajenou vroucností. Úctou. Takhle mluví věřící lidé o svých bozích. „A co ještě?“

Soustředila jsem se, aby na mém obličeji nebylo nic znát. Nikdy jsem nebyla dobrá lhářka. „Na to se těžko vzpomíná. Předtím byla taková tma. A pak… otevřela jsem oči a viděla všechno.“

„Úžasné,“ vydechl Carlisle s očima rozzářenýma.

Projel mnou zármutek a čekala jsem, až se mi horkem rozpálí tváře, které mě prozradí. A pak jsem si uvědomila, že už se nikdy nezačervenám. Aspoň před Edwardem utajím pravdu.

Ovšem budu muset najít způsob, jak to Carlisleovi sdělit. Jednou. Kdyby někdy potřeboval stvořit dalšího upíra. To se ovšem zdálo velmi nepravděpodobné, takže jsem neměla takové výčitky, že mu lžu.

„Chci, abys přemýšlela – pověděla mi všechno, co se ti vybaví,“ naléhal Carlisle vzrušeně a já jsem se neubránila úšklebku, který mi přelétl přes obličej. Nechtěla jsem pokračovat v lhaní. A nechtěla jsem myslet na pálení. Na rozdíl od lidských vzpomínek byla tahle část dokonale jasná a já jsem zjistila, že si ji pamatuji s až příliš dokonalou přesností.

„Ach, promiň mi, Bello,“ omlouval se Carlisle okamžitě. „Tvoje žízeň musí být samozřejmě velmi nepříjemná. Tenhle rozhovor může počkat.“

Dokud se o tom nezmínil, byla žízeň docela zvládnutelná. Měla jsem v hlavě tolik místa. Jedna konkrétní část mého mozku pozorně sledovala pálení v krku, skoro jako reflex. Takhle se můj starý mozek staral o dýchání a mrkání.

Ale Carlisleova poznámka soustředila na palčivý pocit mou pozornost. Najednou byla ta suchá bolest jediné, nač jsem dokázala myslet, a čím víc jsem na to myslela, tím víc to bolelo. Ruka mi vylétla k hrdlu, jako kdybych ty plameny mohla zdusit zvenčí. Kůže na krku byla zvláštní na omak. Tak hladká, že mi připadala jaksi měkká, ačkoli byla taky tvrdá jako kámen.

Edward spustil paže a zatáhl mě jemně za druhou ruku. „Pojďme na lov, Bello.“

Vykulila jsem oči, bolest žízně ustoupila a zachvátilo mě zděšení.

Já? Na lov? S Edwardem? Ale… jak? Vždyť ani nevím, jak se to dělá.

Pochopil můj úlek a povzbudivě se usmál. „Je to docela snadné, lásko. Povede tě instinkt. Neboj se, já ti to ukážu.“ Když jsem se nehýbala, usmál se svým pokřiveným úsměvem a zvedl obočí. „Měl jsem dojem, že jsi vždycky chtěla vidět, jak lovím.“

Krátce jsem se zasmála (a přitom se v úžasu zaposlouchala, jak zvonivě to zní), protože mi jeho slova připomněla naše rozhovory z doby, kdy jsem byla ještě člověk. A pak jsem obětovala celou vteřinu, abych si v duchu prošla ty první dny s Edwardem – skutečný začátek svého života – a pořádně si je uložila do paměti. Nečekala jsem, že bude tak nepříjemné vracet se k nim. Bylo to jako brodit se bahnitou vodou. Z Rosaliiny zkušenosti jsem věděla, že když na svoje lidské zážitky budu dostatečně myslet, nikdy o ně nepřijdu. Nechtěla jsem zapomenout ani jedinou minutu, kterou jsem strávila s Edwardem, ani když se teď před námi prostírala celá věčnost. Budu si ty lidské vzpomínky muset pevně vytesat do své neomylné upíří mysli.

„Půjdeme?“ zeptal se Edward. Natáhl ruku a vzal moji dlaň, kterou jsem si stále držela u krku. „Nechci, aby tě to bolelo,“ dodal šeptem tak tichým, že bych ho jako člověk neměla šanci slyšet.

„Mně je dobře,“ řekla jsem z přetrvávajícího lidského zvyku. „Počkej ještě. Tak zaprvé.“

Bylo toho tolik. Vždyť jsem se ani nedostala ke svým otázkám. Byly důležitější věci než ta bolest.

Teď promluvil Carlisle. „Ano?“

„Chci ji vidět. Renesmé.“

Bylo zvláštně těžké vyslovit její jméno. Moje dcera, ta slova bylo těžké si i jen myslet. Všechno se to zdálo tak vzdálené. Snažila jsem se upomenout, co jsem cítila před třemi dny, a ruce se mi automaticky uvolnily z Edwardova sevření a dopadly mi na břicho.

Bylo ploché. Prázdné. Svírala jsem v prstech světlé hedvábí, které mi zakrývalo kůži, a znovu mě zachvátila panika, zatímco nevýznamná část mé mysli si všimla, že mě někdo oblékl, určitě Alice.

Věděla jsem, že uvnitř mého těla nic nezůstalo, a slabě jsem si vybavovala tu zkrvavenou porodní scénu, ale fyzický důkaz jsem vstřebávala jen pomalu. Jediné, co jsem dosud poznala, byla láska k té malé šťouchalce, kterou jsem nosila v sobě. Vně mi připadala jako něco, co jsem si musela vybájit. Pohasínající sen – sen, který byl napůl noční můrou.

Zatímco jsem se potýkala se svou zmateností, viděla jsem, jak si Edward s Carlislem vyměnili obezřetný pohled.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Bello,“ řekl Edward chlácholivě. „To vážně není dobrý nápad. Ona je napůl člověk, lásko. Její srdce tluče a v žilách jí koluje krev. Dokud nemáme jistotu, že je tvoje žízeň pod kontrolou… Přece ji nechceš ohrozit, že ne?“

Zamračila jsem se. Samozřejmě že nechci.

Že bych se nedovedla ovládnout? Jsem zmatená, to ano. Snadno mě něco rozptýlí, to ano. Ale že bych byla nebezpečná? Jí? Své dceři?

Nemohla jsem najisto říct, že odpověď zní ne. Tak budu muset mít trpělivost. To bude moc těžké. Protože dokud ji znovu neuvidím, nebude skutečná. Jenom pohasínající sen… o někom cizím…

„Kde je?“ soustředila jsem se, jestli ji neuslyším, a pak jsem o poschodí níž zaslechla tlukot srdce. Poznala jsem dýchání několika lidí – zatajené, jako kdyby taky poslouchali. A ozýval se odtamtud taky třepotavý zvuk, takové drobné bubnování, které jsem nedokázala zařadit…

A zvuk tlukoucího srdce byl tak vlhký a lákavý, že se mi začaly sbíhat sliny.

Takže se rozhodně budu muset naučit lovit, než se s ní setkám. Se svým neznámým děťátkem.

„Je s ní Rosalie?“

„Ano,“ odpověděl Edward úsečně, a já jsem viděla, že něco, nač myslel, ho zlobí. Doufala jsem, že už se s Rose přes svoje neshody přenesli. Nebo jejich vzájemná nevraživost znovu propukla? Než jsem se mohla zeptat, sundal mi ruce ze splasklého břicha a zase za ně jemně zatahal.

„Počkej,“ zaprotestovala jsem znovu a snažila se soustředit. „A co Jacob? A Charlie? Pověz mi všechno, co mi uniklo. Jak dlouho jsem byla… v bezvědomí?“

Edward si snad nevšiml mého zaváhání nad posledním slovem. Místo toho si s Carlislem vyměnili další obezřetný pohled.

„Co se děje?“ zašeptala jsem.

„Nic se neděje,“ uklidňoval mě Carlisle se zvláštním důrazem na prvním slově. „V podstatě se moc nezměnilo – vždyť jsi o sobě nevěděla jenom něco přes dva dny. Bylo to velmi rychlé, jak to u těchto věcí bývá. Edward odvedl vynikající práci. Docela inovativní – injekce jedu přímo do srdce byl jeho nápad.“ Odmlčel se a pyšně se usmál na svého syna. Pak si vzdychl. „Jacob je stále tady a Charlie si myslí, že jsi nemocná. Namluvili jsme mu, že jsme tě převezli do Centra pro prevenci a kontrolu nemocí v Atlantě, aby ti udělali specializované testy. Dali jsme mu špatné číslo a on je rozzlobený. Mluvil s Esmé.“

„Měla bych mu zavolat…,“ zamumlala jsem si pro sebe, ale zatímco jsem poslouchala svůj hlas, pochopila jsem nové obtíže. Tenhle hlas on nepozná. To ho neuklidní. A pak jsem si vzpomněla, že mě ještě něco v Carlisleových slovech překvapilo. „Počkej – Jacob je pořád tady?“

Vyměnili si další pohled.

„Bello,“ řekl Edward rychle. „Určitě se chceš ptát ještě na spoustu věcí, ale napřed bychom se měli postarat o tebe. Musíš mít bolest…“

Když to zdůraznil, vzpomněla jsem si na pálení v krku a namáhavě jsem polkla. „Ale Jacob –“

„Na vysvětlování máme všechen čas na světě, lásko,“ připomněl mi něžně.

Samozřejmě. Však můžu chvilku počkat na odpověď; bude snadnější poslouchat, až mi zuřivá bolest strašlivé žízně nebude nahlodávat soustředění. „Dobře.“

„Počkejte, počkejte, počkejte,“ zatrylkovala Alice ode dveří. Přetančila místnost, snově půvabná. Jako předtím u Edwarda a Carlislea, i u ní se mě zmocnil údiv, když jsem jí poprvé pohlédla do tváře. Byla tak líbezná. „Slíbil jsi mi, že u toho poprvé budu moct být! Co kdybyste běželi kolem něčeho reflexního?“

„Alice –,“ zaprotestoval Edward.

„Bude to trvat jenom vteřinku!“ A s těmi slovy Alice vystřelila z pokoje.

Edward vzdychl.

„O čem to mluví?“

Ale Alice už byla zpátky a z Rosaliina pokoje nesla veliké zrcadlo ve zlatém rámu, které bylo skoro dvakrát tak veliké jako ona a několikrát tak široké.

Jasper byl tak nehybný a tichý, že jsem si ho od chvíle, kdy následoval Carlislea, vůbec nevšimla. Teď se držel v patách zase Alici a nespouštěl ze mě oči. Protože já jsem tu byla ta nebezpečná.

Věděla jsem, že taky testuje mou náladu, takže musel cítit záchvěv šoku, který mnou projel, když jsem poprvé viděla zblízka jeho obličej.

Mýma slepýma lidskýma očima byly jizvy, které mu zbyly z minulého života s novorozenými armádami na jihu, skoro neviditelné. Jenom jasné světlo zvýraznilo jejich lehce vystouplé obrysy, abych si vůbec mohla všimnout, že tam jsou.

Teď, když jsem viděla pořádně, byly ty jizvy Jasperovým nejdominantnějším rysem. Bylo těžké odtrhnout oči od jeho zpustošeného krku a čelisti – a ještě těžší uvěřit, že někdo – třebaže upír – dokázal přežít tolik ran a kousanců.

Instinktivně jsem se napjala, abych se bránila. Každý upír, který Jaspera spatřil, by zareagoval stejně. Jizvy byly jako rozsvícený nápis. Nebezpečí, křičely. Kolik upírů se pokusilo Jaspera zabít? Stovky? Tisíce? A všichni na svou troufalost doplatili.

Když Jasper viděl, nad čím uvažuju, a cítil mou obezřetnost, opatrně se usmál.

„Edward mě vypeskoval, že jsem tě před svatbou nepřiměla, aby ses podívala do zrcadla,“ vysvětlovala Alice a odvedla tak mou pozornost od svého děsivého milence. „Nenechám si zase nadávat.“

„Nadávat?“ zeptal se Edward sarkasticky a povytáhl obočí.

„Možná trochu přeháním,“ zamumlala nepřítomně a otočila zrcadlo, abych se v něm viděla.

„Jen jestli tady nejde výhradně o tvoje voyeurské uspokojení,“ kontroval.

Alice na něj mrkla.

Jejich rozhovor jsem vnímala jen velmi okrajově. Pohledem jsem byla přikována k osobě v zrcadle.

Moje první reakce byla radost, nad kterou jsem nijak nepřemýšlela. Ta cizí bytost v zrcadle byla nade vší pochybnost krásná, úplně stejně krásná jako Alice nebo Esmé. Vyzařoval z ní půvab, její dokonalý obličej byl bledý jako měsíc v rámu tmavých hustých vlasů. Její končetiny byly hladké a silné, pokožka se slabě leskla, jasná jako perly.

Mou druhou reakcí bylo zděšení.

Kdo je to? Na první pohled jsem nikde v těch hladkých, dokonalých plochách jejích rysů nedokázala najít svůj obličej.

A ty oči! Ačkoli jsem věděla, že mě to čeká, při pohledu do jejích očí mě rozechvívala hrůza.

Celou dobu, co jsem si ji prohlížela a divila se, stála nevzrušeně proti mně jako socha nějaké bohyně a nedávala na sobě znát nic ze zmatku, který mnou zmítal. A pak se její plné rty pohnuly.

„Ty oči?“ zašeptala jsem, neochotná vyslovit moje oči. „Jak dlouho?“

„Za pár měsíců ztmavnou,“ uklidňoval mě Edward tichým hlasem. „Zvířecí krev ředí barvu rychleji než lidská. Napřed získají jantarovou barvu, pak zlatou.“

Moje oči budou žhnout jako zlé rudé plameny několik měsíců?

„Měsíců?“ Můj hlas byl teď vyšší, napjatý. Bytost v zrcadle nevěřícně zvedla obočí nad žhnoucíma karmínovýma očima – tak jasně červené oči jsem ještě neviděla.

Jasper udělal krok vpřed, poplašen intenzitou mé náhlé úzkosti. Znal mladé upíry až moc dobře; dávala tahle emoce tušit, že za chvilku něco provedu?

Nikdo na mou otázku neodpověděl. Podívala jsem se stranou, na Edwarda a Alici. Jejich pohledy byly lehce rozostřené – reagovali na Jasperův nepříjemný pocit. Vnímali jeho příčinu a čekali, jak se projeví v bezprostřední budoucnosti.

Znovu jsem se zhluboka zbytečně nadechla.

„Ne, já jsem v pořádku,“ ujistila jsem je. Očima jsem střelila k cizince v zrcadle a zase zpátky. „Jenom… je toho na mě moc.“

Jasper svraštil obočí a osvětlil dvě jizvy nad levým okem.

„Já nevím,“ zašeptal Edward.

Žena v zrcadle se zamračila. „Jaká otázka mi unikla?“

Edward se zakřenil. „Jasper se diví, jak to děláš.“

„Co jak dělám?“

„Ovládáš své emoce, Bello,“ odpověděl Jasper. „To jsem u novorozeného nikdy neviděl – zarazit emoci takhle v začátku. Byla jsi rozrušená, ale když jsi uviděla naši starost, ovládla ses, znovu jsi nad sebou získala kontrolu. Byl jsem připravený pomoct, ale tys to nepotřebovala.“

„A to je špatně?“ zeptala jsem se. Moje tělo automaticky ztuhlo, jak jsem čekala na jeho verdikt.

„Ne,“ odpověděl, ale jeho hlas byl nejistý.

Edward mě pohladil po paži, jako kdyby mě povzbuzoval, abych roztála. „Je to ohromující, Bello, ale my to nechápeme. Nevím, jak dlouho to vydrží.“

Na zlomek vteřiny jsem to zvažovala. Zaútočím bez varování? Změním se v monstrum?

Neměla jsem pocit, že by to na mě přicházelo… Možná se taková věc ani nedá předvídat.

„Ale co tomu říkáš?“ zeptala se Alice už trochu netrpělivě a ukázala do zrcadla.

„Já nevím,“ odpověděla jsem vyhýbavě, protože jsem nechtěla přiznat, jak mě to ve skutečnosti šokovalo.

Zírala jsem na tu krásnou ženu s děsivýma očima a pátrala po zbytcích sebe samé. Bylo tam něco ve tvaru jejích rtů – když jste odhlédli od té oslnivé krásy, byla pravda, že měla horní ret lehce nevyvážený, malinko plnější než ten spodní. Když jsem tuhle svou známou chybičku našla, cítila jsem se o trochu lépe. Snad tam objevím i zbytek své podoby.

Zvedla jsem zkusmo ruku a ta žena v zrcadle napodobila můj pohyb a taky se dotkla svého obličeje. Její karmínové oči mě nedůvěřivě zkoumaly.

Edward si vzdychl.

Odvrátila jsem se od ní a podívala se na něj s pozvednutým obočím.

„Zklamaný?“ zeptala jsem se a můj zvonivý hlas byl netečný.

Zasmál se. „Ano,“ přiznal.

Cítila jsem, jak se přes klidnou masku mého obličeje prodírá údiv, okamžitě následován dotčeností.

Alice zavrčela. Jasper se zase naklonil dopředu a čekal na můj výpad.

Ale Edward si jich nevšímal, ovinul paže pevně kolem mého už zase ztuhlého těla a přitiskl mi rty na tvář. „Spíš jsem doufal, že budu schopen slyšet tvou mysl, když je teď podobnější té mojí,“ zašeptal. „A tak tady stojím, frustrovaný jako nikdy, a přemítám, co se ti tak asi odehrává v hlavě.“

Okamžitě mi to zvedlo náladu.

„Aha,“ řekla jsem vesele, s úlevou, že moje myšlenky nadále patří jenom mně. „Můj mozek asi nikdy nebude fungovat, jak má. Aspoň že jsem hezká.“

Jak jsem si postupně zvykala na novou situaci, bylo snadnější s ním žertovat, uvažovat přímo. Být sama sebou.

Edward mi zabručel do ucha. „Bello, ty jsi nikdy nebyla jenom hezká.“

Pak se ode mě odtáhl a vzdychl. „Dobře, dobře,“ odpověděl někomu.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Jasper je kvůli tobě čím dál víc jak na trní. Snad se mu uleví, až se vrátíš z lovu.“

Podívala jsem se na Jasperův ustaraný výraz a přikývla. Jestli mám zaútočit, ať to není na nikoho tady. Ať jsem radši obklopená stromy než rodinou.

„Dobře. Pojďme lovit,“ souhlasila jsem a žaludek se mi rozechvěl nervozitou a očekáváním. Vymanila jsem se z Edwardova objetí, vzala ho jen za ruku a otočila jsem se zády k té cizí krásné ženě v zrcadle.

21. PRVNÍ LOV

„Oknem?“ zeptala jsem se nedůvěřivě a dívala se na dvě patra pod sebou.

Nikdy jsem se nebála výšek obecně, ale když jsem teď viděla všechno do sebemenších podrobností, nezdála se mi ta představa zrovna lákavá. Úhly kamenů pod námi byly ostřejší, než jsem si dosud myslela.

Edward se usmál. „Je to nejvýhodnější východ. Jestli se bojíš, ponesu tě.“

„Máme celou věčnost a ty nechceš ztrácet čas tím, že sejdeš k zadním dveřím?“

Trochu se zamračil. „Dole jsou Jacob a Renesmé…“

„Ach tak.“

Jasně. Já jsem teď příšera. Musím se držet dál od pachů, které by mohly vyburcovat mou divokou podstatu. A od pachů lidí, které miluji, obzvlášť. I od těch, které ještě ani pořádně neznám.

„A Renesmé… nevadí… když je tam Jacob?“ zašeptala jsem. Opožděně jsem si uvědomila, že to muselo být Jacobovo srdce, které jsem slyšela dole. Pořádně jsem se soustředila, ale ozýval se jenom jeden vyrovnaný pulz. „Nemá ji moc rád.“

Edwardovy rty se podivně napjaly. „Věř mi, ona je v naprostém bezpečí. Vím přesně, co si Jacob myslí.“

„No jistě,“ zamumlala jsem a podívala se zase na zem pod sebou.

„Zdržuješ?“ popíchl mě.

„Trochu. Nevím, jak…“

A taky jsem měla hroznou trému z rodiny za sebou, která mlčky přihlížela. Většinou mlčky. Emmett už se uchechtl pod vousy. Jedna chyba, a bude se smíchy popadat za břicho. Pak můžou začít vtipy o jediném upířím nemehlu na světě…

A taky tyhle šaty – Alice mě musela obléknout, když jsem byla příliš stravovaná ohněm, takže jsem si ničeho nevšimla – nebyly z těch, které bych si vybrala na skákání nebo na lov já. Přiléhavé ledově modré hedvábí? Proč bych měla mít na sobě zrovna tohle? To se pak pořádá nějaký večírek?

„Sleduj mě,“ řekl Edward. A pak, velmi opatrně, udělal krok vpřed z vysokého otevřeného okna a padal.

Pozorně jsem ho sledovala, analyzovala úhel, v jakém sklonil kolena, aby pohltila náraz. Přistál téměř nehlučně – ozvalo se jen tlumené žuchnuti, jako když tiše zavřete dveře nebo zlehka položíte knihu na stůl.

Nevypadalo to obtížně.

Zaťala jsem zuby soustředěním a snažila se napodobit jeho ledabylý krok do prázdného vzduchu.

Ha! Země se ke mně přibližovala tak pomalu, že to nic nebylo, dopadnout nohama – co mi to Alice obula za boty? Lodičky na jehlách? Ona přišla o rozum – dopadnout nohama v nemožných botách tak měkce, aby mi přistání nepřipadalo o nic těžší než normální krok po rovném povrchu.

Ztlumila jsem náraz ploskami nohou, protože jsem si nechtěla urazit tenké podpatky. Moje přistání znělo stejně tiše jako to jeho. Zakřenila jsem se na něj.

„Máš pravdu. Je to snadné.“

Oplatil mi úsměv. „Bello?“

„Ano?“

„To bylo docela půvabné – i na upírku.“

Chvilku jsem o tom přemýšlela a pak jsem se rozzářila. Kdyby to říkal jenom tak, Emmett by se zasmál. Ale jeho poznámka nikomu vtipná nepřišla, takže to musel myslet vážně. To se mi stalo poprvé v životě… no, poprvé v mé existenci, že o mně někdo řekl, že jsem půvabná.

„Děkuju,“ řekla jsem mu.

A pak jsem si sundala stříbrné saténové střevíčky a jeden po druhém je hodila otevřeným oknem zpátky. Možná až moc velkou silou, ale slyšela jsem, jak je někdo chytil, než mohly poškodit dřevěné obložení.

Alice zabručela: „Škoda, že se její cit pro módu nezlepšil tak jako její smysl pro rovnováhu.“

Edward mě vzal za ruku – pořád jsem byla udivená tou hladkostí a příjemnou teplotou jeho kůže – a vyrazili jsme přes zahradu ke břehu řeky. Běžela jsem s ním bez námahy.

Všechno tělesné se mi zdálo velmi jednoduché.

„Přeplaveme?“ zeptala jsem se, když jsme zastavili u vody.

„A zničíme tvé krásné šaty? Ne. Přeskočíme.“

Našpulila jsem rty a uvažovala. Řeka tu byla asi padesát metrů široká.

„Ty napřed,“ řekla jsem.

Dotkl se mé tváře, udělal dva rychlé kroky vzad, pak se rozběhl a vrhl se z plochého kamene pevně zapuštěného do břehu řeky. Sledovala jsem záblesk pohybu, jak se obloukem přenesl přes řeku a nakonec udělal salto, než zmizel v hustých stromech na druhém břehu.

„Vejtaho,“ zamručela jsem a slyšela jeho neviditelný smích.

Ustoupila jsem pět kroků dozadu, pro jistotu, a zhluboka se nadechla.

Najednou mě zase popadla úzkost. Ne že spadnu nebo že si ublížím – bála jsem se spíš, že ublížím lesu.

Přišlo to pomalu, ale teď jsem to cítila – tu hrubou, masivní sílu, která mi vibrovala v údech. Najednou jsem si byla jistá, že kdyby se mi zachtělo vyhloubit tunel pod řekou, prohrabat nebo probít si cestu dnem, netrvalo by mi to moc dlouho. Předměty kolem mě – stromy, keře, kameny… dům – mi všechny začaly připadat velice křehké.

S toužebným přáním, aby Esmé neměla v mimořádné oblibě nějaké konkrétní stromy na druhé straně řeky, jsem udělala první krok. A pak jsem se zastavila, protože na šatech, které mi těsně obepínaly stehna, se objevila dvaceticentimetrová trhlina. Alice!

No, Alice vždycky brala šaty jako produkty určené k rychlé spotřebě, které se vyhazují po prvním použití, takže by jí to nemělo vadit. Sklonila jsem se, opatrně chytila lem u nepoškozeného pravého švu mezi prsty a slaboučkým tahem jsem si vyrobila rozparek po délce stehna. Pak jsem udělala to samé na druhé straně.

Takhle to bylo mnohem lepší.

Slyšela jsem ztlumený smích v domě a zvuk, jak někdo skřípe zuby. Smích se ozýval z patra i z přízemí, a jasně jsem v něm rozeznala i hluboký hrdelní řehot.

Takže Jacob se taky dívá? Nedovedla jsem si představit, co si asi myslí nebo co tady ještě dělá. Myslela jsem si, že k našemu usmíření – pokud by mi vůbec kdy dokázal odpustit – dojde někdy v daleké budoucnosti, až se budu umět lépe ovládat a až čas zahojí rány, které jsem zasadila jeho srdci.

Ale neotočila jsem se na něj, vědoma si svých posunů nálad. Nebylo by dobré, kdyby mě teď nějaká emoce příliš silně zaměstnala. Jasperovy obavy mi taky připomínaly, že se musím mít na pozoru. Musím na lov, než se budu potýkat s něčím dalším. Snažila jsem se na všechno ostatní zapomenout, abych se mohla soustředit.

„Bello?“ zavolal Edward z lesa a jeho hlas se přibližoval. „Mám ti to ukázat ještě jednou?“

Ale já jsem si to samozřejmě pamatovala perfektně a nechtěla jsem zavdat Emmettovi příčinu, aby si ze mě utahoval. Tohle byla fyzická záležitost – tak by měla být instinktivní. Zhluboka jsem se nadechla a rozběhla se k řece.

Když mi sukně nepřekážela, stačil jeden dlouhý odraz a byla jsem na břehu. Jenom čtyřiaosmdesátina vteřiny, a přesto to byla spousta času – moje oči a mysl se pohybovaly tak rychle, že jeden krok stačil. Bylo snadné postavit pravou nohu správně na plochý kámen a vynaložit adekvátní sílu, abych vymrštila své tělo krouživým pohybem do vzduchu. Věnovala jsem více pozornosti nasměrování pohybu než síle, kterou bylo nutné k překonání vzdálenosti vyvinout, takže jsem to poněkud přestřelila, ale bylo to lepší, než se splést opačným směrem a skončit ve vodě. Padesát metrů šířky se tak snadno překoná…

Byl to zvláštní, závratný, elektrizující zážitek, ale krátký. Než uplynula vteřina, byla jsem na druhé straně.

Očekávala jsem, že hustě nasázené stromy budou znamenat problém, ale byly překvapivě nápomocné. Bylo snadné natáhnout ruku hlouběji do lesa, zatímco jsem padala k zemi, a zachytit se příhodné větve; z té jsem pak lehce seskočila a přistála na špičkách, stále ještě pět metrů nad zemí, na jiné široké větvi rozložitého smrku.

Bylo to úžasné.

Kromě svého zvonivého radostného smíchu jsem slyšela Edwarda, jak spěchá, aby mě našel. Můj skok byl dvakrát tak dlouhý jako jeho. Když doběhl k mému stromu, vykulil oči. Skočila jsem svižně z větve a nehlučně jsem přistála vedle něj na špičkách.

„Bylo to dobré?“ chtěla jsem vědět a dýchání se mi zrychlilo vzrušením.

„Velmi dobré.“ Uznale se usmál, ale jeho nenucený tón neodpovídal překvapenému výrazu v jeho očích.

„Můžu to zkusit ještě jednou?“

„Soustřeď se, Bello – vydali jsme se na lov.“

„Aha, jasně.“ Přikývla jsem. „Na lov.“

„Dohoň mě – jestli to dokážeš.“ Usmál se, jeho výraz byl najednou posměvačný, a rozběhl se.

Byl rychlejší než já. Nechápala jsem, jak dokáže kmitat nohama tak oslepující rychlostí, ale já jsem byla silnější a každý můj krok vydal za tři jeho. Takže jsem uháněla živým zeleným porostem vedle něj a vůbec jsem ho nemusela honit. Jak jsem běžela, neubránila jsem se tichému smíchu z nadšení, které se mě zmocňovalo; smích mě ani nezpomaloval, ani nerozptyloval mé soustředění.

Konečně jsem pochopila, proč Edward při běhu nikdy nenarazil do stromu – což mi vždycky bylo záhadou. Byl to zvláštní pocit, rovnováha rychlosti a ostrého vidění. Protože ačkoli jsem jako raketa letěla hustým zeleným bludištěm takovou rychlostí, že bych normálně všechno kolem sebe měla vidět jen jako rozmazané šmouhy, rozeznala jsem do všech detailů každý lísteček na větvičkách každého keříku, kolem kterého jsem proběhla.

Vzduch kolem mě svištěl tak rychle, že mi to cuchalo vlasy a strhávalo šaty, a ačkoli jsem věděla, že by to tak nemělo být, připadal mi na kůži teplý. Stejně jako by mi země pod bosýma nohama neměla připadat hladká jako samet, a větvičky, které mě šlehaly do kůže, by neměly připomínat hladivá peříčka.

V lese bylo víc života, než jsem si dovedla představit – všude kolem se v listí hemžili malí tvorové, o jejichž existenci jsem dosud neměla ani tušení. Jakmile jsme kolem nich proběhli, okamžitě se ztišili a dech se jim strachem zrychlil. Zvířata na náš pach reagovala mnohem rozumněji než lidé. Na mě to tedy rozhodně mělo opačný efekt.

Pořád jsem čekala, kdy si začnu připadat udýchaná, ale dýchala jsem bez námahy. Čekala jsem na pálivý pocit ve svalech, ale moje síla jako by rostla s tím, jak jsem si zvykala na svůj krok. Moje skoky se prodlužovaly a brzy se Edward snažil dohonit mě. Zase jsem se rozjásaně zasmála, když jsem poznala, jak zaostává. Bosýma nohama jsem se skoro nemusela dotýkat země, měla jsem pocit, že spíš letím než běžím.

„Bello,“ zavolal suše, jeho hlas byl vyrovnaný, klidný. Nic jsem neslyšela; zastavil se.

Zauvažovala jsem, jestli nemám zaprotestovat.

Ale s povzdechem jsem se otočila a lehkým poklusem se vrátila asi tak sto metrů zpátky. Vyčkávavě jsem se na něj podívala. Usmíval se, jedno obočí měl zvednuté. Byl tak krásný, že jsem na něm mohla oči nechat.

„Nechtěla bys zůstat u nás?“ zeptal se pobaveně. „Nebo máš v plánu strávit odpoledne v Kanadě?“

„Tady to stačí,“ souhlasila jsem a soustředila se méně na to, co říká, a více na to, jak podmanivým způsobem se mu pohybují rty, když mluví. Bylo těžké se zaměřit na jednu věc, když mým novým bystrozrakým očím připadalo všechno tak zajímavé. „Co budeme lovit?“

„Losy. Říkal jsem si, že napoprvé zkusíme něco lehčího…“ Odmlčel se, když jsem přimhouřila oči při slově lehčího.

Ale nehodlala jsem se hádat; měla jsem příliš velkou žízeň. Jakmile jsem si vzpomněla na suché pálení v krku, nedokázala jsem myslet na nic jiného. Rozhodně se to zhoršovalo. V puse jsem měla vyprahlo jako v červnu ve čtyři odpoledne v Údolí smrti.

„Kde?“ zeptala jsem se a netrpělivě se rozhlédla po lese. Žízeň, kterou jsem si tak pronikavě uvědomovala, začala prosakovat do všech mých myšlenek, do příjemného zážitku z běhu, do vzpomínek na Edwardovy rty při polibku… najednou jsem nevnímala nic jiného. Od myšlenek na palčivou žízeň jsem se nedokázala odtrhnout.

„Vydrž chviličku v klidu,“ řekl a položil mi ruce zlehka na ramena. Naléhavost mé žízně při jeho dotyku na okamžik ustoupila.

„Teď zavři oči,“ zašeptal. Když jsem poslechla, zvedl ruce k mému obličeji a pohladil mě po lícních kostech. Cítila jsem, jak se mi zrychluje dech, a znovu jsem chvilinku čekala na ruměnec, který nemohl přijít.

„Poslouchej,“ vyzval mě Edward. „Co slyšíš?“

Všechno, mohla jsem říct; jeho dokonalý hlas, jeho dech, jeho rty, jak se třou o sebe, když mluví, šepot ptáků čechrajících si peří v korunách stromů, jejich třepotavě tlukoucí srdíčka, javorové listy šustící přes sebe, slabý cvrkot mravenců, kteří pochodovali jeden za druhým v dlouhé řadě po kůře nejbližšího stromu. Ale věděla jsem, že má na mysli něco konkrétního, takže jsem nastražila uši a hledala něco jiného než drobný bzukot života, který mě obklopoval. Blízko nás byla mýtina – vítr na nechráněné trávě šelestil jinak – a potůček se skalnatým dnem. A tam, u zurčící vody, bylo slyšet šplouchání chlemtajících jazyků, hlasitý tlukot těžkých srdcí pumpujících silné proudy krve…

Měla jsem pocit, že se mi stěny krku žízní lepí k sobě.

„U potoka, na severovýchodě?“ zeptala jsem se stále s očima zavřenýma.

„Ano.“ Jeho tón byl pochvalný. „Teď… počkej znovu na větřík a… co cítíš?“

Hlavně jeho – jeho zvláštní vůni medu, šeříku a slunce. Ale také hutnou, zemitou vůni tlení a mechu, pryskyřici v jehličnanech, teplé, skoro oříškové aroma malých hlodavců krčících se pod kořeny stromů. A pak, když jsem zavětřila dál, čistou vůni vody, která mi ovšem nijak nelahodila, navzdory mé žízni. Zaměřila jsem se k vodě a našla pach, který musel patřit k chlemtavému zvuku a tlukoucímu srdci. Další teplý pach, hutný a štiplavý, silnější než ostatní. Ale skoro stejně nepřitažlivý jako potok. Nakrčila jsem nos.

Uchechtl se. „Já vím – chvíli trvá, než si zvykneš.“

„Tři?“ hádala jsem.

„Pět. Dva další jsou mezi stromy za nimi.“

„Co mám teď dělat?“

Podle hlasu jsem poznala, že se usmívá. „Co chceš dělat?“

Zamyslela jsem se nad tím, oči pořád zavřené, jak jsem poslouchala a vdechovala ten pach. Zaplavila mě další vlna spalující žízně, a najednou mi ten teplý, štiplavý závan nebyl zas tak protivný. Aspoň to bude něco teplého a mokrého do mé vysušené pusy. Rychle jsem otevřela oči.

„Nemysli na to,“ radil mi, když zvedl ruce z mého obličeje a o krok ustoupil. „Prostě se řiď instinkty.“

Vydala jsem se za pachem, sotva si vědoma svého pohybu, a jako duch jsem seběhla ze svahu dolů k úzké louce, kde tekl pramen. Zůstala jsem stát na kraji lesa v kapradinovém podrostu a moje tělo automaticky zaujalo nízký přikrčený postoj. U pramene jsem spatřila velkého samce, hlavu korunovanou parožím se dvěma tucty hrotů, a čtyři další zvířata, která uvolněným krokem odcházela k lesu směrem na východ.

Soustředila jsem se na pach samce, na horké místo na jeho huňatém krku, kde teplo pulzovalo nejsilněji. Dělilo nás jenom třicet metrů – dva nebo tři odrazy. Chystala jsem se k prvnímu skoku.

V momentu, kdy se mi svaly napjaly v přípravě na výpad, se vítr změnil a zavál teď silněji, od jihu. Bez rozmýšlení jsem vyrazila z lesa po cestě kolmé na směr, kterým jsem se chystala skočit. Los se vyplašil a utíkal mezi stromy a já jsem se řítila za novou vůní tak přitažlivou, že jsem ji musela sledovat. Nemohla jsem jinak.

Ten pach mě úplně ovládl. Soustředila jsem se jenom na něj, letěla jsem po stopě a vnímala jsem jen svou žízeň a to, co ji mělo ukojit. Žízeň se ještě zhoršila, byla teď tak bolestivá, že zmátla všechny moje ostatní myšlenky a začala mi připomínat pálení jedu v žilách.

Existovala jen jediná věc, která měla šanci vyrušit mě z mého soustředění, instinkt silnější, důležitější než potřeba utišit žízeň – a sice instinkt chránit se před nebezpečím. Pud sebezáchovy.

Najednou jsem si uvědomila, že mě někdo sleduje. Vábení neodolatelného pachu soupeřilo s nutkáním otočit se a bránit se. V prsou se mi začalo vzdouvat vrčení, rty se mi samy ohrnuly a zuby vycenily na znamení varování. Nohy mi zpomalily, jak potřeba chránit si záda bojovala s touhou uhasit žízeň.

A pak jsem uslyšela, jak mě můj pronásledovatel dobíhá, a potřeba bránit se vyhrála. Jak jsem se otočila, postupně se hromadící zvuk se mi prodral z hrdla ven.

Divoké zavrčení, které vyšlo z mých vlastních úst, bylo tak nečekané, že mě zaskočilo. Vyrušilo mě a na vteřinu mi pročistilo hlavu – žízní poháněná zaslepenost ustoupila, ačkoli žízeň pálila dál.

Vítr se změnil, přivál mi do tváře vůni mokré země a přicházejícího deště a také mi pomáhal vymanit se ze zuřivého sevření toho druhého pachu – pachu tak lahodného, že mohl být jedině lidský.

Edward zastavil pár kroků ode mě, paže natažené, jako by mě chtěl obejmout – nebo zadržet. Upřeně se na mě díval s obezřetným výrazem v očích. Zůstala jsem jako přimrazená, celá zděšená.

Uvědomila jsem si, že jsem na něj málem zaútočila. S ostrým trhnutím jsem se napřímila z obranného postoje. Zadržela jsem dech v obavách před silnou vůní přicházející od jihu a snažila jsem se ovládnout.

Když viděl, že se zase tvářím rozumně, udělal krok ke mně a spustil paže.

„Musím odsud vypadnout,“ ucedila jsem skrz zuby, čímž jsem spotřebovala vzduch, který jsem měla v plicích.

Po tváři mu přeběhl šokovaný údiv. „Ty dokážeš odejít?“

Neměla jsem čas se ho ptát, co tím myslel. Věděla jsem, že schopnost jasného úsudku si udržím jen tehdy, když dokážu nemyslet na –

Dala jsem se zase do běhu, uháněla jsem rovně na sever a soustředila se výhradně na nepříjemný pocit senzorické deprivace, která zjevně byla jedinou reakcí mého těla na nedostatek vzduchu. Mým jediným cílem bylo běžet tak dlouho, dokud ta vůně za mnou úplně nevyprchá. Abych ji nedokázala najít, i kdybych si to rozmyslela…

Znovu jsem si uvědomovala, že mě někdo pronásleduje, ale tentokrát jsem se chovala rozvážně. Potlačovala jsem instinkt dýchat – využít vůně ve vzduchu, abych si byla jistá, že je to Edward. Nemusela jsem se snažit dlouho; ačkoli jsem běžela rychleji než kdy předtím, letěla jsem jako kometa nejpřímější cestou, kterou jsem mezi stromy našla, Edward mě po krátké chvíli dohonil.

Napadla mě nová myšlenka a na místě jsem zastavila, jako by mi nohy vrostly do země. Byla jsem si jistá, že tady už musí být bezpečno, ale pro jistotu jsem zadržovala dech.

Edward proletěl kolem mě, překvapený mým náhlým zastavením. Otočil se a v tu ránu stál vedle mě. Položil mi ruce na ramena a díval se mi do očí, ve tváři stále ten šokovaný výraz.

„Jak jsi to dokázala?“ zeptal se.

„Tys mě předtím nechal vyhrát, že jo?“ zeptala jsem se, ignorujíc jeho otázku. A já jsem si myslela, jak dobře mi to jde!

Když jsem otevřela ústa, ochutnala jsem vzduch – už byl čistý, beze stop lákavé vůně, která by mučila mou žízeň. Opatrně jsem se nadechla.

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou, nechtěl převést řeč na jiné téma. „Bello, jak jsi to udělala?“

„Jak jsem utekla? Zadržela jsem dech.“

„Ale jak jsi přestala lovit?“

„Když jsi mě doběhl… Omlouvám se ti za to.“

„Proč se omlouváš ty mně? To já jsem byl děsivě lehkovážný. Předpokládal jsem, že tak daleko od turistických cest nikdo nebude, ale napřed jsem to měl zkontrolovat. Taková hloupá chyba! A ty se nemáš za co omlouvat.“

„Ale já jsem na tebe vrčela!“ Stále jsem byla zděšená, že jsem byla skutečně schopná takového rouhání.

„No jistě. To je jenom přirozené. Ale já nedovedu pochopit, jak jsi utekla.“

„Co jiného jsem měla dělat?“ zeptala jsem se. Jeho postoj mě mátl – co chtěl, aby se bývalo stalo? „Vždyť to mohl být někdo, koho znám!“

Vyděsil mě, protože najednou vybuchl v křeči hlasitého smíchu, zvrátil hlavu dozadu a smál se, až se jeho smích nesl ozvěnou.

„Proč se mi směješ?“

Okamžitě přestal a viděla jsem, že je zase ostražitý.

Ovládej se, pomyslela jsem si v duchu. Musím si dávat pozor na návaly zlosti. Jako kdybych byla mladý vlkodlak, a ne upír.

„Já se ti nesměju, Bello. Směju se, protože jsem v šoku. A jsem v šoku, protože to nechápu.“

„Co?“

„To, cos dokázala, novorození normálně neumějí. Neměla bys být tak… tak rozumná. Neměla bys být schopná stát tady a v klidu a s rozvahou o tom se mnou diskutovat. Ale hlavně, neměla bys být schopná vytrhnout se uprostřed lovu, když je ve vzduchu cítit pach lidské krve. I dospělí upíři s tím mají potíže – vždycky si dáváme velký pozor, kde budeme lovit, abychom se nevydávali zbytečnému pokušení. Bello, ty se chováš, jako bys byla stará desítky let, a ne tři dny.“

„Aha.“ Ale já jsem věděla, že to bude těžké. To proto jsem si dávala takový pozor. Čekala jsem, že to bude obtížné.

Vzal mi zase obličej do dlaní, oči měl plné údivu. „Co bych za to dal, abych ti teď viděl do mysli, jenom na tenhle jediný okamžik.“

Tak silné emoce. Byla jsem připravená na velkou žízeň, ale ne na tohle. Byla jsem přesvědčená, že to nebude stejné, až se mě bude dotýkat. No, po pravdě řečeno, nebylo to stejné.

Bylo to silnější.

Vztáhla jsem ruku, abych mu přejela prstem po tváři; moje prsty mu spočinuly na rtech.

„Myslela jsem, že tohle dlouho neucítím?“ Moje nejistota udělala z těch slov otázku. „Ale pořád tě chci.“

Šokovaně zamrkal. „Jak se na tohle vůbec můžeš soustředit? Nejsi nesnesitelně žíznivá?“

Samozřejmě, že teď jsem byla, když s tím zase přišel!

Pokusila jsem se polknout a pak jsem vzdychla, zavřela oči jako předtím, aby mi to pomohlo se soustředit. Rozprostřela jsem své smysly kolem sebe, tentokrát napjatá pro případ dalšího útoku té zakázané vábivé vůně.

Edward spustil ruce, ani nedýchal, zatímco já jsem se zaposlouchávala hlouběji a hlouběji do tkaniva zeleného života, prosívala pachy a zvuky a hledala něco, co mi nebude připadat totálně odpudivé, abych tím uhasila žízeň. Našla jsem náznak čehosi, slabou stopu na východě…

Naráz jsem otevřela oči, ale nepřestávala se soustředit na ostatní smysly. Otočila jsem se a tiše vyrazila na východ. Cesta začala zničehonic strmě stoupat; utíkala jsem přikrčená k zemi, připravená zaútočit, a hledala jsem nejschůdnější cestu mezi stromy. Za sebou jsem spíše cítila než slyšela Edwarda, jak letí tiše lesem a nechává mě vést.

Když jsme vystoupali výš, vegetace prořídla; pach smůly a pryskyřice zesílil, stejně jako stopa, kterou jsem sledovala – byla to teplá vůně, ostřejší než pach losa a vábivější. O pár vteřin později jsem slyšela tlumené dopady obrovských tlap, mnohem tišší než dusot kopyt. Zvuk přicházel shora – odněkud ze stromů. Automaticky jsem začala šplhat po větvích, abych získala strategicky výhodnější pozici, a vylezla jsem do poloviny mohutného stříbrného smrku.

Měkké přešlapování tlap se ozvalo přímo pode mnou; hutný pach byl velmi blízko. Moje oči přesně identifikovaly pohyb pojící se s tím zvukem a já jsem spatřila žlutohnědou kůži velké kočky, která se kradla po široké větvi smrku kousek pode mnou, nalevo od mého bidýlka. Byla to velká šelma – možná i čtyřikrát větší než já. Oči měla upřené na něco na zemi pod sebou; i kočka byla na lovu. Zachytila jsem pach menšího zvířete, který se lehce podobal vůni mé kořisti; zvíře se krčilo v mlází pod stromem. Ocas pumy se křečovitě svíjel, jak se připravovala ke skoku.

S lehkým odrazem jsem proplachtila vzduchem a přistála na větvi vedle pumy. Ucítila, jak se dřevo pod ní zachvělo. Otočila se a zařvala překvapením a odporem. Šermovala drápy do vzduchu mezi námi a oči se jí zuřivě leskly. Nevšímala jsem si vyceněných tesáků a vytažených drápů. Pološílená žízní jsem se na ni vrhla a srazila nás obě na zem.

Tomu se nedalo říkat bitka.

Šelma se snažila zatnout drápy, ale mělo to stejný účinek, jako by mě po kůži hladily laskající prsty. Její zuby na mém rameni či krku nedokázaly najít místo, do kterého by se mohly zakousnout. Váha té kočky nic neznamenala. Zato moje zuby neomylně našly její hrdlo a její instinktivní odpor byl proti mé síle uboze slabý. Čelisti se mi sevřely přesně na bodě, kde se soustředil tok tepla.

Bylo to snadné jako kousat do másla. Moje zuby byly jako ocelové břitvy; krájely kožich, tuk a svalstvo jako nic.

Nechutnalo mi to, ale krev byla horká a vlhká a tišila drsnou bodavou žízeň, jak jsem dychtivě pila. Kočka vzdorovala čím dál slaběji a její řev se zachroptěním ustal. Teplo krve mi vyzařovalo do celého těla, rozehřívalo mě až do konečků prstů.

Puma byla vysátá dřív, než jsem utišila žízeň. Jakmile došla krev, žízeň se rozhořela znovu, a já jsem znechuceně odhodila mrtvolu kočky stranou. Jak to, že mi tohle nestačilo?

Napřímila jsem se jediným rychlým pohybem. Jak jsem vstala, uvědomila jsem si, jak jsem se zřídila. Utřela jsem si obličej paží a snažila se upravit si šaty. Drápy, které proti mé kůži nic nezmohly, byly proti tenkému saténu úspěšnější.

„Hmm,“ řekl Edward. Vzhlédla jsem a viděla, jak se nenuceně opírá o kmen stromu a prohlíží si mě se zamyšleným výrazem ve tváři.

„Asi jsem to mohla udělat líp.“ Byla jsem celá od bláta, vlasy jsem měla rozcuchané, šaty na cáry a potřísněné krví. Edward se nevracel z loveckých výprav domů takhle zřízený.

„Vedla sis naprosto skvěle,“ ujistil mě. „Jenomže… nečekal jsem, že pro mě bude tak těžké tě při tom pozorovat.“

Zmateně jsem zvedla obočí.

„Je mi proti srsti, nechat tě zápasit s pumami,“ vysvětloval. „Hrozně jsem se o tebe bál.“

„Blázínku.“

„Já vím. Starým zvykům se těžko odvyká. Ale ty šaty ti takhle moc sluší.“

Kdybych se mohla začervenat, udělala bych to. Změnila jsem téma. „Proč mám pořád žízeň?“

„Protože jsi mladá.“

Vzdychla jsem. „A poblíž asi žádná puma nebude, viď?“

„Puma ne, ale spousta vysoké zvěře.“

Ušklíbla jsem se. „Ta nevoní tak dobře.“

„Býložravci. Masožravci voní víc jako lidé,“ vysvětloval.

„To se nedá srovnat,“ nesouhlasila jsem a snažila se nevzpomínat.

„Tak se vrátíme,“ řekl naoko vážně, ale v očích mu hrály jiskry. „Jestli to byli chlapi, tak smrt z tvých rukou přijmou s povděkem.“ Pohledem opět přejel mé roztrhané šaty. „Až tě totiž uvidí, budou si myslet, že už jsou po smrti a přišli do ráje.“

Zvedla jsem oči v sloup a odfrkla. „Pojďme ulovit ještě nějakého smrdutého býložravce.“

Cestou domů jsme našli velké stádo jelenců ušatých. Tentokrát Edward lovil se mnou, když už jsem věděla, jak na to. Skolila jsem velkého samce, ale nadělala jsem skoro stejně nepořádku jako s tou pumou. Edward byl hotový se dvěma, než jsem já dopila prvního, a ani vlásek neměl nakřivo, ani skvrnku na běloučké košili. Pronásledovali jsme rozprášené a vyděšené stádo, ale už jsem se nechtěla krmit, tentokrát jsem pozorně sledovala, jak to Edward dělá, že loví tak čistě.

Vždycky když jsem si přávala, aby mě Edward nenechával doma, když jede lovit, potají jsem cítila jistou úlevu. Protože jsem si byla jistá, že by to byla děsivá podívaná. Že bych se bála. Že kdybych ho viděla lovit, stal by se v mých očích krvelačným upírem.

Samozřejmě, když jsem teď byla sama upírka, už jsem se na to dívala jinak. A říkala jsem si, že ani mým lidským očím by neunikla krása té podívané.

Pozorovat Edwarda při lovu byl totiž pozoruhodně smyslný zážitek. Jeho plavný skok připomínal plynulý útok hada; ruce měl tak jisté, tak silné, že kořist neměla šanci uniknout; jeho plné rty byly dokonalé, když se půvabně rozevřely a odhalily řadu lesklých zubů. Byl nádherný. Pocítila jsem náhlé bodnutí pýchy a zároveň touhy. Je můj. Nic mě od něj nikdy nedokáže odloučit. Jsem tak silná, že se od něj nedám odtrhnout.

Byl velmi rychlý. Otočil se na mě a zvědavě sledoval, jak ho hltám očima.

„Už nemáš žízeň?“ zeptal se.

Pokrčila jsem rameny. „Chtěla jsem se podívat. Jsi mnohem lepší než já.“

„Staletí tréninku.“ Usmál se. Jeho oči měly teď půvabný medově zlatý odstín.

„Jenom jedno,“ opravila jsem ho.

Zasmál se. „Jsi pro dnešek hotová? Nebo chceš pokračovat?“

„Asi jsem hotová.“ Cítila jsem se velmi plná, dokonce jako by to ve mně šplouchalo. Nebyla jsem si jistá, kolik tekutiny bych ještě mohla pozřít. Pálení v krku bylo však jen utlumené. Ale to jsem věděla, že žízeň je prostě nedílnou součástí tohoto života.

A ten stojí za to.

Měla jsem se pod kontrolou. Možná to byl jen falešný pocit bezpečí, ale věřila jsem si, že dneska nikoho nezabiju. Když jsem dokázala odolat naprosto cizím lidem, že bych nezvládla setkání s vlkodlakem a napůl upířím dítětem, které miluji?

„Chci vidět Renesmé,“ zatoužila jsem. Teď, když moje žízeň byla zkrocená (třebaže ne uhašená), vynořily se zase moje předchozí obavy. Chtěla jsem usmířit tu cizinku, která byla mou dcerou, s tvorečkem, kterého jsem milovala před třemi dny. Byl to zvláštní pocit, špatný pocit, že už ji nenosím v sobě. Najednou jsem si připadala prázdná a nebylo mi z toho dobře.

Podal mi ruku. Vzala jsem ho za ni a jeho kůže mi připadala teplejší než předtím. Tvář měl lehce zrůžovělou, stíny pod očima téměř zmizely.

Neodolala jsem nutkání a musela ho pohladit. A znovu.

Když jsem se mu dívala do třpytivých zlatých očí, jaksi jsem zapomněla, že čekám na odpověď.

Bylo to skoro stejně těžké, jako odvrátit se od pachu lidské krve, ale podařilo se mi myslet na to, že si musím počínat opatrně, když jsem se natahovala na špičky a ovíjela mu paže kolem krku. Hlavně jemně.

On ve svých pohybech nebyl tak nesmělý; jeho paže se mi sevřely kolem pasu a přitáhly mě pevně k jeho tělu. Svými rty drtil ty moje, ale připadaly mi měkké. Moje rty už se nemusely poddávat při polibku těm jeho; držely si vlastní tvar.

Znovu jsem měla pocit, jako kdyby se dotyky jeho kůže, rtů či rukou nořily mou hladkou tvrdou kůží do mých nových kostí. K samému jádru mého těla. Netušila jsem, že ho budu schopná milovat ještě víc, než jsem ho dosud milovala.

Moje stará mysl nebyla schopná obsáhnout takovou míru lásky. Moje staré srdce nebylo dost silné na to, aby to sneslo.

Možná, že tohle je ten charakteristický rys, který jsem si přinesla, aby se v novém životě zintenzivnil. Jako Carlisleův soucit a Esméina oddanost. Já asi nikdy nebudu schopná dělat něco tak zajímavého nebo mimořádného jako Edward, Alice a Jasper. Možná jenom budu milovat Edwarda tak, jak ještě nikdy nikdo nikoho nemiloval.

S tím se dá žít.

Něco z tohohle jsem si vybavovala – jak jsem mu prsty zajížděla do vlasů, jak jsem ho hladila na prsou –, ale ostatní zážitky byly tak nové. On byl nový. To se nedalo srovnat, když mě teď líbal beze strachu, tak procítěně. Zareagovala jsem na jeho vášeň a najednou jsme padali.

„Jejda,“ vydechla jsem a on se pode mnou zasmál. „Nechtěla jsem tě takhle sklátit. Nestalo se ti nic?“

Pohladil mě po tváři. „Je mi báječně.“ A pak jeho obličej přelétly rozpaky. „Renesmé?“ zeptal se nejistě a snažil se odhadnout, co chci v tuto chvíli víc. Velmi těžká otázka, protože jsem chtěla tolik věcí najednou.

Viděla jsem, že se nestaví odmítavě k nápadu trochu si naši loveckou výpravu prodloužit, a bylo těžké přestat myslet na to, jaký je to pocit, když se dotýkáme tělo na tělo – z šatů už toho vážně moc nezbývalo. Ale moje vzpomínka na Renesmé, před jejím narozením a po něm, mi připadala stále neskutečnější. Stále nepravděpodobnější. Všechny moje vzpomínky na ni byly lidské vzpomínky; byly zastřené, jako falešné. Skutečné mi připadalo jen to, co jsem viděla těmato očima, čeho jsem se dotýkala těmato rukama.

Každou minutou sláblo mé přesvědčení, že by ta malá cizinka mohla být skutečná.

„Renesmé,“ souhlasila jsem uličnicky, vyskočila zpátky na nohy a jeho vytáhla s sebou.

22. SLIB

Pomyslela jsem na Renesmé, a rázem se kolem ní soustředila celá má nová, prostorná, ale přelétavá mysl. Měla jsem tolik otázek.

„Vyprávěj mi o ní,“ naléhala jsem, když mě Edward popadl. Běžet spolu ruku v ruce nás nijak moc nezpomalovalo.

„Ona je opravdu výjimečná,“ vykládal a v hlase mu opět zněla ta téměř nábožná úcta.

Pocítila jsem ostré bodnutí žárlivosti kvůli té cizince. On ji zná a já ne. To není spravedlivé.

„Jak moc je ti podobná? Jak moc je podobná mně? Nebo tomu, jaká jsem byla.“

„Zdá se, že to má spravedlivě rozdělené.“

„Měla teplou krev,“ vzpomněla jsem si.

„Ano. Srdce jí tluče, ačkoli je pulz o něco rychlejší než lidský. Její teplota je také trochu vyšší než obvykle. Spí.“

„Vážně?“

„Na novorozeně docela dobře. Jsme jediní rodiče na světě, kteří se v noci nepotřebují vyspat, a přesto naše dítě už spí celou noc.“ Zasmál se.

Líbilo se mi, jak řekl naše dítě. Těmi slovy jako by byla skutečnější.

„Má přesně tvou barvu očí – takže to se nakonec neztratilo.“ Usmál se na mě. „Jsou tak krásné.“

„A co je na ní upířího?“ zeptala jsem se.

„Její kůže se zdá stejně neporušitelná jako ta naše. Tedy ne že by to někoho napadlo zkoušet.“

Vyjeveně jsem na něj zamrkala.

„Jasně, že to nikdo nezkoušel,“ ujistil mě znovu. „Její strava… no, nejradši pije krev. Carlisle se pořád snaží ji přesvědčit, aby pila taky nějaký sunar, ale ona s tím nemá moc trpělivost. Nemůžu říct, že jí to mám za zlé – smrdí to odporně, i na lidské jídlo.“

Teď jsem zůstala s otevřenou pusou. Z jeho slov vyplývalo, že si spolu povídají. „Přesvědčit ji?“

„Je inteligentní, to bys nevěřila, a dělá nesmírné pokroky. Ačkoli ještě nemluví, komunikuje docela efektivně.“

„Nemluví. Ještě.“

Zpomalil a počkal, až to vstřebám.

„Jak to myslíš, že efektivně komunikuje?“ dožadovala jsem se.

„Myslím, že bude jednodušší, až to… sama uvidíš. Docela těžko se to popisuje.“

Uvažovala jsem o tom. Věděla jsem, že toho je hodně, co potřebuju sama vidět, aby to pro mě bylo skutečné. Nebyla jsem si jistá, nakolik jsem na to připravená, tak jsem změnila téma.

„Proč je Jacob ještě u nás?“ zeptala jsem se. „Jak to může vydržet? Proč to chce?“ Můj zvonivý hlas se trochu zachvěl. „Proč má trpět ještě víc?“

„Jacob netrpí,“ odpověděl Edward zvláštním novým tónem. „Ačkoli bych mu docela přál malou změnu,“ dodal se zaťatými zuby.

„Edwarde!“ zasyčela jsem a trhnutím ruky jsem ho přinutila zastavit (a pocítila drobný záchvěv uspokojení, že se mi to podařilo). „Jak to můžeš říct? Jacob se vzdal všeho, aby nás ochránil! Čím vším si kvůli mně musel projít –!“ Ucukla jsem při zamlžené vzpomínce na pocit studu a provinění. Teď mi připadalo divné, že jsem ho tehdy tak moc potřebovala. Ten pocit, že mi něco chybí, když u mě není… musela to být jen nějaká lidská slabost.

„Však pochopíš, proč to říkám,“ zašeptal Edward. „Slíbil jsem mu, že ho nechám, aby ti to vysvětlil sám, ale pochybuju, že se na to budeš dívat jinak než já. Ovšem, já se v tvých myšlenkách často pletu, že ano?“ Našpulil rty a mrkl na mě.

„Co aby mi vysvětlil?“

Edward zavrtěl hlavou. „Dal jsem mu slib. Ačkoli nevím, jestli mu vážně ještě za něco dlužím…“ Zaskřípal zuby.

„Edwarde, já tomu nerozumím.“ Zmocnilo se mě rozhořčení.

Pohladil mě po tváři a pak se něžně usmál, když se můj obličej okamžitě vyjasnil, to jak nad podrážděností převládla touha. „Je to těžší, než dáváš najevo, já vím. Pamatuju se na to.“

„Nelíbí se mi cítit se zmatená.“

„Já vím. Tak pojďme domů, abys to všechno posoudila na vlastní oči.“ Při slovech o návratu přelétl pohledem to, co zbylo z mých šatů, a zamračil se. „Hmm.“ Po půl vteřině přemýšlení si sundal bílou košili a nastavil mi ji, abych do ní mohla vklouznout.

„To je to tak zlé?“

Široce se usmál.

Vsunula jsem paže do rukávů a rychle jsem si košili zapnula přes potrhaný živůtek. Samozřejmě, on kvůli mně zůstal polonahý, takže se mé myšlenky každou chvíli stáčely jinam.

„Předhoním tě,“ řekla jsem a pak jsem ho varovala: „A ne že mě zase necháš schválně vyhrát!“

Pustil mi ruku a usmál se. „Ke startu…“

Najít cestu do nového domova bylo snadnější než jít po Charlieho ulici k tomu starému. Náš pach nám zanechal jasnou a snadnou stopu, a tak jsem mohla utíkat, jak nejrychleji jsem dovedla.

Edward mě porážel až k řece. Zariskovala jsem a skočila dřív ve snaze využít svou mimořádnou sílu, abych vyhrála.

„Haha!“ jásala jsem potom, když jsem slyšela, jak se moje nohy dotkly trávy jako první.

Zaposlouchala jsem se, kdy dopadne on, a vtom jsem uslyšela něco nečekaného. Něco hlasitého. Hodně blízko. Tlukoucí srdce.

V tu chvíli stál Edward vedle mě a pevně mi rukama svíral ramena.

„Nedýchej,“ žádal mě naléhavě.

Snažila jsem se nepanikařit, když jsem ztuhla uprostřed nádechu. Jen moje oči se pohybovaly, instinktivně pročesávaly okolí, aby našly původce toho zvuku.

Jacob stál na hranici, kde se les stýkal s trávníkem za domem, paže založené na prsou, čelist pevně stisknutou. V lese za ním jsem uslyšela ještě dvě větší srdce a slabé křupání kapradí pod velkými tlapami, které neviditelně přecházely sem a tam.

„Opatrně, Jacobe,“ pronesl Edward. Z lesa se ozvalo zavrčení, které vyjadřovalo stejnou starost. „Tohle možná není nejlepší způsob –“

„Myslíš, že by bylo lepší napřed ji pustit k dítěti?“ přerušil ho Jacob. „Bude bezpečnější, když uvidíme, jak se Bella popasuje se mnou. Moje rány se hojí snadno.“

Tohle je zkouška? Aby se vidělo, jestli dokážu nezabít Jacoba, než se pokusím nezabít Renesmé? Udělalo se mi tak zvláštně špatně – nemělo to co dělat s mým žaludkem, jenom s myslí. Byl tohle Edwardův nápad?

Úzkostně jsem se mu podívala do obličeje; Edward jako by něco na chviličku zvažoval, a pak jeho výraz přešel od ustaranosti k něčemu jinému. Pokrčil rameny a hlas se mu chvěl náznakem nepřátelství, když říkal: „Koneckonců, vždyť je to tvůj krk.“

Zavrčení z lesa bylo tentokrát zuřivé; Leah, bezpochyby.

Co se to s Edwardem stalo? Po tom všem, čím jsme si prošli, v sobě nedokáže najít ani trochu laskavosti k mému nejlepšímu příteli? Myslela jsem si – možná bláhově – že se docela sblížili, spřátelili. Asi jsem to špatně pochopila.

Ale co to Jacob dělá? Proč se chce nabídnout jako test na ochranu Renesmé?

Nerozuměla jsem tomu. I kdyby naše přátelství přežilo…

A jak se teď moje oči střetly s Jacobovýma, pomyslela jsem si, že snad vydrželo. Stále vypadal jako můj nejlepší přítel. Ale nebyl to on, kdo se změnil. Jak teď vypadám já v jeho očích?

Pak se rozzářil svým známým laskavým, veselým úsměvem, a v tu chvíli jsem si byla jistá, že naše přátelství je nedotčeno. Bylo to stejné jako tenkrát, když jsme vysedávali v jeho podomácku stlučené garáži, jenom dva kamarádi, kteří zabíjejí čas. Snadné a normální. Znovu jsem si všimla, že ta zvláštní potřeba, kterou jsem cítila předtím, než jsem se proměnila, je pryč. Je to jen můj přítel, a tak to má být.

Ale stejně jsem pořád nechápala, co tady teď dělá. Je vážně tak nesobecký, že se snaží chránit mě – svým vlastním životem –, abych v nekontrolovatelném zlomku vteřiny neudělala něco, čeho bych navždy hořce litovala? To daleko přesahuje pouhou toleranci k tomu, čím jsem se stala. Nebo mou proměnu zázračně ustál a zůstává dál mým přítelem? Jacob je jedním z nejlepších lidí, které znám, ale tohle se od nikoho nedá žádat.

Jeho úsměv se rozšířil a pak lehce pokrčil rameny. „Něco ti teda povím, Bells. Je na tebe děsivá podívaná.“

Oplatila jsem mu úsměv a snadno zapadla do starých kolejí našeho vztahu. Tuhle jeho stránku jsem chápala.

Edward zavrčel. „Dávej si pozor, čokle.“

Vítr mi zadul do zad, tak jsem si rychle naplnila plíce neškodným vzduchem, abych mohla mluvit. „Ne, má pravdu. Ty oči, to je teda něco, viď?“

„Strašidelný. Ale jinak to není tak zlý, jak jsem si představoval.“

„Ježíš – dík za ten úžasný kompliment!“

Zvedl oči v sloup. „Víš, jak to myslím. Pořád vypadáš jako ty – tak nějak. Možná to není tolik tím pohledem, protože… ty jsi Bella. Myslel jsem, že už to nebudeš ty, ale jsi pořád tady.“ Znovu se na mě usmál bez jakékoli hořkosti nebo nelibosti. Pak se uchechtl a řekl: „Na ty oči si asi brzy zvyknu.“

„Vážně?“ zeptala jsem se zmateně. To je báječné, že jsme pořád kamarádi, ale není pravděpodobné, že budeme trávit moc času společně.

Po tváři mu přeběhl zvláštní výraz, který mu úsměv vymazal. Byla to skoro… vina? Pak se jeho oči přesunuly na Edwarda.

„Díky,“ řekl. „Nevěděl jsem, jestli to před ní dokážeš utajit, slib neslib. Obvykle jí prostě dáš všechno, co si přeje.“

„Třeba doufám, že se naštve a utrhne ti hlavu,“ nadhodil Edward.

Jacob si odfrkl.

„Co se děje? Vy dva přede mnou máte nějaké tajemství?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Vysvětlím ti to později,“ řekl Jacob nejistě – jako kdyby mi to vysvětlovat nehodlal. Pak změnil téma. „Tak pojďme na to, ať už to máme za sebou.“ S vyzývavým úsměvem se ke mně začal pomalu přibližovat.

Za ním někdo zakňučel na protest, a pak z lesa vyklouzlo Leino šedé tělo. Vyšší, pískově zbarvený Seth se jí držel v patách.

„Klídek, děcka,“ mírnil je Jacob. „Držte se stranou.“

Byla jsem ráda, že ho neposlechli, jenom ho následovali trochu pomaleji.

Vítr se utišil; nebude foukat jeho pach pryč ode mě.

Přiblížil se natolik, že jsem ve vzduchu mezi námi cítila teplo jeho těla. V krku mě začalo pálit.

„No tak, Bells. Předveď, co umíš.“

Leah zasyčela.

Nechtěla jsem dýchat. Nebylo správné mít nad Jacobem tak nebezpečnou výhodu, i když ji sám nabízel. Ale chápala jsem, že to má logiku. Jak jinak bych si mohla být jistá, že neublížím Renesmé?

„Už obrůstám mechem, Bello,“ utahoval si ze mě Jacob. „Dobře, ne doslova, ale ty víš, jak to myslím. No tak, nadechni se.“

„Buď u mě,“ prosila jsem Edwarda a schoulila se mu do náručí.

Uchopil mě za paže.

Napjala jsem svaly a doufala, že vydržím bez pohnutí. Předsevzala jsem si, že to zvládnu alespoň tak dobře jako na lovu. Přinejhorším zadržím dech a uteču. Nervózně jsem se malinko nadechla nosem, připravená na všechno.

Trochu to bolelo, ale v krku už jsem stejně měla oheň. Jacob nevoněl víc lidsky než ta puma. V jeho krvi byl zvířecí podtón, který mě okamžitě odpuzoval. Ačkoli hlasitý, mokrý zvuk jeho srdce mě lákal, pach, který ho provázel, mě nutil ohrnout nos. Díky tomu pachu bylo vlastně snazší zkrotit svou reakci na tlukot a teplo jeho tepající krve.

Znovu jsem se nadechla a uvolnila se. „Hm. Chápu, o čem ostatní mluvili. Smrdíš, Jacobe.“

Edward propukl v řehot; ruce mu sklouzly z mých ramen a ovinuly se mi kolem pasu. Seth posměšně vyštěkl souběžně s Edwardem; přistoupil o něco blíž, zatímco Leah se stáhla o několik kroků zpátky. A pak jsem si uvědomila, že mám další obecenstvo, to když jsem uslyšela Emmettův charakteristický výbuch smíchu, trochu ztlumený skleněnou stěnou mezi námi.

„Od tebe to sedí,“ opáčil Jacob a teatrálně si ucpával nos. Ani trochu se nezaškaredil, když mě Edward objímal, ani když s tím přestal a zašeptal mi do ucha „Miluju tě“. Prostě se dál usmíval. Tohle ve mně vzbudilo naději, že to mezi námi půjde tak dobře, jak už dlouho ne. Možná teď opravdu budu jeho přítelkyně, protože ho fyzicky odpuzuji natolik, že už mě nedokáže milovat tak jako předtím. Možná k tomu víc nebude třeba.

„Dobře, tak jsem prošla, je to tak?“ řekla jsem. „Teď už mi povíte, co je to za velké tajemství?“

Jacob náhle silně znervózněl. „Tím se teď vůbec nemusíš trápit…“

Slyšela jsem Emmetta, jak se zase zachechtal – jako by čekal, co přijde.

Dostala bych z nich odpověď, ale jak jsem poslouchala Emmetta, uslyšela jsem taky jiné zvuky. Dýchalo tam sedm lidí. Jedny plíce se pohybovaly rychleji než ty ostatní. Jenom jedno srdce se tam třepotalo jako ptačí křídla, lehké a rychlé.

Zapomněla jsem na všechno kolem sebe. Moje dcera byla kousek ode mě, jenom za tou tenkou skleněnou stěnou. Neviděla jsem ji – světlo se odráželo od reflexních oken jako od zrcadla. Viděla jsem jenom sebe, a působila jsem velmi zvláštně – tak bílá a klidná – v porovnání s Jacobem. Nebo v porovnání s Edwardem, který vypadal naprosto správně.

„Renesmé,“ zašeptala jsem. Stres ze mě zase udělal sochu. Renesmé nebude vonět jako zvíře. Ohrozím ji?

„Pojď a uvidíš,“ zašeptal Edward. „Já vím, že to zvládneš.“

„Pomůžeš mi?“ vydechla jsem nehybnými rty.

„Jistě že ti pomůžu.“

„A Emmett s Jasperem – pro jistotu?“

„Všichni ti pomůžeme, Bello. Neboj se, budeme připraveni. Nikdo z nás by Renesmé neohrozil. Myslím, že budeš překvapená, jak si nás všechny už stihla omotat kolem prstíčku. Bude v naprostém bezpečí, i kdyby se dělo nevímco.“

Moje touha vidět ji, pochopit jeho obdivný tón, mi pomohla prolomit ztuhlost. Udělala jsem krok vpřed.

A pak se mi do cesty postavil Jacob, na tváři ustaraný výraz.

„Víš to jistě, pijavice?“ zeptal se Edwarda a jeho hlas byl téměř prosebný. Nikdy jsem ho neslyšela mluvit s Edwardem takhle. „Mně se to nelíbí. Možná by měla počkat –“

„Tvým testem už prošla, Jacobe.“

Takže to byl Jacobův test?

„Ale –,“ začal Jacob.

„Žádné ale,“ řekl Edward, najednou zoufalý. „Bella potřebuje vidět naši dceru. Ustup jí z cesty.“

Jacob po mně střelil podivným, zoufalým pohledem a pak se otočil a skoro uháněl do domu před námi.

Edward zavrčel.

Nechápala jsem tuhle jejich konfrontaci, ale bylo mi to teď jedno. Myslela jsem jenom na to rozmazané dítě ve své vzpomínce a snažila se strhnout si ten závoj z očí a vybavit si přesně její obličej.

„Jdeme?“ zeptal se zase Edward, tentokrát něžným hlasem.

Nervózně jsem přikývla.

Vzal mě pevně za ruku a vedl mě do domu.

Čekala nás řada usměvavých tváří, které mě vítaly a zároveň tvořily obranný val. Rosalie stála několik kroků za ostatními, blízko předních dveří. Byla sama, dokud se k ní nepřidal Jacob a nepostavil se před ni, blíž, než mezi nimi bylo zvykem. Na obou bylo vidět, že jsou z té blízkosti nesví a je jim nepříjemná.

Někdo velmi malý se vykláněl z Rosaliiny náruče, vykukoval za Jacobem. Okamžitě si získala moji naprostou pozornost, směřovala k ní každá moje myšlenku. Ještě nic mě tak nepohltilo od chvíle, kdy jsem poprvé otevřela oči.

„Vážně jsem byla mimo jen dva dny?“ vydechla jsem nevěřícně.

Tomu neznámému dítěti v Rosaliině náruči musely být týdny, ne-li měsíce. Byla snad dvakrát větší než to miminko v mé zamlžené paměti, a jak se ke mně natahovala, všimla jsem si, že už snadno drží hlavičku a tělíčko má vzpřímené. Lesklé bronzové vlásky jí spadaly v prstýncích na ramena. Její čokoládově hnědé oči mě zkoumaly se zájmem, který vůbec nebyl dětský; byl dospělý, vědomý a inteligentní. Zvedla ručičku, chvilku ji natahovala mým směrem, a pak sáhla zpátky a dotkla se Rosaliina krku.

Kdyby její obličej tolik neudivoval krásou a dokonalostí, neuvěřila bych, že jde o stejné dítě. Moje dítě.

Ale v jejích rysech jsem poznala Edwarda, a sama jsem se našla v barvě jejích očí a tváří. A po Charliem zdědila husté kadeře, třebaže se jejich barva shodovala s Edwardovou. Musela být naše. Nemožné, a přesto pravdivé.

Pohled na tuto neočekávanou osůbku ji ovšem neučinil o nic reálnější. Naopak, připadala mi ještě neskutečnější.

Rosalie popleskala ručku na svém krku a zašeptala: „Ano, to je ona.“

Renesmé se mi zadívala do očí. Pak, stejně jako pár vteřin po svém divokém porodu, se na mě usmála. Zářivý záblesk dokonalých bílých zoubků.

Zmocnila se mě závrať, ale váhavě jsem postoupila o krok k ní.

Všichni velmi rychle zareagovali.

Emmett s Jasperem v tu chvíli stáli přede mnou, ramena těsně vedle sebe, ruce připravené. Edward mě chytil zezadu, prsty mi pevně svíral paže. I Carlisle a Esmé se posunuli a postavili se Emmettovi a Jasperovi po boku, zatímco Rosalie ustupovala ke dveřím, pažemi objímajíc Renesmé. Jacob se taky pohnul, stále před nimi nakrčený v obranném postoji.

Alice byla jediná, která zůstala na místě.

„No tak, důvěřujte jí trochu,“ kárala ostatní. „Nechtěla nic udělat. Vy byste se taky chtěli podívat zblízka.“

Alice měla pravdu. Ovládala jsem se. Byla jsem připravená na všechno – na vůni tak neskutečně vábivou, jako byl ten lidský pach v lese. Ale tohle pokušení se s tím vážně nedalo srovnávat. Renesméina vůně byla dokonale vyváženou směsí nejkrásnějšího parfému a nejlahodnějšího jídla. Sladká upíří vůně převažovala nad vůní člověčí.

To zvládnu, tím jsem si byla jistá.

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem je a popleskala Edwardovu ruku na své paži. Pak jsem zaváhala a dodala: „Ale buď u mě, pro jistotu.“

Jasperovy oči byly přimhouřené, soustředěné. Věděla jsem, že nasává mé emoční klima, a snažila jsem se uvést do vyrovnaného klidu. Cítila jsem, jak mi Edward uvolnil paže, když vyčetl Jasperovo svolení. Ale ačkoli znal Jasper mé bezprostřední pocity, netvářil se moc jistě.

Když to vyspělé dítě uslyšelo můj hlas, zamklo se v Rosaliině náruči a začalo se ke mně natahovat. Tvářila se netrpělivě.

„Jazzi, Eme, pusťte nás. Bella to má pod kontrolou.“

„Edwarde, to nebezpečí –,“ varoval Jasper.

„Je minimální. Poslyš, Jaspere – na lovu zachytila pach nějakých turistů, kteří se ocitli na špatném místě ve špatnou dobu…“

Slyšela jsem, jak Carlisle šokovaně vtáhl vzduch. Esméina tvář byla najednou plná starosti, která se mísila se soucitem. Jasper vykulil oči, ale malinko přikývl, jako kdyby Edwardova slova zodpověděla nějakou otázku v jeho hlavě. Jacob zkroutil pusu do znechuceného šklebu. Emmett pokrčil rameny. Rosalie byla ještě lhostejnější než Emmett a snažila se udržet vzpírající se dítě v náruči.

Alicin výraz mi napověděl, že se nedala ošálit. Její přimhouřené oči, soustředěné s žhnoucí intenzitou na mou vypůjčenou košili, svědčily o tom, že víc než cokoli jiného jí dělá starosti, co jsem to provedla se svými šaty.

„Edwarde!“ káral ho Carlisle. „Jak jsi mohl být tak nezodpovědný?“

„Já vím, Carlisle, já vím. Byla to ode mě totální pitomost. Měl jsem se napřed přesvědčit, že jsme v bezpečné zóně, než jsem ji pustil na volno.“

„Edwarde,“ zamumlala jsem, celá rozpačitá z toho, jak na mě zírají. Jako by se snažili rozpoznat v mých očích jasnější odstín.

„Má naprostou pravdu, že se na mě zlobí, Bello,“ řekl Edward s úsměvem. „Udělal jsem velkou chybu. Skutečnost, že jsi silnější než kdokoli, koho znám, na tom nic nemění.“

Alice zvedla oči v sloup. „Vkusný žert, Edwarde.“

„Já jsem nežertoval. Jen jsem chtěl vysvětlit Jasperovi, proč jsem přesvědčený, že to Bella zvládne. Není moje chyba, že jste došli k chybnému závěru.“

„Počkej,“ vydechl Jasper. „Ona ty lidi nelovila?“

„Začala,“ řekl Edward a zjevně se dobře bavil. Zaskřípala jsem zuby. „Byla naprosto soustředěná na lov.“

„Co se stalo?“ přerušil ho Carlisle. Už se nedíval zachmuřeně, na tváři se mu začínal formovat užaslý úsměv. Vzpomněla jsem si, jak předtím chtěl podrobnosti o mém zážitku s transformací. Vzrušení z nových informací.

Edward se k němu zaujatě naklonil. „Uslyšela mě za sebou a zareagovala defenzivně. Jakmile si uvědomila, že ji sleduju, silou vůle se přestala soustředit na pronásledování. Něco podobného jsem nikdy neviděl. Okamžitě si uvědomila, co se děje, a pak… zadržela dech a utekla.“

„Týjo,“ zamručel Emmett. „Vážně?“

„On to neříká správně,“ zašeptala jsem, ještě rozpačitější než předtím. „Vynechal tu část, kdy jsem na něj zavrčela.“

„Vyříkali jste si to pěstmi?“ zeptal se Emmett dychtivě.

„Ne! Nic takového!“

„Ne, vážně? Tys na něj vážně nezaútočila?“

„Emmette!“ zaprotestovala jsem.

„Á, jaká škoda,“ zasténal Emmett. „A ty jsi asi jediná, kdo ho mohl dostat – protože tobě se nedostane do hlavy, a tudíž nemůže podvádět – a navíc jsi měla dokonalou výmluvu.“ Vzdychl. „Umírám touhou vidět, jak by se mu vedlo bez té výhody.“

Mrazivě jsem se do něj vpalovala očima. „To já ani náhodou.“

Upoutalo mě, že se Jasper mračí ještě víc než předtím.

Edward ho pěstí zlehka ťukl do ramene, jako kdyby mu chtěl dát ránu. „Chápeš, jak to myslím?“

„To není přirozené,“ zašeptal Jasper.

„Mohla se na tebe vrhnout – je stará jen několik hodin!“ zlobila se na něj Esmé a položila si ruku na srdce. „Ach, měli jsme jít s vámi.“

Když se Edward dostal za pointu své anekdoty, přestala jsem je poslouchat. Zírala jsem na to úchvatné dítě u dveří, které se na mě stále upřeně dívalo. Její dolíčkovaté ručičky se ke mně vzpínaly, jako kdyby přesně věděla, kdo jsem. Moje ruce její gesto automaticky napodobily.

„Edwarde,“ řekla jsem a vyklonila jsem se kolem Jaspera, abych na ni lépe viděla. „Prosím!“

Jasper vycenil zuby; nehýbal se.

„Jazzi, něco takového jsi ještě neviděl,“ řekla mu Alice tiše. „Věř mi.“

Jejich oči se na krátkou chviličku střetly a pak Jasper přikývl. Ustoupil mi z cesty, ale položil mi jednu ruku na rameno a šel se mnou pomalu vpřed.

Myslela jsem na každý krok, ještě než jsem ho udělala, analyzovala svou náladu, pálení v krku, pozici ostatních kolem mě. Jak silná se cítím, a naopak jak dobře by mě dokázali zadržet. Byl to pomalý postup.

A pak to dítě v Rosaliiných pažích, které sebou se stále podrážděnějším výrazem celou dobu mlelo a natahovalo se ke mně, vyrazilo vysoký, zvonivý nářek. Každý zareagoval, jako kdyby – jako já – nikdy předtím neslyšel její hlas.

Ve vteřině se kolem ní seběhli a nechali mě stát samotnou, přimrazenou na místě. Zvuk Renesméina pláče mnou projel a přikoval mě k podlaze. Oči mě podivně pálily, jako kdyby chtěly slzet.

Všichni po ní sahali, hladili ji a konejšili. Všichni, až na mě.

„Co se stalo? Bolí ji něco? Co se děje?“

Byl to Jacobův hlas, který byl nejsilnější a úzkostně přehlušoval ostatní. Šokovaně jsem viděla, jak se natahuje pro Renesmé, a pak jsem v naprosté hrůze sledovala, jak mu ji Rosalie bez boje podává.

„Ne, nic jí není,“ uklidňovala ho.

Rosalie uklidňuje Jacoba?

Renesmé šla k Jacobovi docela ochotně, přitiskla mu drobnou ručičku na tvář a pak se zamlela a zase se ke mně začala natahovat.

„Vidíš?“ řekla mu Rosalie. „Prostě chce k mámě.“

„Ona chce ke mně?“ zašeptala jsem.

Renesméiny oči – moje oči – na mě netrpělivě koukaly.

Edward vyrazil zpátky ke mně. Stiskl mi zlehka paže a pobízel mě vpřed.

„Čeká na tebe už skoro tři dny,“ řekl mi.

Byli jsme od ní tak na dva kroky. Sálalo z ní teplo ve vlnách, které se mě rozechvěle dotýkaly.

Možná se taky chvěl Jacob. Když jsem přistoupila blíž, postřehla jsem, jak se mu třesou ruce. A přesto, navzdory zjevné úzkosti, se tvářil tak klidně, jak už jsem ho dlouho nezažila.

„Jaku – já jsem v pohodě,“ řekla jsem mu. Zmocňovala se mě panika, když jsem viděla Renesmé v jeho náruči, ale snažila jsem se ovládnout.

Zamračil se na mě s očima přimhouřenýma, jako kdyby naopak jeho děsilo pomyšlení na Renesmé v mé náruči.

Renesmé nedočkavě pofňukávala a vzpínala se, ručičky se jí stále dokola svíraly do pěstiček.

Něco ve mně v tu chvíli s cvaknutím dosedlo na správné místo. Zvuk jejího pláče, to, že měla moje oči, to, jak chňapala do vzduchu a byla ještě netrpělivější než já, abychom se už setkaly – všechno se to utkalo do toho nejpřirozenějšího vzoru. Najednou byla absolutně skutečná, a samozřejmě že jsem ji znala. Bylo naprosto nesporné, že udělám poslední snadný krok, natáhnu se pro ni, položím ruce přesně tam, kam nejlépe padnou, a něžně si ji přivinu k sobě.

Jacob nechal dlouhé paže napřažené, abych si ji mohla pochovat, ale nepouštěl ji. Trochu se otřásl, když jsme se navzájem dotkli. Jeho kůže, která mi vždycky připadala tak horká, teď byla jako otevřený oheň. Měl skoro stejnou teplotu jako Renesmé. Možná tam byl jeden, dva stupně rozdíl.

Renesmé mou studenou kůži buď nevnímala, nebo na ni byla zvyklá.

Vzhlédla a zase se na mě usmála, přitom ukázala rovné zoubky a dva dolíčky. Pak mi s dokonalým rozmyslem sáhla na obličej.

V okamžiku, kdy to udělala, se všechny svaly na mně napjaly v očekávání mé reakce. Sotva jsem si toho všimla.

Hlasitě jsem vydechla, ohromená a vyděšená tím zvláštním, děsivým obrazem, který mi zaplnil mysl. Připadalo mi to jako velmi silná vzpomínka – stále jsem viděla vlastníma očima, zatímco jsem si ji v duchu prohlížela –, ale vůbec mi nebyla nepovědomá. Dívala jsem se přes ni do Renesméiny vyčkávavé tváře, snažila se pochopit, co se děje, a zoufale bojovala o to, abych zachovala klid.

Kromě toho, že byl ten obraz šokující, bylo na něm taky něco špatně – skoro jsem na něm poznala vlastní obličej, svůj starý obličej, ale byl obráceně, nazad. Rychle mi došlo, že ho vidím tak, jak ho vnímají ostatní, a ne jako odraz v zrcadle.

Můj obličej v té vzpomínce byl zkroucený, zpustošený, zalitý potem a krví. Přesto se mi po tváři náhle rozlil zbožňující úsměv; hnědé oči nad hlubokými kruhy se mi rozzářily. Obraz se zvětšil, můj obličej se přiblížil k tomu neviděnému zornému bodu, a pak najednou zmizel.

Renesmé sundala ruku z mé tváře. Usmála se doširoka, až se jí udělaly dolíčky.

V místnosti bylo naprosté ticho, až na dvě tlukoucí srdce. Nikdo kromě Jacoba a Renesmé ani nedýchal. Ticho se prodlužovalo; zdálo se, že čekají, až něco řeknu.

„Co… to… bylo?“ vykoktala jsem ze sebe přidušeně.

„Co jsi viděla?“ zeptala se Rosalie zvědavě a vyklonila se za Jacobem, který jí teď velice překážel. „Co ti ukázala?“

„Ona mi to ukázala?“ nevěřila jsem.

„Říkal jsem ti, že je těžké to vysvětlit,“ zašeptal mi Edward do ucha. „Ale jako způsob komunikace velice účinné.“

„Co to bylo?“ zeptal se Jacob.

Rychle jsem párkrát zamrkala. „Hm. Já. Asi. Ale vypadala jsem příšerně.“

„Byla to jediná vzpomínka, kterou na tebe měla,“ vysvětlil Edward. Bylo zřejmé, že to, co mi ukazovala, viděl souběžně s tím, jak na to myslela. Bylo na něm vidět, jaké utrpení mu působí prožívat znovu tu vzpomínku. „Dává ti vědět, že si tě pamatuje, že ví, kdo jsi.“

„Ale jak to dělá?“

Renesmé nevadilo, jak na ni kulím oči. Zlehka se usmívala a tahala mi za pramen vlasů.

„Jak já slyším myšlenky? Jak Alice vidí budoucnost?“ pronesl Edward rétoricky a pak pokrčil rameny. „Má dar.“

„Ale zajímavě převrácený,“ řekl Carlisle Edwardovi. „Jako kdyby dělala přesný opak toho, co dokážeš ty.“

„To je vážně zajímavé,“ souhlasil Edward. „Napadá mě…“

Nechala jsem je, ať si spekulují, bylo mi to jedno. Dívala jsem do nejkrásnější tvářičky na světě. Hřála mě v náruči a připomněla mi tak okamžik, kdy nade mnou tma skoro vyhrála, kdy mi nezbývalo nic na světě, čeho bych se mohla přidržet. Nic, co by mi dalo sílu vytáhnout se z té drtivé temnoty. V té chvíli jsem pomyslela na Renesmé a našla něco, co už nikdy nepustím.

„Já si tě taky pamatuju,“ řekla jsem jí tiše.

Zdálo se velmi přirozené se sklonit a přitisknout jí rty na čelo. Voněla nádherně. Z vůně její kůže mě začalo pálit v krku, ale bylo snadné si toho nevšímat. Nepokazilo to mou radost z té chvíle. Renesmé je skutečná a já ji znám. Je to ta samá, za kterou jsem bojovala od samého počátku. Moje malá šťouchalka, ta, která mě milovala zevnitř. Napůl Edward, a proto dokonalá a rozkošná. A napůl já – což k mému překvapení jí neubralo na kvalitě, naopak.

Měla jsem celou tu dobu pravdu. Za ni stálo za to bojovat.

„Je v pohodě,“ zašeptala Alice, asi k Jasperovi. Cítila jsem, jak se u mě všichni drží, protože mi nedůvěřují.

„Nebylo toho experimentování na jeden den už dost?“ zeptal se Jacob, hlas mu napětím trochu poskočil. „Jasně, Bella si vede skvěle, ale abychom to nepřehnali.“

Rozzlobeně jsem se na něj podívala. Jasper vedle mě úzkostně přešlápl. Všichni jsme byli tak namačkaní jeden na druhého, že se každý drobný pohyb zdál obrovský.

„Co máš za problém, Jacobe?“ nedala jsem se. Zlehka jsem zatahala za Renesmé, chtěla jsem, aby ji pustil, ale on jenom přikročil blíž ke mně. Tlačil se na mě a Renesmé byla přitisknutá mezi námi.

Edward na něj zasyčel. „To, že tě chápu, ještě neznamená, že tě nevyhodím Jacobe. Bella si vede mimořádně dobře. Tak jí tuhle chvíli nekaž.“

„Já mu s tím vyhazovem pomůžu, pse,“ slibovala mu Rosalie planoucím hlasem. „Dlužím ti pořádný kopanec do břicha.“ V tomhle vztahu zjevně k žádné změně nedošlo, leda snad že se zhoršil.

Měřila jsem si hněvivě Jacobův napůl úzkostný a napůl rozzlobený výraz. Oči měl upřené na Renesméin obličej. Jak tu byli všichni namačkaní, musel se dotýkat alespoň šesti různých upírů současně, ale nezdálo se, že mu to vůbec vadilo.

Opravdu tohle všechno podstupuje jenom proto, aby mě ochránil před sebou samou? Co se mohlo stát během mé transformace – mé proměny v jednu z bytostí, které nenáviděl –, že kompletně změnil svůj postoj k osůbce, která to celé nepřímo zavinila?

Snažila jsem se to rozluštit a přitom pozorovala, jak se dívá na mou dceru. Zíral na ni jako… jako slepec, který poprvé v životě uviděl slunce.

„Ne!“ vydechla jsem.

Jasper zatnul zuby a Edwardovy paže se mi obtočily kolem hrudi jako dva škrtiči. V tu chvíli mi Jacob vytrhl Renesmé z náruče, a já jsem se nesnažila ji zadržet. Protože jsem cítila, že to přichází – výpad, na který všichni čekali.

„Rose,“ procedila jsem skrz zuby, velmi pomalu a pečlivě. „Vezmi si Renesmé.“

Rosalie natáhla ruce a Jacob jí mou dceru okamžitě podal. Oba přede mnou ustupovali.

„Edwarde, nechci ti ublížit, takže mě prosím tě pusť.“

Zaváhal.

„Jdi se postavit před Renesmé,“ navrhla jsem.

Zamyslel se a pak mě pustil.

Zaujala jsem lovecký postoj a udělala dva pomalé kroky k Jacobovi.

„Tos neudělal,“ zavrčela jsem na něj.

Ustoupil vzad, dlaně vzhůru, snažil se se mnou vyjednávat. „Vždyť víš, že o něčem takovým sám nerozhoduju.“

„Ty pitomý čokle! Jak jsi mohl? Moje dítě!“

Vycouval z předních dveří, jak jsem se za ním kradla, téměř seběhl dolů ze schodů. „To nebyl můj nápad, Bello!“

„Já jsem si ji stihla pochovat sotva jednou, a ty už si myslíš, že na ni máš nějaký pošahaný vlčí nárok? Je moje.“

„Rozdělím se s tebou,“ řekl prosebně, jak ustupoval přes trávník.

„Sázka,“ slyšela jsem Emmetta za sebou. Malá část mého mozku si říkala, kdo si vsadil proti němu. Ale nechtěla jsem plýtvat pozorností. Byla jsem příliš rozzuřená.

„Jak se opovažuješ otisknout se do mého dítěte? Přišel jsi o rozum?“

„To nebylo dobrovolný!“ stál si na svém a ustupoval mezi stromy.

Najednou nebyl sám. Znovu se objevili dva velcí vlci, stáli mu po boku každý z jedné strany. Leah po mně chňapala.

Se zaťatými zuby jsem na ni strašlivě zavrčela. Ten zvuk mě vytrhl, ale ne dost na to, aby zastavil můj postup.

„Bello, nemůžeš mě aspoň na chviličku poslouchat? Prosím!“ škemral Jacob. „Leo, ustup,“ dodal.

Leah na mě vycenila zuby a nehýbala se.

„Proč bych tě měla poslouchat?“ zasyčela jsem. V hlavě mi převládl vztek. Zastínil všechno ostatní.

„Protože jsi mi to sama říkala. Vzpomínáš? Řekla jsi, že si navzájem patříme do života, nemám pravdu? Že jsme rodina. Řekla jsi, že tak to mezi námi má bejt. Takže… teď jsme rodina. Tak jsi to chtěla.“

Provrtávala jsem ho rozzuřeným pohledem. Ta slova jsem si opravdu mlhavě pamatovala. Ale můj nový rychlý mozek byl o dva kroky napřed před jeho žvásty.

„A to si myslíš, že budeš součástí mé rodiny jako můj zeť?“ zaječela jsem. Můj zvonivý hlas se prodral o dvě oktávy výš, a přesto stále zněl jako hudba.

Emmett se zasmál.

„Zastav ji, Edwarde,“ zašeptala Esmé. „Bude nešťastná, jestli mu ublíží.“

Ale já jsem za sebou necítila nikoho, kdo by mi chtěl bránit.

„Ne!“ stál si na svém Jacob. „Jak se na to můžeš vůbec takhle dívat? Vždyť je to ještě mimino, proboha!“

„O to mi právě jde!“ zařvala jsem.

„Ty víš, že takhle na ni nemyslím! Copak by mě Edward nechal naživu, kdyby to tak nebylo? Chci jenom to, aby byla v bezpečí a šťastná – co je na tom špatnýho? To snad chceš taky, ne?“ Teď už na mě taky křičel.

Nezmohla jsem se na slovo, jen jsem hlasitě zavrčela.

„No není úžasná?“ slyšela jsem Edwarda zašeptat.

„Ani jednou mu nešla po krku,“ souhlasil Carlisle užasle.

„No jo, tak jsi vyhrál,“ připustil Emmett nabručeně.

„Budeš se od ní držet dál,“ zasyčela jsem na Jacoba.

„To nedokážu!“

Cedila jsem skrz zuby: „Snaž se. A začni hned.“

„To není možný. Pamatuješ, jak moc jsi mě před třemi dny chtěla mít u sebe? Jak bylo těžký, když jsme nebyli spolu? Teď už to pominulo, nemám pravdu?“

Zlobně jsem na něj zírala a nebyla si jistá, kam tím míří.

„To byla ona,“ vysvětloval mi. „Od samýho začátku. Museli jsme bejt spolu, už tehdy.“

Vzpomínala jsem, a pak jsem pochopila; pocítila jsem drobné ulehčení, že se ta posedlost vysvětlila. Ale to mě jenom ještě víc rozzlobilo. Myslí si, že tohle mi bude stačit? Že mě to smíří s celou situací?

„Uteč, dokud ještě můžeš,“ pohrozila jsem mu.

„No tak, Bells! Nessie mě má taky ráda,“ bránil se.

Ztuhla jsem. Přestala dýchat. Za mnou všechno ztichlo, nikdo úzkostí ani nedutal.

„Jak… jsi jí to řekl?“

Jacob ustoupil ještě o krok a zatvářil se provinile. „No,“ zamumlal, „to jméno, cos jí vymyslela, se špatně vyslovuje, a –“

„Tak jsi překřtil moji dceru podle lochneské příšery?“ zaječela jsem.

A pak jsem mu skočila po krku.

23. VZPOMÍNKY

„Je mi to tak líto, Sethe. Měl jsem stát blíž.“

Edward se stále omlouval a mně to připadalo nespravedlivé a nemístné. Koneckonců, nebyl to on, kdo naprosto neomluvitelně přestal ovládat svůj hněv. Nebyl to on, kdo se pokusil utrhnout hlavu Jacobovi – který se ani neproměnil, aby se ochránil – a pak nešťastnou náhodou zlomil rameno a klíční kost Sethovi, který skočil mezi nás. Nebyl to on, kdo téměř zabil svého nejlepšího přítele.

Tedy ne že by se ten přítel neměl z čeho zodpovídat, ale nic, co Jacob provedl, samozřejmě neospravedlňovalo moje chování.

Takže neměla bych prosit za odpuštění já? Zkusila jsem to znovu.

„Sethe, já –“

„Netrap se tím, Bello, jsem naprosto v pohodě,“ ujišťoval mě Seth ve stejnou chvíli, kdy Edward říkal: „Bello, lásko, nikdo tě neodsuzuje. Vedeš si moc dobře.“

Ještě mě nenechali dokončit jedinou větu.

Bylo to o to horší, že Edwardovi dělalo potíže potlačit úsměv. Věděla jsem, že si Jacob mou přehnanou reakci nezasloužil, ale Edward v ní zjevně nacházel jisté uspokojení. Možná ho mrzelo, že se sám nemůže vymluvit, že je novorozený, a vybít si vztek, který na Jacoba měl, tak jako já.

Snažila jsem se všechen svůj hněv ze sebe úplně vymazat, ale bylo to těžké, když jsem věděla, že je Jacob zrovna teď s Renesmé venku. Drží ji v bezpečí přede mnou, šílenou novorozenou.

Carlisle připevňoval Sethovi k paži další dlahu a Seth sebou škubl.

„Promiň, promiň!“ mumlala jsem a věděla, že ze sebe nedokážu dostat pořádnou omluvu.

„Nešil, Bello,“ chlácholil mě Seth a popleskal mě zdravou rukou po koleně, zatímco Edward mi z druhé strany třel paži.

Sethovi nijak nevadilo, že vedle něj sedím na pohovce, zatímco ho Carlisle ošetřoval. „Za půl hodiny budu zase v pořádku,“ pokračoval a stále mi poplácával koleno, jako kdyby si nevšímal, jak je studené a tvrdé. „Každej by zareagoval stejně, kdyby se dozvěděl, že Jake a Ness –“ Odmlčel se uprostřed slova a rychle změnil téma. „No, hlavně žes mě nekousla nebo tak. To by mě štvalo.“

Zabořila jsem obličej do rukou a otřásla se při představě, která se málem uskutečnila. Moc k tomu nechybělo. A že vlkodlaci nereagují na upíří jed stejně jako lidé, to mi řekli až teď. Pro ně je smrtelný.

„Jsem špatná.“

„Jasně že nejsi. Měl jsem –“ začal Edward.

„Přestaň,“ vzdychla jsem. Nechtěla jsem, aby na sebe bral vinu za tohle, tak jako vždycky bral na sebe všechno ostatní.

„Ještě štěstí, že Ness-Renesmé není jedovatá,“ řekl Seth po chvilce rozpačitého ticha. „Protože ta kouše Jaka pořád.“

Spustila jsem ruce. „Vážně?“

„Jasně. Vždycky když jí on a Rose nedonesou při večeři sousto dost rychle do pusy. Rose si myslí, že je to děsná sranda.“

Zírala jsem na něj vyjeveně a taky provinile, protože jsem si musela přiznat, že cítím škodolibou radost.

Samozřejmě už jsem věděla, že Renesmé není jedovatá. Já jsem přece byla první, koho kousla. Neřekla jsem to nahlas, protože jsem předstírala, že si to celé nepamatuju.

„No, Sethe,“ napřímil se Carlisle a ustoupil od nás. „Myslím, že víc udělat nemůžu. Snaž se nehýbat nějakých, no, pár hodin, řekl bych.“ Zasmál se. „Škoda, že léčení lidí nepřináší taky tak okamžité zadostiučinění.“ Dotkl se Sethových černých vlasů. „Zůstaň v klidu,“ poručil a pak zmizel nahoře. Slyšela jsem, jak se zavírají dveře jeho pracovny, a přemítala jsem, jestli už odstranili důkazy o tom, že jsem tam jistou dobu strávila.

„Snad dokážu chvilku klidně posedět,“ souhlasil Seth poté, co už byl Carlisle pryč, a pak široce zívl. Opatrně, aby si netlačil na rameno, si opřel hlavu o opěradlo pohovky a zavřel oči. O pár vteřin později mu ochabla pusa.

Ještě chvíli jsem se mračila na jeho poklidný obličej. Jako Jacob, i Seth měl zřejmě dar usnout, kdy si vzpomněl. Věděla jsem, že se zase nějakou dobu nebudu moct omluvit, tak jsem vstala; pohovka se ani nezachvěla. Všechno tělesné bylo tak snadné. Ale to ostatní…

Edward mě následoval k zadním oknům a vzal mě za ruku.

Leah přecházela podél řeky, každou chvíli se zastavila a pak se zadívala k domu. Bylo snadné poznat, kdy hledá bratra a kdy hledá mě. Střídala úzkostné pohledy s vražednými.

Slyšela jsem Jacoba a Rosalii venku na předních schodech, jak se tiše hašteří, kdo je na řadě s krmením Renesmé. Jejich vztah byl stejně nepřátelský jako předtím; jediná věc, na které se teď shodli, byla ta, že by mě měli držet z dosahu miminka, dokud se na sto procent nevzpamatuju z toho úletu. Edward se s nimi hádal, ale já jsem to nechala být. Taky jsem si chtěla být jistá. Bála jsem se ale, že moje stoprocentní jistota a jejich stoprocentní jistota asi nejsou to samé.

Kromě jejich hádání, Sethova pomalého dýchání a Leina rozzlobeného těžkého oddychování bylo velké ticho. Emmett, Alice a Esmé byli na lovu. Jasper zůstal doma, aby mě hlídal. Stál nevtíravě vedle koncového sloupku zábradlí a snažil se nepřekážet.

Využila jsem klidu, abych si promyslela všechny ty věci, které mi Edward se Sethem vyprávěli, když Carlisle dával do dlahy Sethovu paži. Ušlo mi toho hodně, zatímco jsem hořela, a tohle byla první skutečná šance to dohnat.

Hlavní událost byla, že skončil spor se Samovou smečkou – takže ostatní už si zase mohli přicházet a odcházet, jak se jim zlíbilo. Příměří bylo silnější než předtím. Nebo více svazující, záleží na úhlu pohledu, řekla bych.

Svazující, protože nejdůležitější ze všech zákonů smečky, proti kterému nebylo odvolání, byl ten, že žádný vlk nikdy nezabije osobu, do které se otiskl jiný vlk. Bolest takového činu by byla nesnesitelná pro celou smečku. Taková chyba, ať už náhodná nebo úmyslná, se nedá odpustit; vlci, kterých by se to týkalo, by museli bojovat na život a na smrt – nebyla jiná možnost. Před dávnými časy se něco takového stalo, vyprávěl mi Seth, ale byla to jen nešťastná náhoda. Žádný vlk by nikdy vědomě nezničil bratra takovým způsobem.

Takže Renesmé byla nedotknutelná díky tomu, jaký vztah k ní teď Jacob měl. Snažila jsem se cítit spíš úlevu než smutek, ale nebylo to snadné. V mé mysli bylo dost místa, abych intenzivně vnímala oba pocity současně.

A kvůli mé transformaci se Sam taky nemohl zlobit, protože to dovolil Jacob – jako jediný právoplatný alfa. Jitřilo mě pomyšlení, kolik Jacobovi dlužím, když jsem se na něj chtěla jenom zlobit.

Schválně jsem přesměrovala myšlenky, abych ovládla své emoce. Uvažovala jsem o dalším zajímavém jevu; ačkoli ticho mezi oběma oddělenými smečkami pokračovalo, Jacob a Sam zjistili, že alfy spolu mohou hovořit, když mají vlčí podobu. Nebylo to stejné jako předtím; neslyšeli každou svou myšlenku jako před rozdělením. Spíš jako kdyby mluvili nahlas, povídal Seth. Sam mohl slyšet jenom ty myšlenky, o které se Jacob chtěl podělit, a naopak. Také přišli na to, že spolu mohou komunikovat na dálku.

Tohle všechno objevili, až když Jacob sám odešel – navzdory Sethovým a Leiným námitkám – vysvětlit Samovi, jak se to má s Renesmé; tehdy jedinkrát opustil Renesmé od chvíle, kdy ji poprvé spatřil.

Jakmile Sam pochopil, jak radikálně se všechno mění, vrátil se zpátky s Jacobem, aby si promluvil s Carlislem. Mluvili v lidské podobě (Edward odmítl nechat mě samotnou a tlumočit jim), a obnovili smlouvu. Přátelství, které v tom vztahu bývalo, se však už asi nikdy plně nevzkřísí.

Jedna velká starost tedy ubyla.

Ale byla tu další, která – třebaže nebyla reálně tak nebezpečná jako rozzlobená vlčí smečka – se mi přesto zdála naléhavější.

Charlie.

Dnes dopoledne mluvil s Esmé, ale to mu nebránilo volat znovu, dvakrát, jen před pár minutami, když Carlisle ošetřoval Setha. Carlisle s Edwardem nechali telefon zvonit.

Co by bylo správné mu povědět? Mají Cullenovi pravdu? Bude sdělení, že jsem umřela, nejlepší, nejmilosrdnější? Dokážu klidně a bez pohnutí ležet v rakvi, zatímco on bude nade mnou stát s mou matkou a plakat?

To se mi nezdálo dobré. Ale vystavit Charlieho nebo Renée útoku Volturiových, kteří jsou posedlí utajením upířího světa před tím lidským, to prostě naprosto nepřipadalo v úvahu.

Já jsem měla jiný nápad – chtěla jsem se Charliemu ukázat, až na to budu připravená, a nechat ho, aby dospěl k vlastním mylným závěrům. Tak by upíří pravidla de facto zůstala zachována. Nebylo by pro Charlieho lepší, kdyby věděl, že jsem naživu – víceméně – a šťastná? I když mu budu připadat zvláštní, jiná a možná děsivá?

Obzvlášť moje oči teď byly opravdu hrůzyplné. Jak dlouho bude trvat, než se dokážu natolik ovládat a než se mi jejich barva změní, abych byla na Charlieho nachystaná?

„Co se děje, Bello?“ zeptal se Jasper tiše, jak vycítil mé stoupající napětí. „Nikdo se na tebe nezlobí“ – tiché zavrčení z protějšího břehu řeky mu oponovalo – „a ani není překvapený, vážně. No, tedy, překvapení asi jsme. Tím, jak rychle ses dokázala zase opanovat. Vedla sis dobře. Lépe, než od tebe kdokoli očekává.“

Zatímco mluvil, v místnosti se rozhostil poklid. Sethovo dýchání přešlo v tiché chrápání. Cítila jsem se klidnější, ale na své úzkosti jsem nezapomínala.

„Když já jsem myslela na Charlieho.“

Hašteření venku ustalo.

„Aha,“ zašeptal Jasper.

„Musíme odejít, viď?“ zeptala jsem se. „Alespoň načas. Předstírat, že jsme v Atlantě nebo tak něco.“

Cítila jsem, jak se mi Edwardův pohled upírá do obličeje, ale dívala jsem se na Jaspera. Vážně mi odpověděl: „Ano. Je to jediný způsob, jak tvého otce ochránit.“

Zamyslela jsem se. „Bude se mi po něm tolik stýskat. Bude se mi stýskat po všech tady.“

Po Jacobovi, pomyslela jsem si proti své vůli. Ačkoli už jsem to toužení po něm pochopila a už mě pustilo – a velice se mi přitom ulevilo –, stále to byl můj přítel. Někdo, kdo mě zná takovou, jaká skutečně jsem, a bere mě tak. I když jsem příšera.

Myslela jsem na to, jak mě Jacob prosil předtím, než jsem na něj zaútočila. Řekla jsi, že si navzájem patříme do života, nemám pravdu? Že jsme rodina. Řekla jsi, že tak to mezi námi má bejt. Takže… teď jsme rodina. Tak jsi to chtěla.

Ale já jsem to přece takhle nechtěla. Takhle ne. Šla jsem dál do minulosti, vracela jsem se k těm roztřepeným, slabým vzpomínkám svého lidského života. Zpátky k období, které bylo nejtěžší si připomínat – k období bez Edwarda, tak temnému, že jsem se snažila pohřbít ho v hlavě. Nevybavovala jsem si ta slova úplně přesně; pamatovala jsem si jen, že jsem si přála, aby byl Jacob můj bratr, abychom se mohli milovat bez zmatenosti či bolesti. Abychom byli rodina. Ale nikdy jsem do té rovnice nedosazovala nějakou dceru.

Vzpomínala jsem, jak o něco později – v jedné z mnoha chvil, kdy jsem Jacobovi dávala sbohem – jsem nahlas přemítala, koho si asi jednou najde, kdo dá jeho životu správný směr, když já jsem mu tolik ublížila. Říkala jsem něco v tom smyslu, že ať to bude kdokoli, nebude pro něj dost dobrá.

Odfrkla jsem a Edward tázavě zvedl obočí. Jenom jsem zavrtěla hlavou.

Ale i když budu svého přítele hodně postrádat, věděla jsem, že je tu větší problém. Prožili už někdy Sam nebo Jared nebo Quil celý den, aniž by se viděli s objektem svého otištění, Emily, Kim a Claire? Šlo to vůbec? Co udělá odloučení od Renesmé s Jacobem? Způsobí mu bolest?

Pořád jsem v sobě měla dost malicherného hněvu, abych měla radost, ne z jeho bolesti, ale z toho, že Renesmé vzdálím z jeho dosahu. Jak jsem se měla vyrovnat s tím, že patří Jacobovi, když jsem si sotva zvykla na myšlenku, že patří mně?

Ozvěna pohybu na přední verandě mě vytrhla ze zamyšlení. Slyšela jsem je vstát, a už byli ve dveřích. Přesně v tu samou chvíli scházel Carlisle dolů z patra s rukama plnýma divných věcí – krejčovský metr, váha. Jasper vyrazil ke mně. Jako kdyby mi unikl nějaký signál, i Leah se přišla posadit před dům a dívala se dovnitř oknem, jako kdyby očekávala něco, co je pro ni naprosto známé a také absolutně nezajímavé.

„Musí být šest,“ řekl Edward.

„No a?“ zeptala jsem se, oči upřené na Rosalii, Jacoba a Renesmé. Stáli ve dveřích, Renesmé v Rosaliině náruči. Rose působila ostražitě. Jacob se tvářil ustaraně. Renesmé vypadala krásně a netrpělivě.

„Je čas změřit Ness-ehm, Renesmé,“ vysvětlil Carlisle.

„Aha. Ty to děláš každý den?“

„Čtyřikrát denně,“ opravil mě Carlisle nepřítomně a pokynul ostatním k pohovce. Měla jsem dojem, že jsem viděla, jak si Renesmé vzdychla.

„Čtyřikrát? Každý den? Proč?“

„Roste stále moc rychle,“ zašeptal mi Edward, hlas měl tichý a napjatý. Stiskl mi ruku a druhou paží mě pevně vzal kolem pasu, skoro jako kdyby potřeboval oporu.

Nedokázala jsem odtrhnout oči od Renesmé a zkontrolovat jeho výraz.

Vypadala dokonale, naprosto zdravě. Kůže jí proti slunci zářila jako alabastr a tvářičky měly barvu růžových okvětních plátků. S tak zářivou krásou nemohlo být nic v nepořádku. V jejím životě určitě neexistuje nic nebezpečnějšího než její matka. Nebo ano?

Rozdíl mezi dítětem, které jsem porodila, a tím, s nímž jsem se před hodinou znovu shledala, by však uhodil do očí každého. Rozdíl mezi Renesmé před hodinou a Renesmé teď byl mírnější. Lidské oči by ho ani nezaznamenaly. Ale byl tu.

Její tělo bylo o něco delší. Jen o malinko štíhlejší. Obličej už neměla tak kulatý, postupně se protahoval. Prstýnky vlasů jí visely o dva milimetry níž na ramenou. Natahovala se nápomocně Rosalii v náručí, zatímco Carlisle měřil metrem její délku a pak obvod hlavičky. Nedělal si žádné poznámky; měl dokonalou paměť.

Uvědomovala jsem si, že Jacob má paže zkřížené na prsou stejně pevně, jako mě svíraly Edwardovy paže kolem pasu. Husté obočí měl stažené do jediné čáry nad hluboko posazenýma očima.

Renesmé dorostla z jediné buňky na dítě normální velikosti během několika týdnů. Pár dnů po narození už bude vypadat jako batole. Jestli se tohle tempo růstu udrží…

Moje upíří mysl neměla žádný problém s matematikou.

„Co budeme dělat?“ zašeptala jsem zděšeně.

Edwardovy paže se napjaly. Přesně pochopil, na co se ptám. „Nevím.“

„Zpomaluje to,“ zašeptal Jacob skrz zuby.

„Budeme potřebovat dalších několik dnů měření, abychom vystopovali trend, Jacobe. Nemůžu nic slibovat.“

„Včera vyrostla o pět centimetrů. Dneska je to míň.“

„Ale jen o osmdesát jedna setin milimetru, jestli je mé měření přesné,“ řekl Carlisle tiše.

„Buď přesnej, doktore,“ řekl Jacob a ta slova zněla skoro hrozivě. Rosalie ztuhla.

„Víš, že se vynasnažím,“ ujišťoval ho Carlisle.

Jacob vzdychl. „Víc od tebe asi nemůžu chtít.“

Cítila jsem se zase podrážděná, jako kdyby mi Jacob kradl věty ze rtů – a vyslovoval je úplně špatně.

Renesmé se taky zdála rozladěná. Začala sebou vrtět a pak sáhla velitelsky k Rosalii. Ta se naklonila, aby se Renesmé mohla dotknout její tváře. Po vteřině Rose vzdychla.

„Co chce?“ zeptal se Jacob, a zase to vyslovil dřív než já.

„Bellu, samozřejmě,“ odpověděla mu Rosalie a její slova mě uvnitř trochu zahřála. Pak se na mě podívala. „Jak jsi na tom?“

„Bojím se,“ přiznala jsem a Edward mě stiskl.

„To my všichni. Ale na to jsem se neptala.“

„Ovládám se,“ ujistila jsem ji. Žíznivost teď zdaleka nebyla na pořadu. Navíc Renesmé voněla hezky a vůbec mi nepřipomínala jídlo.

Jacob se kousl do rtu, ale nijak Rosalii nebránil, když mi podávala Renesmé. Jasper s Edwardem se sklonili k nám, ale nechali mě. Viděla jsem, jak je Rose napjatá, a napadlo mě, jak teď Jasper vnímá ovzduší v pokoji. Nebo se na mě soustředí tak silně, že ostatní necítí?

Renesmé se po mně natahovala jako já po ní, tvářičku jí rozzářil oslepující úsměv. Tak krásně mi pasovala do náruče, jako kdyby byla vytvarovaná právě pro ni. Okamžitě mi položila horkou ručičku na tvář.

Ačkoli jsem byla připravená, neubránila jsem se hlasitému výdechu, když jsem v hlavě uviděla její vzpomínku. Tak jasnou a barevnou, ale také naprosto zřetelnou.

Ukazovala, jak jsem se vrhla na Jacoba na trávníku před domem, jak Seth skočil mezi nás. Viděla a slyšela všechno do všech podrobností. Nevypadala jako já, tahle půvabná predátorka, která zaútočila na svou kořist jako šíp vystřelený z luku. To musel být někdo jiný. Mému pocitu viny se malinko ulevilo, když jsem spatřila, jak tam Jacob stojí bezbranně s rukama zvednutýma před sebou. Netřásly se mu.

Edward se zasmál, sledoval Renesméiny myšlenky se mnou. A pak jsme sebou oba trhli, když jsme slyšeli zapraskání Sethových kostí.

Renesmé se zářivě usmívala, a její oči se ve vzpomínce nespouštěly z Jacoba navzdory zmatku, který následoval. Ta vzpomínka dostala novou příchuť – sledovala Jacoba ani ne tak ochranitelsky, jako spíš majetnicky. Získala jsem jasný dojem, že je ráda, že se mi Seth postavil do skoku. Nechtěla, aby si Jacob ublížil. Byl její.

„No paráda,“ zaúpěla jsem. „Skvělé.“

„Je to jenom tím, že jí chutná líp než my ostatní,“ ujišťoval mě Edward přiškrceným hlasem.

„Říkal jsem ti, že mě má taky ráda,“ provokoval mě Jacob přes pokoj, oči upřené na Renesmé. Ale moc mu to vtipkování nešlo; obočí měl pořád napjatě stažené.

Renesmé mě netrpělivě popleskala po obličeji, dožadujíc se mé pozornosti. Další vzpomínka: Rosalie jí jemně kartáčuje lokýnky, jednu po druhé. Byl to hezký pocit.

Carlisle a jeho metr, a ona ví, že se musí natáhnout a klidně držet. To ji nebavilo.

„Vypadá to, že ti chce ukázat všechno, oč jsi přišla,“ komentoval mi Edward do ucha.

Nos se mi zkrabatil, když na mě vysypala další vzpomínku. Pach vycházející z podivného kovového hrnečku – tak tvrdého, aby se nedal snadno prokousnout – mi vyslal do krku pálivý blesk. Au.

V tu chvíli byla Renesmé z mé náruče pryč a někdo mi svíral paže za zády. Neprala jsem se s Jasperem; jenom jsem se podívala do Edwardova vyděšeného obličeje.

„Co jsem provedla?“

Edward pohlédl na Jaspera za mnou a pak zase na mě.

„Ale ona vzpomínala na to, jak měla žízeň,“ zašeptal Edward a čelo se mu zkrabatilo. „Na chuť lidské krve.“

Jasperovy paže přitáhly ty moje pevněji k sobě. Všimla jsem si, že to není zvlášť nepohodlné, natož bolestivé, jak by to bylo u člověka. Bylo to jenom protivné. Byla jsem si jistá, že bych se z jeho sevření dokázala vykroutit, ale neprala jsem se s ním.

„Ano,“ souhlasila jsem. „No a?“

Edward se na mě ještě vteřinu mračil a pak se jeho výraz uvolnil. Okamžitě se zasmál. „A vůbec nic, zdá se. Ta přehnaná reakce je tentokrát moje. Jazzi, pusť ji.“

Poutající ruce zmizely. Jakmile jsem byla volná, natáhla jsem se pro Renesmé. Edward mi ji bez váhání podal.

„Já to nechápu,“ řekl Jasper. „To nesnesu.“

Překvapeně jsem sledovala, jak odchází zadními dveřmi. Leah se posunula, aby mu udělala místo. Došel k řece a pak přeskočil na druhou stranu.

Renesmé se dotkla mého krku a zopakovala scénu, které jsme právě byli svědky. Cítila jsem v její myšlence otázku, stejnou jako jsem měla sama.

Už jsem překonala šokovaný údiv z jejího podivného nadání. Najednou mi připadalo jako její naprosto přirozená součást, s níž se dopředu počítá. Možná, že když teď sama patřím do nadpřirozeného světa, zbavím se své skepse.

Ale co se děje s Jasperem?

„On se vrátí,“ odpověděl Edward, nevím, jestli mně, nebo Renesmé. „Potřebuje jenom být chvíli sám, aby si poopravil svůj náhled na život.“ Koutky mu zacukaly v náznaku úsměvu.

Další lidská vzpomínka – Edward mi vyprávěl, že by měl Jasper ze sebe lepší pocit, kdyby „mně dělalo potíže přizpůsobit se“ upířímu životu. Bylo to v rámci diskuse o tom, kolik lidí zabiju během prvního roku svého novorozenectví.

„Zlobí se na mě?“ zeptala jsem se tiše.

Edward vykulil oči. „Ne. Proč?“

„Tak co mu je?“

„Zlobí se na sebe, ne na tebe, Bello. Trápí se kvůli… zaběhnutým stereotypům, dalo by se asi říct.“

„Jakže?“ zeptal se Carlisle, než jsem to mohla udělat já.

„Přemítá, jestli je novorozenecké šílenství vážně tak těžko zvladatelné, jak jsme si vždycky mysleli, nebo jestli si každý, kdo se pořádně soustředí a zaujímá správný postoj, může vést tak dobře jako Bella. I teď – možná se s tím tak těžko vyrovnává, protože je přesvědčený, že je to přirozené a nevyhnutelné. Říká si, zda kdyby na sebe kladl větší nároky, by byl schopen dostát svým očekáváním. Nutíš ho zpochybňovat mnoho hluboko zakořeněných předpokladů, Bello.“

„Ale to není fér,“ namítl Carlisle. „Každý je jiný; každý odolává podle svých schopností. Možná, že to, co dokáže Bella, je daleko za hranicí toho, co je pro nás přirozené. Možná je to její dar, takříkaje.“

Ztuhla jsem překvapením. Renesmé vycítila tu změnu a dotkla se mě. Přehrála mi poslední vteřinu a chtěla vědět, co se děje.

„To je zajímavá teorie a docela přijatelná,“ podotkl Edward.

Pocítila jsem záchvěv zklamání. Cože? Žádné tajemné vidění, žádné obdivuhodné útočné vlohy, jako třeba metání blesků z očí nebo tak něco? Nic užitečného nebo efektního?

A pak jsem si uvědomila, co to asi znamená, jestli tou mojí „nadpřirozenou schopností“ není nic jiného než mimořádné sebeovládání.

Zaprvé, mám alespoň nějaký dar. Taky jsem nemusela dostat do vínku nic.

Ale co je důležitější: pokud má Edward pravdu, tak dokážu přeskočit to období, kterého jsem se nejvíc bála.

Co když nemusím být novorozená? Ne v tom smyslu, že by ze mě bylo šílené monstrum, které zabíjí na potkání. Co když se mezi Cullenovy dokážu zařadit od prvního dne? Co když se nebudeme muset někde rok schovávat, dokud „nevyrostu“? Co když, jako Carlisle, nikdy nikoho nezabiju? Co když dokážu být hodná upírka už teď od začátku?

Mohla bych vidět Charlieho.

Vzdychla jsem, jakmile mi do té naděje prosákla realita. Nemůžu vidět Charlieho hned. Ty oči, ten hlas, ten zdokonalený obličej. Co bych mu asi tak řekla; jak bych vůbec začala? V duchu jsem byla ráda, že se mám na co vymluvit, abych to celé mohla o chvíli odložit; přestože jsem chtěla najít způsob, jak si Charlieho v životě udržet, toho prvního setkání jsem se děsila. Vidět, jak vykulí oči, až spatří můj nový obličej, moji novou kůži. Vědět, že se bojí. Přemítat, jaké pochmurné vysvětlení ho asi napadne.

Byla jsem takový zbabělec, že bych čekala rok, než mi oči vychladnou. A to jsem si myslela, kdovíjak nebudu nebojácná, až budu nezničitelná.

„Viděl jsi někdy, že by měl někdo sebeovládání jako talent?“ zeptal se Edward Carlislea. „Vážně si myslíš, že je to dar, nebo jde jenom o výsledek dobré přípravy?“

Carlisle pokrčil rameny. „Vzdáleně se to podobá tomu, co vždycky dokázala Siobhan, ačkoli ona by tomu dar neříkala.“

„Siobhan, tvoje přítelkyně z irské rodiny?“ zeptala se Rosalie. „Nevěděla jsem, že umí něco mimořádného. Myslela jsem, že v jejich skupince je talentovaná Maggie.“

„Ano, Siobhan si myslí to samé. Ale ona si umí stanovit cíle, a ty pak téměř… vůlí přiměje, aby se uskutečnily. Tvrdí, že je to jen záležitost dobrého plánování, ale já jsem si vždycky říkal, jestli v tom není něco víc. Když například chtěla vzít k sobě Maggii, Liam se radikálně stavěl proti tomu, ale Siobhan chtěla, aby to vyšlo, a tak se také stalo.“

Edward, Carlisle a Rosalie se posadili na židle, jak pokračovali v diskusi. Jacob si sedl ochranitelsky vedle Setha a tvářil se znuděně. Podle toho, jak mu klesala víčka, jsem si byla jistá, že za chviličku už o sobě nebude vědět.

Poslouchala jsem, ale moje pozornost byla rozdělená. Renesmé mi stále vyprávěla, co se jí za celý den přihodilo. Stála jsem s ní u okna, chovala ji v náruči a moje paže ji automaticky pohupovaly, jak jsme si navzájem hleděly do očí.

Uvědomovala jsem si, že ostatní neměli důvod se posadit. Stání bylo naprosto pohodlné. Úplně stejně příjemné jako natáhnout se na postel. Nepotřebovala jsem odpočívat. Věděla jsem, že bych byla schopná stát takhle týden bez pohnutí, a po těch sedmi dnech bych se cítila stejně uvolněná jako na začátku.

Určitě sedí ze zvyku. Lidé by si všimli někoho, kdo stojí hodiny v klidu a ani nepřenese váhu na druhou nohu. I teď jsem viděla, jak si Rosalie rukou prohrábla vlasy a odhodila je dozadu a Carlisle si přehodil nohu přes nohu. Dělali ty drobné pohyby, aby nevypadali příliš ztuhle, příliš jako upíři. Budu tomu, co dělají, muset věnovat pozornost a začít to cvičit.

Přenesla jsem váhu na levou nohu. Připadalo mi to trochu hloupé.

Možná se jenom snaží poskytnout mi trochu času o samotě s mým dítětem – tak, aby to bylo ještě bezpečné.

Renesmé mi vyprávěla, co se ten den dělo minutu po minutě, a já jsem z obsahu jejích malých příběhů získala pocit, že chce, abych ji znala do nejmenších podrobností, stejně jako jsem to chtěla já sama. Dělalo jí starosti, že mi toho spousta unikla – jako třeba vrabci, kteří k ní přihopkali, když ji Jacob choval pod velkým stromem za domem; k Rosalii se ptáčci přiblížit nechtěli. Nebo jak jí Carlisle nalil do hrnečku tu příšerně nechutnou bílou hmotu – sunar; páchlo to jako kyselé bláto. Nebo písnička, kterou jí Edward broukal a jí se tak líbila, že mi ji přehrála dvakrát; překvapilo mě, že v pozadí té vzpomínky jsem já, ležím bez pohnutí a stále vypadám dost zničeně. Otřásla jsem se, když jsem si tu chvíli vybavila z vlastní perspektivy. Ten odporný oheň…

Po necelé hodině – ostatní byli stále ještě hluboce zaujati svým rozhovorem, Seth a Jacob chrápali unisono na gauči – se Renesméiny vzpomínkové příběhy začaly zpomalovat. Začaly být na okrajích lehce rozmazané a pak se rozostřily ještě před koncem. Už jsem chtěla Edwarda v panice vyrušit – děje se s ní něco? –, když se jí zachvěla víčka a zavřela se. Zívla, buclaté rtíky se jí stáhly do kroužku, a už oči neotevřela.

Ručka jí klesla z mého obličeje a ona usnula – její víčka měla světle levandulovou barvu jako mráčky před svítáním. Opatrně, abych ji nevyrušila, jsem tu ručičku zvedla zpátky ke své kůži a zvědavě ji tam přidržela. Napřed nebylo nic, a pak, po pár minutách, jí v hlavičce začaly poletovat barevné myšlenky, třepetající se jako motýli.

Celá uchvácená jsem sledovala její sny. Neměly žádný smysl. Byly to jen barvy, tvary a tváře. Měla jsem radost, jak často se v těch jejích nevědomých myšlenkách objevuje můj obličej – oba mé obličeje, ten ošklivý lidský i ten nádherný nesmrtelný. Častěji než tváře Edwarda nebo Rosalie. Byla jsem nastejno s Jacobem; snažila jsem se, aby mě to nemrzelo.

Poprvé jsem pochopila, jak to, že mě Edward dokázal sledovat ve spánku jednu nudnou noc za druhou, jenom aby mě slyšel mluvit ze spaní. Mohla bych se dívat na Renesmé, jak se jí zdají sny, navždycky.

Mou pozornost upoutala změna v Edwardově tónu, když řekl: „Konečně,“ a otočil se, aby vyhlédl z okna. Venku byla hluboká fialová noc, ale já jsem viděla stejně daleko jako předtím. Ve tmě se přede mnou nic neschovalo; všechno jenom změnilo barvy.

Leah, stále silně rozrušená, vstala a zmizela v křoví, právě když se na druhé straně řeky objevila Alice. Ta se švihem zhoupla na větvi jako nějaká artistka na visuté hrazdě, prsty u nohou se dotkla rukou, a pak přenesla své tělo v půvabném přemetu přes řeku. Esmé předvedla tradičnější oblouk, zatímco Emmett se vrhl rovnou do vody a cákal tak, že postříkal až zadní okna. K mému překvapení za nimi následoval Jasper, jehož skok se v porovnání s ostatními zdál odbytý, úplně obyčejný.

Široký úsměv, který se roztáhl po Alicině obličeji, mi byl nějak povědomý. Každý se na mě najednou usmíval – Esmé sladce, Emmett vzrušeně, Rosalie trošku nadřazeně, Carlisle shovívavě a Edward nedočkavě.

Alice vpadla do místnosti dřív než všichni ostatní, ruku držela nataženou před sebe a netrpělivost z ní vyzařovala na všechny strany. V dlani svírala obyčejný mosazný klíč ovázaný obrovskou růžovou saténovou stuhou.

Podávala mi ho a já jsem automaticky sevřela Renesmé pevněji v pravé ruce, abych k ní mohla natáhnout levou dlaň. Alice do ní klíč pustila.

„Všechno nejlepší k narozeninám!“ vypískla.

Zvedla jsem oči v sloup. „Nikdo nezačíná počítat od skutečného dne narození,“ připomněla jsem jí. „První narozeniny má každý až za rok, Alice.“

Její úsměv nabral samolibý nádech. „Však taky neoslavujeme tvoje upíří narozeniny. Zatím. Je třináctého září, Bello. Všechno nejlepší k devatenáctinám!“

24. PŘEKVAPENÍ

„Ne. Ani nápad!“ zavrtěla jsem zuřivě hlavou a pak jsem střelila pohledem po spokojeném úsměvu na tváři mého sedmnáctiletého manžela. „Ne, tohle se nepočítá. Přestala jsem stárnout před třemi dny. Navždycky je mi osmnáct.“

„To je jedno,“ řekla Alice a odbyla můj protest rychlým pokrčením ramen. „Stejně to oslavíme, tak si to nech.“

Vzdychla jsem. S Alicí vážně nemělo smysl se hádat.

Její úsměv se neskutečně rozšířil, když v mých očích vyčetla povolnost.

„Jsi připravená rozbalit si dárek?“ zazpívala.

„Dárky,“ opravil ji Edward a vytáhl z kapsy další klíč – tenhle byl delší a stříbrný, s méně okázalou modrou stuhou.

Měla jsem co dělat, abych se neušklíbla. Okamžitě jsem věděla, od čeho je tenhle – od auta „na potom“. Přemítala jsem, jestli se mě má zmocnit nadšení. Zdálo se, že upírská proměna ve mně žádný zájem o sportovní auta nevzbudila.

„Napřed můj,“ nechtěla se Alice nechat předběhnout, a pak na Edwarda vyplázla jazyk, protože předvídala jeho reakci.

„Můj je blíž.“

„Ale podívej se, jak je oblečená.“ Alice div nesténala utrpením. „Celý den mě to ničí. Tohle je rozhodně priorita.“

Stáhla jsem obočí a přemítala, zda mi její klíč má pomoct k novému oblečení. Koupila mi toho plný kufr?

„Já vím co – střihneme si,“ navrhla Alice. „Kámen, nůžky, papír.“

Jasper se uchechtl a Edward vzdychl.

„Co kdybys mi rovnou řekla, kdo vyhraje?“ vyjel Edward nakvašeně.

Alice zářila. „Já. Super.“

„Stejně asi bude lepší, když se svým dárkem počkám do rána.“ Edward se na mě pokřiveně usmál a pak kývl k Jacobovi a Sethovi, kteří spali, jak když je do vody hodí; přemítala jsem, jak dlouho zůstali vzhůru tentokrát. „Myslím, že bude větší zábava, když k velkému odhalení dojde, až bude Jacob vzhůru, souhlasíš? Aby u toho byl někdo, kdo dovede projevit pořádné nadšení.“

Oplatila jsem mu úsměv. Znal mě dobře.

„Jo,“ zazpívala Alice. „Bello, dej Ness-Renesmé Rosalii.“

„Kde obvykle spává?“

Alice pokrčila rameny. „Rose v náručí. Nebo Jacobovi. Nebo Esmé. Chápeš. Za celý její dosavadní život ji ještě nikdo neodložil. Bude to ta nejrozmazlenější poloupírka v historii.“

Edward se zasmál, zatímco Rosalie vzala Renesmé zkušeně do náruče. „Taky je ta nejnerozmazlenější poloupírka v historii,“ připomněla jí. „V tom tkví půvab jedinečnosti.“

Rosalie se na mě usmála a já jsem měla radost, že to nové kamarádství mezi námi trvá i poté, co už Renesméin život není svázaný s mým. Ale možná jsme bojovaly na stejné straně barikády tak dlouho, že teď už z nás budou přítelkyně navždy. Nakonec jsem učinila stejnou volbu, jakou by učinila ona, kdyby byla v mé kůži. To zřejmě spláchlo její nevoli vůči mým ostatním rozhodnutím.

Alice mi vsunula klíč s mašlí do ruky, pak mě popadla za loket a strkala mě k zadním dveřím. „Jdeme, jdeme,“ trylkovala.

„To je venku?“

„Tak nějak,“ tlačila mě Alice před sebou.

„Užij si dárek,“ zvolala Rosalie. „Je od nás všech. Obzvlášť od Esmé.“

„Copak vy nejdete taky?“ uvědomila jsem si, že nikdo jiný se nepohnul.

„Dáme ti možnost vychutnat si ho o samotě,“ řekla Rosalie. „Budeš nám o tom vyprávět… později.“

Emmett se rozřehtal. Něco v jeho smíchu ve mně vzbudilo pocit, že bych se měla začervenat, ale nebyla jsem si jistá proč.

Uvědomila jsem si, že v mnoha věcech – jako že skutečně nesnáším překvapení a obecně nemám ráda dárky – jsem se vůbec nezměnila. Byla to úleva a příjemné překvapení, když jsem zjišťovala, kolik z mých původních charakteristických rysů se mnou přešlo do tohohle nového těla.

Nečekala jsem, že budu sama sebou. Široce jsem se usmála.

Alice mě zatahala za loket a já jsem se nepřestávala usmívat, když jsem s ní vyšla do fialové noci. Jenom Edward nás doprovázel.

„Konečně vidím nadšení, které jsem čekala,“ zamručela Alice uznale. Pak mi pustila ruku, dvakrát se pružně odrazila a přeskočila řeku.

„Tak pojď, Bello,“ zavolala z druhého břehu.

Edward skočil souběžně se mnou; byla to stejná zábava jako dnes odpoledne. Možná ještě trochu větší, protože noc změnila všechno do nových, sytých barev.

Alice se vydala s námi v patách k severu. Bylo snadnější jít za zvukem jejích nohou dotýkajících se trávy a za čerstvou stopou jejího pachu, než ji sledovat očima v husté vegetaci.

Neviděla jsem žádné znamení, ale najednou se otočila a spěchala zpátky na místo, kde jsem se zastavila.

„Ne abys po mně vyjela,“ varovala mě a skočila na mě.

„Co to děláš?“ divila jsem se a zavrtěla se, když se mi vyšplhala na záda a zakryla mi rukama oči. Měla jsem sto chutí ji shodit, ale ovládla jsem se.

„Abych si byla jistá, že nevidíš.“

„To jsem mohl zařídit i bez toho divadýlka,“ nabízel se Edward.

„Ty bys ji třeba nechal podvádět. Vezmi ji za ruku a veď ji dopředu.“

„Alice, já –“

„Nenamáhej se, Bello. Uděláme to po mém.“

Cítila jsem, jak se Edwardovy prsty propletly s mými. „Ještě pár vteřin, Bello. Pak půjde otravovat někoho jiného.“ Táhl mě dopředu. Bez potíží jsem s ním držela krok. Nebála jsem se, že narazím do stromu; v takovém případě by to byl strom, kdo by si ublížil.

„Mohl bys být trochu uznalejší,“ kárala ho Alice, „tohle je dárek pro tebe stejně jako pro ni.“

„To je pravda. Ještě jednou díky, Alice.“

„Jo, jo. Dobře.“ Alicin hlas najednou vylétl vzrušením. „Tady zastavte. Otoč ji trochu doprava. Ano, takhle. Dobře. Jsi připravená?“ vykvikla.

„Jsem připravená.“ Cítila jsem tu nové vůně, které podněcovaly můj zájem, vzbuzovaly mou zvědavost. Vůně, které nepatřily do hlubokého lesa. Zimolez. Kouř. Růže. Piliny? Taky něco kovového. Hutný pach hlíny, hluboko zryté a odhalené. Naklonila jsem se k tomu tajemství.

Alice mi seskočila ze zad a uvolnila mi oči.

Zírala jsem do fialové tmy. Tam, usazená na malé mýtince v lese, stála kamenná chaloupka, levandulově šedá ve světle hvězd.

Zapadla sem tak dokonale, že se zdálo, že tu musela vyrůst ze skály, objevit se sama od sebe. Po jedné stěně se šplhal zimolez jako mříž a vinul se vzhůru a přes tlusté dřevěné šindele. Pod temnými, hluboko posazenými okny kvetly na zahrádce velikosti kapesníku pozdně letní růže. Přede mnou byla cestička z plochých kamenů, které v noci vypadaly jako ametysty, vedoucí ke zvláštně zaklenutým dřevěným dveřím.

Sevřela jsem klíč v dlani, bez sebe údivem.

„Co tomu říkáš?“ Alicin hlas byl teď tichý; nechtěla rušit klid místa, které jako by vypadlo z pohádkové knížky.

Otevřela jsem pusu, ale nic neřekla.

„Esmé si myslela, že bychom třeba rádi měli nějakou dobu místo jen pro sebe, ale nechtěla, abychom byli moc daleko,“ zašeptal Edward. „A nenechá si ujít žádnou záminku k renovaci. Tohle místečko tu chátralo aspoň sto let.“

Pořád jsem zírala a lapala po vzduchu jako ryba.

„Tobě se to nelíbí?“ Alicin obličej pohasl. „Totiž, kdybys chtěla, určitě by to tu šlo zařídit i jinak. Emmett byl pro, abychom přidali pár set čtverečních metrů plochy, druhé poschodí, sloupy a věž, ale Esmé si myslela, že se ti chaloupka bude nejvíc líbit právě tak, jak byla postavená.“ Hlas jí začal stoupat, zrychloval se. „Jestli se mýlila, můžeme se dát zase do práce. Netrvalo by dlouho –“

„Pššt!“ vydala jsem ze sebe.

Přitiskla rty k sobě a čekala. Trvalo mi pár vteřin, než jsem se vzpamatovala.

„Vy mi dáváte k narozeninám dům?“ zašeptala jsem.

„Nám,“ opravil mě Edward. „A není to víc než jen chaloupka. Myslím, že pod slovem dům si přece jen představím víc místa pro nohy.“

„Nepomlouvej můj dům,“ ohradila jsem se.

Alice zářila. „Líbí se ti.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Zbožňuješ ho?“

Přikývla jsem.

„Nemůžu se dočkat, až to povím Esmé!“

„Proč nepřišla?“

Alicin obličej trochu pohasl, zrozpačitěl, jako kdyby na mou otázku bylo těžké odpovědět. „No, to víš… všichni si pamatují, jak se chováš, když dostaneš dárek. Nechtěli, aby sis myslela, že musíš dávat najevo, jak se ti domeček hrozně líbí.“

„Ale to je jasné, že se mi hrozně líbí! Jak by se mi mohl nelíbit?“

„To budou rádi.“ Popleskala mě po paži. „A mimochodem, máš tam vybavenou šatní skříň. Tak ji moudře využívej. A… to je asi všechno.“

„Ty s námi nepůjdeš dovnitř?“

Nenuceně ustoupila kousek vzad. „Edward se tu vyzná. Já se tu zastavím… později. Zavolej mi, kdyby sis nedokázala správně zkombinovat oblečení.“ Hodila po mně pochybovačným pohledem a pak se usmála. „Jazz chce jít na lov. Tak zatím.“

Vyrazila do lesa jako půvabná střela.

„To bylo divné,“ řekla jsem, když zvuk jejího úprku odezněl. „To jsem vážně tak děsná? Nemuseli zůstávat doma. Připadám si hrozně. Ani jsem jí pořádně nepoděkovala. Měli bychom se vrátit, povědět Esmé –“

„Bello, nebuď blázínek. Nikdo si nemyslí, že jsi nevděčná.“

„Tak proč –“

„Čas o samotě je jejich další dar. Alice to jenom neřekla přímo.“

„Aha.“

To stačilo, aby dům zmizel. Mohli jsme být kdekoli. Neviděla jsem ani stromy, ani kameny, ani hvězdy. Byl tam jenom Edward.

„Dovol, abych ti ukázal jejich dílo,“ řekl a táhl mě za ruku. Copak si nevšiml, že mi tělem pulzuje elektrický proud jako krev po injekci adrenalinu?

Znovu jsem se cítila podivně nevyrovnaná, čekala jsem na reakce, kterých mé tělo už nebylo schopno. Moje srdce mělo tlouct jako parní stroj, který nás už už přejede. Strašně hlasitě. Tváře jsem měla mít rozpálené do ruda.

A když už jsme u toho, taky jsem měla být vyčerpaná. Tohle byl ten nejdelší den v mém životě.

Nahlas jsem se zasmála – krátce a zaskočeně –, když jsem si uvědomila, že tenhle den nikdy neskončí.

„Povíš mi ten vtip?“

„Není moc dobrý,“ váhala jsem, zatímco mě vedl k malým oblým dveřím. „Jenom mě napadlo – dnešek je první a poslední den věčnosti. Asi mi bude chvíli trvat, než to úplně pochopím. I když mám na chápání tolik místa.“ Zase jsem se zasmála.

Zasmál se se mnou. Držel ruku nataženou ke klice a čekal na mě, abych měla tu čest. Zasunula jsem klíč do zámku a otočila jím.

„Ty se chováš tak přirozeně, Bello; zapomínám, jak ti to všechno musí připadat zvláštní. Škoda, že to neslyším.“ Sklonil se a vzal mě do náruče tak rychle, že jsem to nečekala – a to bylo vážně něco.

„Hej!“

„Přenášení přes práh patří k mým manželským povinnostem,“ připomněl mi. „Ale jsem zvědavý. Pověz mi, na co právě teď myslíš.“

Vzal za kliku – dveře se otevřely se sotva slyšitelným zaskřípěním – a vstoupil do malého kamenného obývacího pokoje.

„Na všechno,“ řekla jsem mu. „Na všechno najednou, víš. Na hezké věci a na věci, kterých se obávám, a na věci, které jsou nové. Jak v duchu používám pořád nějaké superlativy. Právě teď myslím na to, že Esmé je umělkyně. Tohle je prostě dokonalé!“

Místnost v chaloupce vypadala jako z pohádky. Podlaha byla veselá skládačka z hladkých plochých kamenů. Na stěnách teplé dřevo, jinde kamenná mozaika. Nízký strop měl dlouhé odhalené trámy, kde by se někdo tak vysoký jako Jacob určitě praštil do hlavy. V rohu stál krb ve tvaru včelího úlu, kde se mihotaly plamínky pomalu dohasínajícího ohně. Hořelo tam naplavené dříví – mořská sůl zbarvovala plameny do modra a do zelena.

Domeček byl zařízen různorodou směsí nábytku, žádné dva kusy k sobě přesně nepasovaly, a přesto celek působil harmonicky. Jedna židle časově spadala někam do středověku, zatímco nízký otoman u ohně byl současnější a zaplněná knihovnička naproti oknu mi připomínala filmy, které se odehrávají v Itálii. Každý kousek zapadal mezi ostatní jako dílek velké trojrozměrné skládačky. Na stěnách viselo několik obrazů, které jsem poznala – pár mých nejoblíbenějších z velkého domu. Bezpochyby originály nevyčíslitelné hodnoty, ale zdálo se, že sem také patří jako všechno ostatní.

Bylo to místo, kde by každý uvěřil, že existují kouzla. Místo, kde čekáte, že se otevřou dveře a vejde Sněhurka s jablkem v ruce, nebo se tu zastaví jednorožec a bude oždibovat růžová poupata.

Edward si vždycky myslel, že patří do světa hororových příběhů. Ale já jsem už dávno věděla, jak strašně se mýlí. Je jasné, že patřil sem. Do pohádky.

A teď jsem v té pohádce byla s ním.

Už jsem chtěla využít toho, že ho ještě nenapadlo postavit mě na zem a že mám jeho neskutečně nádherný obličej jenom pár centimetrů od svého, když prohlásil: „Máme štěstí, že Esmé napadlo přidat ještě jednu místnost. Nikdo neplánoval, že tu s námi bude taky Ness-Renesmé.“

Zamračila jsem se na něj, moje myšlenky se přeladily na méně příjemný kanál.

„Ještě ty s tím začínej,“ stěžovala jsem si.

„Promiň, lásko. Slyším to v jejich myšlenkách pořád, víš. Dotírá to na mě.“

Vzdychla jsem. Moje miminko, mořská příšera. Možná s tím nic nenadělám. Ale já to tedy nevzdám.

„Jsem si jistý, že umíráš touhou vidět šatník. No, aspoň povím Alici, že jsi umírala, aby měla radost.“

„Měla bych se bát?“

„Děsit.“

Nesl mě úzkou klenutou chodbičkou, pod těmi drobnými oblouky na stropě jsem si připadala jako v miniaturním zámku.

„Tohle bude pokoj Renesmé,“ řekl a kývl k prázdné místnosti se světlou dřevěnou podlahou. „Neměli čas to zařídit, s těmi rozezlenými vlkodlaky…“

Tiše jsem se zasmála v úžasu nad tím, jak rychle se napravilo všechno, co ještě před týdnem vypadalo tak hrozivě.

Zatracený Jacob, že to všechno urovnal zrovna takhle.

„Tady je náš pokoj. Esmé se snažila přenést sem něco ze svého ostrova. Uhodla, že jsme si to tam zamilovali.“

Postel byla velká a bílá, s baldachýnem z tenké látky, která splývala na zem jako pavučina. Světlá dřevěná podlaha byla stejná jako vedle, a teď mi došlo, že má barvu písečné pláže. Bílé stěny s modrým nádechem zářily, jako by se do nich opíralo slunce, a velké skleněné dveře v protější stěně vedly na malou skrytou zahrádku. Popínavé růže a kulatý rybníček, hladký jako zrcadlo a obroubený lesklými kameny. Malý klidný oceán jen pro nás dva.

„No ne,“ na víc jsem se nezmohla.

„Já vím,“ zašeptal.

Chvilku jsme tam postáli v zamyšlení, a přestože vzpomínky byly lidské a zamlžené, úplně mě ovládly.

Usmál se širokým, zářivým úsměvem. „Za těmito dvojitými dveřmi je šatna. Měl bych tě varovat – je větší než tenhle pokoj.“

Ty dveře mi nestály ani za pohled. V tu chvíli pro mě na světě neexistovalo nic než on – laskající náruč, v které mé držel, sladký dech, který jsem cítila v obličeji, jeho rty jen pár centimetrů od mých – teď se nedám ničím vyrušit, novorozená nenovorozená.

„Povíme Alici, že jsem si hned běžela pro šaty,“ zašeptala jsem, zajela mu prsty do vlasů a přitáhla si ho blíž. „Povíme jí, že jsem v šatně strávila hodiny a zkoušela si jedny šaty za druhými. Budeme lhát.“

Okamžitě se naladil na mou strunu, nebo už byl možná vyladěný, a jenom se jako správný džentlmen snažil, abych si plně vychutnala dárek k narozeninám. Objal mě s náhlou zuřivostí, z hrdla se mu vydral tichý sten. Ten ještě vystupňoval elektrický proud, který mi koloval v žilách, téměř k šílenství.

Slyšela jsem, jak se nám pod rukama trhá látka, a byla jsem ráda, že aspoň moje šaty už jsou dávno zničené. Těm jeho však už nebylo pomoci. Bylo skoro nezdvořilé opomenout tu krásnou bílou postel, ale tak daleko jsme se nedostali.

Tyhle druhé líbánky nebyly jako ty první.

Náš čas na ostrově byl výtahem z mého lidského života. Tím nejlepším. Byla jsem ochotná ponechat si ještě svůj lidský život, abych si prodloužila chvíle, kdy jsme se mohli dávat jeden druhému. Protože po tělesné stránce už to nikdy nemělo být stejné.

Měla jsem poznat, po dni jako byl ten dnešní, že to bude lepší.

Až teď jsem ho dokázala pořádně vnímat a ocenit – až těma novýma očima jsem pořádně viděla každou krásnou linii, každý úhel jeho dokonalého obličeje, jeho vysoké bezchybné postavy. Mohla jsem si na jazyku vychutnat jeho čistou, živoucí vůni a citlivými konečky prstů nahmatat neuvěřitelnou hedvábnost jeho mramorové kůže.

Moje kůže byla pod jeho rukama stejně vnímavá.

Byl úplně nový, jiný, když se na pískově světlé podlaze naše těla půvabně prolnula do jediného. Žádná obezřetnost, žádná zdrženlivost. Žádný strach – to hlavně. Mohli jsme se milovat spolu – odteď už oba jako aktivní účastníci. Konečně jsme si v tom byli rovní.

Jako předtím naše polibky, i každý dotyk byl víc, než na co jsem byla zvyklá. Pochopila jsem, jak moc se musel ovládat, kolik toho v sobě potlačoval. Tehdy to bylo nutné, ale nedokázala jsem uvěřit, o kolik jsem tím přicházela.

Snažila jsem se pamatovat na to, že jsem silnější než on, ale bylo těžké soustředit se na cokoli, když intenzivní prožitky neustále přitahovaly mou pozornost k milionům rozličných míst v mém těle; jestli jsem mu ubližovala, nestěžoval si.

Jenom v koutku mysli mě v této situaci napadla zajímavá hádanka. Nikdy se neunavím, a on taky ne. Nemusíme lapat po dechu, odpočívat mezi milováním, nepotřebujeme jíst nebo si dokonce dojít na záchod; už nemáme žádné přízemní lidské potřeby. On má to nejkrásnější, nejdokonalejší tělo na světě a já ho mám jenom pro sebe, a nevěřím, že se ho nabažím, že někdy dojdu do bodu, kdy si pomyslím: Tak pro dnešek už mi to stačilo. Vždycky budu chtít ještě. A náš den nikdy neskončí. Takže když jsme v takové situaci, přestaneme někdy?

Vůbec mi nevadilo, že na to neumím odpovědět.

* * *

Všimla jsem si, když se nebe začínalo jasnit. Drobný oceánek v zahrádce venku přešel z černé do šedé, a někde velmi blízko začal zpívat skřivan – možná měl hnízdo v růžích.

„Chybí ti to?“ zeptala jsem se, když písnička skončila.

Nebylo to sice poprvé, co jsme promluvili, ale taky se nedá říct, že bychom zrovna živě konverzovali.

„Co jako?“ zašeptal.

„Všechno – teplé tělo, měkká kůže, lákavá vůně… Já nic z toho neztratila, a tak mě napadlo, jestli ti není trochu smutno, že ty ano.“

Zasmál se, tiše a něžně. „Bylo by těžké najít někoho méně smutného, než jsem teď já. Nemožné, to se vsadím. Kolik je na světě lidí, kteří dostanou do puntíku všechno, po čem toužili, a navrch hromadu toho, oč je ani nenapadlo žádat, v jediný den?“

„Vyhýbáš se mé otázce?“

Přitiskl mi ruku na obličej. „Ty jsi teplá,“ řekl mi.

Byla to pravda, když se to tak vezme. Mně jeho ruka taky tak připadala. Nebylo to stejné jako dotýkat se Jacobovy ohnivě horké kůže, ale bylo to příjemnější. Přirozenější.

Pak mi přejížděl prsty pomaličku dolů po obličeji, zlehka se dotýkal čelisti, krku a pak sjel dolů až k pasu. Přivřela jsem oči.

„Ty jsi měkká.“

Jeho prsty mě na kůži hladily jako satén, takže jsem chápala, jak to myslí.

„A pokud jde o vůni, no, nemůžu říct, že mi to chybělo. Vzpomínáš na pach těch turistů na lovu?“

„Snažím se ze všech sil na něj nevzpomínat.“

„Tak si představ, že bys je líbala.“

V krku mi vybuchly plameny, jako když se zatáhne za šňůru horkovzdušného balonu.

„Ach.“

„Tak vidíš. Takže odpověď zní ne. Cítím zkrátka čirou radost, protože mi nechybí nic. Nikdo nemá víc, než mám teď já.“

Chtěla jsem ho poučit o jediné výjimce z jeho tvrzení, ale moje rty měly náhle spoustu práce.

Když s východem slunce dostalo jezírko perlový odstín, napadla mě další otázka.

„Jak dlouho tohle bude trvat? Myslím tím to, že Carlisle a Esmé, Em a Rose, Alice a Jasper – netráví celý den zamčeni ve svých pokojích. Pohybují se venku na veřejnosti, úplně oblečení. Copak tohle… toužení někdy povolí?“ Přivinula jsem se k němu blíž – což byl docela výkon –, aby bylo jasné, o čem mluvím.

„Těžko říct. Každý je jiný, a… no, ty jsi zatím nejodlišnější ze všech. Průměrný mladý upír je nějakou dobu příliš posedlý svou žízní, aby si všímal ještě něčeho jiného. To na tebe zdá se neplatí. U průměrného upíra se ovšem po tom prvním roce přihlásí i ostatní potřeby. Ani žízeň, ani žádná jiná touha nikdy doopravdy nezeslábne. Jde jenom o to, naučit se najít mezi nimi rovnováhu, naučit se některé upřednostňovat a jiné zvládat…“

„Jak dlouho?“

Usmál se a trochu nakrčil nos. „Rosalie s Emmettem byli nejhorší. Trvalo dobrých deset let, než jsem s nimi dokázal být na vzdálenost menší než pět kilometrů. Na to ani Carlisle s Esmé neměli nervy. Nakonec šťastný páreček vyprovodili. Esmé jim taky postavila dům. Byl větší a honosnější než tenhle, ovšem Esmé ví, co se líbí Rosalii a co se líbí tobě.“

„Takže za deset let?“ Byla jsem přesvědčená, že Rosalie s Emmettem proti nám nic nemají, ale mohlo by to vypadat nafoukaně, kdyby mi deset let nestačilo. „Pak se každý zase vrátí do normálu? Jako oni teď?“

Edward se zase usmál. „No, nejsem si jistý, co si představuješ pod tím normálem. Víš, že moje rodina ve dne žije vcelku normální život jako obyčejní lidé, ale zatím jsi v noci vždycky spala.“ Mrknul na mě. „To bys neřekla, kolik máš volného času, když nepotřebuješ spát. Takže vyvážit své zájmy je docela… snadné. To je důvod, proč já jsem v rodině nejlepší hudebník, proč jsem – kromě Carlislea – přečetl nejvíc knih, vystudoval nejvíc věd, plynule si osvojil nejvíc jazyků… Emmett by se snažil ti nakukat, že jsem takový všeználek, protože umím číst myšlenky, ale pravda je, že jsem prostě měl spoustu volného času.“

Zasmáli jsme se; náš smích vyvolal zajímavý pohyb našich propojených těl, čímž veškerou konverzaci úspěšně ukončil.

25. SLUŽBA

Jenom o chvíli později mi Edward připomněl moje priority.

Stačilo mu k tomu jediné slovo.

„Renesmé…“

Vzdychla jsem. Brzy se probudí. Už muselo být skoro sedm ráno. Bude mě hledat? Najednou jsem se celá napjala z úzkosti, která neměla daleko k panice. Jak bude dneska vypadat?

Edward vycítil můj stres. „Všechno je v pořádku, lásko. Oblékni se, a budeme zpátky v domě za dvě vteřiny.“

Asi jsem vypadala jako postavička z kresleného filmu: vyskočila jsem, pak jsem se podívala zpátky na něj – jeho diamantové tělo se v rozptýleném světle lehce třpytilo –, pak pryč na západ, kde čekala Renesmé, pak zase zpátky na něj, pak zpátky k ní, hlava mi lítala ze strany na stranu půltuctukrát za vteřinu. Edward se usmíval, ale nesmál; byl to silný muž.

„Je to záležitost rovnováhy, lásko. Všechno ti jde tak výborně, brzy si dokážeš srovnat všechno do správné perspektivy.“

„A pro sebe máme celou noc, je to tak?“

Usmál se víc zeširoka. „Myslíš, že bych ti dovolil, aby ses teď oblékla, kdyby to tak nebylo?“

To vědomí mi bude muset stačit, abych dokázala přežít do večera. Naučím se vyvážit tuhle převládající, zničující touhu, abych mohla být dobrá – bylo těžké si to slovo pomyslet. Ačkoli byla Renesmé velmi skutečná a pro můj život nekonečně důležitá, ještě jsem se plně nesmířila s představou, že jsem matka. Ale tak by mou situaci asi vnímala každá žena. Vždyť jsem přišla o těch devět měsíců, kdy jsem si na ten fakt měla zvykat. A teď mám dítě, které se každou hodinu mění.

Pomyšlení na Renesméin spěchající život mě okamžitě zase vystresovalo. Ani jsem se nezastavila u zdobně vyřezávaných dvojitých dveří, abych se nadechla, než zjistím, co mi Alice uchystala. Prostě jsem vtrhla dovnitř s úmyslem hodit na sebe první věc, která mi padne do ruky. Měla jsem vědět, že to nebude tak snadné.

„Které jsou moje?“ zasyčela jsem. Jak mi Edward sliboval, šatna byla větší než naše ložnice. Možná byla větší než zbytek domu dohromady, ale to bych ji musela odkrokovat, abych si tím byla jistá. Představila jsem si Alici, jak se snaží Esmé přemluvit, aby ignorovala klasické proporce a dovolila tuto monstróznost. Nechápala jsem, jak se jí podařilo prosadit si svou.

Všechno bylo zabaleno ve vacích na šaty, neposkvrněné a bílé, řada za řadou.

„Pokud já vím, všechno kromě toho stojanu tady“ – dotkl se tyče, která se táhla podél půl zdi po levé straně dveří – „je tvoje.“

„Tohle všechno?“

Pokrčil rameny.

„Alice,“ řekli jsme společně. On vyslovil její jméno na vysvětlenou; z mých úst znělo jako nadávka.

„Fajn,“ zamručela jsem a rozepnula zip na nejbližším vaku. Potichu jsem zavrčela, když jsem uvnitř spatřila hedvábné šaty dlouhé až na zem – miminkovsky růžové.

Najít něco normálního na sebe může trvat celý den!

„Já ti pomůžu,“ nabídl se Edward. Začichal pozorně ve vzduchu a pak sledoval nějakou vůni do zadní části dlouhého pokoje. Tam byl vestavěný prádelník. Začichal znovu a vytáhl zásuvku. S triumfálním úsměvem pozvedl uměle vyšisované modré džíny.

V tu ránu jsem stála vedle něj. „Jak jsi to dokázal?“

„Denim má vlastní vůni jako všechno ostatní. Teď třeba… strečovou bavlnu?“

Šel za nosem a z jedné přihrádky vydoloval bílé triko s dlouhým rukávem. Hodil mi ho.

„Díky,“ řekla jsem vroucně. Očichala jsem si každou látku a uložila si vůni do paměti, až budu příště zase něco hledat v tomhle blázinci. Pamatovala jsem si hedvábí a satén; těm se vyhnu.

Trvalo mu jen pár vteřin, než si našel vlastní šaty – kdybych ho neviděla svlečeného, přísahala bych, že není nic krásnějšího než Edward v khaki kalhotách a světlém béžovém svetru – a pak mě vzal za ruku. Vyrazili jsme přes skrytou zahradu, lehce jsme přeskočili kamennou zeď a šíleným tempem dorazili k lesu. Vymanila jsem se mu, abychom mohli zpátky běžet o závod. Tentokrát mě porazil.

Renesmé byla vzhůru; seděla na podlaze s Rose a Emmettem, kteří se nad ní skláněli, a hrála si s hromádkou pokroucených stříbrných příborů. V pravé ruce měla zdeformovanou lžíci. Jakmile mě spatřila přes sklo, mrskla lžíci na podlahu – ve dřevě po ní zbyl důlek – a velitelsky ukázala směrem ke mně. Její publikum se bavilo; Alice, Jasper, Esmé a Carlisle seděli na pohovce a sledovali ji jako ten nejnapínavější film.

Prošla jsem dveřmi dřív, než se stihli pořádně rozřehtat, v tu chvíli jsem byla u ní a zvedala ji z podlahy. Široce jsme se na sebe usmály.

Byla jiná, ale ne tak moc. Zase trochu větší, její proporce se posunovaly od miminkovských k batolecím. Vlasy měla o půl centimetru delší, lokýnky se jí s každým pohybem spirálovitě pohupovaly. Cestou zpátky jsem popustila uzdu své fantazii a představovala jsem si to horší. Díky přehnaným obavám jsem tyhle drobné změny mohla brát skoro s úlevou. I bez Carlisleova měření jsem si byla jistá, že se jejich tempo zpomaluje.

Renesmé mi pohladila tvář. Zamrkala jsem. Zase měla hlad.

„Jak dlouho je vzhůru?“ zeptala jsem se, zatímco Edward zmizel dveřmi do kuchyně. Byla jsem si jistá, že jí šel připravit snídani, protože viděl, co si právě pomyslela, stejně zřetelně jako já. Napadlo mě, zda by si jejího daru všiml, kdyby ji znal jako jediný na světě. Jemu to musí připadat, jako když slyší kohokoli jiného.

„Jen pár minut,“ odpověděla Rose. „Už jsme vám chtěli volat. Ptala se po vás – dožadovala se, abych byla přesnější. Esmé obětovala svůj druhý nejlepší stříbrný servis, aby tu příšerku nějak zabavila.“ Rose pohlédla na Renesmé s tak překypující něžností, že se ta slova naprosto nedala brát jako výtka. „Nechtěli jsme vás… ehm… rušit.“

Rosalie se kousla do rtu a podívala se stranou, aby se nesmála. Zato za sebou jsem ucítila Emmetta, jehož zdušený chechtot otřásal základy domu.

Nehnula jsem ani brvou. „Hned ti nachystáme pokojíček,“ slíbila jsem Renesmé. „Chaloupka se ti bude líbit. Je kouzelná.“ Podívala jsem se na Esmé. „Děkuju, Esmé. Hrozně moc. Je naprosto dokonalá.“

Než mohla Esmé odpovědět, Emmett se rozchechtal – tentokrát to nebylo potichu.

„Takže ještě stojí?“ podařilo se mu ze sebe vykuckat mezi smíchem. „Myslel jsem, že z ní uděláte kůlničku na dříví. Co jste v noci dělali? Diskutovali o národním dluhu?“ zařval smíchy.

Zaskřípala jsem zuby a připomněla si, jak to včera dopadlo, když jsem se neovládla a nechala se unést. Na druhou stranu, Emmett nebyl tak zranitelný jako Seth…

Vzpomínka na Setha mě přivedla na jinou myšlenku. „Kde jsou dneska vlci?“ vykoukla jsem skrz skleněnou stěnu, ale na cestě nebylo po Lee ani památky.

„Jacob vyběhl dnes ráno hodně časně,“ informovala mě Rosalie a čelo jí zvlnila drobná vráska. „Seth šel ven s ním.“

„Kvůli čemu byl tak rozčilený?“ zeptal se Edward, který se právě vrátil do místnosti s hrnečkem pro Renesmé. V Rosaliině vzpomínce muselo být víc, než jsem viděla v jejím výrazu.

Se zadrženým dechem jsem podala Renesmé Rosalii. I když mám nadpřirozenou schopnost sebeovládání, nepřicházelo v úvahu, že bych ji dokázala nakrmit. Zatím.

„Já nevím – a je mi to fuk,“ zavrčela Rosalie, ale na Edwardovu otázku odpověděla podrobněji. „Díval se, jak Nessie spí, pusu otevřenou jako idiot, jak by taky ne, a pak prostě vyskočil na nohy bez důvodu – alespoň jsem si ničeho nevšimla – a vyběhl ven. Já jsem byla ráda, že se ho zbavím. Čím víc času tady tráví, tím menší je šance, že ten smrad někdy vyvětráme.“

„Rose,“ pokárala ji Esmé jemně.

Rosalie si prohrábla vlasy. „I když je to asi jedno. Stejně už tu dlouho nebudeme.“

„Pořád říkám, že bychom měli jet přímo do New Hampshiru, aby už se všechno urovnalo,“ řekl Emmett, zjevně v návaznosti na předchozí konverzaci. „Bella už je zapsaná na Dartmouthu. Nezdá se, že jí bude trvat dlouho, než bude moct chodit do školy.“ Otočil se na mě a v očích mu vesele hrálo: „Jsem si jistý, že budeš ve třídě eso… je vidět, že kromě studia tě v noci nic jiného nezajímá.“

Rosalie se zahihňala.

Nenech se vytočit, nenech se vytočit, opakovala jsem si. A pak jsem na sebe byla pyšná, že jsem si zachovala chladnou hlavu.

Takže mě docela překvapilo, že Edward ne.

Zavrčel – náhlý, šokující hrubý zvuk – a po tváři mu přeletěl nejčernější vztek jako bouřkové mraky.

Než mohl někdo z nás zareagovat, Alice byla na nohou.

„Co to dělá? Co ten pes dělá, že mi vymazal program na celý den? Já nic nevidím! No to snad ne!“ Vrhla po mně zmučený pohled. „Podívej se na sebe! Potřebuješ, abych ti ukázala, jak svou šatnu používat.“

V tu chvíli jsem byla vděčná za to, co Jacob dělá.

A pak Edward zatnul ruce do pěstí a zavrčel: „Promluvil si s Charliem. Myslí si, že Charlie jede za ním. Přijede sem. Dneska.“

Alice pronesla slovíčko, které jejím zvonivým, vznešeným hláskem znělo velmi zvláštně, a pak se kmitla ven zadními dveřmi.

„On to prozradil Charliemu?“ vydechla jsem. „Ale – copak to nechápe? Jak to mohl udělat?“ Charlie se to o mně nesmí dozvědět! O upírech! Tím by se zařadil na seznam obětí, z nějž by ho ani Cullenovi nedokázali zachránit. „Ne!“

Edward ucedil skrz zuby: „Jacob je na cestě sem.“

Dál na východě muselo začít pršet. Jacob vstoupil dveřmi a potřásal mokrými vlasy jako pes, drobné kapičky odletovaly na koberec a pohovku, kde po nich na bílé látce zůstávaly kulaté šedé skvrnky. Jeho zuby svítily proti tmavým rtům; oči měl jasné a vzrušené. Kráčel trhavými pohyby, jako kdyby se už nemohl dočkat, až mému otci zničí život.

„Nazdárek vespolek,“ pozdravil nás s úsměvem.

Bylo naprosté ticho.

Leah a Seth vklouzli za ním, prozatím ve své lidské podobě; oběma se třásly ruce z napětí v místnosti.

„Rose,“ řekla jsem a natáhla paže. Rosalie mi beze slov podala Renesmé. Přitiskla jsem si ji těsně k nehybnému srdci a držela ji jako talisman proti ukvapenému jednání. Budu ji držet v náruči, dokud si nebudu jistá, že se moje rozhodnutí zabít Jacoba zakládá na racionálním uvážení a ne na vzteku.

Byla velmi klidná, dívala se a poslouchala. Kolik toho rozuměla?

„Brzy dorazí Charlie,“ oznámil mi Jacob nenuceně. „Běžel jsem napřed. Doufám, že ti Alice dá sluneční brejle nebo tak něco?“

„Předpokládáš až příliš,“ ucedila jsem skrz zuby. „Co jsi to provedl?“

Jacobův úsměv zakolísal, ale on byl stále příliš rozjařený, aby odpověděl vážně. „Bloncka s Emmettem mě ráno probudili, jak pořád mleli o tom, že se budete stěhovat přes celý Státy. Jako kdybych vás mohl nechat odjet. Největší problém představoval Charlie, že jo? No, tak jsem ho vyřešil.“

„Uvědomuješ si vůbec, co jsi provedl? Do jakého jsi ho uvedl nebezpečí?“

Odfrkl. „Nevystavuju ho žádnýmu nebezpečí. Kromě tebe. Ale ty máš nějakou nadpřirozenou schopnost se ovládat, že jo? Podle mě to teda není tak super jako čtení myšlenek. Mnohem míň vzrušující.“

Edward se v tu chvíli neudržel, vyrazil přes místnost a postavil se před Jacoba. Ačkoli byl o půl hlavy menší než on, Jacob před jeho vibrujícím hněvem uhýbal, jako kdyby se Edward tyčil nad ním.

„To je jenom teorie, čokle,“ zavrčel. „Myslíš, že bychom to měli otestovat na Charliem? Napadlo tě, jak velkou fyzickou bolestí bude Bella trpět, i když mu dokáže odolat? A jak velkou citovou, jestli odolat nedokáže? Co se děje s Bellou, tě asi už nezajímá!“ štěkal na něj.

Renesmé mi vystrašeně přitiskla prstíky k tváři a znovu mi přehrála celou situaci, jen podbarvenou vlastní úzkostí.

Edwardova slova konečně pronikla Jacobovou podivně vzrušenou náladou. Zamračeně svraštil pusu. „Bellu to bude bolet?“

„Jako kdybys jí do krku strčil do běla rozžhavený kus železa!“

Škubla jsem sebou při vzpomínce na pach čisté lidské krve.

„To jsem nevěděl,“ zašeptal Jacob.

„Tak ses měl asi nejdřív zeptat,“ zavrčel Edward skrz zaťaté zuby.

„Vy byste mě zastavili.“

„Měli jsme tě zastavit –“

„Tady nejde o mě,“ přerušila jsem je. Stála jsem bez pohnutí, chovala Renesmé a snažila se udržet si chladnou hlavu. „Tady jde o Charlieho, Jacobe. Jak jsi ho mohl takhle ohrozit? Uvědomuješ si, že teď už taky nemá na vybranou? Buď smrt, nebo upíří život?“ Hlas se mi třásl slzami, které mé oči už nedokázaly ronit.

Jacob měl stále výčitky kvůli Edwardovým obviněním, ale ta moje ho zdá se netrápila. „Klídek, Bello. Neřekl jsem mu nic, co jste mu neměli v plánu říct sami.“

„Ale on jede sem!“

„Jo, tak jsem to myslel. Nechtěla jsi, aby si o tobě vyvodil mylný závěry? Myslím, že jsem mu sám poskytl pěknou falešnou stopu, abych tak řekl.“

Natáhla jsem prsty a zase je pevně sevřela. „Řekni to bez okolků, Jacobe. Na tohle nemám trpělivost.“

„Neřekl jsem mu nic o tobě, Bello. Vážně ne. Pověděl jsem mu o sobě. No, ukázal je asi výstižnější.“

„Proměnil se Charliemu před očima,“ zasyčel Edward.

Zašeptala jsem: „Cože jsi udělal?“

„Je statečnej. Statečnej jako ty. Neomdlel, ani se nepozvracel nebo něco takovýho. Musím říct, že jsem čuměl. Měla jsi ale vidět, jak se tvářil, když jsem se začal svlíkat. To stálo za všechny prachy,“ dusil se Jacob smíchy.

„Ty magore! Mohl jsi mu přivodit infarkt!“

„Charlie je v pohodě. Je tvrďák. Když mi dáš minutku na vysvětlenou, pochopíš, jakou jsem ti prokázal službu.“

„Dám ti polovinu, Jacobe.“ Můj hlas byl plochý a ocelový. „Máš třicet vteřin na to, abys mi pověděl všechno do posledního slovíčka, než předám Renesmé Rosalii a utrhnu ti tu tvou pitomou hlavu. Tentokrát mě Seth nedokáže zastavit.“

„Ježíš, Bells. Takhle přecitlivělou tě nepamatuju. To je upíří povahová vlastnost?“

„Dvacet šest vteřin.“

Jacob zvedl oči v sloup a kecnul si na nejbližší židli. Jeho malá smečka se přesunula vedle něj, každý z jedné strany. Nebyli zdaleka tak v pohodě jako on; Leah na mě upírala oči, zuby lehce vyceněné.

„Takže jsem dnes ráno zaklepal u Charlieho a zeptal se, jestli by se se mnou nešel projít. Byl zmatenej, ale když jsem mu řekl o tobě a že jsi zpátky ve městě, šel se mnou do lesa. Pověděl jsem mu, že už nejsi nemocná, a že je to všechno trochu divný, ale v pohodě. Už se chtěl vydat tě navštívit, ale já jsem mu řekl, že mu napřed musím něco ukázat. A pak jsem se proměnil.“ Jacob pokrčil rameny.

Měla jsem pocit, jako bych měla zuby ve svěráku. „Chci každé slovo, ty zrůdo.“

„No ale říkala jsi jenom třicet vteřin – no dobře, dobře.“ Můj výraz ho musel přesvědčit, že nemám náladu na žertování. „Tak počkej… proměnil jsem se zpátky a oblíkl se, a pak když zase začal dejchat, jsem řekl něco jako ‚Charlie, žiješ ve světě, kterej je jinej, než jak se ti jeví. Dobrá zpráva je, že se nic nemění – až na to, že teď už to víš. Život půjde dál jako dřív. Můžeš hned zase začít předstírat, že ničemu z toho nevěříš.‘

Chvilku mu trvalo, než si to v hlavě srovnal, a pak chtěl vědět, co se s tebou vážně děje, všechno o tý vzácný nemoci. Pověděl jsem mu, že jsi vážně byla nemocná, ale už jsi zdravá – jenom že ses při tom uzdravování trochu změnila. Chtěl vědět, co myslím tím změnila, a já jsem mu řekl, že teď vypadáš spíš jako Esmé než jako Renée.“

Edward zasyčel, zatímco já jsem na něj v hrůze zírala; tohle mířilo nebezpečným směrem.

„Po pár minutách se zeptal, vážně potichu, jestli ses taky proměnila ve zvíře. A já jsem řekl: ‚O něčem tak hustým se jí může leda zdát!‘“ Jacob se zachechtal.

Rosalie ze sebe vydala znechucený zvuk.

„Chtěl jsem mu toho povědět víc o vlkodlacích, ale než jsem se dostal ke slovu, Charlie mě přerušil a řekl, že radši nechce znát podrobnosti. Pak se zeptal, jestli jsi věděla, v co se proměníš, když sis brala Edwarda, a já jsem řekl: ‚Jasně, ví o tom všem už dva roky, od tý doby, co přijela do Forks.‘ To se mu moc nelíbilo. Nechal jsem ho, aby si zanadával, aby to ze sebe dostal. Když se zase uklidnil, chtěl jenom dvě věci. Chtěl tě vidět, a já jsem řekl, že bude lepší, když mi dá trochu času, abych šel napřed a vysvětlil ti to.“

Zhluboka jsem se nadechla. „A ta druhá věc?“

Jacob se usmál. „To se ti bude líbit. Jeho hlavní požadavek je, abyste mu o tom všem řekli co nejmíň. Co vědět nemusí, to si máte nechat pro sebe. Chce znát jen to nejnutnější.“

Pocítila jsem úlevu poprvé od chvíle, kdy Jacob vstoupil. „S tím souhlasím.“

„Jinak by rád předstíral, že je všechno normální.“ Jacobův úsměv nabral samolibý podtón; musel tušit, že teď začnu pociťovat první slabé záchvěvy vděčnosti.

„Co jsi mu řekl o Renesmé?“ snažila jsem se udržet výhružný tón a potlačovala váhavý souhlas. Bylo to předčasné. Situace byla stále velmi vážná. I kdyby mi Jacobova intervence vynesla lepší Charlieho reakci, než v jakou jsem kdy doufala…

„No jo. Prostě jsem mu řekl, že jste s Edwardem zdědili malej krk, kterej musíte živit,“ Koukl na Edwarda. „Ujali jste se jí po smrti rodičů – jako Batman a Robin.“ Jacob pohodil hlavou. „Říkal jsem si, že vám snad moje lhaní nebude vadit. To je přece součástí hry, že jo?“ Edward nijak nezareagoval, takže Jacob pokračoval. „V tuhle chvíli už Charlieho nemohlo nic šokovat, ale zeptal se, jestli ji budete adoptovat. ‚Jako dceru? To ze mě bude něco jako dědeček?‘ Takhle přesně se zeptal. Řekl jsem mu, že jo. ‚Gratuluju, dědo,‘ a tak. Dokonce se trochu pousmál.“

Pálení se mi vrátilo do očí, ale tentokrát ne ze strachu nebo úzkosti. Charlie se usmíval při představě, že je dědečkem? Charlie se setká s Renesmé?

„Ale ona se tak rychle mění,“ zašeptala jsem.

„Řekl jsem mu, že je zvláštnější než my všichni dohromady,“ řekl Jacob tichým hlasem. Vstal a šel přímo ke mně; gestem zastavil Leu a Setha, kteří ho chtěli následovat. Renesmé se po něm natáhla, ale přitiskla jsem si ji pevněji k sobě. „Řekl jsem mu: ‚Věř mi, o tomhle nechtěj nic vědět. Ale když si nebudeš všímat všech těch divnejch věcí, budeš koukat. Je to ta nejbáječnější bytost na celým světě.‘ A pak jsem mu řekl, že jestli se s tím dokáže srovnat, všichni tu nějakou dobu zůstanete a on bude mít šanci ji poznat. Ale jestli to je na něj příliš, tak odjedete. Řekl, že pokud mu nikdo nebude vnucovat moc podrobností, tak je pro.“

Jacob se na mě zadíval a vyčkával.

„Já ti děkovat nebudu,“ řekla jsem mu. „Pořád Charlieho vystavuješ obrovskému riziku.“

„Je mi líto, že ti to ublíží. Nevěděl jsem, že tě to bolí. Bello, už je to mezi námi jiný, ale vždycky budeš moje nejlepší přítelkyně a já tě budu vždycky milovat. Ale teď už tě budu milovat správně. Konečně je to vyrovnaný. Oba máme někoho, bez koho nemůžeme žít.“

Věnoval mi svůj nejkrásnější úsměv. „Pořád kamarádi?“

Ačkoli jsem se ze všech sil přemáhala, musela jsem mu ho oplatit. Jenom pousmání.

Natáhl ke mně ruku: nabídka.

Zhluboka jsem se nadechla a přesunula Renesméinu váhu na jednu paži. Vložila jsem svou levou ruku do jeho – ani okem nemrkl, když ucítil mou studenou kůži. „Jestli dneska večer Charlieho nezabiju, budu uvažovat o tom, že bych ti to odpustila.“

„Až Charlieho dneska večer nezabiješ, budeš můj velkej dlužník.“

Zvedla jsem oči v sloup.

Natáhl druhou ruku k Renesmé, tentokrát jako požadavek. „Můžu?“

„Vlastně ji chovám, abych neměla volné ruce a nemohla tě zabít, Jacobe. Zkus to později.“

Vzdychl a netlačil na mě. To od něj bylo rozumné.

V tu chvíli vrazila zpátky do dveří Alice. Měla plné ruce a z očí jí metaly blesky.

„Ty, ty a ty,“ vyštěkla a rozzlobeně se dívala na vlkodlaky. „Když už tu musíte zaclánět, tak si zalezte někam do kouta a chvíli tam zůstaňte. Potřebuju vidět. Bello, radši mu dej to dítě. Stejně budeš potřebovat volné ruce.“

Jacob se zatvářil vítězně.

Žaludek se mi sevřel nefalšovaným strachem, jak na mne dolehlo, co mě čeká. Budu si zahrávat se svou vrtkavou sebekontrolou a jako pokusný králík poslouží můj lidsky zranitelný otec. Edwardova dřívější slova mi zase zněla v uších.

Napadlo tě, jak velkou fyzickou bolestí bude Bella trpět, i když mu dokáže odolat? A jak velkou citovou, jestli odolat nedokáže?

Nedokázala jsem si představit, jak by to bolelo, kdybych to nezvládla. Místo plynulého dýchání jsem jen lapala po dechu.

„Vezmi si ji,“ zašeptala jsem a přesunula Renesmé Jacobovi do náruče.

Přikývl a čelo se mu krabatilo starostí. Pokynul ostatním a všichni odešli do zadního kouta místnosti. Seth a Jake se okamžitě schlíple svezli na podlahu, ale Leah zavrtěla hlavou a našpulila pusu.

„Smím odejít?“ zavrčela. V lidském těle jí bylo nepříjemně, protože měla na sobě pořád to samé špinavé tričko a bavlněné kraťasy jako tenkrát, když mě sem přišla seřvat, a vlasy jí na hlavě vstávaly v nepravidelných chuchvalcích. Ruce se jí stále třásly.

„Samozřejmě,“ řekl Jake.

„Drž se na východ, abys nezkřížila Charliemu cestu,“ dodala Alice.

Leah se na ni ani nepodívala; vyšla zadními dveřmi a skočila do křoví, aby se proměnila.

Edward byl zpátky vedle mě a pohladil mě po tváři. „Zvládneš to. Já vím, že ano. Já ti pomůžu; my všichni ti pomůžeme.“

Podívala jsem se Edwardovi do očí a z obličeje mi křičela panika. Má dost síly na to, aby mě zadržel, kdybych provedla nějakou nepředloženost?

„Kdybych nevěřil, že to zvládneš, tak bychom dneska odjeli. Ještě teď. Ale ty to dokážeš. A budeš šťastnější, když si Charlieho budeš smět udržet v životě.“

Snažila jsem se zpomalit dýchání.

Alice natáhla ruku. Na dlani měla malou bílou krabičku. „Podráždí ti to oči – nebudou bolet, ale zhorší se ti zrak. Je to nepříjemné. Taky se neshodují s tvou původní barvou, ale pořád je to lepší než jasně červená, ne?“

Hodila krabičku s kontaktními čočkami do vzduchu a já ji chytila.

„Kdys –“

„Než jste odjeli na líbánky. Byla jsem připravena na několik možných variant budoucnosti.“

Přikývla jsem a otevřela krabičku. Nikdy předtím jsem čočky nenosila, ale nemohlo to být tak těžké. Vzala jsem hnědou výseč a přitiskla si ji konkávní stranou na oko.

Zamrkala jsem a zrak se mi zakryl filmem. Viděla jsem přes něj, samozřejmě, ale taky jsem viděla strukturu té tenké clony. Moje oko se zaostřovalo na mikroskopické škrábance a deformace.

„Chápu, jak jsi to myslela,“ zamumlala jsem, když jsem si nasadila druhou čočku. Tentokrát jsem se snažila nemrkat. Moje oko automaticky chtělo překážející předmět vypudit.

„Jak vypadám?“

Edward se usmál. „Úchvatně. Samozřejmě –“

„Jo, jo, vždycky vypadá úchvatně,“ dokončila Alice netrpělivě jeho myšlenku. „Je to lepší než červená, ale nic lepšího nemám. Blátivě hnědá. Tvoje hnědá byla mnohem hezčí. Nezapomínej, že nevydrží napořád – jed v tvých očích je za pár hodin rozpustí. Takže jestli se Charlie zdrží déle, budeš se muset omluvit a dojít si je vyměnit. Což je stejně dobrý nápad, protože lidé potřebují přestávky na záchod.“ Zavrtěla hlavou. „Esmé, dej jí pár rad, jak se chovat jako člověk, zatímco já vybavím toaletu kontaktními čočkami.“

„Kolik mám času?“

„Charlie tu bude za pět minut. Jen to nejnutnější.“

Esmé přikývla, přistoupila ke mně a vzala mé za ruku. „Hlavní věc je nesedět příliš klidně a nepohybovat se příliš rychle,“ řekla mi.

„Posaď se, když se posadí on,“ vložil se do toho Emmett. „Lidi neradi jen tak postávají.“

„Přelétni něco očima asi tak každých třicet vteřin,“ dodal Jasper. „Lidi nezírají na jednu věc moc dlouho.“

„Přehoď si nohu přes nohu tak na pět minut, pak překřiž kotníky na dalších pět,“ řekla Rosalie.

Přikyvovala jsem na každý pokyn. Už včera jsem si všimla některých věcí, které dělají. Napadlo mě, že je prostě budu napodobovat.

„A mrkni aspoň třikrát za minutu,“ řekl Emmett. Zamračil se a vyrazil pro televizní ovladač na stole. Přepnul na fotbalový zápas a přikývl pro sebe.

„Taky pohybuj rukama. Prohrábni si vlasy nebo předstírej, že si něco škrábeš,“ řekl Jasper.

„Řekla jsem Esmé,“ stěžovala si Alice, když se vrátila. „Vždyť ji zahltíte.“

„Ne, myslím, že si všechno pamatuju,“ řekla jsem. „Sedět, rozhlížet se, mrkat, vrtět se.“

„Správně,“ souhlasila Esmé. Objala mě kolem ramen.

Jasper se zamračil. „Budeš co nejvíc zadržovat dech, ale musíš trochu pohybovat rameny, aby to vypadalo, jako že dýcháš.“

Nadechla jsem se a pak znovu přikývla.

Edward mě chytil z druhé strany. „Ty to dokážeš,“ šeptal mi povzbudivě do ucha.

„Dvě minuty,“ řekla Alice. „Možná bys měla sedět hned od začátku na pohovce. Koneckonců, byla jsi nemocná. Tak aspoň neuvidí, jak se pohybuješ.“

Alice mě dotáhla k pohovce. Snažila jsem se jít pomalu, ale připadala jsem si hrozně nemotorně. Alice zvedla oči v sloup, takže mi to asi moc nešlo.

„Jacobe, potřebuju Renesmé,“ řekla jsem.

Jacob se zamračil, ale nehýbal se.

Alice zavrtěla hlavou. „Bello, to mi nepomáhá vidět.“

„Ale já ji potřebuju. Dodává mi klid.“ Podtón paniky v mém hlase byl nepochybný.

„Fajn,“ zabručela Alice. „Drž ji co nejvíc v klidu, já se budu snažit vidět kolem ní.“ Unaveně vzdychla, jako kdyby po ní chtěli, aby pracovala přesčas o svátcích. Jacob si taky vzdychl, ale přinesl mi Renesmé a pak se rychle uklidil Alici z dohledu.

Edward se posadil vedle mě a položil paže kolem mě a Renesmé. Naklonil se dopředu a zahleděl se Renesmé velmi vážně do očí.

„Renesmé, tebe a tvou maminku jde navštívit mimořádná návštěva,“ řekl výrazným hlasem, jako kdyby čekal, že pochopí každé slovo. Pochopila? Podívala se na něj jasnýma, moudrýma očima. „Ale on není jako my, ani jako Jacob. Musíme s ním zacházet velmi opatrně. Neměla bys mu vyprávět věci tak, jak je vyprávíš nám.“

Renesmé sáhla na jeho obličej.

„Přesně tak,“ řekl. „A budeš mít kvůli němu žízeň. Ale nesmíš ho kousnout. On by se neuzdravil jako Jacob.“

„Může ti rozumět?“ zašeptala jsem.

„Rozumí. Budeš opatrná, viď, Renesmé? Pomůžeš nám?“

Renesmé se ho zase dotkla. „Ne, nevadí mi, když koušeš Jacoba. To je v pořádku.“

Jacob se zachechtal.

„Možná bys měl odejít, Jacobe,“ řekl Edward chladně, a zlobně mrsknul očima směrem k němu. Edward Jacobovi ještě neodpustil, protože věděl, že bez ohledu na to, co se teď stane, budu trpět. Ale já bych za pálení byla vděčná, kdybych věděla, že se mi dnes nestane nic horšího.

„Řekl jsem Charliemu, že tu budu,“ oznámil mu Jacob. „Potřebuje morální podporu.“

„Morální podporu,“ opakoval Edward pohrdlivě. „Z toho, co Charlie ví, jsi z nás všech nejodpornější monstrum ty.“

„Nejodpornější?“ zaprotestoval Jake, a pak se pro sebe tiše zasmál.

Slyšela jsem, jak pneumatiky zatočily ze silnice na tichou vlhkou zem příjezdové cesty, a dýchání se mi zase zrychlilo. Srdce mi teď mělo bít jako zvon. Vyvádělo mě z míry, že mi tělo nereaguje tak, jak jsem zvyklá.

Soustředila jsem se na vyrovnané bubnování Renesméina srdíčka, abych se uklidnila. Zafungovalo to docela rychle.

„Výborně, Bello,“ pochválil mě Jasper šeptem.

Edward mi pevněji sevřel ramena.

„Víš to jistě?“ zeptala jsem se ho.

„Naprosto. Dokážeš cokoli.“ Usmál se a políbil mě.

Nebyla to žádná obyčejná pusa, a moje divoká upírská reakce mě zase zaskočila nepřipravenou. Edwardovy rty byly jako dávka nějaké návykové látky přímo do nervového systému. Okamžitě jsem toužila po další. Vyžadovalo to spoustu sil, abych si vzpomněla na dítě v náručí.

Jasper cítil, jak se mi změnila nálada. „Ehm, Edwarde, radši bys ji teď neměl takhle rozptylovat. Musí být schopná se soustředit.“

Edward se odtáhl. „Pardon,“ řekl.

Zasmála jsem se. Tohle byla moje replika od samého počátku, od prvního polibku.

„Později,“ řekla jsem a žaludek se mi očekáváním stočil do kuličky.

„Soustřeď se, Bello,“ nabádal mě Jasper.

„Jasně.“ Zatlačila jsem stranou pocity, které mě rozechvívaly. Charlie, to je teď hlavní věc. Postarat se, aby z toho dnes Charlie bezpečně vyvázl. Budeme mít celou noc…

„Bello.“

„Promiň, Jaspere.“

Emmett se zasmál.

Zvuk Charlieho policejního auta se stále přibližoval.

Chvilička veselí pominula a všichni zůstali sedět bez pohnutí. Hodila jsem si nohu přes nohu a trénovala mrkání.

Auto zastavilo před domem, motor ztichl a pár vteřin se nedělo nic. Přemítala jsem, jestli je Charlie stejně nervózní jako já. Pak bouchly dveře. Tři kroky po trávě a pět dunivých kroků po dřevěných schodech. Další čtyři dunivé kroky na verandě. Pak ticho. Charlie se dvakrát zhluboka nadechl.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Nadechla jsem se také, možná naposledy. Renesmé se mi uvelebila v náručí a schovala si obličej do mých vlasů.

Carlisle otevřel. Jeho napjatý výraz se změnil na vítající, jako když přepnete kanál v televizi.

„Dobrý den, Charlie,“ řekl a vypadal příhodně zaskočen. Koneckonců, měli jsme být v Atlantě v Centru pro prevenci nemocí. Charlie věděl, že jsme mu lhali.

„Carlisle,“ pozdravil ho Charlie upjatě. „Kde je Bella?“

„Tady jsem, tati.“

Hu! Můj hlas byl úplně špatný. Navíc jsem spotřebovala trochu svého přídělu vzduchu. Rychle jsem vdechla další, abych doplnila zásobu, a byla jsem ráda, že Charlieho pach ještě nenasytil místnost.

Jeho prázdný pohled mi napověděl, že se mu můj hlas nezdá. Zaostřil na mě pohled a vykulil oči.

Pozorovala jsem emoce, které se mu střídaly v obličeji.

Šok. Nevěřícnost. Bolest. Ztráta. Strach. Hněv. Podezření. Další bolest.

Kousla jsem se do rtu. Bylo to legrační. Moje nové zuby byly proti žulové pokožce ostřejší než moje lidské zuby proti měkkým lidským rtům.

„Jsi to ty, Bello?“ zašeptal.

„Jo.“ Trhla jsem sebou při zvuku svého zvonivého hlasu. „Ahoj, tati.“

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil.

„Ahoj, Charlie,“ pozdravil ho Jacob z kouta. „Jak se vede?“

Charlie se na Jacoba rozzlobeně otočil, otřásl se při nějaké vzpomínce, a pak se zase díval na mě.

Pomalu přešel místnost, až byl na dva kroky ode mě. Vrhl obviňující pohled na Edwarda a pak střelil očima zpátky ke mně. Teplota jeho těla se do mě opírala s každým pulzem jeho srdce.

„Bello?“ zeptal se zase.

Promluvila jsem tišším hlasem, snažila se zakrýt tu zvonivost. „Jsem to vážně já.“

Zatnul čelist.

„Promiň, tati,“ řekla jsem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Je mi vážně skvěle,“ ujistila jsem ho. „Už jsem zdravá jako rybička.“

A kyslík byl v tahu.

„Jake mi řekl, že to bylo… nutné. Že jsi umírala.“ Pronesl ta slova, jako kdyby jim ani za mák nevěřil.

Zatvrdila jsem se, soustředila se na Renesméino teplé tělíčko, naklonila se k Edwardovi pro podporu a ze všech sil se nadechla.

Charlieho pach byl jako plamenná pěst, která mě bila zevnitř do krku. Ale bylo to mnohem víc než bolest. Bylo to také horké bodání touhy. Charlie voněl lahodněji než všechno, co jsem si kdy dovedla představit. Byl stejně přitažlivý jako ti anonymní turisté na lovu, ale pokušení bylo mnohem silnější. Stál jen pár kroků ode mě a vyzařoval do suchého vzduchu teplo a vlhkost, z kterých se mi sbíhaly sliny.

Ale teď nejsem na lovu. A tohle je můj otec.

Edward mi tiskl soucitně ramena a Jacob na mě vrhl přes pokoj omluvný pohled.

Snažila jsem se sebrat a ignorovat bolest a žízeň.

Charlie čekal na mou odpověď.

„Jacob ti říkal pravdu.“

„Aspoň někdo,“ zavrčel Charlie.

Doufala jsem, že Charlie za změnami v mém obličeji dokáže vyčíst i výčitky.

Pod mými vlasy začichala Renesmé, která taky zaregistrovala Charlieho pach. Sevřela jsem ji pevněji.

Charlie viděl můj úzkostný pohled a sledoval ho očima. „Aha,“ řekl a hněv mu z obličeje ustoupil a zbyl tam jenom šok. „Tak to je ona. Ta sirota, o které Jacob říkal, že ji chcete adoptovat.“

„Moje neteř,“ lhal Edward s klidem. Musel usoudit, že podobnost mezi ním a Renesmé je příliš nápadná, aby se dala přehlédnout. Bude lepší tvrdit, že jsou příbuzní, hned od začátku.

„Myslel jsem, že jsi rodinu ztratil,“ řekl Charlie a zase nasadil obviňující tón.

„Ztratil jsem rodiče. Můj starší bratr byl adoptovaný jako já. Pak už jsem ho nikdy neviděl. Ale když on a jeho žena zemřeli při autonehodě a zanechali po sobě jediné dítě bez dalších příbuzných, soudy mě našly.“

Edwardovi to šlo dobře. Jeho hlas byl vyrovnaný, s tou správnou mírou nevinnosti. Já jsem potřebovala trénink, abych to tak dokázala.

Renesmé vykoukla zpod mých vlasů a zase začichala. Pohlédla ostýchavě na Charlieho zpod dlouhých řas a honem se schovala.

„No páni… to je ale krasavice.“

„To ano,“ souhlasil Edward.

„Ale to je velká zodpovědnost. A vy dva jste teprve na začátku.“

„Co můžeme jiného dělat?“ Edward jí přejel prsty zlehka po tvářičce. Viděla jsem, jak jí na chviličku položil prst na ústa – připomenutí. „Ty bys ji odmítl?“

„Ehm. No.“ Nepřítomně zavrtěl hlavou. „Jake povídal, že jí říkáte Nessie?“

„Ne, neříkáme,“ opáčila jsem a můj hlas byl příliš ostrý a pronikavý. „Jmenuje se Renesmé.“

Charlie se zase soustředil na mě. „Co ty si o tom myslíš? Třeba by Carlisle a Esmé mohli –“

„Ona je moje,“ přerušila jsem ho. „Já ji chci.“

Charlie se zamračil. „Uděláš ze mě dědečka takhle brzy?“

Edward se usmál. „Carlisle je taky dědeček.“

Charlie vrhl nevěřícný pohled na Carlislea, stále stojícího u vstupních dveří; vypadal jako mladší a krásnější bratr boha Dia.

Charlie si odfrkl a pak se zasmál. „No, hned se cítím líp.“ Jeho oči se zatoulaly zpátky k Renesmé. „Teda, jeden na ní může oči nechat.“ Jeho teplý dech zlehka proletěl prostorem mezi námi.

Renesmé se naklonila k té vůni, setřásla mé vlasy a poprvé se mu naplno podívala do obličeje. Charlie vydechl.

Věděla jsem, co vidí. Moje oči – jeho oči – přesně okopírované do toho dokonalého obličeje.

Začal lapat po dechu. Rty se mu třásly a já jsem viděla, jak si počítá. Počítal pozpátku, snažil se natěsnat devět měsíců do jediného. Snažil se dát si to dohromady, ale nebyl schopný přinutit důkaz, který měl přímo před sebou, aby mu dával nějaký smysl.

Jacob vstal, přešel k němu a poplácal ho po zádech. Naklonil se a zašeptal mu něco do ucha; jenomže Charlie nevěděl, že to všichni slyšíme.

„Jen co musíš vědět, Charlie. Je to v pořádku. Ujišťuju tě.“

Charlie polkl a přikývl. A pak jeho oči zaplály, když postoupil o krok k Edwardovi s pěstmi pevně zaťatými.

„Nechci vědět všechno, ale už bylo dost lží!“

„Promiň,“ řekl Edward klidně, „ale musíš znát verzi pro lidi, je pro tebe důležitější než pravda. Zasvětíme tě do tajemství, ale podstatná je ta oficiální verze. Ta ochrání Bellu a Renesmé stejně jako nás ostatní. Můžeš se spokojit se lží kvůli nim?“

Místnost byla plná soch. Zkřížila jsem kotníky.

Charlie zafuněl a pak se otočil a rozzlobeně se na mě podíval. „Mohla jsi mě varovat, děvenko.“

„Opravdu bych ti to tím nějak usnadnila?“

Zamračil se a pak si klekl na podlahu přede mě. Viděla jsem, jak mu pod kůží na krku tepe krev. Cítila jsem její teplé vibrace.

A stejně tak Renesmé. Usmála se a natáhla k němu růžovou dlaničku. Zadržela jsem ji. Přitiskla druhou ruku mně na krk, v myšlenkách měla žízeň, zvědavost a Charlieho obličej. Ten její vzkaz měl skrytý význam, který mě přivedl k domněnce, že dokonale pochopila Edwardova slova; uvědomovala si svou žízeň, ale okamžitě ji opanovala.

„Páni,“ vydechl Charlie s pohledem na její dokonalé zoubky. „Kolik jí je?“

„Ehm…“

„Tři měsíce,“ odpověděl Edward a pak pomalu dodal, „nebo spíš je velká jako tříměsíční dítě, víceméně. V některých ohledech je mladší, v jiných zralejší.“

Renesmé na něj vědomě zamávala.

Charlie křečovitě zamrkal.

Jacob do něj šťouchl loktem. „Říkal jsem, že je mimořádná, že jo?“

Charlie ucukl před jeho dotykem.

„Ale no tak, Charlie,“ zaúpěl Jacob. „Jsem pořád ten samej člověk jako dřív. Prostě předstírej, že se tohle odpoledne nestalo.“

Charliemu při té připomínce zbělely rty, ale přikývl. „Ale jakou v tom hraješ roli ty, Jaku?“ zeptal se. „Kolik toho ví Billy? Proč jsi tady?“ Podíval se do tváře Jacobovi, který se rozzářeně koukal na Renesmé.

„No, mohl bych ti to všechno vyprávět – Billy ví naprosto všechno – ale byla by to spousta věcí o vlko –“

„Ne!“ zaprotestoval Charlie a zakryl si uši. „To je jedno.“

Jacob se zakřenil. „Všechno bude super, Charlie. Prostě se snaž nevěřit všemu, co tady vidíš.“

Tatínek zamumlal něco nesrozumitelného.

„Húú!“ zabouřil najednou Emmett hlubokým basem. „Jedeme, Gators, jedeme!“

Jacob a Charlie vyskočili. My ostatní jsme ztuhli.

Charlie se vzpamatoval a pak se podíval na Emmetta přes rameno. „Florida vede?“

„Právě dali první touchdown,“ potvrdil Emmett. Vrhl pohled směrem ke mně a zahýbal obočím jako zlosyn v komedii. „Bylo načase, aby tady někdo konečně skóroval.“

Potlačila jsem zasyčení. Před Charliem? To bylo přes čáru.

Ale Charlie si nevšiml žádných narážek. Ještě jednou se zhluboka nadechl, vtáhl do sebe vzduch, jako kdyby se snažil natáhnout ho až do prstů u nohou. Záviděla jsem mu. Vstal, obešel Jacoba a svalil se na volnou židli. „No,“ vzdychl, „tak se podíváme, jestli se udrží ve vedení.“

26. ZÁŘIVÁ

„Nevím, jak moc bych se s tímhle měl chlubit Renée,“ řekl Charlie a zaváhal, s jednou nohou vystrčenou ze dveří. Protáhl se a v břiše mu zakručelo.

Přikývla jsem. „Já vím. Nechci ji vyděsit. Lepší bude ji chránit. Tohle není nic pro slabé povahy.“

Smutně svěsil koutky. „Tebe bych se taky snažil chránit, kdybych býval věděl jak. Ale tys mezi slabé povahy nikdy nepatřila, že ne?“

Usmála jsem se na něj a protáhla žhavý dech skrz zuby.

Charlie si nepřítomně pohladil břicho. „Něco vymyslím. Máme čas to prodiskutovat, že jo?“

„Jasně,“ ujistila jsem ho.

V určitých ohledech to byl dlouhý den, v jiných krátký. Charlie přijde pozdě na večeři – Sue Clearwaterová vařila pro něj a pro Billyho. Bude to i nadále rozpačitý večer, ale aspoň dostane něco pořádného k jídlu; byla jsem ráda, že se někdo stará, aby neumřel hlady, vzhledem k jeho nedostačujícímu kuchařskému umění.

V napětí, které nás celý den provázelo, minuty ubíhaly pomalu; Charlie ani na chvíli neuvolnil ztuhlá ramena. Ale ani s odchodem nijak nespěchal. Podíval se na celé dva zápasy – díkybohu byl tak ponořený do svých myšlenek, že naprosto nevnímal Emmettovy dvojsmyslné vtipy, které postupně nabíraly na síle a přestávaly souviset s fotbalem – a pak sledoval komentáře po zápasu, a pak zprávy, a nepohnul se, dokud mu Seth nepřipomněl, kolik je hodin.

„Necháš Billyho a mámu čekat, Charlie? Neboj, Bella a Nessie tu budou i zítra. Nepojedeš se nadlábnout, co?“

Charliemu bylo vidět na očích, že Sethovu tvrzení nevěří, ale nechal se od něj vyprovodit ven. Jak se teď zastavil ve dveřích, bylo vidět, že stále pochybuje. Mraky řídly, déšť ustal. Možná se ještě před západem objeví i slunce.

„Jake říkal, že jste mi chtěli ujet,“ zamručel teď ke mně.

„Já jsem nechtěla, pořád jsem si myslela, že to půjde vyřešit jinak. Proto jsme ještě tady.“

„Říkal, že můžete chvíli zůstat, ale jenom když to ustojím a když budu držet pusu.“

„Ano… ale nemůžu slíbit, že nikdy neodjedeme, tati. Je to moc složité…“

„Jen co potřebuju vědět,“ připomněl mi.

„Jasně.“

„Ale budete mě navštěvovat, když budete muset odjet?“

„To ti slibuju, tati. Teď, když toho víš tak akorát, myslím, že to půjde. Budu ti tak nablízku, jak budeš chtít.“

Půl vteřiny se kousal do rtu a pak se ke mně pomalu sklonil s pažemi opatrně nataženými. Přesunula jsem si Renesmé – která teď pospávala – na levou ruku, zatnula zuby, zadržela dech a velmi zlehka mu položila pravou paži kolem teplého, měkkého pasu.

„Buď nablízku, Bells,“ zamumlal. „Vážně blízko.“

„Mám tě ráda, tati,“ zašeptala jsem skrz zuby.

Zachvěl se a odtáhl se. Spustila jsem paži.

„Taky tě mám rád, děvenko. Kdyby se změnilo cokoli, tak tohle ne.“ Dotkl se prstem Renesméiny tvářičky. „Vážně je ti hodně podobná.“

Udržela jsem si nenucený výraz, ačkoli jsem cítila všechno kromě nenucenosti. „Spíš Edwardovi, řekla bych.“ Zaváhala jsem a pak jsem dodala: „Po tobě má kudrny.“

Charlie sebou trhl, pak zafuněl. „Hm. Asi jo. Hm. Po dědovi.“ Zavrtěl pochybovačně hlavou. „Budu si ji moct někdy pochovat?“

Šokovaně jsem zamrkala a pak jsem se uklidnila. Po půl vteřině zvažování a posuzování toho, jak Renesmé vypadá – spala jako dudek –, jsem se rozhodla, že bych mohla poškádlit štěstí, když šlo všechno dneska tak dobře…

„Tady máš,“ řekla jsem a podala mu ji. Automaticky nemotorně nastavil paže a já jsem mu do nich Renesmé vložila. Jeho kůže nebyla tak horká jako její, ale zašimralo mě v krku, když jsem ucítila teplo proudící pod tenkou membránou. Kde jsem se o něj otřela, naskakovala mu husí kůže. Nebyla jsem si jistá, jestli je to reakce na mou novou teplotu nebo strach.

Charlie tiše zabručel, když pocítil tíhu jejího tělíčka. „Je taková… silná.“

Zamračila jsem se. Mně připadala jako peříčko. Možná mám rozbitou váhu.

„Silná, to je dobře,“ pokračoval Charlie, když viděl, jak se tvářím. Pak si zamumlal pro sebe: „Musí být odolná, když ji obklopuje tolik bláznivin.“ Jemně pohupoval pažemi a houpal ji ze strany na stranu. „Nejkrásnější miminko, jaké jsem kdy viděl, včetně tebe, děvenko. Promiň, ale je to pravda.“

„Já vím, že je.“

„Krásné miminko,“ řekl znovu, a hlas se mu rozplýval něžností.

Viděla jsem mu to ve tváři – mohla jsem sledovat, jak to tam narůstá. Charlie byl proti jejímu kouzlu stejně bezmocný jako my ostatní. Dvě vteřiny v jeho náruči, a už ho měla.

„Můžu přijít zase zítra?“

„Jasně, tati. Samozřejmě. Budeme tady.“

„To ti radím,“ řekl přísně, ale jeho obličej byl něžný, stále se zhlížel v Renesmé. „Tak pá zítra, Nessie.“

„Ještě ty, to ne!“

„Co ti vadí?“

„Jmenuje se Renesmé. Jako Renée a Esmé dohromady. Žádné zdrobněliny.“ Snažila jsem se uklidnit, aniž bych se tentokrát musela hluboce nadechnout. „Chceš slyšet její prostřední jméno?“

„Jasně.“

„Carlie. Na začátku s C. Jako Carlisle a Charlie dohromady.“

Charliemu rozzářil obličej úsměv, při kterém se mu dělaly vrásky kolem očí. Zaskočilo mě to. „Díky, Bells.“

„Já děkuju tobě, tati. Tolik se toho tak rychle změnilo. Hlava se mi ještě nepřestala točit. Kdybych teď nevěděla, že tě mám, nevím, jak bych si udržela pojem o – skutečnosti.“ Už jsem chtěla říct pojem o tom, kdo jsem. Tolik asi vědět nepotřeboval.

Charliemu zakručelo v břiše.

„Jdi se najíst, tati. My tu budeme.“ Vzpomněla jsem si, jaké to je, to první nepříjemné ponoření do fantastického světa – člověk má pocit, že všechno zmizí ve světle vycházejícího slunce.

Charlie přikývl a pak mi neochotně vrátil Renesmé. Podíval se za mě do domu; oči měl trochu rozčilené, když se rozhlížel po velkém jasném pokoji. Všichni tam stále byli, kromě Jacoba, kterého jsem slyšela luxovat ledničku v kuchyni; Alice seděla na spodním schodu s Jasperovou hlavou v klíně; Carlisle měl hlavu skloněnou nad tlustou knihou; Esmé si pobrukovala a přitom si kreslila do notesu, zatímco Rosalie a Emmett stavěli pod schody základy monumentálního domečku z karet; Edward se přesunul k piánu a hrál si velmi tiše pro sebe. Nebyla tam žádná známka toho, že se den chýlí ke konci, že by mohlo být načase vařit večeři nebo se nějak chystat na večer. Něco nehmatatelného v atmosféře se změnilo. Cullenovi už se nesnažili tak poctivě jako obvykle – ta lidská komedie se postupně vytratila, aby Charlie pocítil rozdíl.

Zachvěl se, zavrtěl hlavou a vzdychl. „Tak nashle zítra, Bello.“ Zamračil se a pak dodal: „Chtěl jsem říct, ne že bys nevypadala… dobře. Zvyknu si na to.“

„Díky, tati.“

Charlie přikývl a šel zamyšleně k autu. Sledovala jsem, jak odjíždí; až když jsem uslyšela, jak jeho pneumatiky vyjely na silnici, došlo mi, že jsem to dokázala. Vlastně jsem zvládla prožít celý den s Charliem, aniž bych mu ublížila. Úplně sama. Musím mít nějakou mimořádnou sílu!

Zdálo se to příliš krásné, aby to mohla být pravda. Vážně můžu mít obojí, jak svou novou rodinu, tak tu starou? A já jsem si myslela, že včerejšek byl dokonalý.

„No páni,“ zašeptala jsem. Zamrkala jsem a cítila, jak se třetí sada kontaktních čoček rozpadla.

Zvuk piana se odmlčel. Edwardovy paže mě chytly kolem pasu, jeho brada mi spočinula na rameni.

„Vzala jsi mi to slovo z úst.“

„Edwarde, já jsem to dokázala!“

„Dokázala. Byla jsi neuvěřitelná. Všechny ty starosti, jaké to bude, až budeš novorozená, a ty je prostě úplně přeskočíš.“ Tiše se zasmál.

„Nejsem si vůbec jistý, že je vážně upírka, natož pak novorozená,“ zavolal Emmett zpod schodů. „Je příliš krotká.“

Všechny ty trapné poznámky, které dělal před mým otcem, mi teď znovu zazněly v uších, a asi bylo dobře, že chovám Renesmé. Nebyla jsem ovšem schopná úplně zadržet svou reakci, a tak jsem tiše zavrčela.

„Úúúú, už se bojím,“ smál se Emmett.

Zasyčela jsem a Renesmé se mi zavrtěla v náruči. Párkrát zamrkala, pak se rozhlédla, a v očích měla zmatený výraz. Začichala, pak mi sáhla na obličej.

„Charlie se vrátí zítra,“ ujistila jsem ji.

„Výborně,“ řekl Emmett. Tentokrát se Rosalie zasmála s ním.

„To není chytré, Emmette,“ řekl Edward opovržlivě a natáhl ruce, aby si ode mě vzal Renesmé. Mrknul na mě, když jsem otálela, a tak jsem mu ji trochu rozpačitě podala.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Emmett.

„Trochu hloupé, nemyslíš, poštvat si proti sobě nejsilnějšího upíra v domě?“

Emmett zvrátil hlavu dozadu a odfrkl. „Ale prosím tě!“

„Bello,“ zašeptal mi Edward, zatímco Emmett napjatě poslouchal, „vzpomínáš, jak jsem tě před pár měsíci žádal, abys mi udělala laskavost, až budeš nesmrtelná?“

To mi znělo nějak povědomě. Probírala jsem se zamlženými lidskými rozhovory. Po chvíli mi to došlo a vydechla jsem: „Aha!“

Alice zatrylkovala dlouhým, hlaholivým smíchem. Jacob vystrčil hlavu za rohem, pusu plnou jídla.

„Co je?“ zavrčel Emmett.

„Víš to jistě? Mám?“ zeptala jsem se Edwarda.

„Věř mi,“ pobídl mě.

Zhluboka jsem se nadechla. „Emmette, co bys řekl na malou sázku?“

Okamžitě byl na nohou. „Paráda. Sem s ní.“

Vteřinu jsem si kousala ret. Byl tak obrovský.

„Jestli se teda nebojíš…?“ nadhodil Emmett.

Napřímila jsem ramena. „Ty. Já. Páka. Stůl v jídelně. Teď hned.“

Po Emmettově tváři se roztáhl úsměv.

„Ehm, Bello,“ řekla Alice rychle, „myslím, že Esmé má ten stůl ve zvláštní oblibě. Je to starožitnost.“

„Díky,“ artikulovala němě Esmé.

„Nevadí,“ prohlásil Emmett se zářivým úsměvem. „Tudy prosím, Bello.“

Vyšla jsem za ním zadními dveřmi ke garáži; slyšela jsem, jak ostatní kráčejí za námi. U řeky se z hromady kamení tyčil obrovský žulový balvan, zjevně Emmettův cíl. Ačkoli byl ten velký kámen trochu oblý a nepravidelný, poslouží dobře.

Emmett položil loket na kámen a pokynul mi, abych přistoupila.

Popadla mě nervozita, když jsem se dívala, jak se Emmettovy mohutné svaly v paži převalují, ale nehnula jsem ani brvou. Edward mě ujistil, že nějakou dobu budu silnější než kdokoli. Vůbec o tom nepochyboval, a já jsem se opravdu cítila silná. Ale až tak silná? přemítala jsem, když jsem se dívala na Emmettovy bicepsy. Nebyla jsem ovšem ani dva dny stará, a to by se mělo počítat. Pokud jsem tedy aspoň v něčem normální. Možná nejsem tak silná jako normální novorozený. Možná proto je pro mě tak snadné se ovládat.

Snažila jsem se tvářit bezstarostně, když jsem položila loket na kámen.

„Tak dobře, Emmette. Když vyhraju, tak už od tebe nikdo neuslyší ani slovo o mém sexuálním životě, ani Rose. Žádné narážky, žádné posměšky – nic.“

Přimhouřil oči. „Ujednáno. Když vyhraju já, tak to bude mnohem horší.“

Slyšel, jak jsem přestala dýchat, a ďábelsky se usmál. V jeho očích nebylo ani stopy po blufování.

„Necháš se tak snadno zastrašit, sestřičko?“ utahoval si ze mě. „Nejsi zrovna divoká, viď že ne? Vsadím se, že ta chaloupka nemá ani škrábnutí.“ Zasmál se. „Vyprávěl ti Edward, kolik domů jsme s Rose zbořili?“

Zaskřípala jsem zuby a popadla jeho velkou ruku. „Jedna, dvě –“

„Tři,“ zabručel a opřel se proti mé ruce.

Nic se nestalo.

No, cítila jsem sílu, kterou vynakládal. Moje nová mysl vynikala v počtech všeho druhu, a tak jsem poznala, že kdyby se nesetkal s žádným odporem, jeho ruka by bez potíží prorazila ten kámen. Jak se tlak zvyšoval, přemítala jsem, jestli by měl podobnou sílu náklaďák naložený cementem, který by projel ostrou zatáčku šedesátkou za hodinu. Osmdesátkou? Stovkou? Asi rychleji.

Nestačilo to na to, abych uhnula. Tlačil svou rukou proti mé drtivou silou, ale nebylo to nepříjemné. Vlastně to byl docela dobrý pocit. Od chvíle, co jsem se naposledy probudila, jsem musela být tak opatrná, tolik jsem si dávala pozor, abych kolem sebe nic nerozbila. Byla to zvláštní úleva, používat zase svaly. Nechat sílu volně plynout a nemuset ji potlačovat.

Emmett zabručel; čelo se mu zkrabatilo a celé jeho tělo se napjalo proti překážce v podobě mé nehybné ruky. Chvíli jsem ho nechala, ať se potí – ne doslova samozřejmě – a jenom si vychutnávala pocit šílené síly, která mi probíhala paží.

Po pár vteřinách mě to ovšem začalo trochu nudit. Ohnula jsem trochu ruku; Emmettova paže se posunula o tři centimetry.

Zasmála jsem se. Emmett zlostně zavrčel se zaťatými zuby.

„Hlavně buď zticha,“ připomněla jsem mu a pak jsem mu narazila rukou do kamene. Ohlušující prasknutí se neslo ozvěnou od stromů. Kámen se otřásl, a kus – asi osmina celého balvanu – se v neviditelné prasklině odlomil a zřítil se na zem. Spadl Emmettovi na nohu a já jsem se zakřenila. Slyšela jsem Jacobův a Edwardův tlumený smích.

Emmett kopl úlomek skály přes řeku. Kámen rozštípl mladý javor napůl a pak udeřil do spodní části kmene velkého smrku, který se zakymácel a spadl na další strom.

„Odveta. Zítra.“

„Tak rychle se to neochodí,“ řekla jsem mu. „Možná bys tomu měl dát tak měsíc.“

Emmett zavrčel a blýskl zuby. „Zítra.“

„Jak chceš, když ti to udělá radost, velký bratře.“

Otočil se k odchodu, přitom udeřil do žulového balvanu a na zem se snesla lavina úlomků a prachu. Vztekal se jako malý kluk.

Fascinovaná nepopiratelným důkazem, že jsem silnější než nejsilnější upír, jakého znám, jsem položila ruku s roztaženými prsty na skálu. Pak jsem pomalu zarývala prsty do kamene, spíš jsem ho drtila než provrtávala; konzistencí mi připomínal tvrdý sýr. Skončila jsem s hrstí štěrku v ruce.

„Hustý,“ zamumlala jsem.

Po tváři se mi roztáhl úsměv. Udělala jsem rychlou otočku a karate úderem jsem uhodila do skály hranou dlaně. Kámen zařval a zasténal a – s velkým oblakem prachu – se rozlomil vedví.

Začala jsem se chichotat.

Nevšímala jsem si hihňání vedle sebe a ranami pěstí a kopanci jsem rozbíjela balvan na kousky. Byla to báječná zábava, celou dobu jsem se usmívala. Až když jsem slyšela nové zachichotání, vysoko posazený hlahol zvonečků, otočila jsem se od své dětinské hry.

„Ona se právě zasmála?“

Každý zíral na Renesmé se stejně ohromeným výrazem, jaký jsem musela mít v obličeji já.

„Ano,“ řekl Edward.

„Kdo se nesmál?“ zamručel Jake a zakoulel očima.

„Neříkej, že sis ani trochu nezadováděl, když jsi vyběhl na první obchůzku, pse,“ mírnil ho Edward, ale v hlase neměl vůbec žádné nepřátelství.

„To je něco jinýho,“ opáčil Jacob a já jsem překvapeně sledovala, jak předstírá ránu Edwardovi do ramene. „Bella má bejt dospělá. Vdaná ženská, máma a tak dál. Neměla by mít víc důstojnosti?“

Renesmé se zamračila a dotkla se Edwardova obličeje.

„Co chce?“ zeptala jsem se.

„Méně důstojnosti,“ řekl Edward s úsměvem. „Bavila se podívanou na tebe skoro tak dobře jako já.“

„Jsem legrační?“ zeptala jsem se Renesmé, vyrazila k ní a natáhla se pro ni ve stejnou chvíli, v jakou se ona sápala po mně. Vzala jsem ji Edwardovi z náruče a podala jí úlomek skály, který jsem měla v dlani. „Chceš to zkusit?“

Usmála se zářivým úsměvem a vzala kamínek do obou dlaní. Stiskla, mezi obočím jí vystoupila malá vráska, jak se soustředila.

Ozval se drobný drtivý zvuk a objevila se trocha prachu. Zamračila se a pak mi podala úlomek.

„Já to udělám,“ řekla jsem a rozmáčkla kamínek mezi prsty na písek.

Zatleskala a zasmála se; ten nádherný zvuk nás všechny strhl s sebou.

Najednou si prorazilo skrz mraky cestu slunce a namířilo na naši desetičlennou skupinku dlouhé rubínové a zlaté paprsky. Okamžitě jsem byla unesená, oslněná krásou své kůže, která se třpytila v jejich světle.

Renesmé hladila diamantově lesklé plošky, pak položila svou ručičku vedle mé. Její kůže si udržovala jenom slabý jas, jemný a tajemný. Nebude se kvůli němu muset zavírat doma za slunečných dnů jako já pro své zářivé jiskření. Dotkla se mého obličeje a myslela na to, proč jsme každá jiná. Připadala si ošizená.

„Ty jsi nejhezčí,“ ujistila jsem ji.

„Nejsem si jistý, jestli s tím můžu souhlasit,“ řekl Edward, a když jsem se k němu otočila, sluneční světlo na jeho obličeji mě ohromilo a umlčelo.

Jacob si držel ruku před obličejem a předstíral, že si stíní oči před tou září. „Děsivá Bella,“ poznamenal.

„Úžasná,“ přitakal Edward šeptem, jako kdyby Jacobova poznámka byla myšlena jako lichotka. Byl oslnivý i oslněný.

Byl to zvláštní pocit – což mě nijak nepřekvapilo, protože teď mi všechno připadalo zvláštní –, že jsem v něčem přirozený talent. Jako člověk jsem nikdy v ničem nevynikala. Uměla jsem dobře vycházet s Renée, ale většina lidí by si asi vedla líp; Phil to s ní taky báječně zvládal. Byla jsem dobrá studentka, ale nikdy premiantka třídy. A samozřejmě jsem nikdy nebyla považována za sportovkyni. To ani náhodou. Ani za umělkyni nebo hudebnici, neměla jsem žádný zvláštní talent, kterým bych se mohla blýsknout. A za čtení knih se trofeje nerozdávají. Po osmnácti letech průměrnosti už jsem si docela zvykla být obyčejná. Teď jsem si uvědomila, že jsem už dávno vzdala všechny naděje, že bych někdy v něčem zazářila. Prostě jsem se snažila vést si co nejlépe ve všem, co jsem měla, a nikdy jsem tak docela nezapadla do svého světa.

Takže tohle bylo vážně jiné. Teď jsem byla úžasná – pro ně i pro sebe. Jako kdybych byla zrozena k tomu být upírkou. Z toho nápadu se mi chtělo smát, ale taky jsem měla chuť si povzdychnout. Našla jsem své skutečné místo ve světě, místo, kam jsem se hodila, místo, kde jsem zářila.

27. PLÁNY NA CESTU

Brala jsem mytologii o hodně vážněji od doby, co jsem se stala upírkou.

Často, když jsem se dívala zpátky na první tři měsíce své upíří existence, představovala jsem si, jak asi vypadá vlákno mého života na tkalcovském stavu Osudu – kdo ví, třeba skutečně existuje? Byla jsem přesvědčená, že moje vlákno určitě změnilo barvu; představovala jsem si, že asi začalo v pěkně béžovém odstínu jako něco nosného a nekonfrontačního, něco, co bude dobře vypadat v pozadí. Teď mi připadalo, že musí být jasně karmínové, možná dokonce třpytivě zlaté.

Tapisérie rodiny a přátel, která se tkala kolem mě, byla krásná, zářivá, plná jejich jasných barev, které se navzájem doplňovaly.

Překvapila mě některá vlákna, která se mi připletla do života. Nečekala jsem, že tam budou patřit vlkodlaci se svými sytými lesními barvami; Jacob, samozřejmě, a Seth taky. Ale i moji staří přátelé Quil a Embry se stali součástí té látky, protože se přidali do Jacobovy smečky, i Sam s Emily. Napětí mezi našimi rodinami povolilo, hlavně díky Renesmé. Každý si ji snadno zamiloval.

Vlákna Sue a Leah Clearwaterových byla vetkána do našeho života také – dvě další, která jsem nepředvídala.

Jak se zdálo, Sue si vzala na starost Charlieho plynulý přechod do světa hry na „jako“. Většinou ho doprovázela, když k nám přijel na návštěvu, ačkoli se v domě Cullenových nikdy necítila tak dobře jako její syn a většina Jakeovy smečky. Nemluvila často; jenom se ochranitelsky nevzdalovala od Charlieho. Byla vždycky první, na koho se podíval, když Renesmé udělala něco na svůj věk mimořádného – což bylo často. Sue se pokaždé místo odpovědi významně podívala na Setha, jako by chtěla říct: Jo, to mi povídej.

Leah byla ještě méně ve své kůži než Sue a byla jediným členem naší nově rozvětvené rodiny, který byl vůči tomu splynutí otevřeně nepřátelský. Ovšem mezi ní a Jacobem vzniklo nové kamarádství, které ji drželo v naší blízkosti. Jednou jsem se ho na to váhavě zeptala – nechtěla jsem vyzvídat, ale ten vztah se oproti dřívějšku natolik změnil, že mě to zajímalo. Pokrčil rameny a řekl mi, že to je záležitost smečky. Ona teď byla jeho „beta“, jak jsem to kdysi nazvala, zástupkyně velitele.

„Usoudil jsem, že jestli mám bejt skutečnej vůdce smečky,“ vysvětlil mi Jacob, „musím stanovit i formální povinnosti.“

Nová odpovědnost vzbudila u Ley potřebu často ho kontrolovat, a protože byl vždycky s Renesmé…

Leah nebyla v naší blízkosti šťastná, ale v tom byla jediná. Štěstí se teď stalo hlavní složkou mého života, dominantním vzorem tapisérie. Dokonce i můj vztah s Jasperem byl teď mnohem hlubší, než by mě vůbec kdy napadlo.

Zpočátku jsem byla ovšem dost otrávená.

„Ježkovy zraky!“ stěžovala jsem si Edwardovi jednou v noci, když jsme položili Renesmé do postýlky z tepaného železa. „Když jsem Charlieho ani Sue nezabila doteď, tak už se to asi nestane. Tak kdy už mi Jasper přestane stát za zadkem!?“

„Nikdo o tobě nepochybuje, Bello, ani v nejmenším,“ ujišťoval mě. „Víš, jaký Jasper je – nedokáže odolat hezkému emočnímu klimatu. A ty jsi pořád tak šťastná, lásko, že ho to k tobě prostě táhne, aniž by o tom přemýšlel.“

A pak mě Edward pevně objal, protože nic ho v tomhle novém životě netěšilo víc než moje zdrcující extáze.

Převážnou většinu času jsem se vznášela v euforii. Dny se mi nezdály dost dlouhé, abych stihla nasytit potřebu zbožňovat svou dceru; noci neměly dost hodin, aby uspokojily mou touhu po Edwardovi.

Ovšem radost měla i druhou stránku. Kdybyste obrátili látku našich životů rubem vzhůru, asi byste zjistili, že vzor na druhé straně je tkán smutnou šedou nití pochybností a strachu.

Renesmé řekla své první slovo, když jí byl přesně týden. To slovo bylo mamí, z čehož se každá máma blahem rozplývá, ale já jsem byla tak vyděšená jejími pokroky, že jsem ze svého ztuhlého obličeje sotva dokázala vykřesat úsměv. A moc mi nepomohlo, že od prvního slova pokračovala jedním dechem k první větě. „Mami, kde je děda?“ zeptala se jasným vysokým sopránkem, a obtěžovala se promluvit nahlas jenom proto, že jsem byla přes celý pokoj od ní. Předtím už se zeptala Rosalie za pomoci svého normálního (nebo vážně nenormálního, jak se to vezme) způsobu komunikace. Rosalie neznala odpověď, takže se Renesmé obrátila na mě.

Když o necelé tři týdny později začala chodit, bylo to podobné. Prostě dlouhou dobu pozorovala Alici, pozorně sledovala, jak její teta aranžuje kytice do váz rozptýlených po místnosti a přitom tančí tam a sem po podlaze s náručí květin. Renesmé vstala, nožičky se jí ani trochu netřásly, a přešla po pokoji téměř stejně půvabně.

Jacob se roztleskal – to byla jednoznačně odezva, jakou Renesmé očekávala. Kvůli jejich vzájemnému poutu byly jeho vlastní reakce druhořadé; jeho prvním reflexem vždy bylo uspokojit všechny její potřeby a přání. Ale při tom potlesku se naše oči střetly a já jsem viděla, že se v jeho očích zračí stejná panika, jakou jsem cítila sama. Taky jsem se přinutila zatleskat, jen abych před ní nedala najevo svůj strach. Edward zatleskal tiše vedle mě a nemuseli jsme nic říkat nahlas, abychom věděli, že myslíme na totéž.

Edward s Carlislem se dali do bádání, hledali jakékoli odpovědi, informace o tom, co nás čeká. Našlo se toho však jen velmi málo a nic se nedalo ověřit.

Alice s Rosalií většinou začínaly náš den módní přehlídkou. Renesmé nikdy nenosila stejné šatičky dvakrát, částečně proto, že z nich téměř okamžitě vyrostla, a částečně proto, že jí Alice a Rosalie chtěly vytvořit album fotek, které měly odrážet rozmezí let, a ne týdnů. Dělaly tisíce obrázků, dokumentovaly každou fázi jejího zrychleného dětství.

Ve třech měsících Renesmé vypadala jako velké jednoleté dítě, nebo malé dvouleté. Neměla přímo postavu batolete; byla štíhlejší a půvabnější, její proporce byly vyváženější, jako u dospělého. Bronzové prstýnky jí visely až do pasu; nesnesla jsem představu, že bychom ji ostříhali, i kdyby to Alice dovolila. Mluvila správně a vyslovovala bezchybně, ale málokdy se obtěžovala, raději prostě ukazovala lidem, co chce. Neuměla jen chodit, ale taky utíkat a tančit. Uměla dokonce číst.

Jednoho večera jsem jí četla Tennysona, protože plynulost a rytmus jeho poezie navozovaly uvolňující atmosféru. (Pořád jsem musela hledat nový materiál; Renesmé se nelíbilo opakování pohádek, jak to mají údajně rády jiné děti, a s obrázkovými knížkami neměla žádnou trpělivost.) Natáhla se a dotkla se mé tváře; obraz v její mysli byl stejný, jenom tu knihu držela ona. Podala jsem jí ji s úsměvem.

„Zde sladká hudba zní,“ četla bez zaváhání, „snáší se měkčeji než lístky růží sfouklé do trávy či noční rosa chladná, když líbá hladké vody v žulových stěnách soutěsky třpytivé –“

Mechanicky jako stroj jsem si od ní vzala knihu zpátky.

„Když budeš číst, jak potom usneš?“ zeptala jsem se hlasem, který marně zakrýval chvění.

Podle Carlisleových výpočtů se růst jejího těla postupně zpomaloval; její mysl nadále utíkala dopředu. I kdyby měl pravdu, bude dospělá za necelé čtyři roky.

Čtyři roky. V patnácti z ní bude stařena.

Jenom patnáct let života.

Ale byla tak zdravá. Živá, veselá, rozzářená a šťastná. Zjevně dobře prospívala, a to mi umožnilo radovat se z přítomného okamžiku a starosti nechat na zítřek.

Carlisle a Edward potichu probírali vyhlídky do budoucna ze všech možných stran. Snažila jsem se je neposlouchat. Nikdy nevedli tyhle diskuse, když byl nablízku Jacob, protože existoval jeden zaručený způsob, jak její stárnutí zastavit, ale ten by Jacoba určitě nenadchl. Ani mně se nelíbil. Příliš nebezpečné! křičely na mě moje instinkty. Jacob a Renesmé se zdáli v tolika směrech podobní, oba napůl člověk, napůl nadpřirozená bytost, dvě podstaty v jedné. A všechna tradice vlkodlaků tvrdila, že upíří jed je rozsudek smrti, a ne brána k nesmrtelnosti…

Carlisle a Edward vyčerpali možnosti výzkumu vedeného na dálku, a teď jsme se všichni připravovali, že odjedeme stopovat staré legendy přímo ke zdroji. Vrátíme se do Brazílie, odkud jsme chtěli začít. Indiáni Tikuna měli legendy o dětech jako Renesmé… Jestli někdy existovaly takové děti jako ona, možná se zachovaly i příběhy o tom, jakého věku se ty napůl smrtelné bytosti mohou dožít…

Jediná dosud nezodpovězená otázka zněla, kdy přesně vyrazíme.

Já jsem otálela. Částečně proto, že jsem kvůli Charliemu ještě chtěla zůstat ve Forks na svátky. Ale hlavně tu byla jiná cesta, která podle mého názoru musela přijít na řadu první – byla to jasná priorita. A musela jsem ji podniknout úplně sama.

Od chvíle, kdy jsem se stala upírkou, jsme se s Edwardem dostali do hádky jenom jednou. A právě kvůli tomu, že jsem chtěla jet bez něj. Ale za daných okolností byl můj plán jediným rozumným řešením. Musela jsem jet navštívit Volturiovy, a musela jsem to udělat úplně sama.

I když už mě netrápily ty staré noční můry a s novým životem jsem se zbavila veškerých snů, na Volturiovy jsem zapomenout nedokázala. Ani oni na sebe zapomenout nenechali.

Do dne, kdy se objevil ten Arův dárek, jsem nevěděla, že jim Alice poslala svatební oznámení; byli jsme daleko na Esméině ostrově, když se jí ve vidění zjevili vojáci Volturiových – mezi nimi i Jane a Alec, dvojčata s mohutnou ničivou silou. Caius plánoval poslat loveckou výpravu, aby se přesvědčil, jestli proti jejich výnosu nejsem stále ještě člověk – protože jsem věděla o tajném upířím světě, musela jsem do něj buď vstoupit, nebo být umlčena… navždy. Alice tedy poslala oznámení, neboť doufala, že budou luštit jeho význam mezi řádky, a to je zdrží. Ale nakonec stejně přijdou. To bylo jisté.

Dárek sám nebyl nijak zvlášť hrozivý. Extravagantní, to ano, skoro děsivý právě svou výjimečností. Hrozba byla v závěrečné formulaci blahopřání, které Aro vlastnoručně napsal černým inkoustem na kartičku těžkého bělostného papíru:

Velmi se těším, až novou paní Cullenovou spatřím osobně.

Dárek se skrýval v starodávné ozdobně vyřezávané dřevěné truhličce vykládané zlatem a perletí a zdobené duhovými drahokamy. Alice říkala, že samotná truhlička je poklad nedozírné hodnoty, která by zastínila jakýkoli šperk, kromě toho, který byl uvnitř.

„Vždycky jsem si říkal, kam zmizely korunovační klenoty, když je Jan Bezzemek ve třináctém století zastavil,“ řekl Carlisle. „Asi by mě nemělo překvapovat, že Volturiovi dostali svůj podíl.“

Náhrdelník byl prostý – tlustý zlatý řetěz spletený jako šňůra, téměř šupinatý, podobný hladkému hadovi, který se těsně ovíjí kolem krku. Na něm byl zavěšený drahokam: bílý diamant velikosti golfového míčku.

Zjevná narážka v Arově vzkazu mě zajímala víc než ten šperk. Volturiovi potřebovali vidět, že jsem nesmrtelná, že Cullenovi uposlechli jejich rozkazu, a potřebovali to vidět brzy. Nesměli se přiblížit k Forks. Existoval jen jediný způsob, jak udržet náš život tady v bezpečí.

„Nepojedeš sama,“ odporoval Edward se skřípajícími zuby, ruce zaťaté v pěsti.

„Neublíží mi,“ chlácholila jsem ho co nejpřesvědčivěji a snažila se, aby v mém hlasu neslyšel nejistotu. „Nemají k tomu žádný důvod. Jsem upírka. Případ je uzavřen.“

„Ne. To nepřichází v úvahu.“

„Edwarde, tohle je jediný způsob, jak ji ochránit.“

V tom se mnou musel souhlasit. Logika toho tvrzení byla neochvějná.

I za tu krátkou dobu, co jsem znala Ara, jsem dokázala pochopit, že je sběratel – a za nejcennější poklady považoval své živé exponáty. Krásy, talentu a originality ve svých nesmrtelných následovnících si cenil víc než kteréhokoli z vzácných šperků, které ležely zamčené v jeho sklepeních. Bylo už tak nešťastné, že měl spadeno na Aliciny a Edwardovy schopnosti. Nechtěla jsem mu zavdávat další důvod, proč žárlit na Carlisleovu rodinu. Renesmé byla krásná, talentovaná a jedinečná – byla jediná svého druhu. Nesměl se o její existenci dozvědět, ani zprostředkovaně pomocí něčích myšlenek.

A já jsem byla jediná, jejíž myšlenky nedokázal číst. Bylo tedy samozřejmé, že musím jet samotná.

Alice proti mému výletu neměla žádné námitky, jen se obávala zhoršené kvality svých vizí. Tvrdila, že podobně zamlžené občas bývají, když existují vedlejší rozhodnutí, která by se s těmi původními mohla střetnout, ale nejsou ještě pořádně vyřešena. Tato nejistota vedla Edwarda, už tak váhavého, k tomu, aby se rozhodně stavěl proti tomu, co jsem musela udělat. Chtěl jet se mnou až do mého přestupu v Londýně, ale já jsem nechtěla, aby Renesmé opustili oba její rodiče. Dohodli jsme se, že místo něj pojede Carlisle. Hned jsme se cítili trochu klidněji, když jsme věděli, že Carlisle bude jenom pár hodin ode mě.

Alice nadále pátrala po budoucnosti, ale věci, které nacházela, nijak nesouvisely s tím, co hledala. Nový trend na burze; možná návštěva na usmířenou od Iriny, ačkoli zatím nebyla pevně odhodlaná; sněhová bouře, která udeří až za šest týdnů; telefonát od Renée (cvičila jsem svůj „hrubý“ hlas a každým dnem se zlepšovala – Renée si myslela, že jsem pořád nemocná, ale uzdravuju se).

Letenky do Itálie jsme koupili den poté, co Renesmé byly tři měsíce. Plánovala jsem, že to bude jen velmi krátký výlet, tak jsem o něm Charliemu nic neřekla. Jacob to věděl a zastával Edwardovo stanovisko. Ovšem dnes jsme se pohádali kvůli Brazílii. Jacob byl rozhodnutý jet také.

My tři, Jacob, Renesmé a já, jsme byli spolu na lovu. Zvířecí krev nebyla Renesméina oblíbená potrava – a proto směl Jacob jít s námi. Udělal jí z lovu soutěž, takže ji to víc bavilo a byla svolnější.

Renesmé měla celkem jasno, co je dobré a co špatné, pokud jde o lovení lidí; byla však toho názoru, že lidská krev od dárců je příjemný kompromis. Běžná lidská strava sice tišila její hlad a její organismus ji dobře snášel, ale ona všechno takové jídlo polykala se stejným mučednickým sebezapřením, jako já kdysi květák a zelené fazole. Zvířecí krev jí chutnala o něco víc. Měla soutěživou povahu a výzva porazit Jacoba v ní probouzela loveckou vášeň.

„Jacobe,“ přela jsem se s ním, zatímco Renesmé před námi vtančila na dlouhou mýtinu a začala pátrat po vůních, které se jí líbily. „Ty tady máš povinnosti. Setha, Leu –“

Odfrkl. „Nebudu svý smečce dělat chůvu. Stejně mají všichni povinnosti v La Push.“

„Tak jako ty? Opravdu oficiálně odcházíš ze školy? Jestli chceš udržet krok s Renesmé, budeš muset studovat mnohem usilovněji.“

„Jenom jsem přerušil studium a vzal si mimořádný volno. Vrátím se do školy, až se věci… zpomalí.“

Už jsem chtěla protestovat, ale těmi slovy mě vytrhl ze soustředění a oba jsme se automaticky podívali na Renesmé. Pozorovala sněhové vločky, který se jí třepotaly vysoko nad hlavou a tály dřív, než mohly ulpět na žluté trávě dlouhé klínovité louky, kde jsme stáli. Její slonovinově bílé šaty s kanýrky byly jen o odstín tmavší než sníh a její rudohnědé kadeře se třpytily, ačkoli slunce bylo schováno hluboko za mraky.

Jak jsme se na ni dívali, najednou se přikrčila a pak vyskočila pět metrů do vzduchu. Sevřela do pěstičky jednu vločku a zlehka dopadla na nohy.

Otočila se k nám s neskutečným úsměvem – na to si člověk opravdu nedokázal zvyknout – a otevřela dlaň, aby nám ukázala dokonale vytvarovanou osmicípou ledovou hvězdičku v dlani, než roztaje.

„Krása,“ zavolal na ni Jacob uznale. „Ale podle mě to zdržuješ, Nessie.“

Přihopkala zpátky k Jacobovi. Rozpřáhl náruč ve stejnou chvíli, kdy ona do ní skočila. Měli ten pohyb dokonale synchronizovaný. Dělala to, když chtěla něco říct. Stále dávala přednost tomu nemluvit nahlas.

Renesmé se dotkla jeho obličeje a rozkošně se zamračila, a všichni jsme se zaposlouchali do zvuků malého losího stáda, které se pohybovalo dál v lese.

„No to ti tak věřím, že nemáš žízeň, Nessie,“ odpověděl Jacob trochu sarkasticky, ale spíše shovívavě. „Ty se spíš bojíš, že zase chytím toho největšího!“

Vyskočila mu pozadu z náruče, přistála lehce na nohách a zvedla oči v sloup – vypadala při tom přesně jako Edward. Pak vyrazila k lesu.

„Mám ji,“ řekl Jacob, když jsem se naklonila, že poběžím za ní. Strhl ze sebe tričko a roztřesený se za ní vrhl do lesa. „To se nepočítá, jestli podvádíš!“ zavolal na ni.

Pohlédla jsem na rozvířené listí a zakroutila jsem hlavou. Jacob se někdy choval jako dítě víc než Renesmé.

Zůstala jsem stát a dala svým lovcům pár minut náskok. Vystopovat je bude hračka, a Renesmé bude mít radost, že mě může překvapit velikostí své kořisti. Usmála jsem se.

Úzká louka byla velmi klidná, velmi prázdná. Třepotavý sníh nade mnou řídl, už byl skoro pryč. Alice viděla, že nevydrží dlouho.

Obvykle jsme s Edwardem vyráželi na lov společně. Ale Edward byl dnes s Carlislem, plánovali cestu do Ria, domlouvali se za Jacobovými zády… Zamračila jsem se. Až se vrátím, postavím se na Jacobovu stranu. Měl by jet s námi. On dává v sázku stejně tolik jako každý z nás – celý jeho život je v sázce, stejně jako můj.

Zatímco jsem byla ponořená do myšlenek na blízkou budoucnost, očima jsem rutinně pročesávala horské úbočí a pátrala po kořisti, hledala nebezpečí. Nemusela jsem na to myslet, byla to automatická záležitost.

Moje prohledávání terénu však možná mělo důvod, nějaký drobný spouštěč, který mé ostré smysly zachytily dřív, než jsem si to stihla uvědomit.

Jak jsem přejížděla pohledem přes okraj vzdáleného modrošedého útesu, neústupně se tyčícího proti zeleno-černému lesu, upoutal mou pozornost stříbrný – nebo snad zlatý – záblesk.

Moje oči se zaměřily na barvu, která tam neměla co dělat a která byla tak daleko v oparu, že ani orel by ji nedokázal najít.

Upřela jsem pohled.

Ona ho upřela na mě.

Že je upírka, bylo zjevné. Kůži měla mramorově bílou, s povrchem milionkrát hladším než lidská pokožka. I přes mraky se jí slabě leskla. Kdyby ji neprozradila kůže, odhalila by ji ztuhlost. Jenom upíři a sochy dokážou být tak dokonale nehybní.

Vlasy měla velmi světle blonďaté, skoro stříbrné. To byl ten záblesk, který mi padl do oka. Zastřižené rovně jako podle pravítka, spadaly jí jen k oblé hraně čelisti; uprostřed hlavy je měla rovnoměrně rozdělené pěšinkou.

Byla pro mě cizí. Byla jsem si naprosto jistá, že jsem ji nikdy předtím neviděla, ani jako člověk. Žádný z obličejů v mé blátivé paměti nebyl stejný jako tenhle. Ale okamžitě jsem ji poznala podle tmavých zlatých očí.

Irina se přece jen rozhodla přijít.

Chvilku jsem ji pozorovala a ona můj pohled opětovala. Napadlo mě, jestli taky okamžitě uhodne, s kým se to potkala. Pozvedla jsem ruku, abych jí zamávala, ale její ret se trochu zkřivil a ona se najednou zatvářila nepřátelsky.

Z lesa se ozval Renesméin vítězný pokřik, doprovázený Jacobovým vytím, a já jsem viděla, jak Irina automaticky škubla hlavou za zvukem, který se k ní donesl o pár vteřin později. Střelila pohledem o kousek doprava a mně bylo jasné, co vidí. Ohromného rudohnědého vlkodlaka, možná toho samého, který zabil jejího Laurenta. Jak dlouho už nás sleduje? Určitě dost dlouho, aby viděla náš vzrušený rozhovor, tím jsem si byla jistá.

Její obličej se stáhl bolestí.

Instinktivně jsem před sebou rozevřela dlaně v omluvném gestu. Otočila se ke mně zády a vycenila zuby. Povolila čelist a zavrčela.

Než se ten slabý zvuk dostal ke mně, už se otočila a zmizela do lesa.

„Krucinál!“ zasténala jsem.

Vyrazila jsem do lesa za Renesmé a Jacobem, nechtěla jsem je mít z dohledu. Nevěděla jsem, kterým směrem se Irina dala, ani jak moc je rozzuřená. Pomsta byla mezi upíry běžná posedlost, kterou nebylo snadné potlačovat.

Letěla jsem plnou rychlostí a trvalo mi jen dvě vteřiny, než jsem je dohonila.

„Můj je větší,“ hádala se zrovna Renesmé, když jsem prorazila husté křoví na malou mýtinku, kde stáli.

Jacob stáhl uši dozadu, když viděl můj výraz; nakrčil se, obnažil zuby – tlamu měl potřísněnou krví kořisti. Očima pročesával les. Slyšela jsem, jak se mu z krku dere vrčení.

Renesmé byla úplně stejně nastražená jako Jacob. Opustila mrtvého jelena, který jí ležel u nohou, skočila mi do připravené náruče a přitiskla zvědavé ručky na mé tváře.

„Já jenom přeháním,“ uklidňovala jsem je rychle. „Nic se neděje, myslím. Vydržte.“

Vytáhla jsem mobil a stiskla tlačítko rychlé volby. Edward to zvedl po prvním zazvonění. Jacob a Renesmé upřeně poslouchali vedle mě, když jsem Edwardovi sdělovala, co se stalo.

„Přijď sem a vezmi s sebou Carlislea,“ zatrylkovala jsem tak rychle, že jsem si říkala, jestli mi Jacob vůbec stačí. „Viděla jsem Irinu a ona viděla mě, ale pak spatřila Jacoba a rozzlobila se a utekla, myslím. Neukázala se tu – aspoň zatím –, ale vypadala pěkně naštvaně, takže se možná ukáže. Jestli ne, musíte jít s Carlislem za ní a promluvit si s ní. Cítím se hrozně.“

Jacob zavrčel.

„Budeme tam za půl minuty,“ ujistil mě Edward a uslyšeli jsme svist, jak se dal do běhu.

Vyrazili jsme zpátky na dlouhou louku a pak tiše čekali; my s Jacobem jsme poslouchali, jestli neuslyšíme zvuk přibližujících se kroků, které neznáme.

Když se kroky ozvaly, byly ovšem velmi povědomé. A už stál Edward vedle mě, Carlisle dorazil o pár vteřin za ním. Byla jsem překvapená, když jsem uslyšela těžké dunění velkých tlap, které následovaly Carlislea. Asi mě to nemělo šokovat. Jestli je Renesmé jen náznakem v nebezpečí, Jacob samozřejmě zavolá pro posily.

„Byla nahoře tam na tom hřebenu,“ řekla jsem jim hned a ukázala na to místo. Jestli Irina utíká, už má docela náskok. Zastaví se a poslechne si Carlislea? Její předchozí výraz mě vedl k domnění, že ne. „Možná bychom měli zavolat Emmetta a Jaspera, aby šli s vámi. Vypadala… vážně rozzlobená. Zavrčela na mě.“

„Cože?“ řekl Edward rozhněvaně.

Carlisle mu položil ruku na paži. „Má smutek. Půjdu za ní.“

„Já jdu s tebou,“ nedal se Edward.

Vyměnili si dlouhý pohled – Carlisle možná poměřoval Edwardův hněv na Irinu se svou neschopností číst její myšlenky. Nakonec přikývl a vydali se hledat stopu, aniž by volali Jaspera nebo Emmetta.

Jacob netrpělivě funěl a strkal mi čumákem do zad. Určitě chtěl dostat Renesmé pro všechny případy v bezpečí domů. Souhlasila jsem s ním, a tak jsme spěchali zpět se Sethem a Leou, kteří se nás drželi každý z jedné strany.

Renesmé v mé náruči nijak neprotestovala, ručičku měla stále položenou na mém obličeji. Lovecká výprava byla zrušena, a tak se bude muset spokojit s darovanou krví. Z jejích myšlenek vyzařovala samolibá spokojenost.

28. BUDOUCNOST

Carlisle a Edward nedokázali Irinu dohonit, než její stopa vyvanula. Přeplavali na druhý břeh, aby viděli, jestli nemířila tam, ale na východním břehu po ní nebylo ani stopy na kilometry daleko žádným směrem.

Byla to moje chyba. Přišla, jak to Alice viděla, aby se smířila s Cullenovými, a já ji rozzlobím svým kamarádstvím s Jacobem. Mrzelo mě, že jsem si jí nevšimla dřív, ještě než se Jacob proměnil. Škoda že jsme nešli lovit někam jinam.

Nedalo se s tím moc dělat. Carlisle zavolal tu nepříjemnou zprávu Tanye. Tanya a Kate neviděly Irinu od chvíle, kdy se rozhodly přijet na mou svatbu, a byly znepokojené, že se Irina pustila tak blízko a ještě se nevrátila domů; nebylo pro ně snadné ztratit sestru, třebaže jejich odloučení bylo snad jen dočasné. Napadlo mě, jestli se jim tak vrací kruté vzpomínky na to, jak před mnoha staletími přišly o matku.

Alice dokázala chytit pár záblesků Irininy okamžité budoucnosti, ale nic příliš konkrétního. Poznala snad jen to, že se Irina nevrací do Denali. Obraz byl rozmazaný. Alice v něm viděla jenom to, že Irina je viditelně rozzlobená; toulala se ve sněhem zaváté divočině – na sever? na východ? – se zmučeným výrazem. Ještě se nerozhodla, jakým směrem půjde, a jen se tak bezcílně a smutně potulovala.

Dny ubíhaly, a ačkoli jsem na ni samozřejmě nezapomněla, odsunula jsem myšlenku na Irinu a její bolest do pozadí. Teď jsem měla na starosti důležitější věci. Za pár dnů letím do Itálie. Až se vrátím, všichni odcestujeme do Jižní Ameriky.

Tisíckrát už jsme prošli každičký detail. Začneme u indiánů Tikuna a budeme co nejpodrobněji stopovat jejich legendy přímo u zdroje. Teď, když bylo odsouhlaseno, že Jacob pojede s námi, zaujímal v plánech významné místo – nedalo se čekat, že lidé, kteří věří v upíry, budou své příběhy vyprávět někomu z nás. Kdybychom u kmene Tikuna narazili na slepou uličku, žije v té oblasti ještě mnoho dalších těsně spřízněných kmenů, kde můžeme také pátrat. Carlisle měl nějaké dávné přítelkyně v Amazonii; jestli je dokážeme najít, mohly by pro nás mít nějakou informaci. Nebo aspoň návrh, kam jinam bychom se pro odpovědi měli vydat. Bylo nepravděpodobné, že ty tři amazonské upírky měly co do činění s legendami o upířích hybridech samy, právě proto, že byly ženy. Nedokázali jsme vůbec odhadnout, jak dlouho naše pátrání potrvá.

O té delší cestě jsem Charliemu ještě neřekla, a uvažovala jsem, jak to provést, zatímco Edwardova a Carlisleova diskuse pokračovala. Jak mu tu novinu mám sdělit?

Dívala jsem se na Renesmé, zatímco jsem v duchu debatovala. Ležela teď stočená na pohovce, pomalu oddechovala v hlubokém spánku, přes obličej rozcuchané kadeře. Obvykle jsme ji s Edwardem brali do naší chaloupky, abychom ji tam uložili do postýlky, ale dnes večer jsme zůstali s rodinou, Edward s Carlislem hluboko ponoření do svého plánování.

Emmett s Jasperem zatím vzrušeně diskutovali o loveckých možnostech. Amazonie nabízela změnu proti naší normální kořisti. Pantery a jaguáry, například. Emmett si usmyslel, že se popere s anakondou. Esmé a Rosalie zase plánovaly, co všechno musí sbalit na cestu. Jacob byl venku se Samovou smečkou a zařizoval všechno na svou vlastní nepřítomnost.

Alice se – na své obvyklé tempo pomalu – pohybovala po velké místnosti a neužitečně poklízela už tak perfektně uklizený prostor, rovnala Esméiny bezchybně zavěšené girlandy. Právě teď přerovnávala vázy na polici. Podle toho, jak těkala pohledem – oči se jí střídavě zaostřovaly a rozostřovaly – jsem pochopila, že pátrá po budoucnosti. Předpokládala jsem, že se snaží vidět skrz slepá místa, která do jejích vizí vnášeli Jacob a Renesmé, co nás asi čeká v Jižní Americe, až Jasper řekl: „Nech to být, Alice; ona není naše starost,“ a místností se neviditelně kradl oblak klidu. Alice si určitě zase dělala starosti kvůli Irině.

Vyplázla na Jaspera jazyk a pak zvedla jednu křišťálovou vázu plnou bílých a červených růží a zamířila s ní do kuchyně. Jeden z bílých květů vykazoval jen slabounké známky vadnutí, ale Alice se dnes večer zřejmě rozhodla pro naprostou dokonalost, aby nemusela myslet na výpadky ve svých viděních.

Protože jsem se znovu zadívala na Renesmé, nevšimla jsem si, kdy Alici ta váza vyklouzla z prstů. Jenom jsem uslyšela zasvištění vzduchu kolem křišťálu a moje oči tam kmitly právě včas, aby viděly, jak se váza roztříštila na deset tisíc diamantových střepů o okraj mramorové podlahy kuchyně.

Všichni jsme stáli, jako když do nás uhodí hrom, zatímco se úlomky křišťálu odrážely a s nemelodickým cinkáním odskakovaly do všech směrů. Všechny pohledy se upíraly na Alicina záda.

Napřed mě napadla hloupá myšlenka, že si z nás snad Alice nějak vystřelila. Protože nepřicházelo v úvahu, že by Alice upustila vázu náhodou. Sama bych bývala stihla vyrazit přes místnost a ještě bych měla spoustu času ji chytit, kdybych nepředpokládala, že ji chytí sama. A hlavně, jak by jí vůbec vyklouzla z prstů? Z těch dokonale jistých prstů…

Nikdy jsem neviděla, že by upír něco upustil náhodou. Nikdy.

A pak se Alice otočila tak rychlým pohybem, že snad ani neexistoval, a podívala se na nás.

Její oči byly napůl tady a napůl upřené do budoucnosti, široké, vykulené, zaplnily její hubený obličej, jako kdyby se z něj chystaly přetéct. Dívat se do jejích očí bylo jako nahlížet do hrobu; byla jsem polomrtvá hrůzou, zoufalstvím a bolestí jejího pohledu.

Slyšela jsem, jak Edward vydechl; byl to zlomený, přidušený zvuk.

„Co?“ zavrčel Jasper a v mžiku jako žíznivá čára skočil vedle ní. Rozbitý křišťál se mu při dopadu drtil pod nohama. Popadl ji za ramena a prudce s ní zatřásl. Jako by mu v rukou tiše zachrastila. „Co se děje, Alice?“

Emmett se přesunul do mého zorného úhlu, zuby vyceněné, zatímco jeho oči střelily k oknu a očekávaly útok.

Esmé, Carlisle a Rose mlčeli, byli přimrazení stejně jako já.

Jasper s Alicí zase zatřásl. „Co je to?“

„Jdou na nás,“ zašeptali Alice a Edward současně. „Všichni.“

Ticho.

Pro jednou jsem to nejrychleji pochopila já – protože něco v jejich slovech spustilo přehrávání mé vlastní vize. Byla to jenom vzdálená vzpomínka na sen – slabá, průhledná, nejasná, jako bych se dívala skrz hustý závoj… V duchu jsem viděla, jak se ke mně přibližuje černá linie, přízrak mé pozapomenuté lidské noční můry. Skrz tu clonu jsem neviděla, jak se jim blýskají rubínové oči, ani jak se lesknou jejich ostré vlhké zuby, ale věděla jsem, kdo by to měl být…

Silnější než vzpomínka na to, co jsem viděla, bylo to, co jsem pociťovala – stravující potřebu chránit ten poklad vedle sebe.

Chtěla jsem popadnout Renesmé do náruče, schovat ji pod svou kůží a vlasy, učinit ji neviditelnou. Ale nedokázala jsem se ani otočit a podívat se na ni. Cítila jsem se ne jako kámen, ale jako led. Poprvé od chvíle, kdy jsem se stala novorozenou upírkou, mi byla zima.

Nečekala jsem, až mi potvrdí moje obavy. Nepotřebovala jsem to. Já už jsem to věděla.

„Volturiovi,“ zasténala Alice.

„Všichni,“ zavrčel Edward zároveň s ní.

„Proč?“ zašeptala si Alice pro sebe. „Jak to?“

„Kdy?“ sykl Edward.

„Proč?“ zopakovala Esmé.

„Kdy?“ pronesl Jasper hlasem jako tříštící se led.

Aliciny oči nezamrkaly, ale jako by je zakryl nějaký závoj; zůstaly dokonale bezvýrazné. Jenom její ústa prozrazovala zděšení.

„Brzy,“ řekli s Edwardem společně. Pak promluvila sama. „V lese leží sníh, ve městě taky. Za měsíc a kousek.“

„Proč?“ zeptal se tentokrát Carlisle.

Esmé odpověděla. „Musejí mít důvod. Možná, aby se podívali…“

„Tady nejde o Bellu,“ řekla Alice dutě. „Přicházejí všichni – Aro, Caius, Marcus, všichni členové straže, dokonce manželky.“

„Manželky nikdy nevycházejí z věže,“ odporoval jí Jasper plochým hlasem. „Nikdy. Ani během jižního povstání. Ani když se je Římané snažili svrhnout. Ani když lovili nesmrtelné děti. Nikdy.“

„Teď přicházejí,“ zašeptal Edward.

„Ale proč?“ řekl zase Carlisle. „Nic jsme neudělali! A jestli ano, čeho bychom se museli dopustit, aby na nás seslali tohle?“

„Je nás tolik,“ odpověděl Edward hluše. „Určitě se chtějí přesvědčit, že…“ Nedokončil.

„To není odpověď na klíčovou otázku! Proč?“

Měla jsem pocit, že odpověď na Carlisleovu otázku znám, a přesto jsem to nechápala. Renesmé byla ten důvod, tím jsem si byla jistá. Od samého počátku jsem nějak tušila, že si pro ni přijdou. Moje podvědomí mě varovalo, ještě než jsem zjistila, že ji nosím pod srdcem. Teď mi to připadalo podivně očekávané. Jako kdybych v koutku duše od počátku věděla, že se tu objeví, aby mě připravili o mé štěstí.

Ale to stále nebyla odpověď na tu otázku.

„Vrať se zpátky, Alice,“ zaprosil Jasper. „Hledej spouštěcí mechanismus. Pátrej.“

Alice pomalu zavrtěla hlavou a ramena jí sklesla. „Přišlo to zničehonic, Jazzi. Nehledala jsem je, a dokonce ani nás. Hledala jsem Irinu. Nebyla tam, kde jsem očekávala, že bude…“ Alice se odmlčela a oči se jí zase rozostřily. Dlouhou chvíli zírala do prázdna.

A pak jí hlava vystřelila, oči tvrdé jako křemen. Slyšela jsem, jak Edward zadržel dech.

„Rozhodla se jít za nimi,“ řekla Alice. „Irina se rozhodla, že půjde za Volturiovými. A oni pak určí… Jako kdyby na ni čekali. Jako kdyby jejich volba už padla, a jenom čekají, až ona…“

Bylo zase ticho, jak jsme všichni tu informaci vstřebávali. Co Irina Volturiovým poví, že to povede k Alicině děsivé vizi?

„Můžeme ji zadržet?“ zeptal se Jasper.

„Nemůžeme. Už je skoro tam.“

„Co dělá?“ zeptal se Carlisle, ale já už jsem diskusi nevěnovala pozornost. Všechno moje soustředění se upíralo na vzpomínku, která mi bolestně vytanula na mysli.

Vybavila jsem si Irinu nahnutou na útesu, jak se dívá dolů. Co viděla? Upíra a vlkodlaka, kteří jsou nejlepší přátelé. Na to jsem se zaměřovala, protože tím se samozřejmě vysvětlovala její reakce. Ale ona viděla ještě něco.

Viděla dítě. Mimořádně krásné dítě, které se předvádělo v padajícím sněhu, a na první pohled bylo vidět, že to není obyčejné lidské dítě…

Irina… osiřelá sestra… Carlisle říkal, že ztráta matky z rozsudku Volturiových učinila z Tanyi, Kate a Iriny puritánky, úzkostlivě dbalé zákona.

Sotva před minutou si Jasper ta slova řekl pro sebe: ani když lovili nesmrtelné děti… Nesmrtelné děti – záhuba, o které se nesmí mluvit, děsivé tabu…

S ohledem na její minulost, jak mohlo Irinu napadnout nějaké jiné vysvětlení pro to, co toho dne viděla na úzké louce? Nebyla dost blízko, aby slyšela Renesméino srdce, aby cítila teplo, které vyzařuje z jejího těla. Renesméiny růžové tvářičky mohla považovat za obyčejný trik.

Koneckonců, Cullenovi se přátelili s vlkodlaky. Z Irinina hlediska to možná znamenalo, že nic není za námi…

Irina, svírající pěsti v sněhové divočině – netruchlící po Laurentovi, ale uvědomující si svou povinnost udat Cullenovy, a zmítaná výčitkami z toho, co se stane, když to udělá. Takže její svědomí vyhrálo nad staletým přátelstvím.

A reakce Volturiových na tento druh přestoupení zákona byla tak automatická, že už o ní bylo rozhodnuto předem.

Otočila jsem se a nachýlila se k Renesméinu spícímu tělíčku, zakryla jsem ji svými vlasy, zabořila si obličej do jejích kudrn.

„Pomyslete na to, co viděla toho odpoledne,“ řekla jsem tichým hlasem a přerušila to, co chtěl říct Emmett. „Zač by asi považoval Renesmé někdo, kdo ztratil matku kvůli nesmrtelným dětem?“

Všechno zase zmlklo, jak ostatní pochopili to, co já už jsem věděla.

„Za nesmrtelné dítě,“ zašeptal Carlisle.

Cítila jsem, jak Edward poklekl vedle mě a ovinul paže kolem nás dvou.

„Ale ona se mýlí,“ pokračovala jsem. „Renesmé není jako ty druhé děti. Ty se neměnily, ale ona o tolik vyroste každý den. Tamty se nedaly zkrotit, ale ona nikdy neublíží Charliemu nebo Sue a ani jim neukazuje věci, které by je rozrušily. Dokáže se ovládat. Už teď je chytřejší než většina dospělých. Nebyl by důvod…“

Blábolila jsem dál, čekala, až někdo vydechne úlevou, čekala, až se ledové napětí v místnosti uvolní, jak si ostatní uvědomí, že mám pravdu. Ale v místnosti jako by se ochladilo. Můj nesmělý hlásek se nakonec vytratil do ticha.

Dlouho nikdo nepromluvil.

Pak mi Edward zašeptal do vlasů: „Kvůli těmhle zločinům nikdy nevedou proces, lásko,“ řekl tiše. „Aro viděl Irinin důkaz v jejích myšlenkách. Přijdou ničit, ne diskutovat.“

„Ale oni se pletou,“ opakovala jsem umanutě.

„Nebudou čekat, až jim to dokážeme.“

Jeho hlas byl stále tichý, jemný, sametový… ale před jeho bolestí a opuštěností se nebylo kam schovat. Ten hlas mi připomněl Aliciny oči před chvílí – jako by se ozýval z hrobu.

„Co můžeme dělat?“ ptala jsem se.

Renesmé byla tak teplá a dokonalá v mé náruči, poklidně si snila. Tolik jsem si dělala starosti o její spěchající věk – trápilo mě, že má před sebou jen něco přes deset let života… Teď to byla spíš ironie.

Jen něco přes měsíc…

Tak tohle je tedy limit? Už jsem zažila víc štěstí, než většina lidí kdy zažije. Existuje nějaký přirozený zákon, který vyžaduje spravedlivý podíl štěstí a zoufalství na světě? Byla moje radost příliš velká? Jen čtyři měsíce, a víc nesmím mít?

Byl to Emmett, kdo odpověděl na mou rétorickou otázku.

„Budeme bojovat,“ prohlásil klidně.

„Nemůžeme vyhrát,“ zavrčel Jasper. Dovedla jsem si představit, jak jeho obličej vypadá, jak se jeho tělo ochranitelsky sklání nad Aliciným.

„No, nemůžeme ani utéct. Ne když je tu Demetri.“ Emmett vydal znechucený zvuk, a já jsem instinktivně věděla, že není rozzloben představou stopaře Volturiových, ale vizí útěku. „A já bych neřekl, že nemůžeme vyhrát,“ pokračoval. „Je tu pár možností ke zvážení. Nemusíme bojovat sami.“

Při těch slovech jsem zvedla hlavu. „Ale ani nemusíme odsoudit Quileuty k smrti, Emmette!“

„Klídek, Bello.“ Jeho výraz se nelišil od toho, když přemítal, jak bude bojovat s anakondami. Ani hrozba zničení nemohla změnit Emmettův způsob nazírání, jeho schopnost nadšeně reagovat na každou výzvu. „Nemyslel jsem smečku. Buď ale realistka – myslíš, že Jacob nebo Sam budou ignorovat takovou invazi? I kdyby nebyla kvůli Nessii? Nemluvě o tom, že díky Irině Aro taky ví o našem spojenectví se smečkou. Ale já jsem myslel na naše další přátele.“

Carlisle mě šeptem napodobil. „Ani další přátele nemusíme odsoudit k smrti.“

„Hele, necháme to na nich, ať se rozhodnou sami,“ řekl Emmett smířlivým tónem. „Neříkám, že s námi musejí bojovat.“ Při těch slovech jsem viděla, jak plán v jeho hlavě dostává jasnější obrysy. „Třeba by stačilo, kdyby se jen postavili vedle nás, jen tak dlouho, aby to Volturiovy přimělo zaváhat. Bella má koneckonců pravdu. Kdybychom je dokázali přinutit, aby se zastavili a poslouchali. I když to by pak třeba pominul důvod k bitvě…“

Teď byl na Emmettově tváři náznak úsměvu. Byla jsem překvapená, že ho ještě nikdo nepraštil. Já jsem chtěla.

„Ano,“ řekla Esmé dychtivě. „To zní rozumně, Emmette. Jediné, co potřebujeme, je to, aby se Volturiovi na chvíli zastavili. Jenom aby si nás vyslechli.“

„To bychom museli mít pořádnou řadu svědků,“ řekla Rosalie tvrdě hlasem břitkým jako sklo.

Esmé souhlasně přikývla, jako kdyby neslyšela ten sarkasmus v Rosaliině tónu. „Tolik snad od svých přátel vyžadovat můžeme. Jenom svědčit.“

„My bychom to pro ně taky udělali,“ řekl Emmett.

„Musíme vymyslet, jak je o to požádáme,“ zašeptala Alice. Podívala jsem se na ni a viděla, že její oči jsou zase temná prázdnota. „Musíme jim to ukázat velmi opatrně.“

„Ukázat?“ zeptal se Jasper.

Alice a Edward pohlédli na Renesmé. Pak se Aliciny oči přetáhly glazurou.

„Tanyina rodina,“ řekla. „Siobhanina smečka. Amunova. Někteří z nomádů – Garrett a Mary určitě. Možná Alistair.“

„Co třeba Peter a Charlotte?“ zeptal se Jasper napůl bojácně, jako kdyby doufal, že odpověď bude ne, a jeho starý přítel tak může být ušetřen nadcházejícího masakru.

„Možná.“

„Amazoňanky?“ přidal se Carlisle. „Kachiri, Zafrina a Senna?“

Alice se zpočátku zdála hluboko ponořená do svého vidění, aby mohla hned odpovědět; nakonec se otřásla a oči jí střelily zpátky do přítomnosti. Na kratičký zlomek vteřiny se střetla s Carlisleovým pohledem a pak sklopila zrak.

„Nevidím.“

„Co to bylo?“ zeptal se Edward a v jeho šepotu byla žádost. „Ta část v džungli. Půjdeme je hledat?“

„Nevidím,“ zopakovala Alice, ale nepodívala se na něj. Edwardovi přeběhl po tváři zmatený výraz. „Budeme se muset rozdělit a pospíšit si – než se sníh udrží na zemi. Musíme shromáždit všechny, které můžeme, a přivést je sem, abychom jim to ukázali.“ Zase se ztratila. „Požádej Eleazara. Tady jde o víc než jen o nesmrtelné dítě.“

Na další dlouhou chvíli převládlo ticho, zatímco Alice byla ponořená do transu. Pomalu zamrkala, když to přešlo, ale oči měla podivně zakalené, třebaže zjevně už byla zase v přítomnosti.

„Je toho tolik. Musíme si pospíšit,“ zašeptala.

„Alice?“ zeptal se Edward. „To bylo moc rychlé – já jsem tomu nerozuměl. Co bylo –?“

„Nevidím!“ vybuchla na něj. „Jacob je skoro tady!“

Rosalie udělala krok k předním dveřím. „Já se postarám –“

„Ne, ať přijde,“ řekla Alice rychle a napjatý hlas jí s každým slovem stoupal výš. Popadla Jaspera za ruku a začala ho tahat k zadním dveřím. „Uvidím líp, když budu taky z dosahu Nessie. Potřebuju jít. Vážně se potřebuju soustředit. Potřebuju vidět všechno, co půjde. Musím jít. Pojď, Jaspere, není času nazbyt!“

Všichni jsme slyšeli Jacoba na schodech. Alice netrpělivě škubla Jasperovi rukou. Rychle ji následoval, zmatenost v očích tak jako Edward. Vyrazili ze dveří do stříbrné noci.

„Pospěšte si!“ zavolala za námi. „Musíte je všechny najít!“

„Co máte najít?“ zeptal se Jacob, který za sebou zavíral dveře. „Kam Alice šla?“

Nikdo neodpověděl; všichni jsme němě zírali před sebe.

Jacob si střásl vodu z vlasů a protáhl paže rukávy trička, oči upřené na Renesmé. „Ahoj, Bells! Myslel jsem, že už budete dávno doma…“

Konečně se na mě podíval, zamrkal a pak vytřeštil oči. Sledovala jsem jeho výraz, jak se ho konečně dotkla atmosféra v pokoji. Nevěřícně hleděl na mokrou skvrnu na podlaze, na rozsypané růže, úlomky křišťálu. Prsty se mu roztřásly.

„Co?“ zeptal se hluše. „Co se stalo?“

Nevěděla jsem, odkud začít. Ani nikdo jiný nenacházel slova.

Jacob třemi dlouhými kroky přešel místnost a klesl na kolena vedle Renesmé a mě. Cítila jsem teplo jeho třesoucího se těla, jak mu chvění probíhalo pažemi až do konečků prstů.

„Je v pořádku?“ zeptal se a dotkl se jejího čela, sklonil hlavu a naslouchal jejímu srdci. „Jsem jako na trní, Bello, prosím tě!“

„S Renesmé nic není,“ řekla jsem přidušeně, slova se lámala na podivných místech.

„Tak s kým?“

„S námi všemi, Jacobe,“ zašeptala jsem. A už jsem to slyšela taky – hlas jako z hrobu. „Je konec. Všichni jsme odsouzeni k smrti.“

29. BOUDA

Seděli jsme tam celou noc, sochy hrůzy a žalu, ale Alice se nevrátila.

Všichni jsme byli na hranici svých možností – ztuhlí do naprosté nehybnosti. Carlisle byl sotva schopen pohybovat rty, aby to všechno Jacobovi vysvětlil. Tím převyprávěním jako by se to ještě zhoršovalo; i Emmett odteď mlčel a strnule stál.

Až když vyšlo slunce a já jsem věděla, že se mi Renesmé brzy zavrtí v náruči, poprvé jsem se podivila, co mohlo Alici tak dlouho zdržet. Doufala jsem, že se dozvím víc, než budu muset odpovídat na zvědavé otázky své dcery. Že dostanu nějaké odpovědi. Nějaké malé, malinké porce naděje, abych se dokázala usmát a zatajit před ní pravdu, která by ji vyděsila.

Obličej jako bych měla permanentně nastavený do strnulé masky, kterou jsem měla nasazenou celou noc. Nebyla jsem si jistá, jestli se ještě umím usmívat.

Jacob chrápal v koutku, hora kožichu na podlaze, a úzkostně se obracel ze spaní. Sam věděl všechno – vlci se připravovali na to, co přicházelo. Ne že by tyhle přípravy směřovaly k něčemu jinému, než že je přivedou do záhuby tak jako zbytek mé rodiny.

Sluneční světlo se prodralo zadními okny a zajiskřilo na Edwardově kůži. Od Alicina odchodu jsem z něj nespustila oči. Dívali jsme se na sebe celou noc, pozorovali to, čeho ztrátu by ani jeden z nás nepřežil: toho druhého. Viděla jsem, jak se můj odraz zatřpytil v jeho zmučených očích, když se slunce dotklo mé kůže.

Napřed se mu malilinko pohnulo obočí, pak rty.

„Alice,“ řekl.

Zvuk jeho hlasu byl, jako když praskne tající led. Všichni jsme se trochu prolomili, trochu změkli. Začali se zase hýbat.

„Už je pryč dlouho,“ zašeptala Rosalie překvapeně.

„Kde může být?“ divil se Emmett a udělal krok ke dveřím.

Esmé položila Rosalii ruku na paži. „Nechceme rušit…“

„Nikdy předtím jí to tak dlouho netrvalo,“ řekl Edward. Nová obava roztříštila masku, kterou měl na obličeji. Jeho rysy zase ožily, oči se mu najednou vytřeštily novým strachem, další panikou. „Carlisle, nemyslíš, že jde o nějaké – preventivní opatření? Měla Alice čas vidět, jestli neposlali někoho na ni?“

V hlavě mi vytanul Arův průsvitný obličej. Aro, který viděl do všech koutů Aliciny mysli, který věděl všechno, čeho je schopná –

Emmett nadával tak dlouho, až se Jacob vzbudil a se zavrčením se postavil. Ze dvora mu na vrčení odpověděla jeho smečka. Moje rodina už byla jedna rozmazaná šmouha, všichni vystartovali.

„Zůstaň s Renesmé!“ zakřičela jsem na Jacoba a vyrazila ze dveří.

Stále jsem byla silnější než všichni ostatní, a tak jsem využila svou sílu k rychlejšímu běhu. Za pár odrazů jsem předběhla Esmé a Rosalii. Utíkala jsem hustým lesem, až jsem dohonila Edwarda a Carlislea.

„Byli by schopni ji překvapit?“ zeptal se Carlisle a jeho hlas byl tak vyrovnaný, jako kdyby nehybně stál a ne uháněl plnou rychlostí.

„Nechápu jak,“ odpověděl Edward. „Ale Aro ji zná líp než kdokoli jiný. Líp než já.“

„Je to past?“ zavolal za námi Emmett.

„Možná,“ řekl Edward. „Není tu žádný pach, jen Alice a Jasper. Kam to šli?“

Alicina a Jasperova stopa se stáčela do širokého oblouku; táhla se napřed na východ od domu, ale na druhé straně řeky zamířila na sever, a pak po pár kilometrech zase zpátky na západ. Znovu jsme překročili řeku, všech nás šest ji přeskákalo ve vteřině jeden za druhým. Edward běžel první v naprostém soustředění.

„Zachytil jsi ten pach?“ zavolala Esmé dopředu po pár okamžicích, kdy jsme přeskočili řeku podruhé. Byla nejdál vzadu, na nejzazším levém okraji naší lovecké skupinky. Mávla k jihovýchodu.

„Držte se hlavní stopy – už jsme skoro na quileutské hranici,“ poručil Edward stručně. „Zůstaňte spolu. Uvidíme, jestli zatočili na sever nebo na jih.“

Nebyla jsem tak obeznámena s hranicí vymezenou smlouvou jako ostatní, ale ve větříku vanoucím od východu jsem ucítila náznak vlčího pachu. Edward s Carlislem ze zvyku trochu zpomalili, a já jsem viděla, jak kroutí hlavou ze strany na stranu a čekají, až se stopa otočí.

Vlčí pach najednou zesílil a Edward zvedl hlavu. Náhle se zastavil. My ostatní jsme také ztuhli.

„Sam?“ zeptal se Edward plochým hlasem. „Co to má znamenat?“

Sam se objevil mezi stromy o pár set metrů dál, rychle k nám kráčel ve své lidské podobě, doprovázen dvěma velkými vlky – Paulem a Jaredem. Chvilku mu trvalo, než k nám došel; pomalost jeho chůze pokoušela mou trpělivost. Nechtěla jsem mít čas přemýšlet, co se děje. Chtěla jsem být v pohybu, něco dělat. Chtěla jsem mít Alici v náručí, abych s naprostou jistotou věděla, že se jí nic nestalo.

Sledovala jsem, jak Edward zbělel v obličeji, když si přečetl, co si Sam myslí. Sam si ho nevšímal, díval se přímo na Carlislea. Zastavil se a začal mluvit.

„Těsně po půlnoci přišli na toto místo Alice a Jasper a požádali o svolení překročit naše území k oceánu. Dovolil jsem jim to a sám je k pobřeží doprovodil. Okamžitě vstoupili do vody a už se nevrátili. Cestou tam mi Alice řekla, že je nesmírně důležité, abych neprozradil nic Jacobovi o tom, že jsem ji viděl, dokud nepromluvím s vámi. Měl jsem tu na vás počkat, až ji přijdete hledat, a pak vám předat tento vzkaz. Řekla, že ji mám poslechnout, jako kdyby na tom záležely životy nás všech.“

Samův obličej byl přísný, když Carlisleovi podával složený list papíru, potištěný drobným černým textem. Byla to stránka z knihy; moje bystré oči přelétly tištěná slova, když Carlisle list rozevřel, aby si přečetl, co stálo na druhé straně. Všimla jsem si, že je to vytržená stránka z Kupce benátského. Když Carlisle třepl papírem, aby se rozevřel, vyvanul náznak mého vlastního pachu. Uvědomila jsem si, že je to stránka vytržená z jedné mojí knížky. Přinesla jsem si do chaloupky pár věcí z Charlieho domu; nějaké normální oblečení, všechny dopisy od maminky a oblíbené knihy. Taky odrbanou sbírku brožovaných Shakespearů, ta byla na poličce v obývacím pokoji chaloupky včera ráno…

„Alice se rozhodla nás opustit,“ zašeptal Carlisle.

„Cože?“ vykřikla Rosalie.

Carlisle otočil stránku, abychom si to mohli přečíst.

Nehledejte nás. Není času nazbyt. Pamatujte: Tanya, Siobhan, Amun, Alistair, všichni nomádi, které dokážete najít. My vyhledáme po cestě Petera a Charlotte. Je nám moc líto, že vás musíme opustit takhle, bez rozloučení a bez vysvětlení. Je to pro nás jediná cesta. Máme vás rádi.

Stáli jsme tam zase jako přimrazení, ticho bylo naprosté, až na zvuk vlčích srdcí a jejich dech. Jejich myšlenky musely být taky hlasité. Edward byl první, kdo se zase pohnul, a promluvil v reakci na to, co slyšel v Samově hlavě.

„Ano, tak je situace nebezpečná.“

„Natolik, abys opustil svou rodinu?“ zeptal se Sam nahlas a z hlasu mu znělo odsouzení. Bylo jasné, že si vzkaz nepřečetl, než ho předal Carlisleovi. Teď se zlobil, vypadal, jako by litoval, že Alici poslechl.

Edwardův výraz byl strnulý – Samovi asi připadal rozhněvaný nebo arogantní, ale já jsem v tvrdých plochách jeho obličeje poznala obrys bolesti.

„Nevíme, co viděla,“ řekl Edward. „Alice není ani necitelná, ani zbabělá. Prostě měla víc informací než my.“

„My bychom ne –“ začal Sam.

„Vy jste spojeni jinak než my,“ odsekl Edward. „My máme stále každý svou svobodnou vůli.“

Sam zvedl bradu a pohled jeho černých očí byl najednou neproniknutelný.

„Ale měli byste dbát jejího varování,“ pokračoval Edward. „Nechtějte se do toho s námi pouštět. Tomu, co Alice viděla, se ještě můžete vyhnout.“

Sam se ponuře usmál. „My neutíkáme.“ Za ním si Paul odfrkl.

„Nenech si z pýchy povraždit rodinu,“ vložil se do toho tiše Carlisle.

Sam se na Carlislea podíval s laskavějším výrazem. „Jak Edward poukázal, my nemáme stejnou svobodu jako vy. Renesmé je součástí naší rodiny stejně tak jako té vaší. Jacob ji nemůže opustit a my nemůžeme opustit jeho.“ Jeho oči střelily k Alicině vzkazu a rty se mu semkly do tenké linie.

„Ty ji neznáš,“ řekl Edward.

„A ty ano?“ popíchl ho Sam.

Carlisle položil ruku Edwardovi na rameno. „Máme moc práce, synu. Ať se Alice rozhodla jakkoli, byli bychom blázni, kdybychom se teď neřídili její radou. Pojďme domů a dejme se do práce.“

Edward přikývl, jeho obličej byl stále strnulý bolestí. Za sebou jsem slyšela Esméiny tiché vzlyky bez slzí.

Nevěděla jsem, jak se v tomto těle pláče; nedokázala jsem nic jiného než zírat. Ještě mě nezachvátil žádný pocit. Všechno se zdálo neskutečné, jako by se mi všechny tyhle měsíce přece jen zdály. Jako kdybych zažívala další noční můru.

„Díky, Same,“ řekl Carlisle.

„Je mi líto,“ odpověděl Sam. „Neměli jsme ji nechat projít.“

„Udělali jste správně,“ uklidňoval ho Carlisle. „Alice si může dělat, co chce. Já bych jí tu svobodu neupíral.“

Vždycky jsem myslela na Cullenovy jako na celek, nedělitelnou jednotku. Najednou jsem si vzpomněla, že to vždycky tak nebylo. Carlisle stvořil Edwarda, Esmé, Rosalii a Emmetta; Edward stvořil mě. Byli jsme fyzicky spojeni krví a jedem. Nikdy jsem nebrala Alici a Jaspera jako oddělené – jako adoptované do rodiny. Ale po pravdě řečeno, to Alice si adoptovala Cullenovy. Objevila se se svou neznámou minulostí, přivedla Jaspera s minulostí dramatickou, a zapadla do rodiny, která už tam byla. Jak ona, tak Jasper poznali i jiný život, mimo Cullenovu rodinu. Opravdu se rozhodla pro nový život, když viděla, že dny s Cullenovými už jsou sečtené?

To jsme potom ztraceni, je to tak? Nemáme vůbec žádnou naději. Ani jediný paprsek, ani jediný záblesk, který by dokázal přesvědčit Alici, že s námi má šanci.

Průzračný ranní vzduch najednou zhoustl, zčernal, jako kdyby se skutečně zatemnil mým zoufalstvím.

„Já se nevzdám bez boje,“ zavrčel Emmett tiše. „Alice nám řekla, co dělat. Tak to pojďme udělat.“

Ostatní přikývli s odhodlaným výrazem a já jsem si uvědomila, že sázejí na tu nepatrnou šanci, kterou nám Alice dala. Že se nepoddají beznaději a nebudou čekat na smrt.

Ano, budeme bojovat. Co jiného nám zbývá? A zatáhneme do toho ostatní, protože to tak Alice řekla, než nás opustila. Jak bychom mohli neuposlechnout Alicino poslední varování? Vlci s námi taky budou bojovat za Renesmé.

My budeme bojovat, oni budou bojovat, a všichni zemřeme. Necítila jsem stejnou zarputilost, jaká zřejmě sílila v ostatních. Alice věděla, jaká je šance. Dávala nám jedinou naději, kterou viděla, ale ta byla tak malá, že si na ni sama nevsadila.

Připadala jsem si předem poražená, jak jsem se otočila zády k Samovu kritickému obličeji a následovala Carlislea domů.

Teď jsme utíkali automaticky, ne v tom zpanikařeném strachu jako předtím. Jak jsme se blížili k řece, Esmé zvedla hlavu.

„Tady byla ta druhá stopa. Byla čerstvá.“

Kývla dopředu, k místu, kde chtěla přivolat Edwardovu pozornost cestou tam. Když jsme ještě utíkali, abychom Alici zachránili…

„Musí to být z dneška, o něco dřív. Byla to jenom Alice, bez Jaspera,“ řekl Edward jako bez života.

Esmé pohasl obličej a přikývla.

Přesunula jsem se napravo a trochu zaostávala. Byla jsem si jistá, že má Edward pravdu, ale zároveň… Koneckonců, kde Alice vzala stránku z mé knihy?

„Bello?“ zavolal na mě Edward bezbarvým hlasem, když viděl, že jsem se zpozdila.

„Já chci jít po té stopě,“ řekla jsem mu a ucítila slabou vůni Alice, která se odkláněla z původní útěkové cesty. Byla jsem v tom nováček, ale vonělo mi to úplně stejně, jenom bez vůně Jaspera.

Edwardovy zlaté oči byly prázdné. „Asi to vede jenom zpátky do domu.“

„Tak se tam sejdeme.“

Zpočátku jsem si myslela, že mě nechá jít samotnou, ale jak jsem odběhla pár kroků stranou, jeho pohaslé oči zase ožily.

„Půjdu s tebou,“ řekl tiše. „Sejdeme se doma, Carlisle.“

Carlisle přikývl a ostatní odběhli. Čekala jsem, až budou z dohledu, a pak jsem se tázavě podívala na Edwarda.

„Nemůžu tě nechat od sebe odejít,“ vysvětlil tiše. „Bolí mě jen samotná představa.“

Pochopila jsem to bez dalšího vysvětlování. Myslela jsem na to, jaké by to bylo, kdybychom se teď rozdělili, a došlo mi, že bych cítila stejnou bolest, třebaže by šlo jen o krátké odloučení.

Zbývalo nám tak málo času spolu.

Podala jsem mu ruku a on mě za ni vzal.

„Pospěšme,“ řekl. „Renesmé už bude vzhůru.“

Přikývla jsem a zase jsme se rozběhli.

Asi byla hloupost plýtvat časem, který jsme mohli trávit s Renesmé, jen ze zvědavosti. Ale ten vzkaz mi dělal starosti. Alice ho mohla vyrýt do balvanu nebo do kůry stromu, jestli neměla psací potřeby. Mohla ukrást poznámkový bloček v některém z domů u silnice. Proč moje kniha? Kde ji vzala?

Samozřejmě, stopa vedla zpátky k naší chaloupce klikatou cestou, která se držela stranou od Cullenova domu a vlků v okolních lesích. Edwardovo obočí se zmateně napjalo, jak mu začalo být jasné, kam ta stopa míří.

Snažil se to rozluštit. „Nechala Jaspera, aby na ni počkal, a přišla sem?“

Už jsme byli skoro u chaloupky, a mě se zmocnil nepříjemný pocit. Byla jsem ráda, že mě Edward drží za ruku, ale taky jsem měla dojem, že bych tu asi měla být sama. Vytrhnout stránku a odnést ji zpátky k Jasperovi, to bylo divné, to se Alici nepodobalo. Jako kdyby v tom jejím činu bylo skryto nějaké poselství – takové, kterému jsem vůbec nerozuměla. Ale byla to moje kniha, takže to poselství muselo být pro mě. Kdyby chtěla něco sdělit Edwardovi, nevytrhla by stránku z nějaké jeho knížky…?

„Dej mi jenom minutku,“ řekla jsem a vysmekla se mu, když jsme došli ke dveřím.

Zamračil čelo. „Bello?“

„Prosím! Třicet vteřin.“

Nečekala jsem na jeho odpověď. Proběhla jsem dveřmi a zavřela je za sebou. Šla jsem přímo k polici s knihami. Alicina vůně byla čerstvá – necelý den stará. Oheň, který jsem nezapálila, hořel nízko, ale krb byl ještě horký. Vytáhla jsem Kupce benátského z poličky a rozevřela ho na titulní stránce.

Tam, blízko otřepaného okraje, který zbyl po vytržené stránce, pod slovy Kupec benátský od Williama Shakespeara, stála poznámka.

Tohle znič.

Pod tím bylo jméno a nějaká adresa v Seattlu.

Když Edward prošel dveřmi jen po třinácti vteřinách, a ne třiceti, už jsem sledovala, jak kniha hoří.

„Co se děje, Bello?“

„Byla tady. Vytrhla stránku z mé knížky, aby na ni napsala ten vzkaz.“

„Proč?“

„To já nevím.“

„Proč ji pálíš?“

„Já-já –“ Zamračila jsem se a tvář se mi zkřivila bolestí a zklamáním. Nevěděla jsem, co se mi Alice snaží říct, jenom jsem chápala, že to chce utajit před ostatními. Protože moje myšlenky Edward nedokáže přečíst. Takže si ho přeje udržet v nevědomosti a asi k tomu má dobrý důvod. „Zdálo se mi to vhodné.“

„Nevíme, co dělá,“ řekl tiše.

Zírala jsem do plamenů. Byla jsem jediná osoba na světě, která Edwardovi mohla lhát. To ode mě Alice chtěla? To byla její poslední žádost?

„Když jsme seděly v letadle do Itálie,“ zašeptala jsem – to nebyla lež, možná snad kromě kontextu – „a letěly tě zachránit… lhala Jasperovi, aby se nevydal za námi. Věděla, že kdyby se setkal s Volturiovými, zemřel by. Byla ochotná zemřít sama, než aby ho ohrozila. Nechala by umřít mě. Nechala by umřít tebe.“

Edward neodpověděl.

„Má svoje priority,“ řekla jsem. Zabolelo mě nehybné srdce, když jsem si uvědomila, že moje vysvětlení vůbec nevypadá jako lež.

„Já tomu nevěřím,“ řekl Edward. Neříkal to, jako kdyby se se mnou hádal – řekl to, jako kdyby se hádal sám se sebou. „Možná, že byl v nebezpečí jenom Jasper. Její plán bude fungovat pro nás ostatní, ale on by byl ztracen, kdyby zůstal. Možná…“

„To nám ale mohla říct. Mohla ho poslat pryč.“

„Ale šel by Jasper pryč? Možná mu zase lže.“

„Možná,“ předstírala jsem souhlas. „Měli bychom jít domů. Není čas.“

Edward mě vzal za ruku a už jsme utíkali.

Alicin vzkaz ve mně nevzbudil naději. Kdyby byl nějaký způsob, jak se vyhnout nadcházejícímu masakru, Alice by byla zůstala. Neviděla jsem jinou možnost. Takže mi dávala něco jiného. Ne cestu k úniku. Ale co jiného bych podle ní měla chtít? Možná způsob, jak něco zachránit? Bylo ještě něco, co jsem mohla zachránit?

Carlisle a ostatní v naší nepřítomnosti nelenili. Byli jsme od nich pryč pouhých pět minut, a oni už byli připraveni k odjezdu. V koutku seděl Jacob v lidské podobě s Renesmé na klíně a oba nás sledovali vykulenýma očima.

Rosalie vyměnila hedvábné zavinovací šaty za solidně vypadající džíny, běžecké boty a flanelovou košili, jaké nosí turisté na dlouhé túry. Esmé byla oblečena podobně. Na kávovém stolku stál glóbus, ale oni ho nestudovali, jen čekali na nás.

Atmosféra teď byla pozitivnější než předtím; měli dobrý pocit z toho, že mohou něco dělat. Jejich naděje se upínaly k Aliciným pokynům.

Podívala jsem se na glóbus a říkala si, kam asi zamíříme jako první.

„My tu máme zůstat?“ zeptal se Edward a obrátil se na Carlislea. Znělo to nešťastně.

„Alice říkala, že budeme muset ostatním Renesmé ukázat, a budeme to muset udělat opatrně,“ řekl Carlisle. „Pošleme všechny, které dokážeme najít, zpátky sem k vám – Edwarde, ty si budeš nejlépe vědět rady právě na tomto minibojišti.“

Edward ostře přikývl, stále nespokojený. „Musíte obsáhnout rozlehlé území.“

„Rozdělíme se,“ odpověděl Emmett. „My s Rose budeme chytat nomády.“

„Máš tady všechno plně na starosti,“ začal Carlisle. „Tanyina rodina tu bude ráno, a nemají ponětí, proč sem jedou. Napřed je musíš přesvědčit, aby nezareagovali stejně jako Irina. Pak budeš muset zjistit, jak to Alice myslela s Eleazarem. A pak uvidíš, jestli tu budou chtít zůstat a jít nám za svědky. A zas a znovu, jak budou chodit ostatní – tedy jestli dokážeme někoho přesvědčit, aby přišel.“ Carlisle vzdychl. „Tvoje práce tady může být ta nejtěžší. Vrátíme se, abychom ti s tím pomohli, jak jen to půjde.“

Carlisle položil Edwardovi krátce ruku na rameno a pak mě políbil na čelo. Esmé nás oba objala a Emmett nás oba žertem praštil do paže. Rosalie se pokusila o úsměv na Edwarda a mě, poslala polibek Renesmé, a pak se na Jacoba zašklebila na rozloučenou.

„Hodně štěstí,“ popřál jim Edward.

„Vám taky,“ řekl Carlisle. „Budeme ho všichni potřebovat.“

Dívala jsem se, jak odcházejí, a toužila cítit tu naději, která je povzbuzovala, a přála si být aspoň pár vteřin o samotě s počítačem. Musela jsem zjistit, co je zač ten J. Jenks a proč se Alice tolik snažila, abych jeho jméno znala jen já.

Renesmé se otočila v Jacobově náruči a dotkla se jeho tváře.

„Nevím, jestli Carlisleovi přátelé přijdou. Doufám. Zatím se zdá, že jsme trochu v menšině,“ zašeptal Jacob Renesmé.

Takže to věděla. Renesmé už pochopila až příliš jasně, co se děje. Písnička o tom, že otištěný vlkodlak neumí předmětu svého otištění cokoli odepřít, mi už začínala připadat obehraná. Nebylo důležitější ji chránit, než odpovídat na její otázky?

Pohlédla jsem jí zkoumavě do tváře. Nevypadala vystrašeně, jenom úzkostně a velmi vážně, jak konverzovala s Jacobem svým mlčenlivým způsobem.

„Ne, nemůžeme pomoct; musíme tu zůstat,“ pokračoval. „Lidi se budou chodit dívat na tebe, ne na krajinu.“

Renesmé se na něj zamračila.

„Ne, já nikam jít nemusím,“ řekl jí. Pak se podíval na Edwarda a obličej měl ohromený, jak mu došlo, že se možná mýlí. „Nebo jo?“

Edward zaváhal.

„Vyklop to,“ řekl Jacob a hlas měl chraplavý napětím. Měl nervy na krajíčku, stejně jako my všichni.

„Ti upíři, kteří nám přijdou pomoct, nejsou stejní jako my,“ řekl Edward. „Kromě nás jediná Tanyina rodina vyznává úctu k lidskému životu, i když o vlkodlacích vysoké mínění nemají. Myslím, že by bylo bezpečnější –“

„Já se o sebe postarám,“ přerušil ho Jacob.

„Bezpečnější pro Renesmé,“ pokračoval Edward, „kdyby jim volbu, jestli našemu příběhu o ní uvěří, neztěžovala asociace s vlkodlaky.“

„To jsou teda kamarádi. Odmítli by vás jenom kvůli tomu, s kým se teď stýkáte?“

„Myslím, že za normálních okolností by byli spíš tolerantní. Ale musíš to pochopit – přijmout Nessii nebude pro nikoho z nich snadné. Tak proč jim to ještě ztěžovat?“

Carlisle Jacobovi včera večer vysvětlil zákony týkající se nesmrtelných dětí. „Ty nesmrtelný děti byly vážně tak hrozný?“ zeptal se teď Jacob.

„Nedovedeš si představit hloubku jizev, které zanechaly na kolektivní psychice upírů.“

„Edwarde…“ Stále bylo divné slyšet Jacoba, jak Edwarda oslovuje jménem bez známky nepřátelství.

„Já vím, Jaku. Vím, jak je těžké být od ní pryč. Budeme improvizovat – uvidíme, jak na ni budou reagovat. V každém případě bude Nessie v příštích pár týdnech tu a tam inkognito. Bude muset zůstávat v chaloupce, než nadejde vhodná chvíle, abychom ji představili. Pokud se dokážeš držet v bezpečné vzdálenosti od velkého domu…“

„To zvládnu. Ráno budete mít společnost, co?“

„Ano. Naše nejbližší přátele. V tomhle konkrétním případě bude možná lepší, když jim všechno objasníme co nejdříve. Můžeš zůstat tady. Tanya o tobě ví. Dokonce se setkala se Sethem.“

„To je pravda.“

„Měl bys říct Samovi, co se děje. Brzy se v lese mohou objevit cizinci.“

„Dobrej nápad. Ačkoli po tý dnešní noci mu dlužím trochu mlčení.“

„Poslechnout Alici je většinou správná věc.“

Jacob zaskřípal zuby a já jsem viděla, že sdílí Samovy názory na to, co Alice s Jasperem udělali.

Zatímco mluvili, šla jsem k zadním oknům a snažila se tvářit rozrušeně a úzkostlivě. To nebylo těžké. Opřela jsem hlavu o roh mezi obývacím pokojem a jídelnou, přímo vedle jednoho stolu s počítačem. Přejela jsem prsty po klávesnici a přitom zírala do lesa a snažila se, aby to vypadalo, že to dělám bezmyšlenkovitě. Dělají upíři vůbec něco bezmyšlenkovitě? Tušila jsem, že si mě teď stejně nikdo nevšímá, ale neotočila jsem se, abych se přesvědčila. Monitor přede mnou naběhl a rozsvítil se. Znovu jsem prsty pustila po klávesách. Pak jsem jimi velmi tiše poklepávala o dřevěnou desku stolu, jenom aby to působilo nahodile. Další úder do kláves.

Periferním viděním jsem přelétla obrazovku. Žádný J. Jenks, ale byl tam jeden Jason Jenks. Právník. Zase jsem si pohrála s klávesnicí a snažila se udržet nějaký rytmus, jako když člověk zamyšleně hladí kočku, o které málem zapomněl, že ji má na klíně. Jason Jenks měl pěknou firemní webovou stránku, ale adresa na úvodní stránce byla špatná. Sice v Seattlu, ale s jiným směrovacím číslem. Všimla jsem si telefonního čísla a pak zase brnkala na klávesnici do rytmu. Tentokrát jsem hledala tu adresu, ale nic se neobjevilo, jako kdyby neexistovala. Chtěla jsem se podívat na mapu, ale usoudila jsem, že už tak dost pokouším štěstí. Ještě pár kliknutí, abych vymazala historii…

Dál jsem zírala z okna a tu a tam zkontrolovala pohledem les. Slyšela jsem, jak ke mně po podlaze přicházejí lehké krůčky, a otočila jsem se v naději, že mám na obličeji stejný výraz jako předtím.

Renesmé se ke mně natáhla, a já jsem rozevřela náruč. Skočila mi do ní a zabořila mi hlavičku do důlku pod bradou. Vlkodlak z ní byl cítit na sto honů.

Nevěděla jsem, jak to vydržím. Jakkoli jsem se strachovala o svůj život, o Edwardův, o životy ostatních členů své rodiny, nebylo to nic proti tomu příšernému děsu, který jsem zažívala kvůli své dceři. Musím najít způsob, jak ji zachránit, i kdyby se ostatním pomoct nepodařilo.

Najednou jsem věděla, že to je to jediné, co chci. To ostatní snesu, když budu muset, ale její život nesmí být zmařen. To ne.

Ona je to jediné na světě, co prostě musím zachránit.

Věděla Alice, jak se budu cítit?

Renesméina ruka se zlehka dotkla mé tváře.

Ukázala mi můj vlastní obličej, Edwardův, Jacobův, Rosaliin, Esméin, Carlisleův, Alicin, Jasperův, procházela obličeje celé naší rodiny rychleji a rychleji. Setha a Leu. Charlieho, Sue a Billyho. Pořád dokola. Měla starosti, jako my všichni ostatní. Ale byla to jenom obava. Viděla jsem, že jí Jake zatajil to nejhorší. Tu část o tom, jak nemáme žádnou naději a že do měsíce všichni zemřeme.

Zastavila se na Alicině obličeji, toužebně a zmateně. Kde je Alice?

„Já nevím,“ zašeptala jsem. „Ale ona už je taková. Co dělá, je správné, jako vždycky.“

Alespoň správné pro Alici. Hrozně mi vadilo, co si to o ní myslím, ale jak jinak se ta situace dala pochopit?

Renesmé si vzdychla a toužení se zintenzívnilo.

„Taky se mi po ní stýská.“

Cítila jsem, jak můj obličej pracuje, snaží se najít výraz, který by pasoval k žalu uvnitř. Moje oči mi připadaly zvláštní a suché; mrkaly, aby se toho nepříjemného pocitu zbavily. Kousla jsem se do rtu. Když jsem se nadechla, vzduch mi vázl v krku, jako kdybych se dusila.

Renesmé se odtáhla, aby si mě prohlédla, a já jsem viděla svůj obličej odražený v jejích myšlenkách a jejích očích. Vypadala jsem jako Esmé dneska ráno.

Tak takovéhle to je, plakat.

Renesméiny oči se mokře zaleskly, jak se mi dívala do obličeje. Pohladila mě po tváři, ale nic mi neukazovala, jenom mě chtěla utěšit.

Nikdy jsem netušila, že se naše role matky a dcery někdy převrátí, tak jak to vždycky bylo mezi Renée a mnou. Ale já jsem do budoucnosti nahlížet neuměla.

Renesmé vytryskla v koutku oka slzička. Setřela jsem ji polibkem. Užasle se dotkla oka a pak se zadívala na mokrý prstík.

„Neplač,“ řekla jsem jí. „Dobře to dopadne. Nic se ti nestane. Najdeme způsob, jak z toho ven.“

Kdybych nic jiného nesvedla, přesto zachráním svou Renesmé. Byla jsem skálopevně přesvědčená, že tohle mi Alice chtěla dát. Ona to věděla. Ona mi nechala způsob.

30. NEODOLATELNÁ

Měla jsem tolik věcí k přemýšlení.

Jak najdu čas, abych sama vypátrala J. Jenkse, a proč Alice chtěla, abych o něm věděla?

Jestli Alicina nápověda nebude mít co do činění s Renesmé, co udělám, abych svou dceru zachránila?

Jak ráno s Edwardem všechno vysvětlíme Tanyině rodině? Co když zareagují jako Irina? Co když dojde k rvačce?

Nevěděla jsem, jak bojovat. Jak se to naučím za pouhý měsíc? Je vůbec nějaká šance, že bych to zvládla tak rychle, abych mohla být nebezpečím pro někoho z Volturiových? Nebo jsem odsouzená k naprosté neužitečnosti? Jenom další novorozená, která se dá snadno zabít?

Potřebovala jsem tolik odpovědí, ale nedostala jsem šanci klást otázky.

Chtěla jsem, aby Renesmé měla normální denní režim, takže jsem trvala na tom, že ji vezmu domů do chaloupky, když nadešel čas, aby šla spát. Jacobovi teď bylo lépe ve vlčí podobě; stres se mu snášel lehčeji, když se cítil připraven k boji. Přála jsem si, abych se cítila stejně, připravená bojovat. Utekl do lesa, zase na hlídku.

Když Renesmé tvrdě usnula, uložila jsem ji do postýlky a pak jsem šla do pokoje položit Edwardovi pár otázek. Tedy těch, které mu položit smím; jeden z nejtěžších problémů byla představa, že se snažím před ním něco skrývat, i když mohu využít toho, že mě neslyší.

Stál zády ke mně a díval se do ohně.

„Edwarde, já –“

Otočil se a v tu chvíli byl u mě, jako by mezitím neuběhl žádný čas, ani zlomeček vteřiny. Stihla jsem jenom zaregistrovat rozjitřený výraz v jeho tváři, a pak už mě drtily jeho polibky a jeho paže se kolem mě svíraly jako ocelové obruče.

Po zbytek noci jsem na své otázky ani nepomyslela. Netrvalo mi dlouho pochopit důvod jeho nálady, a ještě méně času mi zabralo, abych se cítila úplně stejně.

Původně jsem si myslela, že budu potřebovat roky, abych se nějak naučila žít s tou stravující vášní, kterou jsem k němu cítila. A pak budu mít staletí, abych se z ní radovala. Jestli nám společně zbývá jenom měsíc… Nechápala jsem, jak bych dokázala snést, že to skončí. V tu chvíli jsem se neubránila sobeckosti. Jediné, co jsem chtěla, bylo milovat ho ze všech sil v tom omezeném čase, který mi byl dán.

Bylo těžké se od něj odpoutat, když slunce vyšlo, ale měli jsme svůj úkol, úkol, který možná bude těžší než pátrání všech ostatních členů rodiny dohromady. Jakmile jsem si dovolila myslet na to, co mělo přijít, byla jsem celá napjatá; měla jsem pocit, jako by mi někdo natahoval nervy na skřipec, až byly tenčí a tenčí.

„Přál bych si najít způsob, jak dostat z Eleazara informace, které potřebujeme, ještě než jim povíme o Nessii,“ zamručel Edward, když jsme se spěšně oblékali v té obrovské šatně, která mi připomínala Alici důrazněji, než jsem v tu chvíli chtěla. „Pro všechny případy.“

„Ale on nepochopí otázku, aby ji mohl zodpovědět,“ souhlasila jsem. „Myslíš, že nám dovolí to vysvětlit?“

„Já nevím.“

Vytáhla jsem Renesmé, ještě spící, z postýlky a přivinula jsem si ji pevně k sobě a zabořila jí obličej do vlásků; její sladká vůně, tak blízká, převážila nad všemi ostatními.

Dnes jsem nesměla promrhat jedinou vteřinu času. Potřebovala jsem ty odpovědi, a nebyla jsem si jistá, kolik času dnes s Edwardem budu moct strávit o samotě. Jestli to s Tanyinou rodinou dobře dopadne, snad budeme mít delší dobu společnost.

„Edwarde, naučíš mě bojovat?“ zeptala jsem se ho, když mi přidržoval dveře, a s napětím očekávala jeho reakci.

Bylo to, jak jsem čekala. Ztuhl a pak po mně významně přejel pohledem, jako kdyby se na mě díval poprvé nebo naposledy. Jeho oči spočinuly na naší dceři, spící mi v náruči.

„Jestli dojde na boj, nikdo z nás toho moc nezmůže,“ vyhnul se odpovědi.

Zachovala jsem nevzrušený tón. „To mě necháš, abych se neuměla bránit?“

Namáhavě polkl a dveře se zachvěly, panty zaskřípaly, jak se jeho ruka napjala. Pak přikývl. „Když to vidíš takhle… Asi bychom se měli dát do práce, jakmile to půjde.“

Také jsem přikývla a vydali jsme se k velkému domu. Nespěchali jsme.

Přemítala jsem, jestli umím něco, co má nějakou šanci změnit situaci, přispět k lepšímu výsledku. Svým způsobem jsem byla malinko zvláštní – jestli se ovšem neproniknutelná lebka dá považovat za něco zvláštního. Nedalo by se to nějak využít?

„Co bys řekl, že je jejich největší výhoda? Mají vůbec nějakou slabost?“

Edward se mě nemusel ptát, aby věděl, že mluvím o Volturiových.

„Alec a Jane jsou jejich nejlepší útočníci,“ prohlásil bez emocí, jako kdybychom se bavili o basketbalovém mužstvu. „Jejich defenzivní hráči se málokdy dostanou do skutečné akce.“

„Protože Jane tě může upálit na místě, kde stojíš – alespoň duševně. Co umí Alec? Neříkal jsi jednou, že je ještě nebezpečnější než Jane?“

„Ano. Svým způsobem je protikladem Jane. Ona tě nutí cítit nejhorší bolest, jakou si dovedeš představit. Alec naproti tomu se postará, abys nevnímala nic. Naprosto nic. Někdy, když jsou Volturiovi v laskavé náladě, dovolí Alekovi, aby někoho znecitlivěl, než ho popraví. Když se ten dotyčný sám vzdá nebo se jim nějak zavděčí.“

„Znecitlivěl? Ale v čem je to nebezpečnější než schopnost Jane?“

„Tohle totiž úplně odřízne tvoje smysly. Nevnímáš bolest, ale taky nemáš žádný zrak ani sluch ani čich. Totální senzorická deprivace. Jsi úplně sama ve tmě. Ani necítíš, když tě spalují.“

Zachvěla jsem se. Je tohle to nejlepší, v co můžu doufat? Že neuvidím a neucítím smrt, až přijde?

„Tím by ovšem byl jenom stejně nebezpečný jako Jane,“ pokračoval Edward tím samým nevzrušeným hlasem, „v tom, že tě oba zneschopní, udělají z tebe bezmocný cíl. Rozdíl mezi nimi však je jako rozdíl mezi Arem a mnou. Aro slyší v určitou chvíli mysl jenom jednoho člověka. Jane dokáže ubližovat jen jednomu objektu, na který se soustředí. Já slyším všechny najednou.“

Pocítila jsem chlad, když jsem pochopila, kam tím míří. „A Alec nás může zneschopnit všechny najednou?“ zašeptala jsem.

„Ano,“ odpověděl. „Jestli proti nám použije svůj dar, budeme všichni stát slepí a hluší, dokud nepřikročí k tomu, aby nás zabili – možná nás prostě spálí, aniž by se obtěžovali nás napřed roztrhat na kusy. Samozřejmě, mohli bychom se snažit bojovat, ale spíš bychom ublížili sobě navzájem, než uškodili jedinému z nich.“

Několik vteřin jsme šli mlčky.

V hlavě se mi pomalu začínal rodit nápad. Nijak slibný, ale lepší než nic.

„Myslíš, že je Alec moc dobrý bojovník?“ zeptala jsem se. „Tedy kromě toho, co umí dělat. Kdyby musel bojovat bez svého daru. Napadá mě, jestli to vůbec někdy zkusil…“

Edward se na mě ostře podíval. „Na co myslíš?“

Dívala jsem se přímo před sebe. „No, třeba to na mě nebude působit, ne? Jestli to, co dělá, je stejné povahy jako to, co umí Aro, Jane a ty… Pak možná… jestli se nikdy nemusel sám bránit… a já bych se naučila pár triků –“

„Je s Volturiovými po staletí,“ umlčel mě Edward, z hlasu mu najednou zazněla panika. Asi viděl v duchu stejný obrázek jako já: Cullenovi stojí na bitevním poli jako bezmocné, nevidoucí, neslyšící sloupy – všichni až na mě. Já jsem jediná, která může bojovat. „Ano, určitě jsi vůči jeho síle imunní, ale přesto jsi jen novorozená, Bello. Nedokážu tě vycvičit v tak silného bojovníka za pár týdnů. A on je určitě trénovaný.“

„Možná ano, možná ne. Je to jediná věc, kterou umím jenom já a nikdo jiný. I kdybych ho dokázala jenom na chvilku rozptýlit –“ Vydržela bych dost dlouho, abych dala ostatním nějakou šanci?

„Prosím tě, Bello,“ ucedil Edward skrz zuby. „Nebavme se už o tom.“

„Buď rozumný.“

„Budu se snažit naučit tě, co svedu, ale prosím tě nenuť mě myslet na to, jak se obětuješ, abys odvedla pozornost –“ Zasípěl, a nedokončil.

Přikývla jsem. Tak si tedy svoje plány nechám pro sebe. Napřed Alec a pak, kdybych měla to zázračné štěstí a vyhrála, Jane. Kdybych dokázala jenom trochu vyrovnat síly – připravit Volturiovy o jejich hlavní útočnou výhodu. Možná pak by tam byla naděje… Mysl mi pádila kupředu. Co kdybych opravdu byla schopná je zaměstnat nebo dokonce vyřadit z boje? Upřímně, proč by se Jane nebo Alec potřebovali učit bojové umění? Nedovedla jsem si představit urážlivou malou Jane, jak se vzdá své výhody, i kdyby jen kvůli tréninku.

Kdyby se mi podařilo je zabít, to už by byla velká pomoc.

„Musím se všechno naučit. Co nejvíc se ti toho podaří mi za ten měsíc natlouct do hlavy,“ zašeptala jsem.

Choval se, jako kdyby nic neslyšel.

Tak kdo dál? Měla bych si všechno pořádně naplánovat, abych – pokud přežiju útok na Aleka – ani na chvíli nezaváhala. Snažila jsem se přijít na další situaci, v níž by mi moje silná lebka přinesla výhodu. Nevěděla jsem moc o tom, co umí ti ostatní. Samozřejmě, bojovníci jako mohutný Felix šli mimo mě. Tady jsem mohla leda tak dát Emmettovi trochu vyrovnanější šance na spravedlivý boj. Nevěděla jsem moc o ostatních z volturiovské gardy, kromě Demetriho…

Nehnula jsem ani brvou, když jsem uvažovala o Demetrim. To bude bezpochyby pořádný bojovník. Jinak by dávno nepřežil, když je vždycky na čele útoku. A vede ostatní do boje, protože je jejich stopař – bezpochyby nejlepší stopař na světě. Kdyby existoval nějaký lepší, Volturiovi by ho vyměnili. Aro se neobklopoval druhými nejlepšími.

Kdyby Demetri neexistoval, mohli bychom utéct. Aspoň ti z nás, kteří by zbyli. Moje dcera, teplá v mé náruči… Někdo by mohl běžet s ní. Jacob nebo Rosalie, kdo by zůstal.

A… kdyby Demetri neexistoval, pak by Alice a Jasper byli navždy v bezpečí. Tohle Alice viděla, že se stane? Že část naší rodiny bude moct pokračovat? Přinejmenším oni dva.

Mohla bych jí to zazlívat?

„Demetri…,“ řekla jsem.

„Demetri je můj,“ řekl Edward tvrdým, napjatým hlasem. Rychle jsem se na něj podívala a viděla, jak se zarputile a nenávistně tváří.

„Proč?“ zašeptala jsem.

Zpočátku neodpovídal. Když jsme došli k řece, konečně přiznal: „Kvůli Alici. Je to jediný způsob, jak jí můžu poděkovat za těch posledních padesát let.“

Takže jeho myšlenky se ubírají stejným směrem jako moje.

Uslyšela jsem Jacobovy těžké tlapy dusat po zmrzlé zemi. V několika vteřinách kráčel vedle mě, tmavé oči upřené na Renesmé.

Kývla jsem na něj, pak jsem se vrátila ke svým otázkám. Bylo tak málo času.

„Edwarde, proč si myslíš, že nás Alice žádala, abychom se zeptali Eleazara na Volturiovy? On byl nedávno v Itálii, nebo co? Co by mohl vědět?“

„Eleazar ví všechno, pokud jde o Volturiovy. Zapomněl jsem, že to nevíš. Býval jedním z nich.“

Proti své vůli jsem zasyčela. Jacob vedle mě zavrčel.

„Cože?“ zeptala jsem se a v duchu si představila toho krásného tmavovlasého muže z naší svatby, jak je zahalený do dlouhého, popelavě šedého pláště.

Edwardův obličej trochu roztál – pousmál se. „Eleazar je velmi jemný člověk. Nebyl s Volturiovými upřímně šťastný, ale respektoval zákony a chápal, že je nutné prosazovat jejich dodržování. Doufal, že pracuje pro větší dobro. Nelituje času, který u nich strávil. Ale když našel Carmen, našel své místo ve světě. Jsou si podobní, oba velmi soucitní k upírům.“ Zase se usmál. „Pak potkali Tanyu a její sestry, a už se nikdy neohlédli zpátky. Tenhle životní styl se pro ně dost hodí. Kdyby Tanyu nikdy nenašli, myslím, že by sami nakonec vymysleli způsob, jak se obejít bez lidské krve.“

Obrazy v mé hlavě si protiřečily. Nedokázala jsem si je porovnat. Soucitný voják Volturiových?

Edward se podíval na Jacoba a zodpověděl jeho němou otázku. „Ne, nebyl jedním z jejich válečníků, tak řečeno. Měl dar, který se jim hodil.“

Jacob určitě položil otázku, která se sama nabízela.

„Okamžitě vycítí dary ostatních – mimořádné schopnosti, které někteří upíři mají,“ vysvětloval mu Edward. „Může dát Arovi obecnou představu o tom, čeho je ten který upír schopen, jenom tím, že se k němu přiblíží. To bylo užitečné, když šli Volturiovi do bitvy. Mohl je varovat, jestli někdo ve skupině, která se stavěla na odpor, má dovednost, která by je mohla dostat do nějakých potíží. To se však stávalo jen vzácně; to už musí být pořádná schopnost, aby Volturiovy alespoň znevýhodnila, byť jen na chvíli. Díky tomu varování měl Aro častěji možnost zachránit někoho, kdo se mu mohl nějak hodit. Eleazarův dar funguje do jisté míry i u lidí. Tam se ovšem musí vážně soustředit, protože ta jejich latentní schopnost je celkem nezřetelná. Aro ho nechával testovat lidi, kteří se k nim chtěli připojit, aby viděl, jestli mají nějaký potenciál. Aro Eleazarova odchodu hluboce litoval.“

„Oni ho nechali jít?“ zeptala jsem se. „Jenom tak?“

Jeho úsměv byl teď temnější, trochu pokřivený. „Volturiovi nejsou takoví darebáci, jak se jeví tobě. Jsou základem našeho míru a civilizace. Každý člen stráže si sám zvolí, jestli jim chce sloužit. Je to dost prestižní záležitost; oni jsou pyšní, že tam jsou, nikdo je nenutí.“

Zamračila jsem se.

„Jenom ti, kdo přestoupí zákon, o nich tvrdí, že jsou ohavní a zlí, Bello.“

„My jsme žádný zákon nepřekročili.“

Jacob souhlasně zafuněl.

„To oni nevědí.“

„Vážně si myslíš, že je můžeme přimět zastavit se a poslouchat?“

Edward zaváhal jenom na okamžíček a pak pokrčil rameny. „Když najdeme dost přátel, kteří se za nás postaví. Pak snad.“

Když. Najednou jsem pocítila naléhavost toho, co bylo dnes před námi. Oba jsme s Edwardem zrychlili, až jsme se dali do běhu. Jacob nás rychle dohonil.

„Tanya už by tu měla být brzy,“ řekl Edward. „Musíme se připravit.“

Jak se ovšem připravit? Promýšleli jsme všechny možné varianty pořád dokola. Renesmé hned na očích? Nebo zpočátku schovaná? Jacob v místnosti? Nebo venku? Řekl své smečce, aby se držela nablízku, ale zůstala neviditelná. Měl by udělat to samé?

Nakonec jsme Renesmé, Jacob v lidské podobě a já čekali schovaní za rohem – seděli jsme u velkého naleštěného stolu v jídelně, aby na nás nebylo vidět od vstupních dveří. Jacob mě nechal chovat Renesmé; chtěl mít dost místa pro případ, že by se musel rychle proměnit.

Ačkoli jsem byla ráda, že ji mám v náručí, cítila jsem se neužitečná. Připomínalo mi to, že v boji s dospělými upíry nejsem nic jiného než snadný cíl; nepotřebovala jsem volné ruce.

Snažila jsem se vybavit si Tanyu, Kate, Carmen a Eleazara ze svatby. Jejich obličeje byly zastřené v mých špatně osvětlených vzpomínkách. Jenom jsem věděla, že jsou krásní, dva světlovlasí a dva tmavovlasí. Nedokázala jsem si uvědomit, jestli mají v očích nějakou laskavost.

Edward se nehybně opřel o zadní stěnu s okny a díval se k předním dveřím. Nezdálo se, že by vnímal místnost před sebou.

Poslouchali jsme, jak po silnici projíždějí auta, ale žádné z nich nezpomalilo.

Renesmé se mi uhnízdila pod krkem, ručičku mi držela na tváři, ale v hlavě se mi nerojily žádné obrazy. To, co teď cítila, neuměla vyjádřit.

„Co když se jim nebudu líbit?“ zašeptala a všichni jsme na ni okamžitě pohlédli.

„Samozřejmě, že se jim –“ začal říkat Jacob, ale umlčela jsem ho pohledem.

„Oni tě nechápou, Renesmé, protože někoho jako ty nikdy nepoznali,“ řekla jsem jí, protože jsem ji nechtěla obelhávat sliby, které možná nejsou pravda. „Jde o to, abychom je přiměli pochopit.“

Vzdychla a v mé hlavě se objevily obrazy nás všech v rychlém sledu. Upír, člověk, vlkodlak. Ona nikam nepatřila.

„Ty jsi jedinečná, na tom není nic špatného.“

Zavrtěla nesouhlasně hlavou. Myslela na naše napjaté obličeje a řekla: „Tohle je moje vina.“

„Ne,“ vyhrkli jsme s Edwardem a Jacobem ve stejnou chvíli, ale než jsme mohli pokračovat, uslyšeli jsme zvuk, na který jsme čekali: zpomalující motor na silnici, pneumatiky sjíždějící z asfaltu do měkkého štěrku.

Edward vystřelil zpoza rohu, aby stál a čekal u dveří. Renesmé se mi schovala do vlasů. S Jacobem jsme se na sebe dívali přes stůl, na tvářích zoufalství.

Auto projíždělo rychle lesem, rychleji, než řídí Charlie nebo Sue. Slyšeli jsme, jak dojelo na louku a zastavilo u přední verandy. Čtvery dveře se otevřely a zavřely. Nemluvili, když kráčeli ke vchodu. Edward otevřel, než stihli zaklepat.

„Edwarde!“ zvolal nadšeně ženský hlas.

„Ahoj, Tanyo. Kate, Eleazare, Carmen.“

Tři zašeptaná ahoj.

„Carlisle říkal, že si s námi potřebujete okamžitě promluvit,“ řekl první hlas, Tanya. Slyšela jsem, že stále stojí venku. Představovala jsem si, jak jim Edward ve dveřích blokuje vstup. „Co se stalo? Potíže s vlkodlaky?“

Jacob zakoulel očima.

„Ne,“ odpověděl Edward. „Naše příměří s vlkodlaky je silnější než dřív.“

Nějaká žena se zasmála.

„Nepozveš nás dál?“ zeptala se Tanya. A pak pokračovala, aniž čekala na odpověď. „Kde je Carlisle?“

„Carlisle musel odjet.“

Zavládlo krátké ticho.

„Co se děje, Edwarde?“ zvážněla Tanya.

„Kdybyste mi teď mohli pár minut věřit, i když se vám to bude zdát těžké,“ odpověděl. „Chci vám vysvětlit jednu složitou věc a potřebuju, abyste si pro sebe nedělali odsudky, dokud nebudete vědět všechno.“

„Má se Carlisle dobře?“ zeptal se úzkostně mužský hlas. Eleazar.

„Nikdo z nás se nemá dobře, Eleazare,“ řekl Edward a pak na něco poklepal, asi Eleazarovi na rameno. „Ale po fyzické stránce je Carlisle v pořádku.“

„Po fyzické?“ zeptala se Tanya ostře. „Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že celá moje rodina je ve velmi vážném nebezpečí. Ale než vám to vysvětlím, žádám vás o slib. Vyslechněte si všechno, co řeknu, než zareagujete. Prosím vás jen, abyste mě vyslechli.“

Po jeho žádosti následovala delší pauza. V tom napjatém tichu jsme na sebe s Jacobem mlčky zírali. Jeho hnědorudé rty zbledly.

„Posloucháme,“ řekla nakonec Tanya. „Vyslechneme všechno, než budeme soudit.“

„Děkuju, Tanyo,“ řekl Edward srdečně. „Nezatahovali bychom vás do toho, kdybychom měli jinou možnost.“

Edward ustoupil. Slyšeli jsme, jak čtyři páry kroků prošly dveřmi.

Někdo začichal. „Věděla jsem, že tu půjde o vlkodlaky,“ zamručela Tanya.

„Ano, a jsou na naší straně. Opět.“

Ta připomínka Tanyu umlčela.

„Kde je tvoje Bella?“ zeptal se další z ženských hlasů. „Jak se má?“

„Brzy za námi přijde. Má se dobře, děkuju za optání. Zvyká si na nesmrtelnost s neuvěřitelnou lehkostí.“

„Pověz nám o tom nebezpečí, Edwarde,“ vybídla ho Tanya tiše. „Budeme poslouchat a budeme na vaší straně, kam patříme.“

Edward se zhluboka nadechl. „Chtěl bych, abyste se přesvědčili sami. Poslouchejte – vedle v místnosti. Co slyšíte?“

Bylo ticho, po něm následoval lehký rozruch.

„Napřed poslouchejte, prosím,“ řekl Edward.

„Asi vlkodlak, předpokládám. Slyším jeho srdce,“ řekla Tanya.

„Co ještě?“ zeptal se Edward.

Následovala pauza.

„Co je ten tlukot?“ zeptala se Kate nebo Carmen. „Je to… nějaký pták?“

„Ne, ale pamatujte si, co slyšíte. Teď, co cítíte? Kromě toho vlkodlaka.“

„Je tady člověk?“ zašeptal Eleazar.

„Ne,“ nesouhlasila Tanya. „To není člověk… ale… má blíž k člověku než ostatní pachy tady. Co je to, Edwarde? Nemyslím, že jsem takovou vůni někdy cítila.“

„To jsi určitě necítila, Tanyo. Prosím, prosím, pamatuj, že je to pro tebe něco úplně nového. Odhoď všechny nepodložené představy.“

„Slíbila jsem, že budu poslouchat, Edwarde.“

„Tak tedy dobře. Bello? Přines sem Renesmé, prosím.“

Nohy mi připadaly divně otupělé, ale věděla jsem, že ten pocit mi sedí jenom v hlavě. Přinutila jsem se neváhat, neloudat se, když jsem vstala a přešla těch pár kroků k rohu. Teplo z Jacobova těla planulo blízko mě, jak se mi držel v patách.

Nakročila jsem do většího pokoje, ale pak jsem ztuhla a nohy mi zdřevěněly. Renesmé se zhluboka nadechla a pak vykoukla zpod mých vlasů, malá ramínka měla napjatá, jak čekala, že se setká s odmítnutím.

Myslela jsem, že jsem se na jejich reakci připravila. Na obviňování, na křik, na nehybnost hlubokého napětí.

Tanya uskočila čtyři kroky zpátky, rezavě zlaté kadeře se jí chvěly, vypadala jako člověk, kterého uštkl jedovatý had. Kate couvla až k vstupním dveřím a opřela se tam o stěnu. Zpoza jejích zaťatých zubů se ozýval šokovaný sykot. Eleazar se vrhl před Carmen a protektorsky se nahrbil.

„Ale prosím vás,“ slyšela jsem, jak si Jacob šeptem stěžuje.

Edward objal paží Renesmé a mě. „Slíbili jste, že budete poslouchat,“ připomněl jim pak.

„Některé věci se poslouchat nedají!“ zvolala Tanya. „Jak jsi mohl, Edwarde? Copak nevíš, co to znamená?“

„Musíme odsud odejít,“ řekla Kate úzkostně s rukou na klice.

„Edwarde…“ Eleazar nebyl schopen slova.

„Počkejte,“ uklidňoval je Edward, jeho hlas byl teď tvrdší. „Vzpomeňte si, co slyšíte, co cítíte. Renesmé není to, co si myslíte.“

„Z toho pravidla nejsou výjimky, Edwarde,“ odsekla Tanya.

„Tanyo,“ řekl Edward ostře, „slyšíš její srdce! Přestaň a zauvažuj, co to znamená.“

„Její srdce?“ zašeptala Carmen a vykoukla zpoza Eleazarova ramene.

„Není to úplné upíří dítě,“ zareagoval Edward na Carmenin méně nepřátelský výraz. „Je napůl člověk.“

Čtyři upíři na něj koukali, jako kdyby mluvil jazykem, kterému nerozumějí.

„Poslouchejte mě.“ Edwardův hlas se posunul do sametově hladkého přesvědčivého tónu. „Renesmé je jediná svého druhu na světě. Já jsem její otec. Ne její tvůrce – její biologický otec.“

Tanya zavrtěla hlavou, byl to jen drobný pohyb. Snad si to ani neuvědomovala.

„Edwarde, nemůžeš čekat, že ti –“ načal větu Eleazar.

„Nabídni mi jiné vysvětlení, které sedí, Eleazare. Cítíš teplotu jejího těla ve vzduchu. Krev jí proudí v žilách, Eleazare. Můžeš to cítit.“

„Jak to?“ vydechla Kate.

„Bella je její biologická matka,“ odpověděl jí Edward. „Počala, donosila a porodila Renesmé, dokud byla ještě člověk. Skoro ji to zabilo. Byl jsem přinucen vpravit jí jed přímo do srdce, abych ji zachránil.“

„O ničem takovém jsem nikdy neslyšel,“ namítl Eleazar. Držel se prkenně a ve tváři měl chladný výraz.

„Tělesné vztahy mezi upíry a lidmi nejsou zrovna běžné,“ odpověděl Edward se stopou černého humoru v hlase. „Lidí, kteří by takové dostaveníčko přežili, je ještě méně. Nesouhlasíte, sestřenky?“

Kate a Tanya se na něj zamračily.

„Tak se pojď podívat, Eleazare. Určitě uvidíš tu podobu.“

Byla to Carmen, kdo zareagoval na Edwardovu výzvu. Obešla Eleazara, nevšímala si jeho neslyšného varování, a opatrně se šla postavit přímo přede mě. Sklonila se trochu a zadívala se pozorně do Renesméina obličeje.

„Zdá se, že máš matčiny oči,“ řekla tichým, klidným hlasem, „ale otcův obličej.“ A pak, jako kdyby si nemohla pomoct, se na Renesmé usmála.

Renesméin úsměv na oplátku byl oslnivý. Dotkla se mého obličeje, aniž by odhlédla od Carmen. Představovala si, jak se dotkne i jejího, a chtěla vědět, jestli smí.

„Vadilo by ti, kdyby ti Renesmé o sobě něco pověděla?“ zeptala jsem se Carmen. Stále jsem byla příliš vystresovaná, abych svedla mluvit hlasitěji než šeptem. „Má dar vysvětlovat věci po svém.“

Carmen se stále usmívala na Renesmé. „Umíš mluvit, maličká?“

„Ano,“ odpověděla Renesmé melodickým sopránkem. Všichni členové Tanyiny rodiny sebou při zvuku jejího hlasu škubli, až na Carmen. „Ale umím víc ukázat než říct.“

Položila svou ručičku s dolíčky Carmen na krk.

Carmen trochu ztuhla, jako by jí projel elektrický šok. Eleazar jí v tom okamžení stál po boku, ruce na jejích ramenou, jako by ji chtěl odtrhnout.

„Počkej,“ zašeptala Carmen s očima upřenýma na Renesmé.

Renesmé „ukázala“ Carmen dalekosáhlé vysvětlení. Edwardův obličej byl napjatý, jak to s Carmen sledoval, a já jsem si moc přála, abych mohla slyšet to co on. Jacob za mnou netrpělivě přešlápl z nohy na nohu. Věděla jsem, že chce to samé.

„Co jí to Nessie ukazuje?“ zavrčel tiše.

„Všechno,“ zašeptal Edward.

Další minuta uplynula a Renesmé spustila ručku z Carmenina obličeje. Usmála se vítězně na ohromenou upírku.

„Ona je vážně tvoje dcera, viď?“ vydechla Carmen a upřela své vykulené topazové oči na Edwarda. „Takový úžasný dar! Ten může pocházet jenom od velmi talentovaného otce.“

„Věříš tomu, co ti ukázala?“ zeptal se Edward, jehož výraz byl napjatý.

„Nade vší pochyby,“ řekla Carmen prostě.

Eleazarův obličej byl ztuhlý úzkostí. „Carmen!“

Carmen vzala jeho ruce do svých a stiskla je. „Jakkoli se to zdá nemožné, Edward ti řekl čistou pravdu. Nech to dítě, ať ti to ukáže.“

Carmen postrčila Eleazara blíž ke mně a pak kývla na Renesmé. „Ukaž mu to, mi querida.“

Renesmé se usmála, zjevně potěšená Carmeninou vstřícností, a dotkla se Eleazara lehce na čele.

„Ay caray!“ vyštěkl a ucukl před ní.

„Co ti udělala?“ zeptala se Tanya a opatrně přišla blíž. Kate se taky přikradla.

„Jenom se ti snaží ukázat svou verzi příběhu,“ řekla mu Carmen chlácholivým hlasem.

Renesmé se netrpělivě zamračila. „Podívej se, prosím,“ poručila Eleazarovi. Natáhla k němu ruku a pak nechala pár centimetrů mezi svými prsty a jeho obličejem a čekala.

Eleazar si ji podezíravě měřil a pak pohlédl na Carmen o pomoc. Povzbudivě přikývla. Eleazar se zhluboka nadechl a pak se naklonil blíž, až se čelem zase dotýkal její ruky.

Zachvěl se, když to začalo, ale tentokrát držel pevně, oči soustředěně zavřené.

„Á,“ vzdychl, když se mu oči o pár minut později otevřely. „Chápu.“

Renesmé se na něj usmála. Zaváhal, pak jí trochu zdráhavě úsměv oplatil.

„Eleazare?“ zeptala se Tanya.

„Je to všechno pravda, Tanyo. Tohle není žádné nesmrtelné dítě. Je napůl člověk. Pojď. Přesvědč se sama.“

V tichu se k ní šla Tanya opatrně postavit, a pak Kate. Obě dávaly najevo šok, jak na ně s dotekem Renesméiny ruky udeřil první obraz. Ale stejně jako u Carmen s Eleazarem, jakmile Renesmé skončila, bylo poznat, že se jí podařilo získat je na svou stranu.

Vrhla jsem pohled na Edwardův soustředěný obličej a říkala si, jestli to skutečně může být tak snadné. Jeho zlaté oči byly průzračné, nezastřené. Nebyl v tom tedy žádný klam.

„Děkuju, že jste poslouchali,“ řekl tiše.

„Ale je tu to vážné nebezpečí, na které jsi nás upozorňoval,“ řekla Tanya. „Ne přímo od tohoto dítěte, to chápu, ale pak tedy určitě od Volturiových. Jak se o ní dozvěděli? Kdy přijdou?“

Nebyla jsem překvapená, že tak rychle pochopila. Koneckonců, co by asi tak mohlo ohrozit rodinu tak silnou, jako je ta moje? Jenom Volturiovi.

„Když Bella viděla Irinu toho dne v horách,“ vysvětlil Edward, „měla s sebou Renesmé.“

Kate zasyčela, oči se jí přimhouřily do úzkých čárek. „To udělala Irina? Tobě? Carlisleovi? Irina?“

„Ne,“ zašeptala Tanya. „Někdo jiný…“

„Alice ji viděla, jak jde za nimi,“ řekl Edward. Napadlo mě, jestli si ostatní všimli, jak sebou lehce cukl, když vyslovil Alicino jméno.

„Jak mohla něco takového udělat?“ zeptal se najednou Eleazar.

„Představ si, že bys viděl Renesmé jenom z dálky. Kdybys nečekal na naše vysvětlení.“

Tanya přimhouřila oči. „Bez ohledu na to, co si myslela… Jste naše rodina.“

„S Irininým rozhodnutím už teď bohužel nic nenaděláme. Na to je příliš pozdě. Alice nám dala měsíc.“

Oba, jak Tanya, tak Eleazar, sklonili hlavu ke straně. Kate stáhla obočí.

„Tak dlouho?“ zeptal se Eleazar.

„Přijdou všichni. To chce čas na přípravu.“

Eleazar zalapal po dechu. „Celá garda?“

„Nejenom garda,“ opravil ho Edward a čelist se mu napjala. „Aro, Caius, Marcus. Dokonce manželky.“

Všichni na nás zděšeně zírali.

„Nemožné,“ hlesl Eleazar bezbarvě.

„Před dvěma dny bych řekl to samé,“ pokýval hlavou Edward.

Eleazar se zamračil, a když promluvil, bylo to skoro zavrčení. „Ale to nedává žádný smysl. Proč by chtěli vystavit sebe a své manželky nebezpečí?“

„Z tohoto úhlu pohledu to smysl nedává. Alice řekla, že je to víc než jen trest za to, co jsme podle nich udělali. Myslela, že tady bys nám mohl pomoct ty.“

„Víc než trest? Ale co jiného v tom ještě může být?“ Eleazar začal přecházet, kráčel ke dveřím a zase zpět, jako by tam byl sám, obočí stažené, oči upřené na podlahu.

„Kde jsou ostatní, Edwarde? Carlisle a Alice a zbytek?“ zeptala se Tanya.

Edwardovo zaváhání bylo skoro nepostřehnutelné. Odpověděl jenom na část její otázky. „Hledají přátele, kteří by nám mohli pomoct.“

Tanya se k němu naklonila s rukama před sebou. „Edwarde, bez ohledu na to, kolik přátel shromáždíte, nemůžeme vám pomoct vyhrát. Můžeme s vámi jenom zemřít. To určitě víte. Samozřejmě, my čtyři si to možná zasloužíme za to, co Irina provedla, a za to, jak jsme vás zklamali v minulosti – tehdy to také bylo kvůli ní.“

Edward rychle zavrtěl hlavou. „Nežádáme vás, abyste s námi bojovali a zemřeli, Tanyo. Ty víš, že Carlisle by o něco takového nikdy nepožádal.“

„Tak o co tedy, Edwarde?“

„Jenom hledáme svědky. Kdybychom je dokázali zastavit, jenom na chvíli. Kdyby nás nechali, abychom jim to vysvětlili…“ Dotkl se Renesméiny tváře; vzala ho za ruku a přitiskla si ji na kůži. „Je těžké o našem příběhu pochybovat, když to vidíte na vlastní oči.“

Tanya pomalu přikývla. „Myslíš, že pro ně její minulost bude tak důležitá?“

„Jenom v tom smyslu, jakou jí nastiňuje budoucnost. Důvodem k restrikci bylo chránit nás před prozrazením, před excesy dětí, které se nedaly zkrotit.“

„Já nejsem vůbec nebezpečná,“ vložila se do toho Renesmé. Poslouchala jsem její vysoký čistý hlásek novýma ušima, snažila jsem se představit si, jak ho asi vnímají ostatní. „Nikdy neubližuju dědečkovi nebo Sue nebo Billymu. Mám ráda lidi. A vlčí lidi, jako je můj Jacob.“ Pustila Edwardovu ruku, natáhla se dozadu a popleskala Jacoba po paži.

Tanya a Kate si vyměnily rychlý pohled.

„Kdyby Irina tenkrát nepřišla tak brzy,“ uvažoval Edward, „všemu tomuhle bychom se vyhnuli. Renesmé roste neuvěřitelnou rychlostí. Než uplyne měsíc, posune se její vývoj o půl roku.“

„No, pak něco takového rozhodně můžeme dosvědčit,“ řekla Carmen rozhodnutým tónem. „Budeme moci přísahat, že jsme ji sami viděli růst. Jak by mohli Volturiovi ignorovat takový důkaz?“

Eleazar zamumlal: „No, jak asi?“, ale nevzhlédl, pořád přecházel, jako kdyby si dění kolem sebe nevšímal.

„Ano, můžeme vám svědčit,“ řekla Tanya. „Tohle rozhodně. Uvážíme, co víc bychom mohli udělat.“

„Tanyo,“ zaprotestoval Edward, protože slyšel v jejích myšlenkách něco, co nebylo v jejích slovech, „my nečekáme, že s námi budete bojovat.“

„Jestli se Volturiovi nezastaví, aby vyslechli naše svědectví, nemůžeme jenom stát stranou,“ trvala na svém Tanya. „Samozřejmě, měla bych mluvit jenom za sebe.“

Kate se ušklíbla. „Vážně o mně tolik pochybuješ, sestřičko?“

Tanya se na ni široce usmála. „Přece jen je to sebevražedná mise.“

Kate jí oplatila úsměv a pak nonšalantně pokrčila rameny. „Já jsem pro.“

„Já také udělám, co mohu, abych ochránila to dítě,“ souhlasila Carmen. Pak, jako kdyby nemohla odolat, natáhla paže k Renesmé. „Můžu si tě pochovat, bébé linda?“

Renesmé se dychtivě obrátila ke Carmen, měla radost, že má novou přítelkyni. Carmen ji pevně objala a šeptala jí něco španělsky.

Bylo to stejné jako s Charliem a předtím s Cullenovými. Renesmé byla neodolatelná. Co to v ní bylo, že k sobě každého přitáhla, že byli ochotní dokonce položit život na její obranu?

Na chvilku jsem zadoufala, že snad to, oč se pokoušíme, by se mohlo podařit. Možná Renesmé opravdu dokáže nemožné a získá si naše nepřátele stejně, jako si získala naše přátele.

A pak jsem si vzpomněla, že nás Alice opustila, a moje naděje zmizela tak rychle, jak se objevila.

31. NADANÁ

„Jakou roli v tomhle hrají vlci?“ zeptala se Tanya pak a podívala se na Jacoba.

Jacob promluvil, než mohl Edward odpovědět. „Jestli se Volturiovi nezastaví, aby si poslechli o Nessii, chci říct o Renesmé,“ opravil se, protože mu došlo, že Tanya jeho pitomou přezdívku nepochopí, „my je zastavíme.“

„Velmi statečné, chlapče, ale to bude nemožné i pro zkušenější bojovníky, než jste vy.“

„Vy nevíte, co my umíme.“

Tanya pokrčila rameny. „Je to váš život, to rozhodně, takže ho utraťte, jak se vám zlíbí.“

Jacobovy oči střelily k Renesmé, která se stále chovala u Carmen, a bylo snadné v nich vyčíst jeho touhu.

„Ona je zvláštní, ta maličká,“ uvažovala Tanya. „Je těžké jí odolat.“

„Velmi nadaná rodina,“ zamumlal Eleazar, jak přecházel. Jeho tempo se zvyšovalo; přešel ode dveří ke Carmen a zpátky každou vteřinu. „Otec čte myšlenky, matka je štít a to mimořádné dítě má bůhvíjaké kouzlo, kterým nás všechny očarovalo. Tak si říkám, jestli se to, co dělá, dá nějak pojmenovat, nebo jestli je to u upířího hybrida normální. Jestli se vůbec něco takového může považovat za normální! Upíří hybrid, kdo to jakživ slyšel!“

„Promiň mi,“ řekl Edward ohromeným hlasem. Natáhl se a chytil Eleazara za rameno, než se stihl znovu otočit ke dveřím. „Jak jsi to právě nazval mou ženu?“

Eleazar se na Edwarda zvědavě podíval a na okamžik zapomněl na své manické přecházení. „Štít, myslím. Teď mě blokuje, tak si nejsem jistý.“

Zírala jsem na Eleazara, obočí zmateně stažené. Štít? Jak to myslel, že ho blokuju? Stála jsem přímo tady vedle něj, v ničem jsem mu nebránila.

„Štít?“ opakoval Edward udiveně.

„Ale no tak, Edwarde! Když ji nemůžu přečíst já, pochybuju, že to dokážeš ty. Přečteš jí myšlenky zrovna teď?“ zeptal se Eleazar.

„Ne,“ zašeptal Edward. „Ale to jsem nikdy nedokázal. Ani když byla člověk.“

„Nikdy?“ zamrkal Eleazar. „Zajímavé. To by indikovalo mocný skrytý talent, jestli se projevil tak jasně dokonce ještě před proměnou. Nevím, jakým způsobem bych tím štítem mohl proniknout, abych to aspoň trochu pochopil. A přitom musí být ještě nezkušená – je jenom pár měsíců stará.“ Pohled, který věnoval Edwardovi, byl skoro zoufalý. „A zjevně si naprosto není vědoma toho, co dělá. Naprosto netuší. To je ironie. Aro mě posílal po celém světě, abych pátral po takových anomáliích, a ty o ni prostě zakopneš náhodou a ani si neuvědomuješ, co máš.“ Eleazar zavrtěl nevěřícně hlavou.

Zamračila jsem se. „O čem to mluvíš? Jak bych mohla být štít? Co to vůbec znamená?“ Jediné, co jsem si dokázala v duchu představit, bylo legrační středověké brnění.

Eleazar naklonil hlavu ke straně, jak mě pozoroval. „Řekl bych, že jsme v tom byli v gardě poměrně metodičtí. Totiž, třídění talentů je subjektivní, náhodná záležitost; každý talent je jedinečný, nikdy se neobjeví přesně stejná věc dvakrát. Ale ty, Bello, jsi celkem snadno zařaditelná. Talenty, které jsou čistě obranné, aby ochránily nějaký aspekt svého nositele, se vždycky nazývají štíty. Otestovala jsi někdy svoje schopnosti? Blokovala jsi někoho kromě mě a svého manžela?“

Trvalo mi pár vteřin, navzdory tomu, jak rychle mi pracoval mozek, zformulovat svou odpověď.

„Funguje to jen na něco,“ řekla jsem mu. „Moje hlava je tak trochu… soukromá. Ale nezabrání to Jasperovi, aby dokázal ovlivnit mou náladu, nebo Alici, aby viděla mou budoucnost.“

„Čistě mentální obrana.“ Eleazar si pro sebe přikývl. „Omezená, ale silná.“

„Aro ji neslyšel,“ vložil se do toho Edward. „Ačkoli když se setkali, byla ještě člověk.“

Eleazar vykulil oči.

„Jane se mi snažila ublížit, ale nemohla,“ pokračovala jsem. „Edward si myslí, že mě Demetri nedokáže najít, a ani Alec že mi neublíží. Je to dobré?“

Eleazar, stále v údivu, přikývl. „To bych řekl.“

„Štít!“ řekl Edward a jeho hlas byl prosycen hlubokým uspokojením. „O tom jsem nikdy nepřemýšlel. Jediný, s kterým jsem se předtím setkal, byla Renata, a to, co dělá ona, bylo tak jiné!“

Eleazar se trochu vzpamatoval. „Ano, žádný talent se nikdy neprojeví úplně stejně, protože nikdo nikdy nemyslí úplně stejně jako někdo druhý.“

„Kdo je Renata? A co umí?“ zeptala jsem se. Renesmé byla taky zaujatá, odklonila se od Carmen, aby viděla přes Kate.

„Renata je Arův osobní strážce,“ řekl mi Eleazar. „Velmi praktický druh štítu a velmi silný.“

Neurčitě jsem si vybavovala malý houf upírů, který se držel blízko Ara v jeho ponuré věži, něco muži, něco ženy. V té nepříjemné, děsivé vzpomínce jsem si nepromítala obličeje žen. Jedna z nich musela být Renata.

„Tak si říkám…,“ uvažoval Eleazar. „Víš, Renata je mocný štít proti fyzickému útoku. Když se k ní někdo přiblíží – nebo k Arovi, protože ona je mu v nepřátelské situaci vždycky nablízku – je… odvrácen. Vytvoří kolem sebe odpudivou sílu, která je téměř nepovšimnutelná. Prostě najednou zjistíš, že jdeš jiným směrem, než jsi měla v plánu, a vůbec netušíš, proč jsi vlastně tím původním směrem chtěla jít. Může vysílat svůj štít několik metrů od sebe. Chrání také Caia a Marka, když to potřebují, ale její prioritou je Aro.

To, co dělá, ovšem není fyzické. Jako velká většina našich darů, odehrává se to v mysli. Kdyby se snažila udržet z dosahu tebe, kdo myslíš, že by vyhrál?“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem neslyšel, že by Arovu nebo Janinu daru dokázal někdo vzdorovat.“

„Mami, ty jsi mimořádná,“ oznámila mi Renesmé bez překvapení, jako kdyby komentovala barvu mých šatů.

Připadala jsem si dezorientovaná. Cožpak už jsem svůj dar nepoznala? Mám přece nadpřirozené sebeovládání, které mi umožňovalo přeskočit ten děsivý první rok po narození. Upíři přece mají nanejvýš jednu schopnost, nebo ne?

Nebo měl Edward na začátku pravdu? Než Carlislea napadlo, že je moje sebeovládání něco nadpřirozeného, Edward zastával názor, že je moje zdrženlivost prostě výsledkem dobré přípravy – soustředění a přístupu, jak prohlásil.

Který z nich měl pravdu? Umím toho víc? Existuje pojmenování a kategorie pro to, co jsem?

„Můžeš to vysílat?“ zeptala se Kate se zájmem.

„Vysílat?“ opáčila jsem.

„Vystřelit to ze sebe ven,“ vysvětlila Kate. „Zaštítit někoho kromě sebe.“

„Nevím. Nikdy jsem to nezkoušela. Nevěděla jsem, že bych měla.“

„Ach, možná to nedokážeš,“ řekla Kate rychle. „Bůhví že já na tom pracuju po staletí, a nejlepší, co dovedu, je vést po kůži proud.“

Zírala jsem na ni, celá zmatená.

„Kate má útočnou schopnost,“ vysvětlil mi Edward. „Něco jako Jane.“

Automaticky jsem před Kate ucukla a ona se zasmála.

„Nejsem žádný sadista,“ ujistila mě. „Ale při bitvě se to docela hodí.“

Katina slova mi do sebe začínala zapadat, začala jsem je chápat. Zaštítit někoho kromě sebe, řekla. Jako kdyby existoval nějaký způsob, jak do své divné, bláznivě mlčenlivé hlavy schovat ještě někoho jiného.

Vzpomněla jsem si, jak se Edward krčil na starodávných kamenech věže v hradu Volturiových. Ačkoli to byla lidská vzpomínka, byla ostřejší, bolestnější než většina ostatních – jako kdybych ji měla vypálenou do mozku.

Co kdybych se dokázala postarat, aby se mu něco takového už nikdy nestalo? Co kdybych ho dokázala ochránit? Ochránit Renesmé? Co když existuje byť i jen slaboulinký záblesk možnosti, že bych je mohla zaštítit také?

„Musíš mě naučit, co mám dělat!“ naléhala jsem a bez rozmyšlení popadla Kate za ruku. „Musíš mi ukázat, jak se to dělá!“

Kate sebou škubla, když jsem ji sevřela. „Možná – ale nejdřív mi přestaň drtit zápěstí.“

„Pardon! Promiň.“

„Odrážíš útok a jde ti to dobře,“ pochválila mě Kate. „Při tom pohybu jsi měla dostat ránu a ucuknout. Necítila jsi nic?“

„To vážně nebylo nutné, Kate. Nechtěla ti nijak ublížit,“ zamumlal Edward šeptem. Nikdo z nás ho neposlouchal.

„Ne, necítila jsem nic. Dělala jsi to tím elektrickým proudem?“

„Ano. Hmm. Nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by to necítil, ať už byl nesmrtelný, nebo ne.“

„Říkala jsi, že to vysíláš? Na svou kůži?“

Kate přikývla. „Mívala jsem to jenom v dlaních. Podobně jako Aro.“

„Nebo Renesmé,“ vpadl do toho Edward.

„Ale po letitém tréninku dokážu vyzařovat proud po celém těle. Je to dobrá obrana. Každý, kdo se mě snaží dotknout, odpadne, jako člověk po ráně elektrickým proudem. Složí ho to jenom na vteřinu, ale to stačí.“

Poslouchala jsem Kate jenom napůl, myšlenky mi vířily kolem představy, že bych mohla být schopná ochránit svou rodinku, kdybych se to jenom naučila dost rychle. Zuřivě jsem si přála, abych v tom vysílání mohla být taky tak dobrá, jako jsem kdovíproč byla dobrá ve všech ostatních aspektech upířího života. Z lidského života jsem nebyla zvyklá, že by se u mě talenty spontánně objevovaly, a tak jsem si nemohla být jistá, že teď mi tahle schopnost vydrží.

Měla jsem pocit, že jsem si nikdy v životě nepřála nic víc než tohle: dokázat ochránit ty, které miluji. Protože jsem byla tak zaneprázdněná, nevšimla jsem si tiché výměny názorů mezi Edwardem a Eleazarem, dokud zase nezačali mluvit.

„Napadá tě tedy alespoň jedna výjimka?“ ptal se Edward.

Vzhlédla jsem, abych jeho poznámku pochopila, a všimla si, že se na ty dva muže už dívají všichni. Soustředěně se k sobě nakláněli, Edwardův výraz napjatý tušením, Eleazarův nešťastný a váhavý.

„Já o nich nechci takhle uvažovat,“ řekl Eleazar se zaťatými zuby. Byla jsem překvapená náhlou změnou atmosféry.

„Ale jestli máš pravdu –,“ začal zase Eleazar.

Edward mu skočil do řeči. „Ta myšlenka byla tvoje, ne moje.“

„Jestli mám pravdu já… nedokážu ani domyslet, co by to znamenalo. Změnilo by to od základů svět, který jsme vytvořili. Změnilo by to smysl mého života. Toho, čeho jsem byl součástí.“

„Tvoje úmysly byly vždycky ty nejlepší, Eleazare.“

„Záleželo by vůbec na tom? Co jsem udělal? Kolik životů…“

Tanya položila ruku Eleazarovi na rameno v konejšivém gestu. „Co nám uniklo, příteli? Chci to vědět, abych těm myšlenkám mohla oponovat. Nikdy jsi neudělal nic, kvůli čemu by ses měl takhle hanět.“

„Vážně, myslíš?“ zašeptal Eleazar. Pak se vykroutil zpod její ruky a začal zase přecházet, ještě rychleji než předtím.

Tanya ho vteřinu sledovala a pak se soustředila na Edwarda. „Vysvětli nám to.“

Edward přikývl a jak mluvil, přimhouřenýma očima sledoval Eleazara. „Snažil se pochopit, proč by nás přišlo potrestat tolik Volturiových. Oni to takhle nedělají. Zajisté, jsme největší dospělá rodina, s kterou měli co do činění, ale v minulosti se spojily jiné rodiny, aby se chránily, a nikdy nepředstavovaly velkou výzvu, navzdory své početnosti. My jsme spojeni těsněji, což je důležitý faktor, ale ne ten hlavní.

Vzpomínal na jiné případy, kdy byly potrestány celé smečky, jedno z jakého důvodu, a napadlo ho, že to bylo vždycky podle stejného vzorce. Zbytek gardy si toho nikdy nevšiml, protože Eleazar pro Ara soukromě prováděl neustálou výzvědnou činnost. Ten vzorec se opakoval asi tak každých dvě stě let.“

„Jak to vypadalo?“ zeptala se Carmen a dívala se na Eleazara stejně jako Edward.

„Sám Aro se trestních výprav málokdy účastní,“ řekl Edward. „Ale v minulosti, když chtěl Aro něco konkrétního, netrvalo dlouho a objevil se důkaz, že ta která smečka spáchala nějaký neodpustitelný zločin. Staří rozhodli, že se půjdou podívat, jak garda vykonává spravedlnost. A pak, jakmile byla smečka už skoro zlikvidovaná, udělil Aro milost jednomu členovi, jehož myšlenky, jak tvrdil, byly obzvláště kajícné. Vždycky se ukázalo, že tenhle upír má nějaký talent, který Aro obdivoval. Vždycky takové osobě přidělil místo v gardě. Talentovaný upír se dal rychle získat na jejich stranu a vždycky byl za tu poctu vděčností bez sebe. Výjimky neexistovaly.“

„Musí to být čest, když tě vyberou,“ podotkla Kate.

„Pche!“ ušklíbl se Eleazar, stále v pohybu.

„V gardě je jedna upírka,“ řekl Edward, aby vysvětlil Eleazarovu rozzlobenou reakci. „Jmenuje se Chelsea. Má vliv na citové vazby mezi lidmi. Může ty vazby jak uvolnit, tak upevnit. Dokázala každého přimět, aby se cítil Volturiovým zavázán, aby k nim chtěl patřit, aby se jim chtěl zavděčit…“

Eleazar se náhle zastavil. „Všichni jsme chápali, proč je Chelsea důležitá. Kdybychom v boji dokázali oddělit závazky věrnosti mezi spřátelenými smečkami, mohli bychom je o to snáz porazit. Kdybychom dokázali citově vzdálit nevinné členy smečky od provinilců, mohla se spravedlnost vykonávat bez zbytečné brutality – provinilci mohli být bezodkladně potrestáni a nevinní zůstat ušetřeni. Jinak bylo nemožné zabránit tomu, aby smečka bojovala jako celek. Takže Chelsea zpřetrhala ta pouta, která je k sobě vázala. Zdálo se mi to jako obrovská laskavost, důkaz Arova milosrdenství. Tušil jsem, že Chelsea drží naši vlastní skupinu pevněji pohromadě, ale i to jsem považoval za dobrou věc. Byli jsme tak výkonnější. Pomáhalo nám to lépe spolu vycházet.“

Tohle mi osvětlilo staré vzpomínky. Předtím jsem nechápala, proč garda poslouchá své pány tak ochotně, s téměř mileneckou oddaností.

„Jak silný je její dar?“ zeptala se Tanya s podtónem v hlasu. Pohledem rychle přejela každého člena své rodiny.

Eleazar pokrčil rameny. „Já jsem byl schopen odejít s Carmen.“ A pak zavrtěl hlavou. „Ale cokoli slabšího než partnerské pouto je v nebezpečí. Alespoň v normální smečce. Tam ovšem panují slabší vazby než v naší rodině. Abstinence od lidské krve nás činí civilizovanějšími – umožňuje nám vytvářet skutečná pouta lásky. Pochybuju, že by dokázala zvrátit naši vzájemnou loajalitu, Tanyo.“

Tanya přikývla, zdála se uklidněná, zatímco Eleazar pokračoval ve své analýze.

„Napadá mě jen jediný důvod, proč si Aro usmyslel přijít osobně a vzít s sebou tolik svých blízkých – protože jeho cílem není trestat, ale získat,“ řekl Eleazar. „Potřebuje být u toho, aby kontroloval situaci. Ale na ochranu před tak velkou a talentovanou rodinou potřebuje celou gardu. Na druhou stranu by pak nechal ostatní starodávné nechráněné ve Volteře. To je příliš riskantní – někdo by se mohl pokusit toho zneužít. Takže přijdou všichni společně. Jak jinak by si mohl být jistý, že se zachovají dary, které chce? Musí je chtít velmi silně,“ uvažoval Eleazar.

Edwardův hlas byl tichý jako dech. „Z toho, co jsem viděl v jeho myšlenkách loni v létě, Aro nikdy nechtěl nikoho tak, jako chce Alici.“

Cítila jsem, jak jsem údivem otevřela pusu, a vzpomínala jsem na děsivé obrázky, které jsem si představovala už tak dávno: Edward a Alice v černých pláštích a s krvavě rudýma očima, obličeje chladné a odtažité, stojí vedle Ara jako stíny a on je drží za ruce… Viděla tohle Alice nedávno? Viděla, jak se ji Chelsea snaží zbavit lásky k nám a připoutat ji k Arovi, Caiovi a Markovi?

„To proto Alice odešla?“ zeptala jsem se a hlas se mi zlomil na jejím jménu.

Edward mě pohladil po tváři. „Myslím, že to byl ten důvod. Aby zabránila Arovi získat to, co chce nejvíc ze všeho. Aby mu její síla nepadla do rukou.“

Slyšela jsem, jak si Tanya a Kate šeptají rozrušenými hlasy a vzpomněla jsem si, že o Alici nic nevědí.

„Tebe chce taky,“ zašeptala jsem.

Edward pokrčil rameny, jeho obličej byl najednou až příliš klidný. „Zdaleka ne tak moc. Já mu vlastně nemůžu dát víc než to, co už má. A taky by samozřejmě napřed musel najít způsob, jak mě přinutit, abych vykonal jeho vůli. On mě zná a ví, jak je to nepravděpodobné.“ Zvedl sardonicky jedno obočí.

Eleazar se zamračil nad Edwardovou nonšalancí. „Taky zná tvoje slabiny,“ poukázal a pak se podíval na mě.

„O tom se teď nepotřebujeme bavit,“ řekl Edward rychle.

Eleazar si té poznámky nevšímal a pokračoval. „Tvou ženu bude chtít taky. Talent, který mu dokázal vzdorovat už v lidském těle, ho musel upoutat.“

Edwardovi bylo tohle téma nepříjemné. Mně se taky nelíbilo. Jestli Aro chce, abych něco udělala – cokoli – stačí, když ohrozí Edwarda, a já mu vyhovím. A naopak.

Takže naší hlavní obavou nemá být smrt? Máme se bát spíše zajetí?

Edward změnil téma. „Myslím, že Volturiovi na tohle čekali – na nějakou záminku. Nemohli vědět, jakou podobu na sebe vezme, ale když konečně přišla, byl jejich plán dávno hotový. Proto Alice viděla jejich rozhodnutí dřív, než to Irina spustila. To rozhodnutí už bylo učiněno, jenom čekali na nějakou zástěrku, aby ho mohli ospravedlnit.“

„Jestli Volturiovi zneužívají důvěru, kterou v ně všichni nesmrtelní kladou…“ zašeptala Carmen.

„Záleží na tom?“ zeptal se Eleazar. „Kdo tomu uvěří? A i kdyby se ostatní dali přesvědčit, že Volturiovi zneužívají svou moc, co by se tím změnilo? Nikdo se jim nepostaví.“

„Ačkoli někteří z nás jsou zjevně dostatečně šílení, aby se o to pokusili,“ zamručela Kate.

Edward zavrtěl hlavou. „Jste tady jenom jako svědci, Kate. Ať je Arův cíl jakýkoli, nemyslím, že je připraven poskvrnit kvůli němu reputaci Volturiových. Jestli mu vyrazíme z ruky argument proti nám, bude nás muset nechat na pokoji.“

„Samozřejmě,“ zašeptala Tanya.

Nikdo nevypadal přesvědčeně. Pár dlouhých minut všichni mlčeli.

Pak jsem zaslechla zvuk pneumatik sjíždějících ze silnice na štěrkovou příjezdovou cestu.

„Zatraceně, to je Charlie,“ zamumlala jsem. „Možná by Denaliovi mohli zůstat nahoře, dokud –“

„Ne,“ řekl mi Edward vzdáleným hlasem. Jeho oči byly daleko, zíraly slepě ke dveřím. „To není tvůj otec.“ Jeho pohled se zaměřil na mě. „Alice nakonec přece jen poslala Petera a Charlotte. Je čas připravit se na další kolo.“

32. SPOLEČNOST

Obrovský dům Cullenových se zaplnil hosty víc, než by kdokoli mohl považovat za pohodlné. Zvládalo se to jenom díky tomu, že nikdo z nich nepotřeboval spát. Ovšem při jídle to bylo riskantní. Naše společnost spolupracovala, jak nejlépe dovedla. Kolem Forks a La Push to brali velkou oklikou, lovili jenom mimo území státu; Edward byl velkorysý hostitel, půjčoval svá auta podle potřeby, ani okem nemrkl. Z toho kompromisu mi bylo velmi nepříjemně, ačkoli jsem se snažila si namluvit, že by stejně lovili někde jinde po světě.

Jacob byl ještě rozzlobenější. Vlkodlaci existovali, aby zabraňovali ztrátám na lidských životech, a tady se bujné vraždění promíjelo sotva pár kilometrů za hranicí jejich území. Ale za těchto okolností, když byla Renesmé v akutním ohrožení, držel pusu na zámek a mračil se na podlahu a ne na upíry.

Byla jsem udivena tím, jak snadno upíří hosté přijali Jacoba; problémy, které Edward předpokládal, se vůbec nevyskytly. Jacob jim připadal víceméně neviditelný, nebrali ho jako osobu, ale ani jako potravu. Chovali se k němu, jako se lidé, kteří nemají rádi zvířata, chovají k domácím mazlíčkům svých přátel.

Leah, Seth, Quil a Embry dostali teď za úkol chodit se Samem a Jacob by se k nim rád přidal, jenže se nedokázal odtrhnout od Renesmé, a Renesmé byla zaměstnaná fascinováním té zvláštní směsice Carlisleových přátel.

Scénku s představením Renesmé jsme přehráli ještě několikrát. Napřed pro Petera a Charlotte, které k nám Alice s Jasperem poslali, aniž jim cokoli vysvětlili; a oni jako většina lidí, kteří Alici znali, prostě uvěřili jejím pokynům i přes nedostatek informací. Alice jim neřekla nic o tom, kam mají s Jasperem namířeno. Ani jim neslíbila, že se s nimi v budoucnosti shledá.

Ani Peter, ani Charlotte nikdy neviděli nesmrtelné dítě. Ačkoli znali pravidlo, jejich negativní reakce nebyla tak prudká jako u denaliovských upírů. Zvědavost je dohnala k tomu, aby dovolili Renesmé podat jim „vysvětlení“. A bylo to. Teď byli stejně ochotní svědčit jako Tanyina rodina.

Carlisle poslal přátele z Irska a Egypta.

Irský klan přišel první, a dali se přesvědčit překvapivě snadno. Vedla je Siobhan – žena ohromujícího vzezření, s mohutným tělem, krásným a fascinujícím, které bylo schopno neuvěřitelně ladných pohybů. Ona i její druh s nepřístupným obličejem, Liam, byli dávno zvyklí důvěřovat úsudku nejmladšího člena své smečky. Malá Maggie, s pružnými rudými kudrnami, nebyla po tělesné stránce tak impozantní jako oni dva, ale měla dar poznat, kdy se jí lže, a její verdikty nebyly nikdy zpochybňovány. Maggie prohlásila, že Edward mluví pravdu, a tak Siobhan a Liam přijali náš příběh bez výhrad, ještě než se dotkli Renesmé.

Amun a ostatní egyptští upíři, to byla jiná. I poté, co se dva mladí členové jeho smečky, Benjamin a Tia, dali přesvědčit Renesméiným vysvětlením, Amun se jí odmítal dotknout a poručil své smečce, aby odešli. Benjamin – podivně veselý upír, který vypadal sotva odrostlý chlapeckému věku, působil naprosto sebevědomě a současně bezstarostně – přesvědčil Amuna, aby zůstali, několika lehkými pohrůžkami, že rozváže jejich spojenectví. Amun tedy zůstal, ale nadále odmítal na Renesmé sáhnout, a nedovolil to ani své družce Kebi. Bylo to nesourodé uskupení – ačkoli si byli všichni tak podobní, s půlnočně modrými vlasy a olivově zbarvenou pletí, že by je každý snadno mohl považovat za biologickou rodinu. Amun byl nejstarší člen a zcela zřetelný vůdce. Kebi se od něj nikdy nezatoulala dál než jeho stín, a já jsem ji nikdy neslyšela promluvit ani slovíčko. Tia, Benjaminova družka, byla také tichá žena, ale když už promluvila, bylo to s velkou vážností a porozuměním. Ale byl to Benjamin, kolem kterého se všichni točili, jako kdyby měl nějaký neviditelný magnetismus, na kterém záležela rovnováha ostatních. Viděla jsem, jak Eleazar zírá na chlapce s vykulenýma očima, a usoudila jsem, že Benjamin má asi talent, který k němu ostatní přitahuje.

„To není ono,“ vykládal mi Edward, když jsme v noci osaměli. „Jeho dar je tak jedinečný, že se Amun děsí, že by ho ztratil. Tak jako my jsme měli v plánu zatajit Renesmé před Arem,“ – vzdychl –, „tak se Amun snaží udržet stranou Arovy pozornosti Benjamina. Amun Benjamina stvořil, protože věděl, že bude mimořádný.“

„Co dokáže?“

„Něco, co Eleazar nikdy předtím neviděl. Něco, o čem jsem já nikdy neslyšel. Něco, proti čemu by ani tvůj štít nic nezmohl.“ Usmál se na mě svým pokřiveným úsměvem. „Dokáže skutečně ovlivňovat živly – zemi, vítr, vodu a oheň. Je schopen skutečné fyzické manipulace, žádné iluze mysli. Benjamin s tím pořád experimentuje, a Amun se ho snaží vycvičit jako zbraň. Ale vidíš, jak je Benjamin nezávislý. Nenechá se zneužívat.“

„Tobě se líbí,“ odhadla jsem podle tónu jeho hlasu.

„Má velmi jasný smysl, co je správné a co špatné. Líbí se mi jeho přístup.“

Amunův přístup byl něco jiného a s Kebi se drželi stranou ostatních, ačkoli Benjamin a Tia byli na dobré cestě rychle se spřátelit jak s rodinou z Denali, tak s irským klanem. Doufali jsme, že Carlisleův návrat uvolní zbývající napětí mezi námi a Amunem.

Emmett a Rose poslali jednotlivce – všechny Carlisleovy nomádské přátele, které dokázali vystopovat.

První přišel Garrett – vysoký, štíhlý a dlouhonohý upír s dychtivýma rubínovýma očima a dlouhými pískovými vlasy, které nosil svázané koženou šňůrkou – a od pohledu na něm bylo vidět, že je to dobrodruh. Představovala jsem si, že bychom před něj mohli postavit jakoukoli výzvu, a on by ji přijal, jen aby se otestoval. Rychle si porozuměl se sestrami z Denali a pokládal jim nekonečné otázky o jejich neobvyklém životním stylu. Napadlo mě, jestli vegetariánství není další výzva, kterou zkusí, jenom aby viděl, jestli to zvládne.

Přišli také Mary a Randall – staří přátelé, třebaže necestovali společně. Vyslechli si Renesméin příběh a zůstali svědčit jako ti ostatní. Jako klan z Denali zvažovali, co budou dělat, jestli se Volturiovi nezastaví, aby si poslechli vysvětlení. Všichni tři nomádi si pohrávali s představou, že se postaví na naši stranu.

Samozřejmě, Jacob byl s každým novým přírůstkem čím dál rozmrzelejší. Držel se stranou, když mohl, a když nemohl, bručel k Renesmé, že mu někdo bude muset napsat seznam, jestli se od něj čeká, že si u těch nových pijavic bude pamatovat všechna jména správně. ( viz Příloha: Rejstřík upírů)

Carlisle a Esmé se vrátili týden po svém odchodu, Emmett a Rosalie ještě o pár dní později, a všichni jsme se cítili lépe, když byli doma. Carlisle s sebou přivedl ještě jednoho přítele, ačkoli přítel možná nebylo to správné slovo. Alistair byl protivný anglický upír, který považoval Carlislea za nejbližšího známého, ačkoli sotva dokázal snést návštěvu častěji než jednou za století. Mnohem radši se toulal sám, a Carlisle ho musel hodně přemlouvat, než ho sem dostal. Vyhýbal se celé společnosti a bylo jasné, že ve zde shromážděných smečkách nemá mnoho obdivovatelů.

Ten zachmuřený tmavovlasý samotář uvěřil Carlisleovým slovům o Renesméině původu, ačkoli stejně jako Amun se jí odmítal dotknout. Edward vysvětlil Carlisleovi, Esmé a mně, že se tu Alistair bojí být, ale víc se strachuje, že se nedozví, jak to dopadne. Byl hluboce podezíravý ohledně každé autority, a tudíž nedůvěřivý, pokud šlo o Volturiovy. To, co se teď dělo, zřejmě potvrzovalo všechny jeho obavy.

„Samozřejmě, že se dozví, že jsem tady,“ slýchali jsme ho brblat si pro sebe na půdě – kde se rád schovával před ostatními. „Nepadá v úvahu, že by se to před Arem utajilo. Staletí na útěku, k tomu to povede. Každý, s kým Carlisle za posledních deset let promluvil, se ocitne na jejich seznamu. Nechápu, jak jsem se mohl dát zatáhnout do tohohle zmatku. To je mi ale pěkný způsob, jak zacházet s přáteli.“

Ale jestli měl pravdu, že bude muset před Volturiovými utíkat, alespoň měl větší naději, že se mu to podaří, než my ostatní. Byl stopař, ačkoli zdaleka ne tak přesný a výkonný jako Demetri. Alistair cítil jenom těžko postižitelnou přitažlivost k tomu, co hledal. Ale i tato nespolehlivá schopnost postačí na to, aby mu řekla, kterým směrem má utíkat – opačným než Demetri.

A pak přišel další pár nečekaných přátel, nebo spíš přítelkyň – nečekaných proto, že ani Carlisleovi, ani Rosalii se nepodařilo Amazoňanky zkontaktovat.

„Carlisle,“ pozdravila ho vyšší ze dvou velmi vysokých divokých žen po příchodu. Obě působily dojmem, jako kdyby je někdo natahoval – dlouhé paže a nohy, dlouhé prsty, dlouhé černé copy, dlouhé obličeje a dlouhé nosy. Na sobě neměly nic než zvířecí kůže – kožené vesty a přiléhavé kalhoty, které se na stranách svazovaly koženými šňůrami. Nebylo to jen tím výstředním oblečením, že působily divoce, ale všechno na nich bylo takové, od neklidných karmínových očí k náhlým rychlým pohybům. Nikdy jsem se nesetkala s méně civilizovanými upíry.

Ale poslala je Alice, a to byla přinejmenším zajímavá zpráva. Co dělá Alice v Jižní Americe? Dostala se tam jenom proto, že viděla, že se s Amazoňankami nikdo jiný nebude schopný dostat do styku?

„Zafrina a Senna! Ale kde je Kachiri?“ zeptal se Carlisle. „Nikdy jsem vás tři neviděl rozdělené.“

„Alice nám řekla, že se musíme rozdělit,“ odpověděla Zafrina hlubokým drsným hlasem, který se hodil k jejímu divokému zjevu. „Je nepříjemné být od sebe, ale Alice nás ujistila, že nás tady potřebujete, zatímco ona chtěla využít Kachiri někde jinde. Víc nám neřekla, jenom to, že máme moc spěchat…?“ Zafrina přešla z oznamovací věty do otázky a já – s chvěním nervů, které nikdy nepominulo, ačkoli už jsem to dělala poněkolikáté – jsem přinesla Renesmé, aby se s ní seznámily.

Navzdory divokému zjevu si velmi pozorně vyslechly náš příběh a pak dovolily Renesmé, aby jim podala svůj důkaz. Byly jí uchváceny úplně stejně jako všichni ostatní upíři, ale když jsem viděla jejich rychlé, trhavé pohyby tak blízko vedle ní, neubránila jsem se obavám. Senna se neustále držela vedle Zafriny, taky nikdy nemluvila, ale nebylo to stejné jako u Amuna a Kebi. Kebi se tak chovala z poslušnosti; Senna a Zafrina byly spíš jako dva orgány jednoho organismu – a Zafrina byla náhodou pusa.

Novina o Alici byla podivně uklidňující. Zjevně na svém útěku před Arovými plány plnila ještě nějakou vlastní nejasnou misi.

Edward byl nadšený, že se k nám přidaly Amazoňanky, protože Zafrina byla mimořádně talentovaná; její dar mohl být velmi nebezpečnou útočnou zbraní. Ne že by Edward žádal Zafrinu, aby šla s námi do boje, ale kdyby se Volturiovi nezastavili, až uvidí naše svědky, možná by se zastavili kvůli jiné scéně.

„Je to velmi přímočará iluze,“ vysvětlil Edward, když se ukázalo, že já nic nevidím, jako obvykle. Zafrina byla zaskočená a užaslá nad mou imunitou – s ničím takovým se dosud nesetkala – a neklidně přešlapovala na místě, zatímco Edward popisoval, co mi uniklo. Edwardovy oči se lehce rozostřily, jak pokračoval. „Dokáže většinu lidí přimět, aby viděli, co sama chce – a oni pak nevidí nic jiného. Například, právě teď jsem se ocitl sám uprostřed deštného pralesa. Je to tak zřetelné, že bych tomu dokázal uvěřit, nebýt toho, že tě stále cítím v náruči.“

Zafrininy rty se zkroutily do tvrdého úsměvu. O vteřinu později se Edwardovy oči zase soustředily a on jí úsměv oplatil.

„Impozantní,“ řekl.

Renesmé byla fascinovaná jejich rozhovorem, a natáhla se nebojácně k Zafrině.

„Můžu se podívat?“ zeptala se.

„Co bys chtěla vidět?“ nabídla se Zafrina.

„To, co jsi ukázala tatínkovi.“

Zafrina přikývla a já jsem úzkostlivě sledovala, jak Renesméiny oči zírají tupě do prostoru. O vteřinu později Renesméinu tvář prozářil oslnivý úsměv.

„Ještě,“ dožadovala se.

Poté bylo těžké držet Renesmé z dosahu Zafriny a jejích krásných obrázků. Dělala jsem si starosti, protože jsem si byla naprosto jistá, že je Zafrina schopná vytvořit scénky, které vůbec nejsou krásné. Ale skrz Renesméiny myšlenky jsem viděla Zafrininy vize sama – byly stejně zřetelné jako kterékoli jiné Renesméiny vlastní vzpomínky, jako by byly skutečné –, a tak jsem mohla posoudit, jestli jsou vhodné, nebo ne.

Ačkoli jsem ji tak snadno nepřijala, musela jsem přiznat, že je dobře, že Zafrina Renesmé takhle zabaví. Potřebovala jsem ruce. Měla jsem toho tolik, co jsem se musela naučit, jak fyzicky, tak duševně, a času bylo tak málo.

Můj první pokus s bojovou výukou nedopadl dobře.

Edward mě přidržel asi na dvě vteřiny. Ale místo aby mě nechal vybojovat si svobodu – což bych naprosto v pohodě dokázala –, odskočil ode mě. Věděla jsem okamžitě, že je něco špatně; ztuhl jako kámen a zíral přes louku, na které jsme cvičili.

„Promiň, Bello,“ omlouval se.

„Ne, to je v pohodě,“ řekla jsem. „Pojďme znovu.“

„Nemůžu.“

„Jak to myslíš, že nemůžeš? Právě jsme začali.“

Neodpověděl.

„Podívej, já vím, že mi to nejde, ale nemůžu se zlepšit, když mi nepomůžeš.“

Mlčel. Hravě jsem na něj skočila. Vůbec se nebránil, a oba jsme padli na zem. Byl nehybný, když jsem mu přitiskla rty na krční tepnu.

„Vítěz,“ oznámila jsem.

Přimhouřil oči, ale nic neříkal.

„Edwarde? Co se děje? Proč mě nechceš učit?“

Celá minuta uplynula, než zase promluvil.

„Já to prostě nemůžu… snést. Emmett a Rosalie umějí stejně tolik co já. Tanya a Eleazar asi ještě víc. Požádej někoho jiného.“

„To není fér! Jsi v tom dobrý. Pomáhal jsi dřív Jasperovi – bojoval jsi s ním a taky se všemi ostatními. Proč ne se mnou? Co jsem dělala špatně?“

Zoufale si vzdychl. Jeho oči byly temné, skoro žádné zlato, které by prosvětlilo tu černou.

„Dívat se na tebe takhle, analyzovat tě jako terč. Vidět, kolika způsoby tě můžu zabít…“ Ucukl. „Prostě mi to připadá příliš skutečné. Nemáme tolik času, aby doopravdy záleželo na tom, kdo tě bude učit. Základy tě může naučit kdokoli.“

Zamračila jsem se.

Dotkl se mého našpuleného spodního rtu a usmál se. „Navíc to není nutné. Volturiovi se zastaví. Přesvědčíme je, aby pochopili.“

„Ale co když ne! Já se to potřebuju naučit.“

„Najdi si jiného učitele.“

To byl náš poslední rozhovor na toto téma, ale já jsem ho nedokázala přimět, aby ustoupil o píď ze svého rozhodnutí.

Emmett byl ochotnější pomoct, ačkoli jeho učení mi připadalo jako odveta za všechny ty prohrané zápasy v páce. Kdyby se mi pořád dělaly modřiny, byla bych fialová od hlavy k patě. Rose, Tanya a Eleazar byli všichni trpěliví a vstřícní. Jejich lekce mi připomínaly Jasperovy bojové instrukce ostatním v červnu, ačkoli ty vzpomínky byly zamlžené a nejasné. Některým návštěvníkům připadal můj výcvik zábavný a někteří mi dokonce nabídli pomoc. Nomád Garrett se toho několikrát zhostil – byl překvapivě dobrý učitel; obecně vycházel s ostatními tak snadno, že jsem se divila, jak je možné, že si nikdy nenašel smečku. Dokonce jsem jednou bojovala se Zafrinou, zatímco se Renesmé dívala z Jacobovy náruče. Naučila jsem se několik triků, ale už jsem ji nikdy znovu nepožádala o radu. Po pravdě, ačkoli se mi Zafrina velmi líbila a věděla jsem, že by mi doopravdy neublížila, děsila mě ta divoká žena k smrti.

Naučila jsem se od svých učitelů mnoho věcí, ale měla jsem pocit, že moje znalosti jsou stále pouze základní. Neměla jsem představu, kolik vteřin vydržím proti Alekovi a Jane. Jenom jsem se modlila, aby to bylo tak dlouho, aby to pomohlo.

Každou minutu dne, kdy jsem nebyla s Renesmé nebo se neučila bojovat, jsem byla na zahradě a pracovala s Kate, snažila jsem se vystrčit svůj vnitřní štít z mozku ven, aby chránil někoho jiného. V tomhle výcviku mě Edward povzbuzoval. Doufal, že najdu uspokojivý způsob, jak přispět svou troškou do mlýna, a přitom se nebudu drát do bojové linie.

Jenže to bylo tak těžké. Nebylo čeho se držet, nic solidního, s čím pracovat. Měla jsem jenom svou zuřivou touhu být užitečná, dokázat udržet Edwarda, Renesmé a tolik členů své rodiny, kolik bude možné, u sebe v bezpečí. Znovu a znovu jsem se snažila vypudit ten neurčitý štít ze sebe, ale jen se slabým a sporadickým úspěchem. Bylo to, jako bych se pokoušela napnout neviditelnou gumičku – gumičku, která se v kteroukoli chvíli změnila z konkrétní hmatatelnosti do nehmotného dýmu.

Jenom Edward byl ochotný dělat nám pokusného králíka – dostávat od Kate šok za šokem, zatímco já jsem nemotorně zápasila s obsahem své hlavy. Pracovali jsme několik hodin v kuse, a já jsem měla pocit, že bych z té námahy měla být zalita potem, ale moje dokonalé tělo mě takhle samozřejmě nezradilo. Moje únava byla čistě duševní.

Ničilo mě, že je to Edward, kdo musí trpět, moje paže se kolem něj bez užitku ovíjely, zatímco on stále znovu ucukával před Katiným nastavením na „nízký“ proud. Snažila jsem se, co mi síly stačily, vysunout štít a oba nás do něj zabalit; tu a tam se mi to podařilo, a pak mi to zase vyklouzlo.

Nesnášela jsem to cvičení a přála si, aby mi Zafrina pomáhala místo Kate. Pak by se Edwardovi stačilo dívat na Zafrininy iluze, dokud mu v tom nezabráním. Ale Kate trvala na tom, že potřebuju lepší motivaci – čímž myslela to, že se nesnesu dívat na Edwardovu bolest. Začínala jsem pochybovat o jejím tvrzení z prvního dne – že svůj dar nezneužívá jako sadistka. Zdálo se mi, že se tím dobře baví.

„Hele,“ řekl Edward vesele a snažil se zakrýt každou stopu stresu v hlasu. Cokoli, co by mě odradilo od cvičení. „Tohle sotva štíplo. Dobrá práce, Bello.“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se pochopit, co přesně jsem udělala správně. Testovala jsem tu gumičku, snažila se přinutit ji, aby zůstala pevná, když jsem ji natahovala od sebe.

„Znovu, Kate,“ mručela jsem se zaťatými zuby.

Kate přitiskla dlaň Edwardovi na rameno.

Vzdychl úlevou. „Tentokrát nic.“

Zvedla obočí. „Ale tohle nebylo nízké.“

„Dobře,“ zafuněla jsem.

„Připrav se,“ řekla mi a zase sáhla na Edwarda.

Tentokrát se zachvěl, ze rtů mu uniklo tiché zasyčení.

„Promiň! Promiň! Promiň!“ opakovala jsem a kousala se do rtu. Proč jsem to nedokázala udělat správně?

„Vedeš si ohromně, Bello,“ chválil mě Edward a přitáhl si mě těsně k sobě. „Pracuješ na tom jenom pár dnů a už tu a tam vysíláš. Kate, řekni jí, jak dobře si vede.“

Kate našpulila rty. „Já nevím. Zjevně má obrovskou schopnost, a tohle je jen chabý začátek. Umí to lépe, tím jsem si jistá. Jenom jí chybí ten správný podnět.“

Nevěřícně jsem na ni zírala a automaticky jsem vycenila zuby. Jak si může myslet, že nemám dostatečnou motivaci, když dává Edwardovi šoky přímo tady přede mnou?

Slyšela jsem mručení z publika, které stabilně narůstalo, jak jsem se zacvičovala – zpočátku jenom Eleazar, Carmen a Tanya, ale pak se přiloudal Garrett, pak Benjamin a Tia, Siobhan a Maggie, a teď dokonce i Alistair vykukoval z okna ve druhém poschodí. Diváci souhlasili s Edwardem. Taky si mysleli, že to dělám dobře.

„Kate…,“ řekl Edward varovným hlasem, když ji napadl nějaký nový způsob, ale ona už byla v pohybu. Vyrazila podél ohbí řeky k místu, kde pomalu šly Zafrina, Senna a Renesmé, Renesmé držela za ruku Zafrinu, jak si vzájemně vyměňovaly obrázky. Jacob se jich držel jako stín jen o půl kroku pozadu.

„Nessie,“ řekla Kate – nově příchozí si rychle osvojili tu dráždivou přezdívku, „chtěla bys jít pomoct mamince?“

„Ne,“ zavrčela jsem.

Edward mě chlácholivě objal. Setřásla jsem ho, právě když Renesmé za mnou vyrazila přes zahradu s Kate, Zafrinou a Sennou v závěsu.

„Naprosto ne, Kate,“ zasyčela jsem.

Renesmé se po mně natáhla a já jsem automaticky rozevřela náruč. Stulila se u mě, přitiskla si hlavičku do prohlubně pod mým ramenem.

„Ale mami, já ti chci pomoct,“ řekla odhodlaným hlasem. Její ruka mi spočívala na krku a dokreslovala její touhu obrázky, kde jsme my dvě tvořily jeden tým.

„Ne,“ řekla jsem a rychle ustupovala. Kate udělala vědomý krok směrem ke mně, ruku nataženou k nám.

„Nechoď k nám, Kate,“ varovala jsem ji.

„Jdu.“ Vydala se k nám. Usmívala se jako lovec, který zahnal kořist do kouta.

Posunula jsem Renesmé, aby mi seděla na zádech, a stále jsem ustupovala stejně rychlým krokem jako Kate. Teď jsem měla volné ruce, a jestli Kate chce, aby jí dlaně zůstaly přirostlé k zápěstí, měla by si radši držet odstup.

Kate to asi nepochopila, protože sama nikdy nepoznala vztah, jaký má matka k dítěti. Určitě si neuvědomila, jak daleko už zašla. Byla jsem tak rozzuřená, že moje vidění nabralo zvláštní načervenalý odstín a na jazyku jsem měla pachuť žhavého kovu. Síla, kterou jsem obvykle mírnila, mi proudila naplno ve svalech, a já jsem věděla, že Kate rozdrtím na suť tvrdou jak diamant, když mě k tomu bude nutit.

Vztek přivedl každý aspekt mého bytí k silnějšímu soustředění. Dokázala jsem teď dokonce cítit pružnost svého štítu mnohem přesněji – nebyla to ani tak gumička jako spíš vrstva, tenký film, který mě pokrýval od hlavy k patě. Jak mi vztek lomcoval tělem, lépe jsem si ho uvědomovala, lépe jsem ho držela. Roztáhla jsem ho kolem sebe, ven ze sebe, a úplně do něj zavinula Renesmé, pro případ, že by Kate prorazila mou obranu.

Kate schválně udělala další krok vpřed a z mého hrdla a zaťatých zubů se vydralo divoké zavrčení.

„Dávej pozor, Kate,“ varoval ji Edward.

Kate udělala další krok, a pak se dopustila chyby, kterou by zaznamenal i někdo tak nezkušený jako já. Byla jsem jen na krátký skok od ní, a přesto se podívala stranou, obrátila svou pozornost ode mě na Edwarda.

Renesmé jsem měla bezpečně na zádech; nachýlila jsem se ke skoku.

„Slyšíš něco od Nessie?“ zeptala se ho Kate a její hlas byl klidný a uvolněný.

Edward vyrazil do prostoru mezi nás a zablokoval mi cestu na Kate.

„Ne, vůbec nic,“ odpověděl. „Teď dej Belle trochu času, aby se uklidnila, Kate. Neměla bys ji takhle pokoušet. Já vím, že na svůj věk nevypadá, ale je jenom pár měsíců stará.“

„Nemáme čas dělat to v rukavičkách, Edwarde. Budeme ji muset nutit. Máme jen pár týdnů, a ona má potenciál k –“

„Ustup na minutu, Kate.“

Kate se zamračila, ale vzala Edwardovo varování vážněji než to moje.

Renesmé mě chytla kolem krku; vybavovala si Katin útok, ukazovala mi, že jí nikdo nechtěl ublížit, že s tím tatínek souhlasil…

Tohle mě neuklidnilo. To světelné spektrum, které jsem viděla, stále mělo karmínový nádech. Ale už jsem se lépe ovládala a viděla, že má Kate pravdu. Ten hněv mi pomáhal. Pod tlakem se to naučím rychleji.

To neznamená, že by si mi to líbilo.

„Kate,“ zabručela jsem. Položila jsem ruku Edwardovi na kříž. Stále jsem cítila svůj štít jako silnou, ohebnou přikrývku kolem sebe a Renesmé. Tlačila jsem ji dál, nutila jsem ji prostřít se kolem Edwarda. V pružné látce nebylo známky po díře, nehrozilo, že se někde protrhne. Namáhavě jsem lapala po dechu, a moje slova tak ztrácela svůj rozzuřený náboj. „Znovu,“ řekla jsem Kate. „Jenom Edward.“

Zvedla oči v sloup, ale přistoupila a položila dlaň Edwardovi na rameno.

„Nic,“ řekl Edward. Slyšela jsem v jeho hlase úsměv.

„A teď?“ zeptala se Kate.

„Pořád nic.“

„A teď?“ Tentokrát měla hlas napjatý.

„Vůbec nic.“

Kate zavrčela a ustoupila stranou.

„Vidíš tohle?“ zeptala se Zafrina svým hlubokým divokým hlasem a zírala upřeně na nás tři. Její angličtina měla podivný přízvuk, protahovala slova na neobvyklých místech.

„Nevidím nic, co bych neměl,“ řekl Edward.

„A ty, Renesmé?“ zeptala se Zafrina.

Renesmé se na Zafrinu usmála a zavrtěla hlavou.

Moje zuřivost už téměř úplně pohasla, a já jsem se zaťatými zuby a zrychleným dechem tlačila ten elastický štít dál od sebe; jako kdyby byl tím těžší, čím déle držel. Táhl proti mně, chtěl se vrátit do původního stavu.

„Nikdo žádnou paniku,“ varovala Zafrina skupinku, která mě sledovala. „Chci vidět, jak daleko to dokáže natáhnout.“

Ozval se šokovaný výdech z úst každého, kdo tam stál – Eleazar, Carmen, Tanya, Garrett, Benjamin, Tia, Siobhan, Maggie – každého kromě Senny, která zřejmě byla připravená na to, co Zafrina dělala. Oči ostatních získaly nepřítomný pohled, jejich výraz byl úzkostný.

„Zvedněte ruku, až se vám zrak vrátí,“ přikázala jim Zafrina. „Tak, Bello. Ukaž, kolik jich dokážeš zaštítit.“

Hlasitě jsem vydechla. Kromě Edwarda a Renesmé byla nejbližší osoba vedle mě Kate, ale i tak stála asi tři metry ode mě. Zaťala jsem čelist a zatlačila, snažila jsem se zvednout tu vzdorující, pružnou ochranu dál od sebe. Centimetr po centimetru jsem ji posunovala ke Kate, bojovala s odporem, který se zvyšoval s každým centimetrem, jejž jsem získala. Při tom úsilí jsem celou dobu sledovala, jak se Kate tváří vyděšeně, a tiše jsem zasténala úlevou, když jí zamrkaly oči a zaostřily se. Zvedla ruku.

„Fascinující!“ zamumlal Edward šeptem. „Je to jako jednosměrné sklo. Dokážu číst všechno, co si myslí, ale oni na mě nemůžou. A slyším Renesmé, ačkoli jsem nemohl, když jsem byl na vnější straně. Vsadím se, že by mi teď Kate mohla dát šok, protože je pod deštníkem. Pořád tě neslyším… hmm. Jak to funguje? Tak si říkám, jestli…“

Dál si pro sebe mumlal, ale nemohla jsem ho poslouchat. Zatínala jsem zuby, snažila se dostat štít až na Garretta, který stál nejblíž Kate. Jeho ruka se zvedla.

„Velmi dobře,“ pochválila mě Zafrina. „Teď –“

Ale promluvila příliš brzy; s hlasitým vydechnutím jsem cítila, jak se mi štít vysmekl jako guma, když se napne příliš, a s odskočením se vrátil do svého původního stavu. Renesmé, která na sobě poprvé pocítila slepotu, do které Zafrina zaklela ostatní, se mi roztřásla na zádech. Opatrně jsem zabojovala proti elastickému tahu a přinutila štít, aby ji zase ovinul.

„Můžu si chvilku odpočinout?“ lapala jsem po dechu. Od chvíle, kdy jsem se stala upírkou, jsem ještě ani jednou nepocítila potřebu odpočívat. Bylo náročné připadat si tak vysátá a zároveň tak silná.

„Samozřejmě,“ řekla Zafrina a diváci se uvolnili, když jim dovolila zase vidět.

„Kate,“ zavolal Garrett, jak si ostatní mezi sebou šeptali a kousek poodstoupili, rozrušeni okamžikem slepoty; upíři nebyli zvyklí cítit se zranitelně. Vysoký světlovlasý Garrett byl jediný netalentovaný nesmrtelný, kterého moje tréninky viditelně bavily. Říkala jsem si, co na nich toho dobrodruha tak láká.

„Já bych to nedělal, Garrette,“ varoval ho Edward.

Garrett pokračoval ke Kate navzdory varování, rty přemýšlivě našpulené. „Říkají, že dokážeš položit upíra na lopatky.“

„Ano,“ souhlasila. Pak mu s poťouchlým úsměvem zašermovala prsty před nosem. „Chceš to vidět?“

Garrett pokrčil rameny. „Nikdy jsem nic takového neviděl. Připadá mi to trochu jako přehánění…“

„Možná,“ řekla Kate a obličej jí najednou zvážněl. „Možná to funguje jenom na slabé nebo mladé. Nejsem si jistá. Ale ty vypadáš silně. Možná bys můj dar dokázal ustát.“ Natáhla k němu ruku dlaní vzhůru – jasné vyzvání. V koutcích jí zacukalo a já jsem si byla docela jistá, že její vážný výraz je jen pokus ho přinutit, aby to zkusil.

Garrett se na tu výzvu usmál. Velmi sebevědomě se dotkl ukazováčkem její dlaně.

A pak hlasitě hekl, kolena se mu podlomila a padl naznak. Hlavou narazil na kousek žuly a ozvalo se ostré křupnutí. Byla to šokující podívaná. Moje instinkty se bouřily proti pohledu na nesmrtelného, takhle vyřazeného z boje; bylo to proti přírodě.

„Já jsem ti to říkal,“ zašeptal Edward.

Garrettovi se pár vteřin chvěla víčka a pak otevřel oči dokořán. Podíval se nahoru na usmívající se Kate a obličej mu ozářil užaslý úsměv.

„No teda,“ podivil se.

„Líbilo se ti to?“ zeptala se skepticky.

„Nejsem blázen,“ zasmál se a zatřásl hlavou, jak se pomalu zvedl na koleno, „ale byla to teda šlupka!“

„To říká každý.“

Edward obrátil oči v sloup.

A pak nastal nějaký rozruch před domem. Slyšela jsem Carlislea, jak mluví přes bublání překvapených hlasů.

„Poslala vás Alice?“ ptal se kohosi, jeho hlas byl nejistý, trochu rozzlobený.

Další nečekaný host?

Edward vyrazil k domu a většina ostatních ho napodobila. Já jsem šla pomaleji, Renesmé stále zavěšenou na zádech. Dala bych Carlisleovi chvilku. Ať nového hosta příjemně naladí, připraví ho na to, co přijde.

Přetáhla jsem si Renesmé do náruče a opatrně obcházejíc dům, abych vstoupila kuchyňskými dveřmi, jsem poslouchala to, co jsem nemohla vidět.

„Nikdo nás neposlal,“ odpověděl na Carlisleovu otázku hluboký šeptavý hlas. Okamžitě mi to připomnělo stařecké hlasy Ara a Caia a ztuhla jsem přímo uprostřed kuchyně.

Věděla jsem, že v předním pokoji je narváno – skoro každý se přišel podívat na nejnovější návštěvníky –, ale nebylo odtamtud slyšet skoro žádný zvuk. Mělké dýchání, to bylo všechno.

Carlisleův hlas byl opatrný, když odpovídal: „Tak co vás k nám teď přivádí?“

„Cestujeme po světě,“ odpověděl jiný hlas, stejně rozechvělý jako ten první. „Slyšeli jsme náznaky, že se k vám Volturiovi chystají. Šeptá se, že nebudete sami. Zjevně je ta šeptanda pravdivá. Tohle je úctyhodné shromáždění.“

„My nechceme Volturiovy vyzvat na souboj,“ objasnil Carlisle napjatým tónem. „Došlo k nedorozumění, to je celé. Velmi vážnému nedorozumění, to rozhodně, ale doufáme, že se to vyjasní. To, co tu vidíte, jsou svědci. Stačí nám, když nás Volturiovi vyslechnou. Nechtěli jsme –“

„Nám je jedno, z čeho vás obviňují,“ přerušil ho první hlas. „A je nám jedno, jestli jste porušili zákon.“

„I kdyby šlo o sebevětší zločin,“ vložil se do toho druhý.

„Čekáme už patnáct století, až se té italské chátře někdo postaví,“ řekl ten první. „Jestli je nějaká naděje, že padnou, chceme být u toho.“

„Nebo je dokonce pomůžeme porazit,“ dodal ten druhý. Mluvili v dokonalém tandemu, jejich hlasy si byly tak podobné, že méně citlivé uši by se mohly domnívat, že hovoří jen jeden. „Jestli usoudíme, že máte šanci na úspěch.“

„Bello?“ zavolal mě Edward odměřeně. „Přines sem Renesmé, prosím. Možná bychom si měli ověřit, co naši rumunští návštěvníci tvrdí.“

Pomáhalo mi vědomí, že asi polovina upírů v druhém pokoji by se postavila na obranu Renesmé, kdyby se ti Rumuni kvůli ní rozzlobili. Nelíbil se mi zvuk jejich hlasů, ani temná hrozba v jejich slovech. Jak jsem vstoupila do pokoje, viděla jsem, že v tom úsudku nejsem sama. Většina nehybných upírů se dívala nepřátelskýma očima, a někteří – Carmen, Tanya, Zafrina a Senna – se lehce posunuli do obranných pozic mezi nově příchozí a Renesmé.

Upíři u dveří byli malí a štíhlí, jeden tmavovlasý a druhý s vlasy tak popelavě blond, že vypadaly světle šedé. Jejich kůže měla stejně prachový nádech jako kůže Volturiových, ačkoli tady mi to nepřipadalo tak výrazné. Ale nemohla jsem si být jistá, protože jsem nikdy neviděla Volturiovy jinak než lidskýma očima; nedokázala jsem to pořádně srovnat. Jejich pichlavé úzké oči byly temně vínové, bez mléčného filmu. Měli na sobě prosté černé šaty, které se daly považovat za moderní, ale jejich střih vyšel z módy.

Ten tmavý se usmál, když jsem se objevila. „Ale ale, Carlisle. Koukám, že jsi zlobil, viď?“

„Ona není tím, za co ji považuješ, Stefane.“

„Nám je to beztak jedno,“ odpověděl blonďatý. „Jak už jsme řekli.“

„Pak pojďte dál a podívejte se, Vladimire, ale jak už jsme řekli my, rozhodně nemáme v plánu postavit se Volturiovým.“

„Tak si prostě budeme držet palce,“ začal Stefan.

„A doufat, že nám to vyjde,“ dodal Vladimir.

* * *

Nakonec jsme dali dohromady sedmnáct svědků – Iry Siobhan, Liama a Maggii; Egypťany Amuna, Kebi, Benjamina a Tiu; Amazoňanky Zafrinu a Sennu; Rumuny Vladimira a Stefana; a nomády Charlotte a Petera, Garretta, Alistaira, Mary a Randalla – kteří se přidali k naší jedenáctičlenné rodině. Tanya, Kate, Eleazar a Carmen trvali na tom, že se chtějí považovat za její součást.

Kromě Volturiových to bylo asi největší přátelské uskupení dospělých upírů v celé historii nesmrtelných.

Všichni jsme začínali cítit trochu optimismu. Ani já jsem se tomu neubránila. Renesmé si za tak krátkou dobu získala tolik příznivců. Stačí, když budou Volturiovi poslouchat aspoň kratičkou chviličku…

Ti dva poslední přeživší Rumuni – zaměření jenom na svou trpkou zášť vůči těm, kteří před patnácti sty lety svrhli jejich impérium – se dozvídali všechno za pochodu. Nechtěli se Renesmé dotknout, ale nedávali vůči ní najevo žádný odpor. Z našeho spojenectví s vlkodlaky měli tajemnou poťouchlou radost. Dívali se, jak trénuji svůj štít se Zafrinou a Kate, sledovali Edwarda, jak odpovídá na nevyslovené otázky, pozorovali Benjamina, jak pouhou vůlí vytahuje gejzíry vody z řeky nebo vyvolává ostré poryvy větru, když bylo bezvětří, oči jim žhnuly zuřivou nadějí, že se Volturiovým konečně někdo postaví.

My jsme sice nedoufali v to samé co oni, ale naděje nás neopouštěla.

33. PADĚLKY

„Charlie, pořád máme doma společnost, o které nepotřebuješ nic vědět. Já vím, že už jsi Renesmé týden neviděl, ale návštěva teď prostě není dobrý nápad. Co kdybych Renesmé přivezla já k tobě?“

Charlie tak dlouho mlčel, že jsem si říkala, jestli slyšel v mém zdánlivě bezstarostném tónu to napětí.

Pak ale zamumlal: „Nepotřebuju vědět, ach jo,“ a já jsem si uvědomila, že pomalu odpovídá jenom z ostražitosti vůči nadpřirozenu.

„Dobře, holčičko,“ souhlasil konečně. „Můžete přijet dneska dopoledne? Sue mi přiveze oběd. Je stejně zděšená z mého vaření, jako jsi byla ty, když jsi sem tenkrát poprvé přijela.“

Charlie se zasmál a pak si povzdechl nad starými časy.

„Dnešní dopoledne se mi skvěle hodí.“ Čím dřív, tím líp. Už jsem to i tak moc dlouho odkládala.

„Přijede s vámi Jake?“

Ačkoli Charlie nevěděl nic o vlčím otiskování, nikdo si nemohl nevšimnout pouta mezi Jacobem a Renesmé.

„Asi ano.“ Nepadalo v úvahu, že by se Jacob nechal dobrovolně připravit o dopoledne s Renesmé bez pijavic.

„Možná bych měl pozvat taky Billyho,“ uvažoval Charlie. „Ale… hmm. Asi až jindy.“

Poslouchala jsem Charlieho jenom na půl ucha – sice mi neunikla zvláštní nechuť v jeho hlase, když mluvil o Billym, ale nestarala jsem se, co za tím vězí. Charlie a Billy jsou dospělí; jestli spolu mají nějaké neshody, vyřeší si je sami. Já mám hlavu plnou mnohem důležitějších věcí.

„Tak se za chvíli uvidíme,“ řekla jsem mu a zavěsila.

S tímhle výletem šlo o víc než jen o ochranu mého otce před podivně namíchanou skupinou sedmadvaceti upírů – kteří všichni přísahali, že nezabijí nikoho v dosahu pěti set kilometrů, ale přesto… Žádný člověk by se k nim radši neměl přibližovat. Ale taky jsem měla výmluvu pro Edwarda: že jedu s Renesmé k Charliemu, aby ho náhodou nenapadlo vydat se sem. Byla to dobrá záminka k opuštění domu, pro něž jsem ovšem měla jiný důvod.

„Proč si nemůžeme vzít tvoje ferrari?“ brblal Jacob, když za mnou přišel do garáže. Už jsem seděla s Renesmé v Edwardově volvu.

Edward už dostal možnost odtajnit moje auto na potom; ale jak tušil, nedokázala jsem projevit odpovídající nadšení. Jistě, bylo krásné a rychlé, ale mě bavilo běhat.

„Je příliš nápadné,“ odpověděla jsem. „Mohli bychom jít pěšky, ale to by Charlieho vyděsilo.“

Jacob něco zabručel, ale sedl si na přední sedadlo. Renesmé si přelezla z mého klína k němu.

„Jak ti je?“ zeptala jsem se ho, když jsme vyjeli z garáže.

„Jak asi myslíš?“ zeptal se Jacob kousavě. „Jsem otrávenej ze všech těch smrdutejch pijavic.“ Viděl, jak jsem se zatvářila, a promluvil, než jsem stihla odpovědět. „Jo, já vím, já vím. Jsou to dobráci, jsou tu na pomoc, všechny nás zachrání. Atakdále atakdále. Říkej si, co chceš, ale podle mýho jsou Drákula jedna a Drákula dvě děsivě děsiví.“

Musela jsem se usmát. Rumuni taky nebyli mí oblíbení hosté. „V tom s tebou souhlasím.“

Renesmé zavrtěla hlavou, ale nic neříkala; na rozdíl od nás ostatních jí připadali Rumuni zvláštním způsobem fascinující. Snažila se na ně mluvit nahlas, když jí nedovolili, aby se jich dotkla. Vyptávala se jich na jejich neobvyklou kůži, a ačkoli jsem měla strach, aby se neurazili, byla jsem docela ráda, že se zeptala. Taky jsem byla zvědavá.

Její zájem je nijak nepobouřil. Trochu posmutněli.

„Seděli jsme bez pohnutí velmi dlouhou dobu, dítě,“ odpověděl Vladimir, a Stefan přikyvoval, ale nedokončil Vladimirovu větu, jak to často dělal. „Kontemplovali naši vlastní božskost. Bývalo znakem naší moci, že všechno přicházelo až k nám. Kořist, diplomaté, ti, kteří se ucházeli o naši přízeň. Seděli jsme na trůnech a považovali se za bohy. Dlouho jsme si nevšímali, že se měníme – skoro jsme zkameněli. Myslím, že nám Volturiovi prokázali laskavost, když vypálili naše hrady. My dva se Stefanem jsme alespoň přestali kamenět. Teď jsou naše oči jasné, ale oči Volturiových jsou pokryty vrstvou prašné špíny. Předpokládám, že budeme ve výhodě, až jim je budeme vylupovat z důlků.“

Snažila jsem se potom držet Renesmé od nich dál.

„Jak dlouho můžeme u Charlieho zůstat?“ zeptal se Jacob a vytrhl mě ze zamyšlení. Viditelně ožil, když jsme vyjeli od domu a všech jeho nových obyvatel. Byla jsem šťastná, že mě vážně nepočítá mezi upíry. Byla jsem pořád prostě Bella.

„Vlastně docela dlouho.“

Tón mého hlasu ho zaujal.

„Jde tady ještě o něco jinýho než o návštěvu tvýho táty?“

„Jaku, víš, jak dobře umíš držet myšlenky na uzdě, když je nablízku Edward?“

Zvedl jedno husté obočí. „No a?“

Jenom jsem kývla a šlehla očima k Renesmé. Dívala se ven z okna a já jsem nedokázala posoudit, jak moc je zaujatá naším rozhovorem, ale rozhodla jsem se, že už radši nebudu zacházet dál.

Jacob čekal, že ještě něco dodám, ale pak vysunul spodní ret a přemýšlel o tom málu, co jsem mu řekla.

Mlčky jsme jeli dál a já jsem za volantem mžourala skrz protivné čočky do studeného deště; na sníh ještě nebylo dost zima. Moje oči už nebyly tak děsivé jako na začátku – rozhodně se přibližovaly spíš tlumené rudooranžové než jasně karmínové. Brzy přejdou do jantarové a já přestanu čočky potřebovat. Doufala jsem, že ta změna Charlieho moc nerozčílí.

Když jsme dojeli k Charliemu, Jacob stále přemítal nad naší okleštěnou konverzací. Nemluvili jsme, jak jsme šli rychlým lidským krokem v padajícím dešti. Táta na nás čekal; měl dveře otevřené dřív, než jsem stihla zaklepat.

„Ahoj, děti! To jsou snad léta, co jsme se neviděli! Ukaž se, Nessie! Pojď k dědovi! Přísahám, že jsi vyrostla aspoň o deset centimetrů. A vypadáš hubeně, Ness.“ Zamračil se na mě. „Copak oni tě tam nenakrmí?“

„To je jenom růstový spurt,“ zamumlala jsem. „Ahoj, Sue,“ zavolala jsem mu přes rameno. Z kuchyně se linul pach kuřete, rajčat, česneku a sýra; všem ostatním to asi hezky vonělo. Taky jsem cítila čerstvé borové dřevo a hromadící se prach.

Renesmé předvedla svůj dolíčkový úsměv. Před Charliem nikdy nemluvila.

„No tak pojďte dovnitř, venku je zima, děti. Kde je můj zeť?“

„Baví přátele,“ řekl Jacob a pak si odfrkl. „Ty máš takový štěstí, že tam nemusíš trčet, Charlie. Víc k tomu nepovím.“

Praštila jsem Jacoba zlehka do ledvin, zatímco Charlie ucukl.

„Au,“ stěžoval si Jacob šeptem; no, já jsem si myslela, že jsem ho uhodila jen lehce.

„Abych pravdu řekla, Charlie, já mám pár pochůzek, které si musím vyřídit.“

Jacob po mně střelil pohledem, ale nic neříkal.

„Jdeš na vánoční nákupy, Bells? Už máš jen pár dní, to víš.“

„Jo, na vánoční nákupy,“ řekla jsem nepřesvědčivě. To by vysvětlovalo ten prach. Charlie už asi vytáhl staré ozdoby.

„Neboj se, Nessie,“ zašeptal jí do ucha. „Já ti něco nadělím, když na to máma zapomene.“

Zvedla jsem oči v sloup, ale po pravdě, vůbec jsem na svátky nepomyslela.

„Oběd je na stole,“ zavolala Sue z kuchyně.

„Pojďte, děti.“

„Tak zatím, tati,“ řekla jsem a vyměnila si rychlý pohled s Jacobem. I kdyby na tohle proti své vůli před Edwardem myslel, Edward nic nepozná. Jake neměl ponětí, kam se chystám.

Ovšem, napadlo mě, když jsem nastupovala do auta, ani já nemám moc představu.

Silnice byla tmavá a kluzká, ale řízení už mě neděsilo. Moje reflexy byly dobře uzpůsobené, takže jsem se ani nemusela dívat na silnici. Problém byl udržet rychlost tak, abych nepřitahovala pozornost, když za mnou někdo jel. Chtěla jsem mít dnešní misi co nejrychleji za sebou, rozlousknout to tajemství, abych se mohla vrátit k životně důležitému úkolu – tréninku. Abych se naučila, jak jedny chránit a druhé zabíjet.

V ovládání štítu jsem se neustále zlepšovala. Kate necítila potřebu mě dál motivovat – nebylo těžké najít důvody k hněvu, když jsem teď věděla, že je klíčem – a tak jsem většinou pracovala se Zafrinou. Měla radost z mého pokroku; dokázala jsem pokrýt skoro třímetrovou oblast na více než minutu, ačkoli mě to vyčerpávalo. Dnes ráno se snažila přijít na to, jestli bych dokázala vytlačit štít ze své mysli úplně. Nechápala jsem, k čemu by to bylo, ale Zafrina se domnívala, že bych se celkově posílila, jako když se procvičují svaly na břiše a na zádech, ne jenom na pažích. Když jsou silnější všechny svaly, člověk dokáže uzvednout větší váhu, než když posiluje jenom ruce.

Moc mi to nešlo. Jenom jedinkrát jsem zahlédla řeku v džungli, kterou mi celou dobu ukazovala.

Ale musela jsem se připravovat i jinak na to, co nadcházelo, a zbývaly jen dva týdny, takže jsem si dělala starosti, jestli nezanedbávám to nejdůležitější. Dnes to nedopatření napravím.

Naučila jsem se nazpaměť vhodné mapy, a tak mi nedělalo žádný problém najít cestu na adresu J. Jenkse, která neexistovala na internetu. Mým dalším krokem bude případně Jason Jenks na té druhé adrese, na té, kterou mi Alice nedala.

Když řeknu, že to nebyla hezká čtvrť, tak jí ještě moc lichotím. To nejobyčejnější z našich aut by na zdejších ulicích bylo za hvězdu. I můj starý náklaďáček by tady vypadal dost ve formě. Kdybych ještě byla člověk, tak zamknu dveře a šlápnu na plyn, abych odtamtud byla co nejrychleji. Ale takhle jsem byla trochu fascinovaná. Snažila jsem se představit si, kde se asi Alice na tomhle místě vůbec vzala, a žádný důvod mě nenapadl.

Budovy – všechny úzké, dvoupatrové, lehce nakřivo, jako by se ohýbaly pod dopadajícím deštěm – byly většinou staré činžáky rozdělené na víc bytů. Nedalo se poznat, jakou barvou bývaly natřené. Všechno vybledlo do odstínů šedé. V přízemí několika budov sídlily různé podniky: špinavý bar s okny natřenými na černo, krámek s ezoterickými pomůckami, kde nad vchodem blikotaly neonové ruce s tarotovými kartami, tetovací salon a školka s rozbitým oknem zalepeným izolepou. V žádné z místností se nesvítilo, třebaže bylo venku dost ponuře a lidské oči za šera pořádně nevidí. V dálce jsem slyšela tiché mumlání hlasů; znělo to jako televize.

Bylo tam pár lidí, dva se šourali v dešti každý na jinou stranu a jeden seděl na úzké verandě zabedněné laciné právnické kanceláře, četl si mokré noviny a pohvizdoval si. Na takové prostředí to znělo až příliš radostně.

Bezstarostný hvízdálek mě tak vyvedl z míry, že jsem si zpočátku neuvědomila, že ta opuštěná budova je právě na adrese, kterou hledám. Barabizna neměla žádné číslo popisné, ale tetovací salon vedle měl číslo jen o dvě menší.

Zajela jsem k obrubníku a vteřinu zaváhala. Musím se do toho baráku tak jako tak dostat, ale jak to udělat, aby si mě pískálek nevšiml? Mohla bych zaparkovat ve vedlejší ulici a přijít zadem… Ale tam by mohlo být svědků ještě víc. Tak snad po střechách? Ale na to ještě není dost tma…

„Nazdárek, paničko,“ zavolal na mě.

Stáhla jsem okýnko u spolujezdce, jako že jsem ho neslyšela.

Ten muž odložil noviny, a když jsem viděla, jak je oblečený, překvapilo mě to. Pod dlouhým otrhaným kabátem, který mu sahal až na paty, měl kvalitní oblek. Nefoukal větřík, aby mi přivál pach, ale jeho lesklá tmavě rudá košile byla určitě hedvábná. Měl divoce rozcuchané kudrnaté černé vlasy, ale jeho tmavá kůže byla hladká a pěstěná, zuby měl bílé a rovné. To si protiřečilo.

„Možná byste to auto neměla parkovat tady, madam,“ upozornil mě. „Už by tu taky nemuselo bejt, až se vrátíte.“

„Díky za varování,“ řekla jsem.

Vypnula jsem motor a vystoupila. Třeba mi můj pískající přítel poskytne odpovědi, které potřebuju, rychleji, než když se do té barabizny budu muset dostávat násilím. Rozevřela jsem velký šedý deštník – ačkoli mi vážně neležela na srdci starost, abych si neponičila šaty z kašmírového úpletu, které jsem měla na sobě. Ale člověk by to tak udělal.

Muž mi zamžoural do obličeje, jak mu po tváři stékaly kapky, a pak vykulil oči. Polkl a já jsem slyšela, jak mu zrychlilo srdce, když jsem k němu přistoupila.

„Někoho hledám,“ začala jsem.

„Třeba jsem to já,“ nabídl se s úsměvem. „Co pro vás můžu udělat, krasavice?“

„Nejste J. Jenks?“ zeptala jsem se.

„Aha,“ řekl a jeho výraz přešel z vyčkávání v pochopení. Vstal a pozoroval mě přimhouřenýma očima. „Proč ho hledáte?“

„To je moje věc.“ Navíc jsem neměla ponětí. „Jste to vy, nebo ne?“

„Ne.“

Stáli jsme dlouho proti sobě, zatímco jeho bystré oči přejížděly nahoru a dolů po perlově šedých vypasovaných šatech. Jeho pohled nakonec zamířil do mého obličeje. „Nevypadáte jako běžná zákaznice.“

„Asi nejsem běžná,“ přiznala jsem. „Ale potřebuju se s ním sejít co nejdřív.“

„Nejsem si jistej, co mám dělat,“ přiznal.

„Co kdybyste mi řekl svoje jméno?“

Zakřenil se. „Max.“

„Ráda vás poznávám, Maxi. Tak co kdybyste mi pověděl něco o tom, co děláte pro ty běžné zákazníky?“

Jeho úsměv přešel v zamračení. „No, Džejovi obvyklí klienti nevypadají jako vy. Lidi vašeho druhu se neobtěžujou do kanceláře na periferii. To pak za ním prostě jdete rovnou do jeho nóbl kanceláře v mrakodrapu.“

Zopakovala jsem mu tu druhou adresu, kterou jsem měla.

„Jo, to je ono,“ řekl zase podezíravě. „Jak to, že jste nešla tam?“

„Dostala jsem tuhle adresu – z velmi věrohodného zdroje.“

„Kdybyste měla za lubem něco dobrýho, tak byste tu nebyla.“

Našpulila jsem rty. Nikdy jsem nebyla moc dobrá v blufování, ale Alice mi nedala na vybranou. „Tak asi nemám nic dobrého za lubem.“

Maxův obličej nabral omluvný výraz. „Koukněte, madam –“

„Bella.“

„Jo, Bello. Heleďte, já tuhle práci potřebuju. Džej mi platí dost dobře hlavně za to, abych se tu celej den jen tak poflakoval. Chci vám pomoct, vážně chci, ale – a samozřejmě mluvím čistě hypoteticky, chápete? Nebo mimo záznam, nebo jak to chcete říct – ale když k němu někoho pustím, tak bych se moh‘ dostat do maléru a budu bez práce. Chápete můj problém?“

Kousala jsem se do rtů a přemýšlela. „Nikdy dřív jste tu neviděl nikoho, jako jsem já? No, trochu jako já. Moje sestra je o hodně menší než já a má tmavé rozježené černé vlasy.“

„J. zná vaši sestru?“

„Myslím, že ano.“

Max o tom chviličku uvažoval. Usmála jsem se na něj a jeho dýchání se zadrhlo. „Tak já vám povím, co udělám. Já Džejovi zavolám a popíšu mu vás. Ať se rozhodne sám.“

Co J. Jenks ví? Řekne mu můj popis vůbec něco? Ta myšlenka mi dělala obavy.

„Moje příjmení je Cullenová,“ řekla jsem Maxovi a přemítala, jestli to není příliš moc informací. Začínala jsem se na Alici zlobit. Vážně musím být až takhle nevědoucí? Mohla mi dát jedno nebo dvě další slova…

„Cullenová, rozumím.“

Dívala jsem se, jak vytáčí číslo, a snadno si ho zapamatovala. No, když tohle neklapne, zavolám J. Jenksovi sama.

„Ahoj Džeji, tady je Max. Já vím, že ti nikdy nemám volat na tohle číslo, kromě naléhavejch případů…“

Je tohle naléhavej případ? slyšela jsem slabě na druhém konci.

„No, to přesně ne. Je tady nějaká mladá paní, která tě chce vidět…“

Nechápu, co je na tom naléhavýho. Proč jsi nepostupoval jako normálně?

„Nepostupoval jsem jako normálně, protože vona nevypadá jako normální –“

Je to šlapka?!

„Ne –“

Tím si nemůžeš bejt jistej. Vypadá jako jedna z těch holek od Kubareva?

„Ne, nech mě domluvit, jo? Říká, že znáš její sestru nebo co.“

To sotva. Jak vypadá?

„Vypadá jako…“ Očima mě uznale přejel od hlavy k patě. „No, vypadá jako hotová topmodelka, tak vypadá.“ Usmála jsem se, on na mě mrkl a pokračoval. „Vymakaný tělo, bledá jako stěna, tmavě hnědý vlasy skoro do pasu, potřebovala by se v noci pořádně vyspat – říká ti to něco?“

Ne, neříká. Nelíbí se mi, že mě kvůli svý slabosti pro hezký ženský –

„Jo, jsem blázen do hezkejch holek, a co je na tom špatnýho? Omlouvám se, že jsem tě otravoval, kamaráde. Zapomeň na to.“

„Jméno,“ zašeptala jsem.

„Jo, jasně. Počkej,“ řekl Max. „Že prej se jmenuje Bella Cullenová. To ti něco říká?“

Nastal okamžik mrtvého ticha, a pak se hlas na druhém konci najednou rozkřičel a používal spoustu slov, která člověk často neslýchá jinde než na zastávkách tiráků. Maxův celý výraz se změnil; všechno vtipkování bylo to tam a jeho rty zbledly.

„Protože ses neptal!“ zakřičel zděšeně do telefonu.

Následovala další odmlka, zatímco se J. vzpamatovával.

Krásná a bledá? zeptal se J. o malinko klidnějším tónem.

„No dyk to povídám, ne?“

Krásná a bledá? Co tenhle člověk ví o upírech? Je sám jedním z nás? Nebyla jsem připravená na podobnou konfrontaci. Zaskřípala jsem zuby. Do čeho mě to Alice dostala?

Max minutu čekal, až ustane další bouře hlasitých nadávek a pokynů, a pak se na mě podíval očima, které byly hlavně vystrašené. „Ale klienti z předměstí k tobě choděj na návštěvy jenom ve čtvrtek – dobře, dobře! Udělám to.“ Sklapl telefon.

„Chce mě vidět?“ zeptala jsem se vesele.

Max se na mě zlobně díval. „Mohla jste mi říct, že jste přednostní zákazník.“

„Já jsem to nevěděla.“

„Myslel jsem, jestli nejste policajtka,“ přiznal se. „Teda, nevypadáte na policajtku. Ale chováte se kapánek divně, krasavice.“

Pokrčila jsem rameny.

„Drogovej kartel?“ hádal.

„Kdo, já?“ zeptala jsem se.

„Jo. Nebo váš mužskej nebo tak někdo.“

„Ne, je mi líto. Nejsem zrovna příznivkyně drog a ani můj manžel. Prostě řekni ne a podobné kampaně, znáte to.“

Max tiše zaklel. „Vdaná. Zase nemám štěstí.“

Usmála jsem se.

„Mafie?“

„Ne.“

„Kšeftování s diamantama?“

„Prosím vás! S těmito lidmi se běžně stýkáte, Maxi? Možná byste potřeboval novou práci.“

Musela jsem uznat, docela jsem se bavila. Nepřicházela jsem do styku s lidmi, kromě Charlieho a Sue. Bylo zábavné sledovat, jak se snaží. A taky mě těšilo, jak je snadné ho nezabít.

„Musíte bejt zapletená do něčeho velkýho. A zlýho,“ uvažoval.

„Tak to vážně není.“

„To říkaj všichni. Ale kdo jinej potřebuje papíry? Nebo kdo si za ně může dovolit platit Džejovu cenu, že jo? Ale nic mi do toho není,“ řekl a pak si zase zamumlal slovíčko vdaná.

Dal mi úplně jinou adresu se základními informacemi a pak se díval, jak odjíždím, s podezíravým, lítostivým pohledem.

V tu chvíli jsem byla připravená skoro na vše – hodilo by se třeba luxusně zařízené doupě nějakého zlosyna ve stylu bondovek. Takže jsem si myslela, že mi Max určitě dal špatnou adresu, aby mě otestoval. Anebo je to doupě v podzemí pod tímhle velmi obyčejným nákupním centrem usazeným proti zalesněnému kopci v hezké obytné čtvrti.

Zaparkovala jsem na volném místě, a když jsem vzhlédla, uviděla jsem vkusně vyvedenou tabulku, na které stálo JASON SCOTT, PRÁVNÍ ZÁSTUPCE.

Kancelář uvnitř byla vymalovaná béžově s celerově zelenými akcenty ve stylu „neurazí, nenadchne“. Nebyl tam žádný upíří pach, a to mi pomohlo se uvolnit. Jen pach neznámých lidí. Ve stěně bylo zabudované akvárium, za stolem seděla hezká a upravená blonďatá sekretářka.

„Dobrý den,“ pozdravila mě. „Hledáte někoho?“

„Přišla jsem za panem Scottem.“

„Máte sjednanou schůzku?“

„To přímo ne.“

Pousmála se. „Pak to může chviličku trvat. Co kdybyste se zatím posadila –“

April! vyjekl mužský rozkazovačný hlas z telefonu na stole. Za chvilku očekávám, nějakou paní Cullenovou.

Usmála jsem se a ukázala na sebe.

Okamžitě mi ji pošlete. Chápete? Je mi jedno, s čím to koliduje.

Kromě netrpělivosti jsem slyšela v jeho hlasu i něco jiného. Stres. Nervy.

„Právě přišla,“ hlesla April, jakmile se zmohla na slovo.

Cože? Pošlete ji dál! Na co čekáte?

„Hned to bude, pane Scotte!“ Vstala a máchajíc rukama mě honem vedla krátkou chodbou. Cestou mi nabízela kávu, čaj nebo co bych tak mohla chtít.

„Tudy prosím,“ řekla a uvedla mě do velké kanceláře, vybavené těžkým dřevěným psacím stolem a nástěnným zrcadlem.

„Zavřete za sebou dveře,“ poručil skuhravý, vysoko posazený hlas.

Prohlížela jsem si muže za psacím stolem. Byl malý, s postupující pleší, asi tak pětapadesátiletý, s břichem. Měl na sobě modrobílou pruhovanou košili a červenou hedvábnou kravatu a přes opěradlo židle mu viselo tmavě modré sako. Taky se třásl, byl nezdravě bledý a na čele se mu perlil pot; představila jsem si, jak mu někde pod tou pneumatikou bují žaludeční vřed.

J. se vzpamatoval a nejistě se zvedl ze židle. Podal mi ruku přes stůl.

„Paní Cullenová. Je mi nesmírným potěšením.“

Přešla jsem k němu a rychle mu jí potřásla. Při dotyku mé studené ruky se lehce nakrčil, ale nezdál se tím zvláštně překvapen.

„Pane Jenksi. Nebo vám mám říkat pane Scotte?“

Zase sebou cukl. „Jak chcete, samozřejmě.“

„Co kdybyste mi říkal Bello a já vám budu říkat Džeji?“

„Jako staří přátelé,“ souhlasil a otřel si čelo hedvábným kapesníkem. Pokynul mi, abych si sedla, a taky se posadil. „Musím se zeptat: konečně se setkávám s půvabnou ženou pana Jaspera?“

Zamyslela jsem se. Takže tenhle člověk zná Jaspera, ne Alici. Zná ho, a taky se ho asi bojí. „Jsem jeho švagrová.“

Našpulil rty, jako kdyby se snažil porozumět mezi řádky, stejně zoufale jako já.

„Doufám, že se pan Jasper těší dobrému zdraví?“ zeptal se starostlivě.

„Jsem si jistá, že jeho zdraví je vynikající. Právě teď je na delší dovolené.“

J. se malinko uklidnil. Přikývl si pro sebe a položil si prsty na skráň. „Takže. Měla jste přijít do hlavní kanceláře. Moje asistentky by vás uvedly rovnou ke mně – bylo zbytečné procházet těmi méně příjemnými cestami.“

Přikývla jsem. Nebyla jsem si jistá, proč mi Alice dala tu adresu v ghettu.

„No, hlavně že jste tady. Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebuju papíry,“ řekla jsem a snažila se, aby mi na hlase nebylo poznat, že nevím, o čem mluvím.

„Samozřejmě,“ souhlasil okamžitě J. „Bavíme se o rodných listech, úmrtních listech, řidičských oprávněních, pasech, kartách sociálního pojištění…?“

Zhluboka jsem se nadechla a usmála se. Tak tohle má Max u mě.

A pak můj úsměv pohasl. Alice mě sem poslala z nějakého důvodu, a byla jsem si jistá, že je to kvůli tomu, abych chránila Renesmé. Její poslední dar pro mě. Věc, o které věděla, že ji budu potřebovat.

Jediný důvod, proč by Renesmé potřebovala padělané doklady, by byl, kdyby utíkala. A jediný důvod, proč by Renesmé utíkala, by byl, kdybychom prohráli.

Pokud bychom my s Edwardem prchali s ní, nebyly by ty dokumenty nutné okamžitě. Byla jsem si jistá, že Edward věděl, jak získat pasy nebo jak si je sám vyrobit, a nepochybovala jsem, že zná i způsob, jak utéct i bez nich. Mohli jsme s ní běžet tisíce mil. Mohli jsme s ní přeplavat oceán.

Kdyby se nám ji podařilo zachránit.

A všechno to utajení, aby se o tom Edward nedozvěděl. Protože existovala slušná pravděpodobnost, že všechno, co ví, se dozví i Aro. Kdybychom prohráli, Aro by určitě dostal informaci, po které toužil, než by Edwarda zničil.

Bylo to tak, jak jsem tušila. Nemůžeme vyhrát. Ale musíme mít dobrou trefu a zabít Demetriho, než prohrajeme, abychom dali Renesmé šanci na útěk.

Srdce mě v hrudi tížilo jako balvan. Všechna moje naděje vyprchala jako mlha na slunci. Oči mě pálily.

Na koho tohle hodím? Na Charlieho? Ale on byl tak bezbranně lidský. A jak bych k němu dokázala Renesmé dostat? Nebude nikde poblíž, až začne boj. Takže zbývala jediná osoba. Opravdu nikdy nebyl nikdo jiný.

Promyslela jsem si tohle tak rychle, že si J. nevšiml mé odmlky.

„Dva rodné listy, dva pasy, jeden řidičák,“ řekla jsem tichým, napjatým tónem.

I kdyby si všiml změny v mém výrazu, předstíral opak.

„Jména?“

„Jacob… Wolfe. A… Vanessa Wolfová.“ Nessie se zdálo jako vhodná zdrobnělina jména Vanessa. Jacob se pobaví, jaké jsem mu vymyslela příjmení.

Jeho pero rychle škrábalo do bloku. „Prostřední jména?“

„Prostě tam dejte něco obecného.“

„Jak chcete. Věk?“

„Dvacet sedm pro muže, pět pro dívku.“ Jacob to dokáže. Je to obr. A rychlost, s jakou Renesmé roste, bych radši měla trochu nadsadit. Mohl by být její nevlastní otec…

„Budu potřebovat fotky, jestli chcete hotové doklady,“ řekl J. a přerušil tak tok mých myšlenek. „Pan Jasper si je obvykle rád dokončoval sám.“

No, tím se vysvětlovalo, proč J. nevěděl, jak vypadá Alice.

„Vydržte,“ řekla jsem.

Měla jsem štěstí. Měla jsem v peněžence zastrčených pár rodinných fotek, a jedna, která se skvěle hodila – Jacob chovající Renesmé na schodech přední verandy –, byla pouze měsíc stará. Alice mi ji dala jen pár dnů předtím, než… Ach. Možná to nebylo jenom obyčejné štěstí. Alice věděla, že tuhle fotku mám. Možná dokonce měla nějaký mlhavý záblesk, že ji budu potřebovat.

„Tady máte.“

J. si obrázek chvíli prohlížel. „Vaše dcera se vám velice podobá.“

Napjala jsem se. „Je spíš podobná otci.“

„Což není tento pán.“ Dotkl se Jacobova obličeje.

Přimhouřila jsem oči a na Džejově nablýskané hlavě se zaperlily další kapky potu.

„Ne. Je to velmi blízký přítel rodiny.“

„Promiňte,“ zamumlal a pak pero zase začalo skřípat. „Jak brzy budete doklady potřebovat?“

„Mohu je mít za týden?“

„To je spěšná objednávka. Bude to stát dvakrát tolik – ale odpusťte. Zapomněl jsem, s kým mám tu čest.“

Bylo jasné, že Jaspera zná.

„Řekněte si sumu.“

Zdálo se, že váhá ji vyslovit nahlas, ačkoli jsem si byla jistá, že když už jednal s Jasperem, musí vědět, že na ceně opravdu nezáleží. Ani kdyby se nebraly v úvahu nadité účty, které existovaly po celém světě na různá jména Cullenových, všude po domě bylo ulito tolik hotových peněz, že by se z toho malá země uživila celé desetiletí; připomínalo mi to, jak měl Charlie doma vždycky stovku rybářských háčků zastrčenou v každém šuplíku. Pochybovala jsem, že by si vůbec někdo všiml chybějícího balíčku peněz, které jsem si dneska vzala při přípravě na to, co mě čeká.

J. napsal cenu na spodní okraj stránky bloku.

Klidně jsem přikývla. Měla jsem u sebe i víc. Otevřela jsem kabelku a odpočítala správnou sumu – peníze jsem měla v balíčcích po pěti tisících přelepených papírovou páskou, takže mi to vůbec netrvalo dlouho.

„Tady je to.“

„Ach, Bello, vážně mi teď nemusíte dávat celou sumu. Je běžné, že si polovinu necháte, abyste si zajistila dodání.“

Unaveně jsem se na nervózního muže usmála. „Ale já vám věřím, Džeji. Navíc vám dám bonus – tu samou sumu, až dostanu doklady.“

„To není nutné, ujišťuji vás.“

„Tím se netrapte.“ Domů si to s sebou neponesu. „Takže se tu setkáme příští týden ve stejnou dobu?“

Věnoval mi bolestný pohled. „Vlastně, podobné transakce provádím raději na místech, která se nevážou k mým firmám.“

„Samozřejmě. Jsem si jistá, že to nedělám způsobem, na který jste zvyklý.“

„Jsem zvyklý nemít žádná očekávání, pokud jde o Cullenovu rodinu.“ Ušklíbl se a pak se zase rychle uklidnil. „Sejdeme se v osm hodin za týden v restauraci The Pacifico? Je to na Union Lake, a jídlo je tam vynikající.“

„Výborně.“ Ne že bych měla v úmyslu dát si s ním večeři. Kdyby ano, asi by se mu to moc nelíbilo.

Vstala jsem a zase si s ním potřásla rukou. Tentokrát neucukl. Ale zdálo se, že mu na mysli vytanula nějaká nová starost.

„Budete mít potíže dodržet ten termín?“ zeptala jsem se.

„Cože?“ Vzhlédl, zaskočen mou otázkou. „Termín? Ale ne. Vůbec nemějte starosti. Určitě dostanu vaše dokumenty včas.“

Bylo by hezké mít tady Edwarda, abych věděla, jaké jsou Džejovy skutečné obavy. Vzdychla jsem. Mít před Edwardem tajnosti bylo dost zlé; ale být od něj pryč bylo ještě horší.

„Takže se uvidíme za týden.“

34. PROHLÁŠENÍ

Zaslechla jsem hudbu, ještě než jsem vystoupila z auta. Edward se nedotkl piána od té noci, co Alice odešla. Teď, jak jsem zavírala dveře, jsem uslyšela píseň, která pomalu přešla do mé ukolébavky. Edward mě vítal doma.

Pomalu a opatrně jsem vytáhla z auta Renesmé – tvrdě spící, byli jsme pryč celý den. Jacoba jsme nechali u Charlieho, říkal, že se sveze domů se Sue. Napadlo mě, že si možná snaží zaplnit hlavu něčím triviálním, aby vytlačil vzpomínku na to, jak můj obličej vypadal, když jsem prošla Charlieho dveřmi.

Jak jsem teď kráčela pomalu k domu, uvědomila jsem si, že jsem dneska ráno taky sdílela naděje a povznesenou náladu, které vytvářely kolem velkého bílého domu téměř viditelnou auru. Teď mi připadaly cizí.

Chtělo se mi zase plakat, když mi došlo, že Edward hraje pro mě. Ale sebrala jsem se. Nechtěla jsem, aby něco tušil. Jestli to půjde, nenechám Arovi v jeho mysli žádné nápovědy.

Edward otočil hlavu a usmál se, když jsem vstoupila do dveří, ale hrál dál.

„Vítej doma,“ řekl, jako kdyby byl kterýkoli normální den. Jako kdyby v místnosti nebylo dvanáct upírů, kteří se zabývali různými činnostmi, a tucet dalších, rozptýlených někde po okolí. „Měli jste se u Charlieho hezky?“

„Ano. Promiň, že jsme byli pryč tak dlouho. Zajela jsem si na nákupy, abych obstarala vánoční dárky pro Renesmé. Já vím, že to nebude kdovíjaká událost, ale…“ Pokrčila jsem rameny.

Edwardovy rty se svěsily v koutcích. Přestal hrát a otočil se na stoličce, takže ke mně byl obrácený celým tělem. Položil mi jednu ruku kolem pasu a přitáhl si mě blíž k sobě. „Já jsem na to moc nemyslel. Jestli ty z toho chceš udělat událost –“

„Ne,“ přerušila jsem ho. Vnitřně jsem se děsila představy, že bych se měla snažit předvádět větší nadšení, než je nezbytné minimum. „Ale nechtěla jsem to odbýt jen tak. Měli bychom jí dát aspoň nějaký dárek.“

„Ukážeš mi ho?“

„Jestli chceš. Je to jenom maličkost.“

Renesmé spala jako dudek, tiše mi pochrupovala na krku. Záviděla jsem jí. Bylo by hezké uniknout realitě, i když jen na pár hodin.

Opatrně jsem z kabelky vylovila sametový váček z klenotnictví, přitom jsem se snažila, aby Edward nezahlédl peníze, které jsem tam pořád měla.

„Upoutalo mě to ve výloze jednoho starožitnictví, když jsem jela kolem.“

Vytřásla jsem mu do dlaně malý zlatý medailonek. Byl kulatý, po obvodu lemovaný útlým zlatým révovým úponkem. Edward rozepjal drobný uzávěr a podíval se dovnitř. Bylo tam místo na malou fotografii a na druhé straně nápis ve francouzštině.

„Víš, co tam stojí?“ zeptal se zjihle, dojatě.

„Prodavač mi říkal, že je to něco jako víc než svůj vlastní život. Je to tak správně?“

„Ano, je to tak správně.“

Podíval se na mě, v topazových očích zkoumavý pohled. Krátce jsem ho opětovala a pak předstírala, že mě zaujala televize.

„Doufám, že se jí bude líbit,“ zašeptala jsem.

„Určitě bude,“ řekl vesele, nenuceně, a já jsem si v tu chvíli byla jistá, že ví, že před ním něco tajím. Taky jsem nepochybovala, že nemá ponětí, co by to mohlo být.

„Vezmeme ji domů,“ navrhl, vstal a položil mi ruku kolem ramen.

Otálela jsem.

„Co je?“ zeptal se.

„Chtěla jsem s Emmettem trochu trénovat…“ Ztratila jsem svou důležitou pochůzkou celý den; měla jsem pocit, že jsem zameškala.

Emmett – na pohovce s Rose a s dálkovým ovládáním v ruce, samozřejmě – vzhlédl a usmál se nedočkavě. „Skvělé. Les potřebuje trochu probrat.“

Edward se zamračil na Emmetta i na mě.

„Na to je spousta času zítra,“ prohlásil.

„Co tě nemá,“ namítla jsem. „Něco takového jako spousta času už neexistuje. Ten pojem sám neexistuje. Musím se toho hodně naučit a –“

Přerušil mě. „Zítra.“

A zatvářil se tak, že se ani Emmett neodvážil protestovat.

* * *

Byla jsem překvapená, jak těžké bylo vrátit se k rutině, která byla, koneckonců, úplně nová. Ale tím, že jsem odložila i ten malinký kousíček naděje, kterou jsem v sobě nosila, se mi najednou všechno zdálo nemožné.

Snažila jsem se soustředit na pozitiva. Mám slušnou šanci, že moje dcera přežije to, co má přijít, a Jacob s ní. A jestli oni mají nějakou budoucnost, tak se dá mluvit svým způsobem o výhře, ne? V prvé řadě, jestli Jacob a Renesmé budou mít příležitost utéct, znamená to, že naše skupinka udrží svou pozici a zvládne situaci. Ano, Alicina strategie má smysl jedině tehdy, když budeme opravdu dobře bojovat. Takže i to bude určité vítězství, vzhledem k tomu, že Volturiovým se nikdo vážně nepostavil už tisíce let.

Nebude to konec světa. Jenom konec Cullenových. Konec Edwarda, konec mě.

Tak bych to chtěla – alespoň tu poslední část. Už bych nedokázala žít bez Edwarda; jestli opustí tento svět on, pak já půjdu hned za ním.

Občas mě jen tak napadlo, jestli nás na druhé straně něco čeká. Věděla jsem, že Edward tomu nevěří, ale Carlisle ano. Sama jsem si to neuměla představit. Stejně však jsem nedovedla myslet na to, že by Edward neexistoval, nějak, někde. Jestli budeme moct být někde spolu, ať to bude kdekoli, pak to budu považovat za šťastný konec.

A tak mé dny ubíhaly podle stejného vzorce jeden za druhým, jenom to bylo mnohem těžší než dřív.

Na Štědrý den jsme s Edwardem, Renesmé a Jacobem jeli navštívit Charlieho. Byla tam celá Jacobova smečka, navíc Sam, Emily a Sue. Moc mi pomohlo mít je tam všechny v těch malých pokojích. Jejich velká, teplá těla se mačkala v rohu kolem skromně ozdobeného stromku – bylo okamžitě vidět, kde Charlieho omrzelo zdobit, a tak toho nechal – a posedávala po nábytku. Na vlkodlaky bylo vždycky spolehnutí, že budou nadšení vyhlídkou na nadcházející boj, jedno jak sebevražedný. Sršeli nedočkavostí a vzrušením, takže si nikdo nevšiml, že já zrovna neoplývám tou správnou vánoční náladou. Edward byl, jako obvykle, lepší herec než já.

Renesmé měla na krku medailonek, který jsem jí dala za úsvitu, a v kapse MP3 přehrávač, jejž dostala od Edwarda – drobnou věcičku, kam se vešlo pět set písní a kam už Edward nahrál své oblíbené. Na zápěstí měla umně splétanou quileutskou verzi záslibného prstenu, kterým si dva lidé vyjadřují vzájemné pouto – lásku či přátelství. Edward nad tím zaskřípal zuby, ale mně to nevadilo.

Brzy, už brzy ji odevzdám Jacobovi, aby se postaral o její bezpečí. Jak by mi mohl vadit symbol oddanosti, na kterou tolik spoléhám?

Edward zachránil situaci tím, že objednal dárek taky pro Charlieho. Dorazil včera – expresní zásilka doručená do druhého dne – a Charlie strávil celé dopoledne čtením tlustého manuálu k novému rybářskému sonaru.

Podle toho, jak se vlkodlaci cpali, musel být oběd, který Sue uchystala, výtečný. Napadlo mě, jak by tahle společnost připadala někomu cizímu. Hráli jsme naše role dost dobře? Myslel by si o nás cizí člověk, že jsme spokojený kroužek přátel, který si v nenucené atmosféře užívá svátky?

Myslím, že Edwardovi a Jacobovi se ulevilo stejně jako mně, když nastal čas k odchodu. Byl to divný pocit, plýtvat energií na hru na lidi (a pro lidi), když bylo na práci tolik důležitějších věcí. Dělalo mi potíže se soustředit. Na druhou stranu, tohle bylo možná naposledy v životě, co jsme se s Charliem setkali. Možná bylo dobře, že jsem byla tak otupělá a pořádně mi to nedocházelo.

Maminku jsem neviděla od svatby, ale říkala jsem si, že je vlastně dobře, že jsme si před dvěma lety postupně začaly vytvářet jistý odstup. Ona se do mého světa nehodila, na to byla příliš zranitelná. Nechtěla jsem, aby o něm vůbec věděla. Charlie byl silnější.

Možná dokonce dost silný na to, abychom se mohli rozloučit navždy, ale na to jsem nebyla dost silná já.

V autě bylo velké ticho; venku byla mlha, jako by déšť váhal mezi vodou a ledem. Renesmé mi seděla na klíně a hrála si s medailonkem, pořád dokola ho otevírala a zavírala. Dívala jsem se na ni a myslela na to, co bych teď Jacobovi ráda řekla, kdybych to nemusela tajit před Edwardem.

Jestli bude někdy zase bezpečno, vezmi ji k Charliemu. Jednou mu pověz, jak to celé doopravdy bylo. Pověz mu, jak moc jsem ho milovala, a že jsem ho nedokázala opustit, i když můj lidský život už byl pryč. Pověz mu, že byl nejlepší táta. Pověz mu, aby vyřídil Renée všechnu moji lásku a naděje, že bude šťastná a dobře se jí povede…

Budu muset dát Jacobovi doklady, než bude pozdě. Taky mu předám vzkaz pro Charlieho. A dopis pro Renesmé. Aby si ho mohla číst, až už jí nebudu moct říkat, jak ji mám ráda.

Když jsme přijeli na louku, zvenčí nebylo poznat nic neobvyklého, ale uvnitř jsem zaslechla nějaký rozruch. Mnoho tichých hlasů tam šeptalo a bručelo. Znělo to intenzívně a vypadalo to jako hádka. Hlasy Carlislea a Amuna bylo slyšet výrazněji než ostatní.

Edward zaparkoval před domem, místo aby zajel do garáže. Vyměnili jsme si ustaraný pohled, než jsme vystoupili z auta.

Jacob změnil postoj; zvážněl a nasadil pozorný výraz. Uhodla jsem, že vůdce smečky přešel do pohotovostního režimu. Zjevně se něco stalo a on musí získat informace, které se Samem budou potřebovat.

„Alistair je pryč,“ zašeptal Edward, když jsme vyrazili ke schodům.

V předním pokoji bylo na první pohled jasné, že došlo ke střetu. Podél stěn stáli do kruhu diváci, všichni upíři, kteří k nám přišli, až na Alistaira a ty tři, co se hádali uprostřed. Esmé, Kebi a Tia zblízka sledovaly, jak Amun syčí na Carlislea a Benjamina.

Edward zaťal čelist, rychle šel k Esmé a mě vlekl za ruku. Tiskla jsem si Renesmé pevně k hrudi.

„Amune, jestli chceš odejít, nikdo tě nenutí zůstat,“ řekl Carlisle klidně.

„Kradeš mi půlku smečky, Carlisle!“ vykřikl Amun a ukázal prstem na Benjamina. „To proto jsi mě sem povolal? Abys mě okradl?“

Carlisle si vzdychl a Benjamin obrátil oči v sloup.

„Ano, Carlisle vyvolal bitvu s Volturiovými, ohrozil celou svou rodinu, jenom aby mě sem nalákal umřít,“ řekl Benjamin sarkasticky. „Měj rozum, Amune. Jsem tady proto, abych pomohl správné věci – nechystám se vstoupit do jiné smečky. Ale jak Carlisle podotkl, ty si samozřejmě můžeš dělat, co chceš.“

„Tohle špatně skončí,“ zavrčel Amun. „Alistair tu byl jediný, kdo měl rozum. Měli bychom utéct všichni.“

„Příště radši přemýšlej, než něco takového plácneš,“ zašeptala Tia stranou.

„Všechny nás tu zmasakrují!“

„Nedojde k boji,“ řekl Carlisle pevným hlasem.

„To říkáš ty!“

„Kdyby došlo, vždycky můžeš přejít na druhou stranu, Amune. Jsem si jistý, že Volturiovi tvou pomoc ocení.“

Amun se na něj posměšně podíval. „Tohle je možná taky řešení.“

Carlisleova odpověď byla tichá a upřímná. „Já bych ti to neměl za zlé, Amune. Jsme přátelé už dlouho, ale nikdy bych tě nežádal, abys za mě položil život.“

Amun se trochu uklidnil. „Ale mého Benjamina chceš strhnout s sebou.“

Carlisle položil ruku Amunovi na rameno; Amun ji setřásl.

„Zůstanu, Carlisle, ale může to být ke tvé škodě. Já se k nim opravdu přidám, pokud to bude cesta k přežití. Jste všichni blázni, když si myslíte, že můžete Volturiovým vzdorovat.“ Zamračil se, pak vzdychl, podíval se na Renesmé a na mě, a dodal zoufale: „Dosvědčím, že to dítě vyrostlo. To je čistá pravda. To by viděl každý.“

„O nic víc jsme nikdy nežádali.“

Amun se zašklebil. „Přesto víc dostanete, jak se zdá.“ Otočil se na Benjamina. „Dal jsem ti život. Ty ho promrháš.“

Benjamin se zatvářil tak chladně, jak jsem to u něj ještě neviděla; ten výraz podivně kontrastoval s jeho chlapeckými rysy. „Je škoda, že jsi při tom nedokázal nahradit mou vůli svou vlastní; pak bys se mnou možná byl spokojený.“

Amun přimhouřil oči. Pak máchl rukou ke Kebi, a oba kolem nás proklouzli předními dveřmi.

„Neodchází,“ řekl mi tiše Edward, „ale odteď se bude držet stranou. Nic nepředstíral, když mluvil o tom, že se přidá k Volturiovým.“

„Proč odešel Alistair?“ zašeptala jsem.

„To nikdo neví; nenechal vzkaz. Z jeho mumlání bylo jasné, že boj považuje za nevyhnutelný. I přes to, jak se choval, mu na Carlisleovi příliš záleží, než aby se postavil na stranu Volturiových. Asi usoudil, že je to nebezpečí příliš velké.“ Edward pokrčil rameny.

Ačkoli se náš rozhovor odehrával čistě mezi námi, ostatní ho samozřejmě slyšeli. Eleazar okomentoval Edwardova slova, jako kdyby byla určena všem.

„Podle toho, co si pro sebe mumlal, za tím bylo ještě něco. Nemluvili jsme moc o tom, co mají Volturiovi na programu, ale Alistair se obával, že bez ohledu na to, jak rozhodně můžeme dokázat vaši nevinu, Volturiovi nebudou poslouchat. Myslí si, že si najdou záminku, jak tady dosáhnout svého.“

Upíři se úzkostně podívali jeden na druhého. Představa, že Volturiovi zmanipulují vlastní posvátný zákon kvůli svému prospěchu, se nikomu nelíbila. Jenom Rumuni byli klidní a ironicky se pousmáli. Vypadalo to, že se dobře baví, když vidí snahu ostatních nemyslet si o jejich starých nepřátelích nic zlého.

Rázem se všude strhly tiché diskuse, ale byli to Rumuni, které jsem poslouchala. Možná proto, že světlovlasý Vladimir po mně stále střílel pohledem.

„Upřímně doufám, že v tom měl Alistair pravdu,“ zamumlal Stefan Vladimirovi. „Ať to dopadne, jak chce, bude se o tom mluvit a všichni se to dozví. Je načase, aby svět viděl, čím se Volturiovi stali. Nikdy nepadnou, když všichni budou věřit tomu nesmyslu, že chrání náš způsob života.“

„Když jsme vládli my, alespoň jsme byli upřímní v tom, kdo jsme,“ odpověděl Vladimir.

Stefan přikývl. „Nikdy jsme si nenasadili bílé kápě a neprohlásili se za světce.“

„Myslím, že nadešel čas bojovat,“ řekl Vladimir. „Kde jinde najdeme větší sílu, ke které se přidat? Kdy jindy budeme mít tak dobrou šanci?“

„Nic není nemožné. Třeba se jednou –“

„Čekám už patnáct set let, Stefane. A oni za ta léta jenom nabrali sílu.“ Vladimir se odmlčel a zase se podíval na mě. Netvářil se nijak překvapeně, když viděl, že ho sleduju. „Jestli Volturiovi tenhle konflikt vyhrají, odejdou s větší mocí, než s jakou přišli. S každým vítězstvím jejich síla roste. Pomysli jen, co by jim mohla přinést ta novorozená,“ – hodil bradou ke mně – „a to teprve začíná odhalovat svoje dary. A ten, co hýbe zemí.“ Vladimir pokývl k Benjaminovi, který ztuhl. Skoro všichni teď potají poslouchali Rumuny jako já. „S těmi svými čarodějnickými dvojčaty nepotřebují iluzionistku nebo ohnivý dotyk.“ Jeho oči se stočily na Zafrinu, pak na Kate.

Stefan se otočil na Edwarda. „Ani čtenář myšlenek není přímo nutný. Ale chápu, jak to myslíš. Opravdu, získají mnoho, když vyhrají.“

„Víc, než jim můžeme dovolit získat, co říkáš?“

Stefan si vzdychl. „Myslím, že musím souhlasit. A to znamení…“

„Že se jim musíme postavit, dokud je ještě naděje.“

„Kdybychom je dokázali aspoň ochromit, i jen odhalit…“

„Pak jednoho dne tenhle úkol někdo dokončí.“

„A naše dávná pomsta bude splacena. Konečně.“

Jejich pohledy se na chvíli zkřížily a oni pak zamumlali unisono: „Není jiné cesty.“

„Takže budeme bojovat,“ řekl Stefan.

Ačkoli jsem viděla, že jsou na vahách, jak se v nich pud sebezáchovy střetával s touhou po pomstě, úsměv, který si vyměnili, byl plný očekávání.

„Budeme bojovat,“ souhlasil Vladimir.

Podle mě to byla dobrá věc; stejně jako Alistair jsem si byla jistá, že se bitvě nemůžeme vyhnout. V tom případě nám další dva upíři bojující na naší straně budou užiteční. Ale stejně jsem se otřásla, když jsem slyšela, jak se Rumuni rozhodli.

„My budeme taky bojovat,“ prohlásila Tia, a její obvykle vážný hlas byl ještě vážnější než jindy. „Myslíme si, že Volturiovi překročí svou pravomoc. Nepřejeme si patřit k nim.“ Očima spočinula na svém druhovi.

Benjamin se usmál a hodil rozpustilým pohledem po Rumunech. „Vidím, že jdu na dračku. Asi si budu muset vybojovat právo být svobodný.“

„Tohle nebude poprvé, co budu bojovat, abych se nedostal do područí,“ prohodil Garrett vesele. Udělal pár kroků a popleskal Benjamina po zádech. „Ať žije svoboda od útlaku.“

„My stojíme za Carlislem,“ řekla Tanya. „A budeme bojovat spolu s ním.“

Zdálo se, že to, jak se Rumuni vyslovili, vzbudilo v ostatních potřebu zaujmout stanovisko.

„My jsme se ještě nerozhodli,“ řekl Peter. Podíval se na svou drobnou společnici; Charlotte nespokojeně špulila rty. Vypadalo to, že ona už se rozhodla. Přemítala jsem, jak asi.

„To samé platí pro mě,“ řekl Randall.

„A pro mě,“ dodala Mary.

„Naše smečky budou bojovat s Cullenovýma,“ řekl Jacob najednou. „My se upírů nebojíme,“ dodal s úšklebkem.

„Děti,“ zamumlal Peter.

„Mimina,“ opravil ho Randall.

Jacob se posměšně usmál.

„No, já jsem taky pro,“ řekla Maggie a vykroutila se Siobhan, která jí chtěla bránit. „Vím, že pravda je na Carlisleově straně. To nemůžu ignorovat.“

Siobhan se dívala na nejmladší členku své smečky s ustaranýma očima. „Carlisle,“ řekla, jako kdyby byli sami, jako kdyby si nevšimla té náhlé slavnostní atmosféry ve shromáždění, toho nečekaného výlevu prohlášení, „já nechci, aby došlo k boji.“

„Já taky ne, Siobhan. Ty víš, že to je to poslední, co bych chtěl.“ Pousmál se. „Možná by ses měla soustředit na to, abys zajistila smír.“

„Ty víš, že to nepomůže,“ namítla.

Vzpomněla jsem si, jak se Rose a Carlisle bavili o irské vůdkyni; podle Carlislea má Siobhan nějaký těžko definovatelný, ale mocný dar, aby přinutila věci jít tak, jak sama chce – ale ona tomu nevěří.

„Nemůže to uškodit,“ řekl Carlisle.

Siobhan zvedla oči v sloup. „Mám si představovat výsledek, který si přeju?“ zeptala se sarkasticky.

Carlisle se teď otevřeně usmíval. „Když budeš tak hodná.“

„Pak není potřeba, aby se moje smečka vyslovovala, ne?“ opáčila. „Protože k boji prostě nemůže dojít.“ Položila ruku zpátky Maggii na rameno a přitáhla dívku blíž k sobě. Siobhanin druh, Liam, stál mlčky a nevzrušeně.

Téměř všichni ostatní v pokoji se tvářili zaraženě z rozhovoru mezi Carlislem a Siobhan, který byl zjevně veden v žertovném duchu, ale ti dva to nevysvětlili.

Tím dramatické proslovy té noci skončily. Skupina se pomalu rozešla, někdo odešel lovit, někdo si šel ukrátit dlouhou chvíli ke Carlisleovým knížkám, televizím nebo počítačům.

Edward, Renesmé a já jsme se vydali lovit. Jacob se přidal.

„Pitomý pijavice,“ mumlal si pro sebe, když jsme vyšli ven. „Samou nadřazeností div neprasknou.“ Odfrkl.

„To bude šok, až jim mimina budou krýt jejich nadřazené zadky, co říkáš?“ zasmál se Edward.

Jake se usmál a praštil ho do ramene. „Jo, to teda bude.“

Nebyl to náš poslední lovecký výlet. Všichni půjdeme ještě na lov, až se přiblíží příchod Volturiových. Protože datum nebylo přesně stanovené, měli jsme v plánu zůstat pro všechny případy pár nocí venku na velké baseballové mýtině, kterou Alice viděla. Věděli jsme jenom to, že přijdou v den, kdy se sníh udrží na zemi. Nechtěli jsme, aby se Volturiovi dostali příliš blízko k městu, a Demetri je zavede tam, kde budeme my. Přemítala jsem, koho bude stopovat, a hádala jsem, že Edwarda, protože mě sledovat nemůže.

Myslela jsem na Demetriho, zatímco jsem lovila, a moc si nevšímala své kořisti či poletujících vloček, které se konečně objevily, ale roztály dřív, než se dotkly kamenité půdy. Uvědomí si Demetri, že mě nemůže vystopovat? Co z toho vyvodí? A co Aro? Nebo se Edward mýlí? Nedokážu vydržet úplně všechno a stále existují způsoby, jak pod můj štít proniknout. Všechno, co bylo mimo mou mysl, bylo zranitelné – vystavené věcem, které uměli Jasper, Alice a Benjamin. Možná Demetriho talent funguje taky trochu jinak.

A pak mě napadla myšlenka, která mě zarazila. Napůl vysátý jelen mi vypadl na kamenitou zem. Pár centimetrů od teplého těla se s lehce syčivým zvukem vypařovaly vločky sněhu. Zírala jsem nepřítomně na své zakrvácené ruce.

Edward viděl mou reakci, pustil kořist a spěchal ke mně.

„Co se děje?“ zeptal se tichým hlasem a očima pročesával les kolem nás a hledal, co způsobilo tohle moje chování.

„Renesmé,“ vydala jsem ze sebe přidušeně.

„Je jenom támhle za stromy,“ uklidňoval mě. „Slyším její myšlenky i Jacobovy. Je v pořádku.“

„O to nejde,“ řekla jsem. „Myslela jsem na svůj štít – ty jsi přesvědčený, že za něco stojí, že nějak pomůže. Já vím, že ostatní doufají, že budu schopná zaštítit taky Zafrinu a Benjamina, i když to pokaždé dokážu vydržet jenom pár vteřin. Co když je to chyba? Co když tvoje důvěra ve mě je důvod, proč neuspějeme?“

Můj hlas se chvěl na pokraji hysterie, ačkoli jsem se ovládala natolik, abych nezačala křičet. Nechtěla jsem rozrušit Renesmé.

„Bello, jak tě tohle napadlo? Samozřejmě je báječné, že se dokážeš ochránit, ale nejsi zodpovědná za záchranu nikoho jiného. Tak se kvůli tomu zbytečně nestresuj.“

„A co když nedovedu ochránit nic?“ zašeptala jsem přerývaně. „Ta věc, kterou umím, je tak nevyzpytatelná, tak nespolehlivá! Nemá žádná pravidla, žádný důvod. Možná to proti Alekovi vůbec nic nezmůže.“

„Pšš,“ chlácholil mě. „Nepanikař. A nestarej se o Aleka. To, co dělá, není v ničem jiné než to, co umí Jane nebo Zafrina. Je to jenom iluze – nemůže se ti dostat do hlavy o nic víc než já.“

„Ale Renesmé ano!“ zasyčela jsem zuřivě se zaťatými zuby. „Zdálo se to tak přirozené, že jsem se nad tím nikdy ani nepozastavila. Vždycky to prostě bylo součástí toho, jaká je. Ale ona mi vkládá své myšlenky do hlavy stejně jako všem ostatním. Můj štít je děravý, Edwarde!“

Zírala jsem na něj zoufale a čekala, až uzná, že mám pravdu. Špulil rty, jako kdyby přemýšlel, co řekne. Tvářil se naprosto nevzrušeně.

„Ty už o tom dávno přemýšlíš, viď?“ zeptala jsem se a připadala si jako pitomec, že jsem to sama několik měsíců přehlížela.

Přikývl a koutek úst se mu povytáhl v pousmání. „Od chvíle, kdy se tě poprvé dotkla.“

Povzdechla jsem si nad vlastní hloupostí, ale trocha jeho klidu se přenesla i na mě. „A tobě to starost nedělá? Ty si nemyslíš, že je to problém?“

„Mám dvě teorie, jedna je pravděpodobnější víc, druhá méně.“

„Tak napřed tu méně pravděpodobnou.“

„No, je to tvoje dcera,“ poukázal. „Geneticky z poloviny ty. Vždycky jsem si z tebe dělal legraci, že tvoje mysl funguje na jiné frekvenci než mysl nás ostatních. Možná, že ona je vyladěná stejně.“

Tomu jsem věřit nedovedla. „Ale ty slyšíš její mysl stejně dobře jako já. Každý ji slyší. A co když Alec funguje na jiné frekvenci? Co když –?“

Položil mi prst na rty. „Uvažoval jsem o tom. A proto si myslím, že druhá teorie je mnohem pravděpodobnější.“

Stiskla jsem zuby a čekala.

„Pamatuješ, co mi o ní říkal Carlisle, hned poté, co ti ukázala tu první vzpomínku?“

Samozřejmě jsem si to vybavila. „Řekl, že její dar je zajímavě převrácený. Jako kdyby dělala přesný opak toho, co dokážeš ty.“

„Ano. A tak jsem uvažoval. Možná si vzala tvůj talent a taky ho převrátila.“

Přemýšlela jsem o tom.

„Tobě se do hlavy nikdo nedostane,“ začal.

„A ona se do hlavy dostane každému?“ dokončila jsem váhavě.

„Taková je moje teorie,“ řekl. „A když se ona může dostat do tvé hlavy, pochybuju, že na planetě existuje štít, kterým by nepronikla. To pomůže. Z toho, co jsme viděli, můžeme usuzovat, že nikdo nedokáže pochybovat o pravdivosti jejích myšlenek, jakmile jednou svolí, aby mu je ukázala. A já myslím, že jí nikdo nemůže zabránit, aby je ukázala, pokud se dostane dostatečně blízko. Jestli jí Aro dovolí vysvětlit…“

Otřásla jsem se při představě Renesmé tak blízko Arových lačných mléčných očí.

„No,“ řekl a třel mi napjatá ramena. „Aspoň není nic, co by mu zabránilo vidět pravdu.“

„Ale stačí pravda k tomu, aby ho zastavila?“ zašeptala jsem.

Na to Edward neměl odpověď.

35. TERMÍN

„Jdeš ven?“ zeptal se Edward lhostejným tónem. Ale jeho klidný výraz byl trochu křečovitý. A Renesmé si tiskl na prsa trochu těsněji než obvykle.

„Ano, pár věcí na poslední chvíli…,“ odpověděla jsem stejně nenuceně.

Obdařil mě mým oblíbeným úsměvem. „Brzy se vrať.“

„Neboj.“

Zase jsem si vzala jeho volvo a napadlo mě, jestli se po mé poslední cestě podíval na tachometr. Kolik si toho dal dohromady? Že mám tajemství, to rozhodně. Vydedukoval už důvod, proč se mu nemůžu svěřit? Uhodl, že by se Aro od něj brzy mohl dozvědět všechno, co ví? Říkala jsem si, že Edward možná opravdu došel k tomuto závěru, což by vysvětlovalo, proč se mě na nic nevyptává. Tušila jsem, že se snaží moc nespekulovat, aby v hlavě neměl ani myšlenky na moje nezvyklé jednání. Spojil si to s mým zvláštním chováním toho rána, kdy Alice odešla, jak jsem spálila tu knihu v krbu? Nevěděla jsem, jestli dokázal najít souvislost.

Bylo pochmurné odpoledne, tma jako za soumraku. Uháněla jsem mlhou, oči upřené na těžké mraky. Bude dnes v noci sněžit? Dost na to, aby sníh zůstal ležet na zemi a nachystal tak scénu z Alicina vidění? Edward usuzoval, že máme ještě tak dva dny. Pak se vydáme na mýtinu, abychom přitáhli Volturiovy na místo, které jsme sami vybrali.

Jak jsem projížděla zšeřelým lesem, uvažovala jsem o své poslední cestě do Seattlu. Myslela jsem, že znám důvod, proč mě Alice poslala do toho zapadákova, kam J. Jenks odkazoval svoje pochybnější klienty. Kdybych šla rovnou do některé z jeho oficiálních kanceláří, jak bych se vůbec dozvěděla, co mám od něj chtít? Kdybych ho poznala jako Jasona Jenkse nebo Jasona Scotta, úctyhodného právníka, objevila bych vůbec J. Jenkse, dodavatele padělaných dokladů? Musela jsem jít cestou, která jasně ukázala, že nemám nic dobrého za lubem. To byla moje nápověda.

Byla tma, když jsem zastavila na parkovišti restaurace o pár minut dříve, než bylo domluveno. Nevšímala jsem si přeochotných dveřníků u vchodu. Nasadila jsem si kontaktní čočky a pak šla čekat na J. do restaurace. Ačkoli jsem se nemohla dočkat, abych už tuhle nepříjemnou záležitost měla za sebou a mohla se vrátit k rodině, pochopila jsem, že si J. dává pozor, aby si nezadal se svými pochybnými zákazníky; měla jsem pocit, že předání ve tmě na parkovišti by urazilo jeho jemnocit.

Recepční u pultu jsem oznámila jméno Jenks a servilní vrchní mě zavedl nahoru do malého soukromého pokoje, kde v kamenném krbu hořel oheň. Vzal ode mě slonovinový trenčkot do půli lýtek, který jsem si vzala, aby doma nikdo nepoznal, že jdu ven oblečená podle Aliciných představ, a tiše zalapal po dechu, když spatřil moje šedorůžové saténové koktejlové šaty. Proti své vůli jsem se cítila trochu polichocena; pořád jsem si nezvykla, že připadám krásná i všem okolo, a ne jen Edwardovi. Vrchní vykoktal pár neobratných lichotek a vyklopýtal z místnosti.

Stála jsem u ohně a čekala s prsty nataženými nad plamenem, abych si je trochu ohřála před nevyhnutelným potřesením rukou. Ne že by J. nevěděl, že na Cullenových je něco zvláštního, ale byl to dobrý zvyk, který se hodilo procvičovat.

Napadlo mě, jaký by to byl pocit, vložit dlaň do ohně. Jaký to bude pocit, až budu hořet…

Džejův příchod mě vyrušil z morbidních úvah. Vrchní mu taky vzal kabát a hned bylo jasné, že nejsem jediná, kdo se na dnešní setkání nastrojil.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl J., jakmile jsme osaměli.

„Ne, jdete právě včas.“

Podal mi ruku a při dotyku jsem cítila, že jsou jeho prsty stále o dost teplejší než moje. Nezdálo se, že by mu to vadilo.

„Vypadáte úchvatně, jestli si smím dovolit, paní Cullenová.“

„Díky, Džeji. Prosím vás, říkejte mi Bello.“

„Musím říct, že jednat s vámi je pro mě úplně jiná zkušenost než jednat s panem Jasperem. Zdaleka ne tak… znepokojující.“ Váhavě se usmál.

„Vážně? Mně naopak vždycky připadalo, že Jasperova přítomnost má velmi zklidňující účinek.“

Obočí se mu stáhlo. „Když to říkáte,“ zašeptal zdvořile, ale bylo jasné, že s tím nesouhlasí. To bylo divné. Copak asi Jasper tomuto muži provedl?

„Znáte Jaspera dlouho?“

Vzdychl a bylo vidět, že je mu nepříjemně. „Spolupracuji s panem Jasperem už více než dvacet let a můj bývalý partner ho znal o patnáct let dříve… Je pořád stejný.“ J. se lehce nakrčil.

„Viďte, to je na Jasperovi docela zvláštní.“

J. zavrtěl hlavou, jako kdyby tím mohl odehnat rušivé myšlenky. „Neposadíte se, Bello?“

„Vlastně mám docela naspěch. Čeká mě dlouhá cesta domů.“ Při těch slovech jsem vyndala z kabelky tlustou obálku s jeho bonusem a podala mu ji.

„Och,“ řekl se stopou zklamání v hlase. Nacpal si obálku do náprsní kapsy saka, aniž by se obtěžoval zkontrolovat obnos. „Doufal jsem, že bychom si mohli na chvilku pohovořit.“

„O čem?“ zeptala jsem se zvědavě.

„No, napřed mi dovolte předat vám vaše zboží. Chci se ujistit, že jste spokojená.“

Otočil se, položil na stůl kufřík a otevřel zámky. Vyndal obyčejnou oranžovou obálku.

Ačkoli jsem neměla představu, co bych tam měla hledat, otevřela jsem ji a zběžně prohlédla její obsah. J. pozměnil Jacobovu fotku tak, aby nebylo okamžitě poznat, že stejná fotka je na řidičáku i v pasu. Obě mi připadaly dokonalé, ale to nic neznamenalo. Podívala jsem se na zlomek vteřiny na fotky v pasu Vanessy Wolfové, a pak jsem rychle uhnula pohledem, protože se mi v krku udělal knedlík.

„Děkuji,“ řekla jsem mu.

Jeho oči se lehce přimhouřily a já jsem cítila, že je zklamaný, že jsem si dodávku neprohlédla pečlivěji. „Mohu vás ujistit, že každý kousek je dokonalý. Všechny obstojí i před tím nejdůkladnějším zkoumáním odborníků.“

„O tom jsem přesvědčená. Opravdu oceňuji, co jste pro mě udělal, Džeji.“

„Bylo mi potěšením, Bello. V budoucnu za mnou můžete přijít s čímkoli, co by rodina Cullenových potřebovala.“ Doslova to neřekl, ale znělo to jako pozvání, abych převzala Jasperovo místo styčného důstojníka.

„Chtěl jste se mnou něco probrat?“

„Ehm, ano. Je to trochu delikátní…“ Pokynul ke kamennému krbu s tázavým výrazem. Posadila jsem se na kraj jednoho kamene a on si sedl vedle mě. Čelo se mu zase orosilo, a tak vytáhl z kapsy hedvábný modrý kapesník a začal se utírat.

„Vy jste sestra manželky pana Jaspera? Nebo jste vdaná za jeho bratra?“ zeptal se.

„Vdaná za jeho bratra,“ odpověděla jsem a přemítala, kam tím míří.

„Takže jste tedy žena pana Edwarda?“

„Ano.“

Omluvně se usmál. „Viděl jsem všechna ta jména mnohokrát, chápete. Přijměte moji opožděnou gratulaci. Je hezké, že pan Edward našel po takové době tak rozkošnou partnerku.“

„Děkuji mnohokrát.“

Odmlčel se a poťukával si kapesníkem po čele. „Za ta léta, jak si jistě dovedete představit, jsem si vypěstoval velikou úctu k panu Jasperovi a celé rodině.“

Opatrně jsem přikývla.

Zhluboka nabral dech a pak beze slov vydechl.

„Džeji, prosím řekněte, co máte na srdci.“

Znovu se nadechl a pak rychle mumlal, takže mu slova splývala dohromady.

„Kdybyste mě jen mohla ujistit, že nemáte v plánu unést tu holčičku jejímu otci, tak by se mi dnes lépe spalo.“

„Aha,“ řekla jsem ohromeně. Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, k jak mylnému závěru dospěl. „Ale ne. O nic takového vůbec nejde.“ Slabě jsem se usmála a snažila se ho uklidnit. „Jenom pro ni chystám bezpečné místo, kam by se mohla ukrýt v případě, že by se s mým manželem a se mnou něco stalo.“

Přimhouřil oči. „Očekáváte, že se něco stane?“ Začervenal se, pak se omlouval: „Promiňte, do toho mi nic není.“

Dívala jsem se, jak se pod jemnou membránou jeho kůže šíří ruměnec, a byla jsem ráda – jako už tolikrát –, že nejsem obyčejná novorozená. J. působil jako docela milý člověk, až na to nezákonné jednání, a byla by škoda ho zabít.

„Člověk nikdy neví.“ Vzdychla jsem.

Zamračil se. „Tak vám tedy přeji hodně štěstí. A prosím nezlobte se na mě, má drahá, ale… kdyby pan Jasper přišel a ptal se mě, jaká jména jsem uvedl v těch dokladech…“

„Tak mu je samozřejmě okamžitě sdělte. Nic si nepřeji víc, než aby byl pan Jasper plně obeznámen s celou naší transakcí.“

Moje přímočará upřímnost poněkud uvolnila jeho napětí.

„Velmi dobře,“ řekl. „A nepřesvědčím vás, abyste zůstala na večeři?“

„Je mi líto, Džeji. Nemám dost času.“

„Potom vám ovšem přeji hodně zdraví a štěstí. Kdyby rodina Cullenových cokoli potřebovala, neváhejte se na mě obrátit, Bello.“

„Děkuji vám, Džeji.“

Odcházela jsem se svým kontrabandem, a když jsem se ohlédla zpět, viděla jsem, že se za mnou J. dívá se směsicí úzkosti a lítosti.

Cesta zpět mi trvala méně času. Noc byla černá, a tak jsem zhasla světla a šlápla na to. Když jsem se dostala k domu, většina aut, včetně Alicina porsche a mého ferrari, byla pryč. Normální upíři odjeli co nejdál, aby uhasili svou žízeň. Snažila jsem se nemyslet na to, jak v noci loví, a děsila se při představě jejich obětí.

Jenom Kate a Garrett byli v přední místnosti a žertem se hádali o nutriční hodnotě zvířecí krve. Usoudila jsem, že se Garrett pokusil o loveckou výpravu ve vegetariánském stylu, a připadala mu obtížná.

Edward už musel vzít Renesmé domů spát. Jacob je bezpochyby někde v lese blízko chaloupky. Zbytek mé rodiny musí být taky na lovu. Možná jsou venku s ostatními z Denali.

Což v podstatě znamenalo, že mám dům pro sebe, a tak jsem toho rychle využila.

Cítila jsem ve vzduchu, že jsem první, kdo po dlouhé době vstoupil do Alicina a Jasperova pokoje, možná první od té noci, kdy nás opustili. Prohrabávala jsem se tiše jejich velkou šatní skříní, až jsem našla tu správnou tašku. Musela být Alicina; byl to malý černý kožený batůžek, jaký se obvykle nosí místo kabelky, tak malý, aby ho i Renesmé mohla nést, aniž by to vypadalo nepatřičně. Pak jsem vyrabovala jejich kasičku a vzala asi tak dvojnásobek ročního příjmu běžné americké domácnosti. Usoudila jsem, že moje krádež tu bude méně nápadná než kdekoli jinde v domě, protože z tohohle pokoje bylo všem smutno. Obálku s falešnými pasy a doklady jsem vložila do batůžku nahoru na peníze. Pak jsem si sedla na kraj Aliciny a Jasperovy postele a dívala se na žalostně drobný balíček, který byl vším, co jsem mohla dát své dceři a svému nejlepšímu příteli, abych jim pomohla zachránit si život. Praštila jsem do pelesti a připadala si bezmocná.

Ale co jsem mohla dělat jiného?

Seděla jsem tam pár minut s hlavou skloněnou, než mě napadl zárodek dobré myšlenky.

Jestli…

Jestli mám předpokládat, že Jacob a Renesmé uniknou, tak taky musím předpokládat, že Demetri přijde o život. To by dalo všem přeživším – včetně Alice a Jaspera – větší šance na trvalou záchranu.

Tak proč by Alice s Jasperem nemohli pomoct Jacobovi a Renesmé? Kdyby se zase sešli dohromady, Renesmé by měla tu nejlepší představitelnou ochranu. Nebyl důvod, proč by k tomu nemělo dojít, až na to, že Jake a Renesmé jsou pro Alici slepá místa. Jak by je začala hledat?

Chvilku jsem uvažovala, pak jsem opustila pokoj a přešla chodbu do apartmá Carlislea a Esmé. Esméin psací stůl byl jako obvykle zarovnaný různými plány a detailně propracovanými programy, pečlivě vyskládanými do vysokých komínků. Nad pracovní deskou měl spoustu přihrádek; v jedné byla krabička s psacími potřebami. Vzala jsem si čistý list papíru a pero.

Pak jsem zírala na netknutý slonovinový papír plných pět minut a soustředila se na své rozhodnutí. Alice možná není schopná vidět Jacoba nebo Renesmé, ale může vidět mě. Představovala jsem si ji, jak vidí tento moment, a ze všech sil jsem doufala, že zrovna není tak zaměstnaná, aby ho přehlédla.

Pomalu, s rozmyslem, jsem velkými tiskacími písmeny přes celou stránku napsala slova RIO DE JANEIRO.

Rio se zdálo jako nejlepší místo, kam je poslat: bylo daleko odsud, podle posledních zpráv Alice a Jasper už v Jižní Americe jsou, a nebylo pravděpodobné, že naše staré problémy přestanou existovat jenom proto, že jsme teď ve větším průšvihu. Stále tu bylo tajemství Renesméiny budoucnosti, hrůza jejího ubíhajícího věku. Stejně jsme měli původně namířeno na jih. Teď to bude Jacobův, a doufejme i Alicin úkol, pátrat po legendách.

Znovu jsem sklonila hlavu, abych potlačila náhlé nutkání vzlykat, a stiskla jsem zuby. Byla jsem ráda, že Renesmé může přežít i beze mě. Ale už teď se mi po ní tak stýskalo, že jsem to nedokázala snést.

Zhluboka jsem se nadechla a přiložila papír do batůžku.

Držela jsem si palce, aby – protože nebylo pravděpodobné, že v jeho škole vyučovali portugalštinu – byla Jakeovým volitelným jazykem španělština.

* * *

Nezbývalo než čekat.

Dva dny Edward a Carlisle zůstávali na mýtině, kam Alice viděla Volturiovy přijít. Bylo to stejné bitevní pole, kde loni v létě zaútočili Victoriini novorození. Napadlo mě, jestli si Carlisle neříká, že se situace opakuje, takové déjà vu. Pro mě to bude úplně nové. Tentokrát budeme stát s Edwardem vedle své rodiny.

Mohli jsme se jenom domnívat, že Volturiovi budou stopovat Edwarda nebo Carlislea. Přemítala jsem, jestli je překvapí, že jejich kořist neutíká. Vzbudí to jejich obezřetnost? Nedovedla jsem si představit, že Volturiovi někdy cítili potřebu být opatrní.

Ačkoli jsem byla – doufejme – pro Demetriho neviditelná, zůstávala jsem s Edwardem. Samozřejmě. Už nám spolu zbývalo jen pár hodin.

Mezi námi dvěma nedošlo k žádnému dramatickému rozloučení a ani jsme nic takového neplánovali. Pronést ta slova by znamenalo potvrdit je s konečnou platností. Bylo by to stejné, jako když se napíše slovo Konec na poslední stránku rukopisu. Takže jsme se neloučili, byli jsme jeden druhému velmi nablízku a pořád jsme se navzájem dotýkali. Ať nás čeká jaký chce konec, nic nás nerozdělí.

O pár metrů dál v bezpečí lesa jsme pro Renesmé postavili stan. Prožívala jsem vlastní déjà vu, když se mi vybavily vzpomínky, jak jsme v zimě v lese tábořili s Jacobem. Nedalo se skoro věřit, co všechno se změnilo od loňského června. Před sedmi měsíci se náš trojúhlý vztah zdál nemožný, protože bychom z něj vyšli každý se zlomeným srdcem. Teď bylo všechno v dokonalé rovnováze. Zdálo se ošklivě ironické, že kousky skládačky do sebe zapadly právě ve chvíli, kdy přijde celá nazmar.

Sněžit začalo v noci před Silvestrem. Tentokrát už se drobné vločky na kamenité půdě mýtiny nerozpouštěly. Zatímco Renesmé a Jacob spali – Jacob chrápal tak hlasitě, že jsem se divila, že se Renesmé nevzbudí –, sníh na zemi vytvořil napřed tenký poprašek a pak se začal hustě sypat. Než vyšlo slunce, byla scéna z Alicina vidění úplná. Drželi jsme se s Edwardem za ruce, dívali se přes třpytivé bílé pole a ani jeden z nás nepromluvil.

Brzy ráno začali přicházet ostatní a v očích si nesli němý důkaz o svých přípravách – některé oči byly světle zlaté, jiné sytě karmínové. Brzy poté, co jsme se shromáždili, jsme uslyšeli, jak se lesem blíží vlci. Jacob se vynořil ze stanu, Renesmé nechal uvnitř spát, a přidal se k nim.

Edward s Carlislem rovnali ostatní do volné formace, naše svědky rozestavěli po stranách jako na galerii.

Sledovala jsem je z dálky a přitom čekala u stanu, až se Renesmé probudí. Když vstala, pomohla jsem jí obléknout se do šatů, které jsem jí před dvěma dny pečlivě vybrala. Šatičky byly něžně holčičí s nabíranými volánky, ale kvalitně ušité z pevné látky, takže hodně vydrží a nepotrhají se, i kdyby jejich majitelka projela několik států na hřbetě obrovského vlkodlaka. Přes bundičku jsem jí navlékla černý kožený batůžek s doklady, penězi, nápovědou a mými milostnými vzkazy pro ni a Jacoba, Charlieho a Renée. Byla dost silná, aby ho bez potíží unesla.

Sledovala mě vykulenýma očima, když vyčetla bolest v mé tváři. Ale uhodla tolik, aby se neptala, co to dělám.

„Miluju tě,“ řekla jsem jí. „Víc než všecko na světě.“

„Taky tě miluju, maminko,“ odpověděla. Dotkla se medailonku na krku, v kterém teď měla malou fotografii sebe, Edwarda a mě. „Vždycky budeme spolu.“

„V našich srdcích budeme vždycky spolu,“ opravila jsem ji šeptem tichounkým jako dech. „Ale až dnes nadejde čas, musíš mě opustit.“

Vytřeštila oči a dotkla se rukou mé tváře. To tiché ne bylo hlasitější, než kdyby ho zakřičela.

Musela jsem polknout; měla jsem pocit, že mám oteklý krk. „Uděláš to pro mě? Prosím?“

Přitiskla mi prsty silněji na obličej. Proč?

„To ti nemůžu říct,“ zašeptala jsem. „Ale brzy to pochopíš. Slibuju.“

V hlavě jsem viděla Jacobův obličej.

Přikývla jsem, pak jsem odtáhla její prstíky. „Nemysli na to,“ vdechla jsem jí do ucha. „Neříkej to Jacobovi, dokud ti neřeknu, abys utíkala, ano?“

Tomu rozuměla. Také přikývla.

Vytáhla jsem z kapsy ještě jednu poslední drobnost.

Když jsem balila Renesméiny věci, padla mi do oka nečekaná barevná jiskra. Zbloudilý paprsek slunce dírou v mracích posvítil na drahokamy na starodávné vzácné truhličce, která ležela zastrčená dnem vzhůru vzadu na poličce, kam nikdo nechodil. Chvilku jsem přemýšlela a pak pokrčila rameny. Když jsem si dala dohromady Aliciny nápovědy, nemohla jsem doufat, že nadcházející konfrontace bude mít poklidné řešení. Ale proč nezkusit začít v co nejpřátelštějším duchu? ptala jsem se sama sebe. Čemu to mohlo uškodit? Přece jen jsem někde v koutku duše měla jiskřičku naděje – slepé, nesmyslné naděje –, protože jsem přerovnala poličku a vytáhla Arův svatební dar.

Teď jsem si připjala tlustý zlatý řetěz kolem krku a ucítila, jak se mi v dolíčku pod krkem usadil ohromný diamant.

„To je krása,“ zašeptala Renesmé. Pak mi sevřela paže kolem krku jako do svěráku. Přitiskla jsem si ji na prsa. Takto v objetí jsem ji odnesla ze stanu na mýtinu.

Edward nakrčil obočí, jak jsem se blížila, ale jinak můj doplněk ani Renesméinu výstroj nijak nekomentoval. Jenom nás dlouhou chvíli pevně objímal a pak nás s hlubokým povzdechem pustil. Nevyčetla jsem mu v očích žádné sbohem. Možná měl v sobě více naděje, že nás po tomto životě ještě něco čeká, než si připouštěl.

Zaujali jsme svá místa. Renesmé mi rychle vylezla na záda, abych měla volné ruce. Stála jsem dva kroky za přední linií, kterou tvořili Carlisle, Edward, Emmett, Rosalie, Tanya, Kate a Eleazar. Těsně vedle mě stáli Benjamin a Zafrina; mým úkolem bylo je chránit, dokud toho budu schopná. Představovali naše nejlepší útočné zbraně. Kdyby Volturiovi ztratili zrak, i jen na pár okamžiků, všechno by se tím změnilo.

Zafrina se držela zpříma a sršela odhodláním, vedle ní stála Senna téměř jako její odraz v zrcadle. Benjamin seděl na zemi, dlaně přitisknuté do hlíny, a tiše šeptal něco o špatných čarách. Včera v noci rozmístil po celé zadní části louky hromady balvanů do přirozeně vypadajících, nyní sněhem zakrytých hromad. Nestačily na to, aby zranily upíra, ale snad budou stačit na to, aby odvedly jeho pozornost.

Svědkové se seskupili po naší levé a pravé straně, někteří blíž než ostatní – ti, kteří se vyslovili, byli nejblíž. Všimla jsem si Siobhan, jak si tře spánky, oči zavřené soustředěním; snaží se vyhovět Carlisleovi? Snaží se představit si diplomatické řešení?

V lesích za námi stáli neviditelní vlci, klidní a připravení; slyšeli jsme jenom jejich těžké oddechování, jejich tlukoucí srdce.

Mraky se nakupily a rozptýlily světlo tak, že nebylo poznat, jestli je ráno, nebo odpoledne. Edward přimhouřil oči a zadíval se do dálky, a já jsem si byla jistá, že přesně takovou scénu už jednou viděl – v Alicině vidění. Bude to vypadat úplně stejně, až Volturiovi přijdou. Už nám zbývaly jenom minuty nebo vteřiny.

Celá naše rodina a všichni spojenci se připravili.

Z lesa vystoupil velký rudohnědý vlk a přišel se postavit vedle mě; zřejmě mu bylo příliš zatěžko být daleko od Renesmé, když se ocitla v bezprostředním nebezpečí.

Renesmé se natáhla a zajela mu prsty do kožichu na mohutné pleci. Její tělíčko se trošku uvolnilo. Byla klidnější, když byl Jacob nablízku. Taky jsem se cítila o malinko lépe. Dokud je Jacob s Renesmé, nic se jí nestane.

Edward si nedovolil ohlédnout se, ale sáhl za sebe a podal mi ruku. Natáhla jsem paži a vzala ho za ni. Stiskl mi prsty.

Další minuta uplynula a já jsem najednou zjistila, že napínám sluch a slyším, jak se někdo přibližuje.

A pak se Edward napjal a se zaťatými zuby tiše zasyčel. Jeho oči se zaostřily na les severně od místa, kde jsme stáli.

Podívali jsme se stejným směrem a vyčkávali, zatímco míjely poslední vteřiny.

36. KRVEŽÍZNIVOST

Přicházeli s okázalostí, které nechyběla krása.

Kráčeli v sevřené, symetrické formaci. Šli společně, ale nebyl to pochod; vyplouvali z lesa v dokonalém souladu – tmavý, neporušený útvar, který jako by se vznášel pár centimetrů nad bílým sněhem; tak hladký byl jejich postup.

Vnější obvod byl šedý; s každou řadou těl barva tmavla až k srdci formace, kde vládla nejtemnější čerň. Každý obličej byl zakrytý kápí, zastíněný. Slabé tření jejich nohou bylo tak pravidelné, že to znělo jako hudba. Složitý rytmus, který se nikdy nezadrhl.

Na znamení, které jsem neviděla – a které možná nepřišlo, protože to byla záležitost tisíciletého cviku –, se konfigurace rozestoupila. Ten pohyb byl příliš strnulý, příliš vyrovnaný, aby připomínal rozvinutí květu, ačkoli se to přirovnání nabízelo; bylo to rozevření vějíře, půvabné, ale zdaleka ne tak plynulé. Postavy v šedých hábitech se rozmístily po stranách, zatímco tmavší postavy ve středu postoupily. Každý pohyb byl přísně uměřený.

Jejich posun byl pomalý, ale uvážený, prováděný beze spěchu, bez napětí, bez úzkosti. Kráčeli krokem neporazitelných.

Tohle byla téměř navlas ta moje stará noční můra. Chybělo jediné – ta lačná touha, kterou jsem ve snu viděla v jejich tvářích. Úsměvy pomstychtivé radosti. Volturiovi byli zatím tak disciplinovaní, že nedávali najevo vůbec žádné známky emocí. Také neprojevili překvapení ani zděšení, když viděli, jaká sbírka upírů je očekává – sbírka, která v porovnání s nimi najednou vypadala neorganizovaně a nepřipraveně. Nezatvářili se zaskočeně při pohledu na obrovského vlka, který stál v našem středu.

Neubránila jsem se a musela je spočítat. Bylo jich třicet dva. I kdyby se nebraly v úvahu dvě pomalu se sunoucí, jakoby bezprizorné postavy v černých pláštích úplně vzadu, což musely být jistě manželky – jejich chráněná pozice dávala tušit, že se nebudou účastnit útoku –, stále proti nám byli v přesile. Nás bylo jenom devatenáct, kteří budou bojovat, a pak sedm dalších, kteří budou sledovat naši záhubu. I kdybych připočítala deset vlků, měli nás v hrsti.

„Červené pláště přicházejí, červené pláště přicházejí,“ zašeptal si Garrett záhadně pro sebe a pak se uchechtl. Posunul se o krok blíže ke Kate.

„Opravdu přišli,“ zašeptal Vladimir Stefanovi.

„Manželky,“ zasyčel zpátky Stefan. „Celá garda. Všichni dohromady. Je dobře, že jsme nezkusili Volterru.“

A pak, jako kdyby to nestačilo, zatímco Volturiovi pomalu a majestátně přistupovali k nám, na mýtinu za nimi začali vnikat další upíři.

Obličeje v tomto zdánlivě nekonečném přílivu upírů byly protikladem k netečné disciplíně Volturiových – tihle měli ve tvářích kaleidoskop emocí. Zpočátku tam byl šok a dokonce trocha úzkosti, když viděli tu netušenou sílu, která je tu očekávala. Ale ta obava rychle přešla; vědomí přesily jim přinášelo pocit bezpečí, nebáli se ve své pozici za nezadržitelnou hradbou Volturiových. Jejich rysy se vrátily k výrazu, který měli, než jsme je překvapili.

Bylo celkem snadné pochopit jejich duševní rozpoložení – ty tváře to jasně dokazovaly. Tohle byla rozezlená lůza, dav vybičovaný k zuřivosti, dychtící po spravedlnosti. Neuvědomila jsem si plně pocity upířího světa ohledně nesmrtelných dětí, dokud jsem si neprohlédla tyto obličeje.

Bylo jasné, že pestrá neorganizovaná horda – dohromady víc než čtyřicet upírů – jsou vlastní svědci Volturiových. Až budeme mrtví, rozhlásí, že zločinci byli vyhlazeni, že Volturiovi jednali s naprostou nestranností. Většina vypadala, že doufá ve víc než jen v příležitost svědčit – chtěli pomoct trhat a pálit.

Neměli jsme naději. I kdybychom nějak dokázali zneutralizovat výhody Volturiových, stále jich byla ohromná přesila. I kdybychom zabili Demetriho, tomuhle Jacob neuteče.

Cítila jsem, jak to samé došlo všem kolem mě. Vzduch ztěžkl zoufalstvím a stlačil mě ještě větší silou než předtím.

Zdálo se, že jeden upír v řadách protivníka nepatří k žádné straně; poznala jsem Irinu, která váhala mezi oběma společnostmi a jako jediná se tvářila jinak než ostatní. Upírala zděšený pohled na Tanyinu pozici v přední linii. Edward zavrčel, byl to velmi tichý, ale procítěný zvuk.

„Alistair měl pravdu,“ zašeptal Carlisleovi.

Viděla jsem, jak se Carlisle na Edwarda tázavě podíval.

„Alistair měl pravdu?“ zašeptala Tanya.

„Ti dva – Caius a Aro – přicházejí ničit a získávat,“ odpověděl Edward tak tichounce, že to mohla slyšet jenom naše strana. „Už mají připravené nejrůznější strategie. Kdyby se Irinino obvinění z nějakého důvodu nepotvrdilo, jsou odhodláni najít nějakou jinou záminku k útoku. Ale teď vidí Renesmé, takže jsou přesvědčení, že jdou najisto. Pořád se můžeme pokusit bránit se proti jejich nařčením, ale napřed se musí zastavit, aby si vyslechli pravdu o Renesmé.“ Pak ještě tišeji dodal: „Což nemají v úmyslu.“

Jacob krátce podivně zafuněl.

A pak, o dvě vteřiny později, se celé procesí zničehonic opravdu zastavilo. Tichá hudba dokonale synchronizovaných pohybů ztichla. Bezchybná disciplína zůstala neporušená; Volturiovi jako jeden muž přešli do okamžité strnulosti. Zůstali stát asi sto metrů od nás.

Po stranách za sebou jsem uslyšela tlukot velkých srdcí, blíž než předtím. Dovolila jsem si koutkem oka podívat se nalevo a napravo, abych viděla, co postup Volturiových zastavilo.

Vlci se přidali k nám.

Na obou stranách naší nevyrovnané řady se rozestoupili vlci, jako když se rozevře dlouhá náruč. Věnovala jsem jenom zlomek vteřiny tomu, abych si všimla, že vlků je víc než deset, abych identifikovala ty, které znám, a nové, které jsem nikdy neviděla. Bylo jich šestnáct rovnoměrně rozestavěných kolem nás – s Jacobem celkem sedmnáct. Z jejich výšky a obrovských tlap bylo jasné, že ti noví jsou všichni velice, velice mladí. Asi jsem to měla předvídat. Když se vlkodlakům v sousedství utáboří tolik upírů, je vlkodlačí populační exploze nevyhnutelná.

Zemře více dětí. Přemítala jsem, proč to Sam dovolil, a pak jsem si uvědomila, že neměl na výběr. Kdyby s námi šli bojovat jen někteří, Volturiovi by určitě vypátrali i ty ostatní. V tomto souboji vydávali všanc celý svůj rod.

A my prohrajeme.

Najednou mě popadla zuřivost. Víc než zuřivost, byla jsem vražedně rozvzteklená. Moje beznadějné zoufalství bylo to tam. Slabá narudlá záře zvýraznila temné postavy přede mnou, a já jsem v tu chvíli nechtěla nic jiného než zakousnout se do nich, trhat jim končetiny od těla a házet je na hromady ke spálení. Byla jsem tak šílená vztekem, že bych tancovala kolem hranice, kde by se rožnili zaživa; smála bych se nad jejich doutnajícím popelem. Rty se mi automaticky ohrnuly a z hrdla se mi dralo tiché zuřivé vrčení. Uvědomila jsem si, že mám koutky zvednuté v úsměvu.

I Zafrina a Senna vedle začaly potichu vrčet. Edward mi stiskl ruku, kterou stále držel, aby mě napomenul.

Zastíněné tváře Volturiových byly stále většinou bezvýrazné. Jenom dva páry očí prozrazovaly nějaké emoce. V samém středu, dotýkajíce se rukama, se Aro a Caius zastavili, aby zhodnotili situaci, a celá garda zůstala stát s nimi a čekala na příkaz k zabíjení. Ti dva se na sebe nedívali, ale bylo jasné, že spolu komunikují. Marcus, ačkoli se dotýkal Arovy druhé ruky, se nezdál být účastníkem rozhovoru. Jeho výraz nebyl tak bezmyšlenkovitý jako výrazy gardy, ale byl skoro tak prázdný. Jako když jsem ho viděla tenkrát, zdál se být naprosto znuděný.

Svědci Volturiových se k nám naklonili a upírali rozzuřené oči na Renesmé a na mě, ale zůstávali na kraji lesa a mezi sebou a Volturiovými vojáky nechávali širokou mezeru. Jenom Irina se držela těsně za Volturiovými, jen pár kroků od starých manželek – obě byly světlovlasé s prachovou kůží a zamlženýma očima – a jejich dvou mohutných ochránců.

Těsně za Arem stála jedna žena v tmavším šedém hábitu. Nemohla jsem si být jistá, ale vypadalo to, že se dotýká jeho zad. Je tohle ten druhý štít, Renata? Přemítala jsem, stejně jako předtím Eleazar, jestli by dokázala odrazit mě.

Ale já nebudu plýtvat životem na to, abych se snažila dostat ke Caiovi nebo Arovi. Měla jsem důležitější terče.

Zapátrala jsem po nich v linii a okamžitě jsem našla dvě malé temně šedé postavy téměř v srdci uskupení. Alec a Jane, jednoznačně nejmenší členové gardy, stáli hned vedle Marka, a jim po boku Demetri a ostatní. Jejich líbezné obličeje nehnuly ani brvou, nic neprozrazovaly; po čistě černých pláštích starců měli oni dva pláště nejtemnější. Čarodějnická dvojčata, jak je nazval Vladimir. Jejich síly byly základním kamenem útoku Volturiových. Klenoty v Arově sbírce.

Svaly se mi napjaly a v ústech se mi sbíhaly jedové sliny.

Arovy a Caiovy zastřené červené oči těkaly po naší řadě. Vyčetla jsem v Arově obličeji zklamání, když jeho pohled stále znovu a znovu přejížděl po našich tvářích a hledal tu jedinou, která mu chyběla. Jeho ústa se zklamaně stáhla.

V tu chvíli jsem byla více než vděčná, že Alice utekla.

Jak se pauza prodlužovala, slyšela jsem, že se Edwardovi zrychlil dech.

„Edwarde?“ zeptal se Carlisle tiše a úzkostně.

„Nejsou si jistí, jak postupovat. Zvažují možnosti, vybírají klíčové cíle – mě, samozřejmě, tebe, Eleazara, Tanyu. Marcus zjišťuje sílu našich vzájemných vazeb, hledá slabá místa. Přítomnost Rumunů je dráždí. Obávají se tváří, které neznají – hlavně Zafriny a Senny – a přirozeně vlků. Nikdy předtím proti nim nestála přesila. To proto se zastavili.“

„Přesila?“ zašeptala Tanya nevěřícně.

„Svoje svědky nepočítají,“ vydechl Edward.

„Ti jako by neexistovali, pro gardu nemají význam. Aro jenom miluje publikum.“

„Měl bych promluvit?“ zeptal se Carlisle.

Edward zaváhal, pak přikývl. „Tohle je tvoje jediná šance.“

Carlisle narovnal ramena a udělal několik kroků před naši obrannou linii. Nesnesla jsem pohled na to, jak je sám, nechráněný.

Rozpřáhl paže, dlaně zvednuté vzhůru jako na pozdrav. „Aro, starý příteli. Už to jsou staletí.“

Nad bílou mýtinou se dlouho vznášelo mrtvé ticho. Cítila jsem, jak z Edwarda vyzařuje nervozita, když poslouchal, jak Aro přemýšlí o Carlisleových slovech. Napětí rostlo, jak vteřiny míjely.

A pak Aro předstoupil ze středu volturiovské formace. Renata, jeho štít, šla s ním, jako kdyby měla špičky prstů přišité k jeho hábitu. Řady Volturiových poprvé zareagovaly. Linií otřásalo tlumené vrčení, všichni se mračili a cenili zuby. Několik členů gardy se přikrčilo v přípravě na útok.

Aro k nim zvedl ruku. „Klid.“

Udělal ještě pár kroků, pak naklonil hlavu ke straně. Mléčné oči mu zablýskly zvědavostí.

„Hezká slova, Carlisle,“ vydechl svým tenkým rozechvělým hláskem. „Zdají se nemístná, když se podívám na armádu, kterou jsi shromáždil, abys zabil mě a mé drahé.“

Carlisle zavrtěl hlavou a natáhl dopředu pravou ruku, jako kdyby mezi nimi stále nebylo skoro sto metrů. „Stačí, aby ses dotkl mé ruky, a poznáš, že to jsem nikdy neměl v úmyslu.“

Arovy lstivé oči se přimhouřily. „Ale proč by na tvých úmyslech mělo záležet, drahý Carlisle, ve světle toho, co jsi spáchal?“ Zamračil se a po tváři mu přejel stín smutku – jestli upřímný, nebo ne, to jsem nedokázala poznat.

„Nedopustil jsem se zločinu, pro který jsi mě přišel potrestat.“

„Pak ustup a nech nás potrestat ty, kdo za něj zodpovídají. Opravdu, Carlisle, nic by mě dnes nepotěšilo víc, než kdybych mohl ušetřit tvůj život.“

„Nikdo neporušil zákon, Aro. Dovol, abych to vysvětlil.“ Carlisle znovu nabídl svou ruku.

Než mohl Aro odpovědět, Caius rychle připlul vedle něj.

„Tolik nesmyslných pravidel, tolik zbytečných zákonů si na sebe vymýšlíš, Carlisle,“ zasyčel bělovlasý stařec. „Jak je tedy možné, že hájíš porušení zákona, který je opravdu důležitý?“

„Ten zákon nebyl porušen. Kdybyste vyslechli –“

„Vidíme to dítě, Carlisle,“ zavrčel Caius. „Nedělej si z nás blázny.“

„Ona není nesmrtelná. Není to upírka. Mohu to snadno dokázat, stačí pár okamžiků –“

Caius ho přerušil. „Jestli není jednou ze zakázaných, proč jsi tedy shromáždil batalion na její ochranu?“

„To jsou svědci, Caie, jako jste si přivedli vy.“ Carlisle pokynul k rozzlobené hordě na kraji lesa; někteří z nich zareagovali vrčením. „Kterýkoli z těchto přátel ti o tom dítěti může povědět pravdu. Nebo stačí, když se na ni podíváš, Caie. Uvidíš ruměnec lidské krve na jejích tvářích.“

„To je umělé!“ vyštěkl Caius. „Kde je informátorka? Ať předstoupí!“ Otáčel krkem, dokud nespatřil Irinu, která postávala za manželkami. „Ty! Pojď sem!“

Irina na něj nechápavě hleděla, ve tváři měla výraz toho, kdo se ještě úplně neprobudil z ohavné noční můry. Caius netrpělivě luskl prsty. Jeden z mohutných bodyguardů manželek přistoupil k Irině a hrubě ji dloubl do zad. Irina dvakrát zamrkala a pak šla pomalu ke Caiovi jako zmámená. Zastavila se několik metrů od něj, oči stále upřené na své sestry.

Caius k ní přistoupil a vlepil jí facku.

Nemohlo to bolet, ale bylo v tom něco strašlivě ponižujícího. Jako když se díváte, jak někdo kope do psa. Tanya a Kate současně zasyčely.

Irinino tělo ztuhlo a její oči se konečně zaostřily na Caia. Ukázal špičatým prstem na Renesmé, která mi visela na zádech, prstíky stále zapletené Jacobovi do kožichu. Caius v mém rozzuřeném pohledu celý zčervenal. Jacobovi v prsou zaburácelo zavrčení.

„Tohle je to dítě, které jsi viděla?“ zeptal se Caius. „To, které bylo zjevně víc než lidské?“

Irina se otočila k nám a poprvé od chvíle, kdy vstoupila na mýtinu, pohlédla na Renesmé. Naklonila hlavu na stranu a zatvářila se zmateně.

„No?“ zavrčel Caius.

„Já… nevím jistě,“ řekla rozpačitě.

Caiova ruka sebou škubla, jako kdyby jí chtěl zase dát facku. „Jak to myslíš?“ zeptal se ocelovým šeptem.

„Není stejná, ale myslím, že je to to samé dítě. Tedy, chci říct, že se změnila. Tohle dítě je větší než to, které jsem viděla, ale –“

Caius sípavě vtáhl vzduch skrz vyceněné zuby, a Irina se odmlčela, aniž dokončila větu. Aro se mihl vedle Caia a položil mu ruku na rameno.

„Uklidni se, bratře. Máme čas to vyřešit. Není nutné spěchat.“

S rozmrzelým výrazem se Caius otočil zády k Irině.

„Tak, drahoušku,“ řekl Aro vřelým, cukrátkovým šepotem. „Ukaž mi, co se snažíš říct.“ Napřáhl ruku k zmatené upírce.

Irina jeho ruku nejistě uchopila. Za pět vteřin ji pustil.

„Vidíš, Caie?“ řekl. „Je prosté získat, co potřebujeme.“

Caius mu na to neodpověděl. Aro se koutkem oka podíval na své publikum, na svou lůzu, a pak se otočil zpátky ke Carlisleovi.

„Zdá se, že je tu před námi nějaké tajemství. Vypadá to, že to dítě vyrostlo. Přesto je v Irinině první vzpomínce zcela jasně nesmrtelné dítě. Zvláštní.“

„Přesně to se snažím vysvětlit,“ řekl Carlisle a ze změny jeho hlasu jsem hádala, že se mu ulevilo. Tohle byla ta pauza, ke které jsme upínali naše mlhavé naděje.

Já jsem žádné odlehčení necítila. Čekala jsem, téměř bez sebe vzteky, na ty četné strategie, které Edward sliboval.

Carlisle znovu natáhl ruku.

Aro na chvíli zaváhal. „Raději bych chtěl vysvětlení od někoho, kdo je blíž jádru té věci, milý příteli. Mýlím se ve svém předpokladu, že tohoto porušení ses nedopustil ty?“

„K žádnému porušení nedošlo.“

„Ať je to jak chce, já se dozvím pravdu do všech podrobností.“ Arův hlas ztvrdl. „A nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, je získat důkaz přímo od tvého nadaného syna.“ Naklonil hlavu směrem k Edwardovi. „Protože to dítě visí na jeho novorozené družce, předpokládám, že je do toho Edward zapleten.“

Samozřejmě, že chtěl Edwarda. Jakmile uvidí do Edwardovy mysli, bude znát myšlenky nás všech. Kromě mě.

Edward se rychle otočil, aby mě a Renesmé políbil na čelo, ale nepodíval se mi do očí. Pak kráčel přes zasněžené pole, a když míjel Carlislea, poplácal ho po rameni. Slyšela jsem vedle sebe tiché zakňourání – to Esmé nedokázala skrýt hrůzu.

Rudá mlha, kterou jsem viděla kolem armády Volturiových, zaplála jasněji než předtím. Nedokázala jsem snést pohled na to, jak Edward překračuje ten prázdný prostor sám – ale také jsem nemohla strpět, aby Renesmé byla o jediný krok blíž k našim protivníkům. Ty dvě protichůdné potřeby mnou zmítaly; byla jsem přimrazená tak pevně, až jsem měla pocit, že se mi kosti pod tím tlakem rozdrtí.

Všimla jsem si, jak se Jane usmála, když Edward překročil polovinu vzdálenosti mezi oběma řadami, když už byl blíž k nim než k nám.

Ten samolibý úsměv to způsobil. Moje zuřivost dostoupila vrcholu, zaplála ještě výš než burácející krvežíznivost, která mě popadla ve chvíli, kdy se vlci připojili k tomuto předem odsouzenému boji. Přímo jsem cítila chuť zloby na jazyku – měla jsem pocit, že mnou protéká přílivová vlna čisté síly. Svaly se mi napjaly a já jsem automaticky zareagovala. Vrhla jsem svůj štít se vší silou své mysli, vyslala jsem ho přes to neskutečně rozlehlé pole – desetkrát delší, než byla dosud má nejlepší vzdálenost – jako oštěp. Hlasitě jsem zafuněla vynaloženým úsilím.

Štít ze mě vyletěl v bublině čisté energie jako hřibový oblak tekuté oceli. Pulzoval jako živoucí věc – cítila jsem ho, od hrotu až na okraje.

Elastická tkanina už nevzdorovala; v tom okamžiku syrové síly jsem si uvědomila, že ten zpětný náraz, který jsem zažívala dřív, jsem dělala sama – v sebeobraně jsem lpěla na té neviditelné součásti sebe samé a podvědomě jsem ji nechtěla pustit. Teď jsem ji uvolnila, a můj štít bez námahy vystřelil dobrých padesát metrů ode mě, a stál mě jen zlomek mého soustředění. Poznala jsem, jak se prostě natáhl jako další sval poslušný mé vůle. Vytlačila jsem ho, vytvarovala do dlouhého špičatého oválu. Všechno pod tím ohebným železným štítem bylo najednou součástí mě samé – cítila jsem živoucí sílu všeho, co zakrýval, jako jasné horké body, oslňující jiskry světla, které mě obklopovaly. Vrhla jsem štít dopředu na délku mýtiny a vydechla úlevou, když jsem našla Edwardovo jasné světlo pod svou ochranou. Držela jsem a stahovala tento svůj nový sval tak, aby Edwarda těsně obklopoval a vytvořil tak tenký, ale neproniknutelný štít mezi jeho tělem a našimi nepřáteli.

Uplynula sotva vteřina. Edward stále kráčel k Arovi. Všechno se podstatně změnilo, ale kromě mě si té exploze nikdo nevšiml. Ze rtů mi vyrazil udivený smích. Vnímala jsem, jak se na mě ostatní dívají, a viděla jsem, jak se Jacobovo černé oko stočilo dolů a pohlédlo na mě, jako kdybych přišla o rozum.

Edward se zastavil pár kroků od Ara, a mně s jistou lítostí došlo, že ačkoli rozhodně mohu, teď bych neměla bránit tomu, aby se tato výměna myšlenek uskutečnila. To byl smysl veškerých našich příprav; nechat Ara, aby vyslechl naši verzi příběhu. Působilo mi to téměř fyzickou bolest, ale váhavě jsem svůj štít stáhla a nechala Edwarda zase nechráněného. Veselá nálada mě přešla. Ze všech sil jsem se soustředila na Edwarda, připravená okamžitě ho zaštítit, kdyby se něco seběhlo.

Edward zvedl arogantně bradu a natáhl ruku k Arovi, jako kdyby mu prokazoval velkou čest. Ara jeho přístup docela pobavil, ale jeho pobavení nesdíleli všichni. Renata se nervózně zavrtěla v jeho stínu. Caius se mračil tak silně, že to vypadalo, že jeho papírová, průsvitná kůže už zůstane zkrabacená navždycky. Malá Jane ukazovala zuby a Alekovy oči vedle ní se přimhouřily soustředěním. Tušila jsem, že stejně jako já je připravený vmžiku jednat.

Aro přešel bez zaváhání až k Edwardovi – vždyť čeho by se měl bát? Ohromné stíny světle šedých hábitů – statní bojovníci jako Felix – stály jen pár metrů od něj. Jane se svým spalujícím darem mohla Edwarda kdykoliv povalit na zem a zkroutit ho v bolestech. Alec ho mohl oslepit a ohlušit, než by k Arovi stihl udělat další krok. Nikdo nevěděl, že já mám moc je zastavit, ani Edward sám.

S bezstarostným úsměvem Aro vzal Edwarda za ruku. Jeho oči se okamžitě zavřely a ramena se mu nahrbila pod náporem informací.

Každá tajná myšlenka, každá strategie, každý vjem či pochopení – všechno, co Edward slyšel v myslích kolem sebe za poslední měsíc – patřily teď Arovi. A ještě dál do minulosti – každé Alicino vidění, každý tichý okamžik s naší rodinou, každý obraz v Renesméině hlavě, každý polibek, každý dotyk mezi Edwardem a mnou… To všechno teď patřilo taky Arovi.

Frustrovaně jsem zasyčela a štít se mým podrážděním rozvlnil, změnil tvar a stáhl se kolem naší strany.

„Klid, Bello,“ zašeptala mi Zafrina.

Zatnula jsem pevně zuby.

Aro se dál soustředil na Edwardovy vzpomínky. Edwardova hlava byla také skloněná, svaly na krku se mu napínaly, jak si znovu pro sebe četl všechno, co mu Aro bral, a Arovu reakci na to vše.

Tato dvoucestná, ale nerovnocenná konverzace pokračovala tak dlouho, že i garda začala být neklidná. Řadou proběhlo tiché šeptání, dokud je Caius ostrým štěknutím neokřikl. Jane přistoupila blíž, jako by si nemohla pomoct, a Renatin obličej byl napjatý stresem. Chvilku jsem pozorovala tenhle mocný štít, který se zdál tak zpanikařený a slabý; ačkoli byla Arovi užitečná, viděla jsem, že to není žádná bojovnice. Jejím úkolem nebylo bojovat, ale chránit. Neměla v sobě žádnou krvežíznivost. Jakkoli jsem byla nezkušená, věděla jsem, že kdyby mezi námi dvěma došlo k souboji, zničila bych ji.

Znovu jsem se soustředila, protože Aro se napřímil, rázem otevřel oči a jeho výraz byl plný obdivu a obezřetnosti. Nepustil Edwardovu ruku.

Edwardovy svaly se lehce uvolnily.

„Vidíš?“ zeptal se Edward sametově klidným hlasem.

„Ano, vidím, opravdu,“ souhlasil Aro a kupodivu zněl téměř pobaveně. „Pochybuji, jestli dva mezi bohy nebo smrtelníky kdy viděli něco tak jasně.“

Disciplinované obličeje gardy prozrazovaly stejnou nedůvěru, jakou jsem cítila já.

„Dal jsi mi hodně námětů k přemýšlení, mladý příteli,“ pokračoval Aro. „Mnohem více, než jsem čekal.“ Stále nepouštěl Edwardovu ruku, a Edward stál napjatě jako ten, kdo poslouchá.

Na Arova slova neodpověděl.

„Mohu se s ní setkat?“ zeptal se Aro – téměř prosebně – s náhlým dychtivým zájmem. „Za celý můj dlouhý život mě nikdy ani ve snu nenapadlo, že by něco takového mohlo existovat. Jaké to obohacení naší historie!“

„O co jde, Aro?“ vyštěkl Caius, než mohl Edward odpovědět. Už jen ta otázka mě přiměla přitáhnout si Renesmé do náruče a ochranitelsky si ji přitisknout na prsa.

„Něco, o čem jsi nikdy ani nesnil, můj praktický příteli. Vezmi si chvíli na rozmyšlenou, protože spravedlnost, kterou jsme přišli vykonat, už tady neplatí.“

Caius nad jeho slovy překvapeně zasyčel.

„Klid, bratře,“ mírnil ho Aro chlácholivě.

Tohle měla být dobrá zpráva – to byla slova, v něž jsme doufali, omilostnění, které jsme nikdy nepovažovali za skutečně možné. Aro vyslechl pravdu. Aro přiznal, že zákon nebyl porušen.

Ale moje oči se upínaly na Edwarda a viděla jsem, jak se mu svaly na zádech napjaly. Přehrála jsem si v duchu Arův pokyn Caiovi, aby rozmýšlel, a slyšela v tom dvojsmysl.

„Představíš mě své dceři?“ zeptal se Aro zase Edwarda.

Caius nebyl jediný, kdo teď nad tímto novým zjištěním zasyčel.

Edward neochotně přikývl. Ale vždyť Renesmé už si získala tolik jiných. Aro mezi starci vždycky vystupoval jako vůdce. Kdyby byl na její straně, mohli by ostatní jednat proti nám?

Aro stále svíral Edwardovu ruku, a ten teď odpověděl na otázku, kterou jsme my ostatní neslyšeli.

„Myslím, že nyní je kompromis v této otázce určitě přijatelný. Sejdeme se uprostřed.“

Aro mu pustil ruku. Edward se otočil zpátky k nám a Aro šel s ním, paži položenou kolem jeho ramen, jako by byli nejlepší přátelé – nepřestával udržovat kontakt s jeho kůží. Přecházeli pole zpátky na naši stranu.

Celá garda jim šla v patách. Aro zvedl nedbale ruku, ani se na ně nepodíval.

„Zadržte, milí moji. Oni nám opravdu nechtějí ublížit, když budeme mírumilovní.“

Garda na ta slova zareagovala otevřeněji než předtím, vrčením a syčením na protest, ale zůstala stát na místě. Renata, nalepená na Arovi těsněji než obvykle, zakňourala úzkostí.

„Pane,“ zašeptala.

„Neboj se, miláčku,“ odpověděl. „Všechno je dobré.“

„Možná by sis mohl vzít pár členů gardy s sebou,“ navrhl Edward. „Bude jim to tak příjemnější.“

Aro přikývl, protože tohle byla moudrá myšlenka, která ho měla samotného napadnout. Dvakrát luskl prsty. „Felixi, Demetri.“

Oba upíři stáli okamžitě po jeho boku, vypadali přesně stejně, jako když jsem je viděla naposledy. Oba byli vysocí a tmavovlasí, Demetri tvrdý a štíhlý jako ostří meče, Felix mohutný a hrozivý jako řemdih.

Celá pětice se zastavila uprostřed zasněženého pole.

„Bello,“ zavolal Edward. „Přines sem Renesmé… a přiveď pár přátel.“

Zhluboka jsem se nadechla. Tělo se mi napjalo odporem. Představa, že mám přinést Renesmé doprostřed konfliktu… Ale důvěřovala jsem Edwardovi. On by poznal, kdyby měl teď Aro v plánu nějakou zradu.

Aro měl na své straně tři ochránce, takže já s sebou přivedu dva. Trvalo mi jenom vteřinu se rozhodnout.

„Jacobe? Emmette?“ požádala jsem tiše. Emmett, protože umíral touhou jít. Jacob, protože by nesnesl, abych ho nechala pozadu.

Oba přikývli. Emmett se usmál.

Přešla jsem pole s oběma po boku. Uslyšela jsem, jak garda zavrčela, když viděli, koho jsem si vybrala – zjevně vlkodlakovi nedůvěřovali. Aro zvedl ruku a mávnutím zase zarazil jejich protesty.

„Držíte se v zajímavé společnosti,“ zašeptal Demetri Edwardovi.

Edward neodpověděl, ale Jacobovi se ze zubů vydralo tiché zavrčení.

Zastavili jsme se pár metrů od Ara. Edward se vymanil z jeho objetí, rychle k nám přistoupil a vzal mě za ruku.

Chvilku jsme se na sebe navzájem mlčky dívali. Pak mě Felix stranou tiše přivítal: „Zdravím tě, Bello.“ Nadutě se usmál, zatímco periferním viděním nepřestával sledovat každý Jacobův záškub.

Kysele jsem ohromnému upírovi úsměv oplatila. „Ahoj, Felixi.“

Felix se uchechtl. „Vypadáš dobře. Nesmrtelnost ti sluší.“

„Mockrát děkuju.“

„Rádo se stalo. Škoda jen…“

Nechal svou poznámku vyznít do ticha, ale já jsem nepotřebovala Edwardův dar, abych si ji dovedla domyslet. Škoda jen, že vás za chviličku zabijeme.

„Ano, velká škoda, viď?“ zašeptala jsem.

Felix na mě mrkl.

Aro si našeho kratičkého rozhovoru nevšímal. Fascinovaně naklonil hlavu na stranu. „Slyším její zvláštní srdce,“ zašeptal téměř v melodickém popěvku. „Cítím její zvláštní vůni.“ Pak se jeho zamlžené oči přesunuly ke mně. „Opravdu, mladá Bello, nesmrtelnost ti vážně mimořádně sluší,“ řekl. „Jako kdybys byla stvořena pro tento život.“

Přikývla jsem, že přijímám jeho lichotku.

„Líbil se ti můj dárek?“ zeptal se a zahleděl se na náhrdelník, který jsem měla na krku.

„Je krásný a je projevem ohromné štědrosti. Děkuji. Asi jsem měla poslat poděkování.“

Aro se potěšeně zasmál. „Je to jen taková drobnůstka, která se mi válela doma. Myslel jsem, že by se ti mohla hodit k nové tváři, a vidím, že jsem se nemýlil.“

Uprostřed linie Volturiových se ozvalo tiché zasyčení. Podívala jsem se Arovi přes rameno.

Hm. Jane zřejmě nepotěšilo, že jsem od Ara dostala dárek.

Aro si odkašlal, aby znovu upoutal mou pozornost. „Mohu pozdravit tvou dceru, líbezná Bello?“ zeptal se sladce.

Tohle je to, v co jsme doufali, připomínala jsem si. Potlačujíc nutkání popadnout Renesmé a utíkat jsem udělala dva pomalé kroky vpřed. Můj štít se za mnou čeřil jako pláštěnka, a chránil zbytek mé rodiny, zatímco Renesmé zůstala odhalena. Bylo to špatné, hrozné.

„Ale ta je úchvatná,“ zašeptal Aro. „Tolik podobná tobě i Edwardovi.“ A pak řekl hlasitěji: „Ahoj, Renesmé.“

Renesmé se na mě rychle podívala. Přikývla jsem.

„Dobrý den, Aro,“ pozdravila zdvořile svým vysokým zvonivým hláskem.

Arovy oči byly zadumané.

„Co se děje?“ zasyčel zezadu Caius. Zlobilo ho, že se musí ptát.

„Napůl smrtelná, napůl nesmrtelná,“ oznámil Aro jemu a zbytku gardy, aniž spustil z Renesmé svůj okouzlený pohled. „Tato novorozená ji počala a donosila, dokud byla ještě člověkem.“

„Nemožné,“ ušklíbl se Caius posměšně.

„Myslíš si tedy, že mě ošálili, bratře?“ Aro se tvářil velmi pobaveně, ale Caius ucukl. „Je to srdce, které slyšíš tlouct, také podvod?“

Caius se zamračil a zatvářil se stejně schlíple, jako kdyby mu Aro svými mírnými otázkami uštědřoval rány.

„Klidně a opatrně, bratře,“ varoval ho Aro, stále se usmívaje na Renesmé. „Já dobře vím, jak miluješ svou spravedlnost, ale bylo by nesprávné zasahovat proti této jedinečné maličké kvůli jejímu původu. A tolik se toho můžeme naučit, tolik se toho můžeme naučit! Vím, že nesdílíš mé nadšení pro sbírání příběhů, ale měj se mnou trpělivost, bratře, protože právě přidávám kapitolu, která mě ohromuje svou nepravděpodobností. Přišli jsme v očekávání spravedlnosti a smutku nad falešnými přáteli, ale podívej, co jsme místo toho získali! Novou, krásnou znalost o nás samých, o našich možnostech.“

Natáhl ruku k Renesmé jako na přivítanou. Ale to ona nechtěla. Vyklonila se mi z náruče a natáhla se vzhůru, aby se konečky prstů dotkla Arova obličeje.

Aro nezareagoval šokem jako téměř každý, komu se Renesmé takto představila; byl zvyklý na proud myšlenek a vzpomínky z jiných myslí.

Jeho úsměv se rozšířil a on spokojeně vzdychl. „Báječné,“ zašeptal.

Renesmé se mi uvelebila zpátky v náruči, a její obličej byl velmi vážný.

„Prosím?“ požádala ho.

Jeho úsměv zněžněl. „Samozřejmě si nijak nepřeji ublížit tvým milovaným, vzácná Renesmé.“Arův hlas byl tak uklidňující a procítěný, že jsem mu na chvíli uvěřila. A pak jsem slyšela, jak Edward zaskřípal zuby, a někde za námi Maggie rozhněvaně zasyčela nad tou lží.

„Tak mě napadá,“ pronesl Aro zamyšleně, jako by si nevšiml reakce na svá předchozí slova. Jeho oči se nečekaně přesunuly na Jacoba, a místo zhnusení, s jakým se na obrovského vlka dívali ostatní Volturiovi, Arův pohled vyjadřoval touhu, kterou jsem nechápala.

„Takhle to nefunguje,“ řekl Edward, a opatrná neutralita byla z jeho náhle příkrého hlasu pryč.

„To byla jen taková zbloudilá myšlenka,“ řekl Aro a zvědavě si Jacoba prohlížel. Pak pohledem pomalu přejel přes dvě řady vlkodlaků za námi. Nevím, co mu Renesmé ukázala, ale vlci mu náhle začali připadat zajímaví.

„Oni nám nepatří, Aro. Neposlouchají naše příkazy. Jsou tady, protože tu chtějí být.“

Jacob hrozivě zavrčel.

„Zdají se ti ovšem docela oddáni,“ řekl Aro. „A tvé mladé ženě a tvé… rodině. Věrní.“ Jeho hlas se s těmi slovy přímo mazlil.

„Jsou oddaní ochraně lidského života, Aro. To proto jsou schopni koexistovat s námi, ale s vámi sotva. Pokud neuvažujete o změně životního stylu.“

Aro se vesele zasmál. „Jenom taková zbloudilá myšlenka,“ opakoval. „Víš dobře, jaké to je. Nikdo z nás nedokáže úplně ovládnout své podvědomé touhy.“

Edward se ušklíbl. „Vím, jaké to je. A také poznám rozdíl mezi podvědomou touhou a zjevným úmyslem. Nikdy by to nefungovalo, Aro.“

Jacobova velká hlava se otočila směrem k Edwardovi a ze zubů mu uniklo slabé zakňučení.

„Zaobírá se představou… hlídacích psů,“ zašeptal Edward zpátky.

Následovala vteřina mrtvého ticha a pak obrovskou mýtinu zaplnilo rozzuřené vrčení celé smečky.

Ozvalo se ostré štěknutí rozkazu – od Sama, hádala jsem, ačkoli jsem se neotočila, abych se podívala – a protesty se změnily ve zlověstné ticho.

„Myslím, že to je dostatečná odpověď na mou otázku,“ řekl Aro a zase se zasmál. „Tahle banda už si vybrala svou stranu.“

Edward zasyčel a naklonil se dopředu. Chytla jsem ho za paži a přemítala, co v Arových myšlenkách ho přimělo tak divoce zareagovat, zatímco Felix a Demetri současně přešli do nakrčené útočné pozice. Aro je mávnutím zase uklidnil. Všichni se vrátili do svých původních postojů, včetně Edwarda.

„Máme toho tolik k prodiskutování,“ řekl Aro a najednou se tvářil jako zaměstnaný obchodník. „Tolik k rozhodování. Kdybyste mě teď laskavě vy a vaši chlupatí ochránci omluvili, mí drazí Cullenovi, musím se poradit s bratry.“

37. LSTI

Aro se nevrátil ke své neklidné gardě, která čekala na severní straně mýtiny; ale pokynul jim, aby přistoupili k němu.

Edward začal okamžitě couvat a táhl za paži mě i Emmetta. Spěchali jsme zpátky, oči upřené na postupující hrozbu. Jacob se stahoval nejpomaleji, kožich na plecích mu trčel, a cenil tesáky na Ara. Renesmé ho popadla za konec ocasu, jak jsme ustupovali; držela ho jako na šňůře a nutila ho tak s námi zůstat. Dospěli jsme ke své rodině ve stejnou chvíli, kdy tmavé pláště obstoupily Ara.

Teď bylo mezi nimi a námi jenom padesát metrů – takovou vzdálenost by každý z nás přeskočil ve zlomku vteřiny.

Caius se s Arem okamžitě začal hádat.

„Jak můžeš snést takovou potupu? Proč tady bezmocně stojíme před tak urážlivým zločinem a necháme se směšně balamutit?“ Držel paže strnule podél boků, prsty roztažené jako drápy. Přemítala jsem, proč se Ara prostě nedotkne, aby zjistil jeho názor. Že už bychom pozorovali rozkol v jejich řadách? Mohlo nás potkat takové štěstí?

„Protože je to všechno pravda,“ odpověděl mu Aro klidně. „Každičké slovo do puntíku. Podívej, kolik svědků tu stojí připraveno podat důkaz, že viděli toto zázračné dítě růst a dospívat v tom kratičkém čase, co ji znají. Že cítili teplo krve, která jí koluje v žilách.“ Arovo gesto se přeneslo od Amuna na jedné straně až k Siobhan na druhé.

Caius zareagoval podivně na Arova chlácholivá slova, a začalo to už při zmínce o svědcích. Hněv se mu z rysů vytratil a na jeho místo nastoupila chladná vypočítavost. Podíval se na jejich vlastní svědky s výrazem, který působil nějak… nervózně.

Já jsem si prohlédla rozzuřený dav taky a okamžitě jsem viděla, že tenhle popis už se na ně nehodí. Ta zuřivá touha po akci přešla ve zmatenost. Davem se neslo vzrušené šeptání a všichni se snažili pochopit, co se stalo.

Caius se mračil, hluboce zamyšlený. Jeho zkoumavý výraz mi dělal starosti, a zároveň rozdmýchal do plamenů můj doutnající hněv. Co když garda zase zareaguje na nějaký neviditelný signál, jako to udělali při pochodu? Úzkostně jsem kontrolovala svůj štít; zdál se stejně neproniknutelný jako předtím. Ohnula jsem ho do nízké široké kupole, která se klenula nad naší společností.

Cítila jsem ostré chocholy světla v místech, kde stála moje rodina a mí přátelé – každý měl svou individuální charakteristiku, kterou se s postupující praxí jistě naučím rozeznávat. Už jsem znala Edwardovu – byla ze všech nejjasnější. Trápil mě však prázdný prostor kolem zářících bodů; štít neměl žádnou fyzickou bariéru, a kdyby se někdo z talentovaných Volturiových dostal pod něj, chránil by už jenom mě. Nakrčila jsem čelo a velmi opatrně jsem to pružné brnění přitahovala blíž. Carlisle stál nejdál vepředu; utahovala jsem štít centimetr po centimetru a snažila se obalit ho kolem jeho těla co nejpřesněji.

Můj štít byl zjevně ochotný spolupracovat. Objal jeho postavu; když se Carlisle posunul na stranu, aby se postavil blíž k Tanye, pružný štít se natáhl s ním, vábený k jeho jiskře.

Fascinovaně jsem zatahala za další vlákna tkaniny a přibližovala je ke každé blýskavé postavě, která byla přítel nebo spojenec. Štít na nich ochotně lpěl a pohyboval se podle nich.

Uběhla jenom vteřina; Caius stále uvažoval.

„Ti vlkodlaci,“ zamumlal nakonec.

S náhlou panikou jsem si uvědomila, že většina vlkodlaků je nechráněna. Už jsem se k nim chtěla natáhnout, když jsem si uvědomila, že kupodivu přesto cítím jejich jiskry. Zvědavě jsem přitáhla štít těsněji, až Amun a Kebi – nejvzdálenější okraje naší skupiny – zůstali s vlky před ním. Jakmile byli na druhé straně, jejich světla zmizela. Pro tento nový smysl přestali existovat. Ale vlci měli stále jasné plameny – vlastně jen polovina z nich. Hmm… Roztáhla jsem štít zase o trochu dál, a jakmile byl pod krytem Sam, jiskry všech vlků se zase rozzářily.

Jejich mysl musela být propojena víc, než jsem tušila. Když se za můj štít schoval vůdce, mysli všech ostatních byly chráněny úplně stejně jako ta jeho.

„Ach, bratře…,“ odpověděl Aro na Caiova slova s bolestným pohledem.

„I toto spojenectví chceš chránit, Aro?“ zeptal se Caius. „Děti měsíce jsou naši úhlavní nepřátelé od počátku věků. V Evropě a Asii jsme je lovili téměř do úplného vyhubení. A Carlisle s těmito nebezpečnými škůdci udržuje rodinné vztahy – bezpochyby ve snaze nás svrhnout. Aby mohl lépe ohlídat svůj úchylný způsob života.“

Edward si hlasitě odkašlal a Caius se na něj rozzlobeně podíval. Aro si položil hubenou jemnou ruku přes obličej, jako by se za druhého starce styděl.

„Caie, je bílý den,“ poukázal Edward. Pokynul k Jacobovi. „Tohle nejsou Děti měsíce, to je snad jasně vidět. Nemají žádný vztah k vašim nepřátelům na druhé straně světa.“

„Chováte tady mutanty,“ odsekl mu Caius.

Edward sevřel čelist a zase ji uvolnil, a pak klidně odpověděl: „Ani to nejsou vlkodlaci. Aro ti o tom může povědět všechno, když mi nevěříš.“

Nejsou to vlkodlaci? Vrhla jsem zmatený pohled po Jacobovi. Zvedl veliká ramena a nechal je klesnout – pokrčení. Taky nevěděl, o čem to Edward mluví.

„Drahý Caie, upozornil bych tě, že tvé stanovisko je neudržitelné, kdybys mi prozradil své myšlenky,“ zamumlal Aro. „Ačkoli se ty bytosti samy za vlkodlaky považují, nejsou to praví vlkodlaci. Přesnější název pro ně by byl proměňovači. Volba vlka byla čistě náhodná. Mohl to být medvěd, sokol nebo panter, když došlo k první proměně. Tito tvorové opravdu nemají co do činění s Dětmi měsíce. Prostě tuto schopnost zdědili po svých otcích. Je to genetické – nerozšiřují svůj druh nákazou ostatních tak, jak to dělají skuteční vlkodlaci.“

Caius se na Ara díval s podrážděním a možná ještě s něčím – snad s obviněním ze zrady.

„Znají naše tajemství,“ řekl hluše.

Edward už chtěl na toto obvinění zareagovat, ale Aro promluvil rychleji. „Jsou to bytosti z našeho nadpřirozeného světa, bratře. Možná ještě závislejší na utajení než my; těžko nás mohou prozradit. Opatrně, Caie. Domněnky od boku nás nikam nedostanou.“

Caius se zhluboka nadýchl a přikývl. Vyměnili si dlouhý, významný pohled.

Měla jsem dojem, že jsem pochopila pokyn skrytý v opatrné volbě Arových slov. Falešná obvinění nepomohou přesvědčit pozorovatele na obou stranách; Aro upozornil Caia, aby přešel k další strategii. Přemítala jsem, jestli za zjevným napětím mezi oběma starci – kvůli Caiově neochotě sdílet myšlenky dotekem – stojí to, že Caius se nestará o show pro diváky tak jako Aro. Jestli je nadcházející masakr pro Caia o tolik důležitější než neposkvrněná reputace.

„Chci mluvit s informátorkou,“ oznámil najednou Caius a obrátil svůj rozzlobený pohled na Irinu.

Irina rozhovor mezi Caiem a Arem neposlouchala; s bolestným výrazem v očích se dívala na své sestry, stojící v řadě určené k likvidaci. Z tváře jí bylo možné vyčíst, že pochopila, že její obvinění bylo naprosto chybné.

„Irino,“ vyštěkl Caius, nespokojený, že ji musel oslovit.

Polekaně vzhlédla a okamžitě se jí zmocnil strach.

Caius luskl prsty.

Irina váhavě opustila své místo na kraji formace a znovu předstoupila před Caia.

„Jak se zdá, spletla ses ve svých obviněních,“ začal Caius.

Tanya a Kate se úzkostně naklonily dopředu.

„Je mi to líto,“ zašeptala Irina. „Měla jsem se přesvědčit, co vlastně vidím. Ale netušila jsem…“ Pokynula bezmocně směrem k nám.

„Drahý Caie, mohl bys od ní čekat, že okamžitě uhodne něco tak zvláštního a nemožného?“ zeptal se Aro. „Kdokoli z nás by dospěl ke stejnému přesvědčení.“

Caius třepl rukou, aby Ara umlčel.

„Všichni už víme, že jsi udělala chybu,“ řekl příkře. „Chtěl jsem mluvit o tvých pohnutkách.“

Irina nervózně čekala, že začne, a pak zopakovala: „Mých pohnutkách?“

„Ano, v prvé řadě mě zajímá, proč jsi je šla špehovat.“

Irina sebou trhla při slově špehovat.

„Byla jsi na Cullenovy rozzlobená, je to tak?“

Stočila zoufalý pohled ke Carlisleovi. „Byla,“ přiznala.

„Protože…?“ naléhal Caius.

„Protože vlkodlaci zabili mého přítele,“ zašeptala. „A Cullenovi mi nechtěli dovolit ho pomstít.“

„Proměňovači,“ opravil ji Aro tiše.

„Takže Cullenovi byli na straně proměňovačů proti našemu rodu – dokonce proti příteli přítelkyně,“ shrnul to Caius.

Slyšela jsem, jak Edward tiše vydal znechucený zvuk.

Caius si odškrtával položky na seznamu, hledal obvinění, které by mohl uplatnit.

Irině ztuhla ramena. „Tak jsem to vnímala.“

Caius znovu čekal a pak naléhal: „Pokud bys chtěla vznést formální stížnost proti proměňovačům – a proti Cullenovým, že je v jejich činech podporovali –, teď máš vhodnou příležitost.“ Usmál se drobným krutým úsměvem, chtěl od Iriny, aby mu poskytla další záminku.

Možná Caius nechápal skutečné rodiny –, kde jsou vztahy založené na lásce, ne na pouhé touze po moci. Možná přecenil sílu touhy po pomstě.

Irina zvedla bradu a napřímila ramena.

„Ne, nevznáším žádnou stížnost proti vlkům, ani proti Cullenovým. Přišli jste sem dnes zničit nesmrtelné dítě. Žádné nesmrtelné dítě neexistuje. Byla to moje chyba, a já za ni přebírám plnou zodpovědnost. Ale Cullenovi jsou nevinní, a vy už nemáte důvod se tady zdržovat. Je mi to tak líto,“ řekla nám a pak se otočila tváří k svědkům Volturiových. „Nedošlo k žádnému zločinu. Neexistuje žádný rozumný důvod, abyste tu setrvávali.“

Caius při jejích slovech zvedl ruku, v které držel zvláštní kovový předmět, tepaný a zdobený.

Tohle byl signál. Odezva byla tak rychlá, že jsme všichni zírali v ohromené nevíře, co se to děje. Než byl čas zareagovat, bylo po všem.

Tři vojáci skočili dopředu a úplně zastínili Irinu svými šedými hábity. V tu chvíli vzduch nad mýtinou prořízlo příšerné kovové skřípění. Caius se přišoural doprostřed šedého chumlu, a ten šokující skřípavý zvuk ukončil výbuchem jisker a plamenných jazyků směřujících k nebi. Vojáci uskočili od náhlého inferna a znovu zaujali svá místa v dokonale rovné linii gardy.

Caius stál sám vedle plápolajících zbytků Iriny a mířil na hranici kovovým předmětem, z kterého sršel mohutný proud plamenů.

Pak oheň vystřelující z Caiovy ruky s tichým cvaknutím ustal. Davy svědků za Volturiovými hlasitě vydechly.

Byli jsme příliš zděšeni a zaskočeni, abychom ze sebe dokázali vydat hlásku. Vědět, že smrt přichází zuřivou, nezadržitelnou rychlostí, byla jedna věc; ale sledovat ji přímo, bylo něco jiného.

Caius se chladně usmál. „Teď převzala plnou odpovědnost za své činy.“

Očima střelil k naší přední linii a zlehka přejel pohledem strnulé postavy Tanyi a Kate.

V té vteřině jsem pochopila, že Caius nikdy nepodceňoval vazby ve skutečné rodině. Tohle byla jeho lest. Nestál o Irininu stížnost; chtěl, aby se mu vzepřela. Potřeboval záminku, aby ji mohl zničit, a zažehnout tak násilí, které zaplnilo vzduch jako hustá vznětlivá mlha. Hodil sirku.

Napjatý poklid celého setkání zakolísal nebezpečněji než slon na napnutém laně. Jakmile by boj začal, nebylo by v ničí moci ho zastavit. Eskaloval by tak dlouho, dokud by jedna strana nebyla totálně vyhlazena. Naše strana. Caius to věděl.

A Edward taky.

„Zastavte je!“ vykřikl nahlas, vyskočil a popadl za paže Tanyu, která se k usmívajícímu se Caiovi naklonila s šíleným výkřikem čirého hněvu. Nedokázala Edwarda setřást, než jí Carlisle pevně sevřel paže kolem pasu.

„Už jí nepomůžeš,“ domlouval jí naléhavě, když se cukala. „Nedávej mu, co chce!“

Kate bylo těžší udržet. S němým výkřikem jako Tanya udělala první krok k útoku, který by skončil smrtí nás všech. Rosalie jí byla nejblíž, ale než ji mohla obemknout loktem pod bradou, dostala od Kate tak divoký elektrický šok, že se svezla k zemi. Emmett chytil Kate za paži a hodil ji na zem, pak zakolísal vzad a kolena pod ním podklesla. Kate se překulila na nohy a vypadalo to, že ji nikdo nedokáže zastavit.

Garrett se na ni vrhl a srazil ji zase k zemi. Stáhl kolem ní paže, zamkl své ruce kolem vlastních zápěstí. Viděla jsem, jak se jeho tělo zmítá v křeči, když od ní dostal šok. Oči mu zapadly, ale jeho sevření nepovolilo.

„Zafrino,“ zakřičel Edward.

Kateiny oči se rozostřily a její křik se změnil ve sténání. Tanya se přestala prát.

„Vrať mi zrak,“ zasyčela.

Zoufale, ale tak nejpečlivěji, jak jsem dokázala, jsem přitáhla svůj štít ještě pevněji k jiskrám mých přátel, sloupla ho opatrně z Kate, a přitom ho stále udržovala kolem Garretta, aby mezi nimi vytvořil tenkou vrstvu.

A pak se Garrett zase vzpamatoval a držel Kate ve sněhu.

„Když tě nechám vstát, zase mě srazíš na zem, Katie?“ zašeptal.

Místo odpovědi zavrčela a nepřestávala kolem sebe slepě mlátit.

„Poslouchejte mě, Tanyo, Kate,“ řekl Carlisle tichým, ale naléhavým šepotem „Pomsta jí teď nepomůže. Irina by nechtěla, abyste takhle zmařily své životy. Myslete na to, co děláte. Jestli na ně zaútočíte, zemřeme všichni.“

Tanya schoulila ramena žalem a opřela se o Carlislea. Kate se konečně uklidnila. Carlisle a Garrett dál tišili sestry slovy příliš naléhavými, aby zněla jako útěcha.

A moje pozornost se vrátila k tíze pohledů, které se upíraly na okamžik chaosu v našich řadách. Koutkem oka jsem viděla, že Edward a všichni ostatní kromě Carlislea a Garretta už se mají zase na pozoru.

Nejtíživější byl pohled Caiův, který s rozzuřenou nevěřícností sledoval Kate a Garretta ve sněhu. Aro se na ty dva taky díval, a bylo vidět, že ani on nevěří svým očím. Věděl, co Kate umí. Pocítil účinky jejího talentu v Edwardových vzpomínkách.

Porozuměl tomu, co se tu odehrávalo – pochopil, že můj štít nabral na síle a jemnosti daleko přesahujících mé dosavadní možnosti, které Edward znal? Nebo si myslí, že si Garrett vypěstoval vlastní imunitu?

Garda už nestála v pozorném disciplinovaném šiku – byli nakrčeni vpřed, čekali, aby se vrhli do protiútoku ve chvíli, kdy bychom zaútočili.

Za nimi vše sledovalo třiačtyřicet svědků, kteří se tvářili úplně jinak, než když vstoupili na mýtinu. Zmatení se změnilo v podezření. Ta blesková rychlost, s jakou byla Irina zničena, všemi otřásla. Jaký byl její zločin?

Bez okamžitého útoku, na který Caius spoléhal, aby odvedl pozornost od svého nepředloženého jednání, se svědci Volturiových začínali ptát, o co tu vlastně běží. Zatímco jsem je pozorovala, Aro se po nich rychle ohlédl, a jediný záblesk hněvu prozradil jeho skutečné pocity. Svou touhou po obecenstvu si prokázal medvědí službu.

Slyšela jsem Stefana a Vladimira, jak si navzájem šeptají v tiché radosti nad Arovou rozmrzelostí.

Aro se zjevně bál, aby ho svědci neodhalili, aby nepřišel o svou pověst. Ale nevěřila jsem, že by nás Volturiovi nechali na pokoji, jen aby si zachránili reputaci. Až s námi budou hotovi, jistě povraždí i své svědky. Náhle jsem pocítila zvláštní lítost k zástupu cizinců, které Volturiovi přivedli, aby se dívali, jak umíráme. Demetri je bude stíhat tak dlouho, dokud všechny nevyhubí.

Kvůli Jacobovi a Renesmé, kvůli Alici a Jasperovi, kvůli Alistairovi a kvůli těmto cizincům, kteří netušili, co je dnešek bude stát, musí Demetri zemřít.

Aro se zlehka dotkl Caiova ramene. „Irina byla potrestána za to, že vznesla falešné obvinění proti tomuto dítěti.“ Tak tohle bylo jeho zdůvodnění. Pokračoval. „Co kdybychom se teď vrátili k naší záležitosti?“

Caius se napřímil a jeho výraz ztvrdl do nečitelnosti. Zíral vpřed, ale nic neviděl. Jeho obličej mi kupodivu připomínal člověka, který se právě dozvěděl, že byl degradován.

Aro se posunul vpřed, Renata, Felix a Demetri ho automaticky následovali.

„Jen pro úplnost,“ řekl, „rád bych si pohovořil s několika vašimi svědky. Úřední postup, chápete.“ Nedbale mávl rukou.

Dvě věci se staly najednou. Caius upřel oči na Ara a ten drobný krutý úsměv se mu vrátil. A Edward zasyčel a sbalil ruce do pěstí tak pevně, že to vypadalo, že mu kosti kotníků prorazí diamantovou kůži.

Zoufale jsem se ho chtěla zeptat, co se děje, ale Aro byl dost blízko, aby slyšel i nejtišší dech. Viděla jsem, jak Carlisle pohlédl úzkostně Edwardovi do tváře, a pak se jeho vlastní obličej zatvrdil.

Zatímco Caius dělal přehmaty s falešnými obviněními a nerozvážnými pokusy spustit boj, Aro musel vymyslet efektivnější strategii.

Aro se jako duch sunul po sněhu na západní konec naší řady a zastavil se asi deset metrů od Amuna a Kebi. Okolo stojící vlci se rozhněvaně naježili, ale zůstali na svých pozicích.

„Ach, Amune, můj jižní sousede!“ oslovil ho Aro vřele. „Už je to tak dávno, co jsi mne navštívil.“

Amun byl nehybný úzkostí. Kebi jako socha po jeho boku. „Čas moc neznamená; vůbec si nevšímám, že ubíhá,“ procedil Amun nehybnými rty.

„Svatá pravda,“ souhlasil Aro. „Ale možná jsi měl jiný důvod držet se stranou?“

Amun mlčel.

„Může to být časově velice náročné, zorganizovat nově příchozí do smečky. To dobře znám! Jsem vděčný, že mám ostatní, kteří ten nudný úkol udělají za mě. Jsem rád, že tvoje nové přírůstky tak dobře zapadly. Hrozně rád bych jim byl býval představen. Nepochybuji, že jsi za mnou chtěl brzy přijít na návštěvu.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Amun, a jeho tón byl tak oproštěn od všech emocí, že se nedalo říct, jestli je v jeho souhlasu nějaký strach nebo sarkasmus.

„No vida, tak teď jsme spolu! Není to báječné?“

Amun přikývl a nehnul ani brvou.

„Ovšem důvod tvé přítomnosti tady není tak příjemný, bohužel. Carlisle tě povolal jako svědka?“

„Ano.“

„A co mu chceš dosvědčit?“

Amun odpovídal stále tím chladným tónem bez emocí. „Pozoroval jsem dotyčné dítě. Bylo zjevné téměř okamžitě, že to není nesmrtelné dítě –“

„Možná bychom si měli sjednotit terminologii,“ přerušil ho Aro, „když se teď zdá, že máme nové klasifikace. Nesmrtelným dítětem rozumíš samozřejmě lidské dítě, které bylo kousnuto a tak proměněno v upíra.“

„Ano, tak jsem to myslel.“

„Co ještě jsi pozoroval na tom dítěti?“

„Stejné věci, které jsi zajisté viděl v Edwardově mysli. Že to dítě je biologicky jeho. Že roste. Že se učí.“

„Ano, ano,“ řekl Aro s náznakem netrpělivosti ve svém jinak přátelském tónu. „Ale čeho hlavně sis všiml za těch pár týdnů tady, co jsi ho pozoroval?“

Amunovo obočí se naježilo. „Že roste… rychle.“

Aro se usmál. „A myslíš, že by jí mělo být dovoleno žít?“

Ze rtů mi uniklo zasyčení, a nebyla jsem sama. Polovina upírů v naší řadě jako ozvěna vyjádřila můj protest. Vzduchem se neslo tiché rozzuřené syčení. Pár Volturiových svědků vzadu na louce vydalo stejný zvuk. Edward ustoupil vzad a vzal mě kolem pasu, aby mě případně zadržel.

Aro se za tím zvukem neobrátil, ale Amun se nejistě rozhlédl kolem.

„Nepřišel jsem vynášet soudy,“ vykrucoval se.

Aro se lehce zasmál. „Řekni jen svůj názor.“

Amun zvedl bradu. „Nevidím v tom dítěti žádné nebezpečí. Učí se rychleji, než roste.“

Aro přikývl a uvažoval. Po chvíli se odvrátil.

„Aro?“ zavolal Amun.

Aro se otočil jako na obrtlíku. „Ano, příteli?“

„Vydal jsem svoje svědectví. Už tu nemám co pohledávat. Já i moje družka bychom teď rádi odešli.“

Aro se vřele usmál. „Samozřejmě. Jsem tak rád, že jsme si mohli trochu popovídat. A jsem si jistý, že se zase brzy uvidíme.“

Amun měl pevně stisknuté rty. Pokývl hlavou, dobře si vědom té chabě skrývané hrozby. Dotkl se Kebiiny paže a pak ti dva rychle utekli k jižnímu okraji louky, kde zmizeli v lese. Věděla jsem, že se dlouho nezastaví.

Aro klouzal zpátky podél naší řady k východu, jeho stráže ho napjatě sledovaly. Zastavil se před mohutnou postavou Siobhan.

„Zdravím tě, drahá Siobhan. Jsi rozkošná jako vždy.“

Siobhan naklonila hlavu a čekala.

„A co ty?“ zeptal se. „Odpověděla bys na mé otázky stejně jako Amun?“

„Ano,“ odpověděla Siobhan. „Ale asi bych dodala něco víc. Renesmé chápe všechny zákazy. Není pro lidi žádným nebezpečím – zapojí se mezi ně lépe než my. Nepředstavuje žádnou hrozbu prozrazení.“

„Skutečně si nedovedeš představit ani jedinou?“ zeptal se Aro vážně.

Edward zavrčel, byl to tichý chraplavý zvuk hluboko v hrdle.

Caiovy zamlžené karmínové oči se rozjasnily.

Renata sáhla ochranitelsky ke svému pánovi.

A Garrett pustil Kate a udělal krok vpřed, nevšímaje si Katiny ruky, která tentokrát varovala jeho.

Siobhan pomalu odpověděla: „Myslím, že ti nerozumím.“

Aro zlehka ustupoval vzad, tvářil se nenuceně, ale vracel se do bezpečí své gardy. Renata, Felix a Demetri byli blíž než jeho stín.

„Nedošlo k porušení žádného zákona,“ prohlásil smířlivým hlasem, ale každý z nás slyšel, že svá slova hodlá upřesnit. Potlačovala jsem vztek, který se mi snažil vydrat z hrdla a hlasitě vyjádřit můj odpor. Vrhla jsem tu zuřivost do svého štítu, čímž jsem ho zesílila, a pak jsem se ujistila, že jsou všichni pod jeho ochranou.

„Žádného zákona,“ opakoval Aro. „Vyplývá z toho však, že tu nehrozí žádné nebezpečí? Ne.“ Lehce zavrtěl hlavou. „To už je jiné téma.“

Jedinou odpovědí bylo napnutí už tak napjatých nervů, a Maggie, stojící na okraji naší skupiny bojovníků, v hněvu pomalu zavrtěla hlavou.

Aro zamyšleně přecházel, spíš to vypadalo, jako že pluje, než že se dotýká země nohama. Všimla jsem si, že se každým krokem blíží do bezpečného zázemí své gardy.

„Ona je jedinečná… naprosto, neskutečně jedinečná. Byla by to taková škoda, zničit něco tak rozkošného. Zvláště když bychom se mohli tolik naučit…“ Vzdychl, jako kdyby se mu nechtělo pokračovat. „Ale je tu nebezpečí, nebezpečí, které nemůžeme přejít jen tak bez povšimnutí.“

Nikdo na jeho slova neodpověděl. Bylo mrtvé ticho, zatímco pokračoval v monologu, jako kdyby si mluvil jen pro sebe.

„Jak ironické je, že čím větší dělají lidé pokroky, čím víc jejich víra ve vědu roste a ovládá jejich svět, tím bezpečnější jsme my před prozrazením. A přestože my se jejich nevírou v nadpřirozeno stáváme ještě neohroženějšími, oni vymýšlejí takové technologie, že kdyby chtěli, mohli by pro nás představovat skutečnou hrozbu, dokonce by mohli některé z nás zničit.

Po tisíce a tisíce let jsme se vyhýbali prozrazení ani ne tak ze strachu o svou bezpečnost, ale protože to pro nás bylo pohodlnější a jednodušší. Ale toto poslední násilnické, rozzlobené století zrodilo zbraně takové síly, že by mohly ohrozit dokonce i nesmrtelné. A náš status pouhého mýtu nás vlastně chrání před těmi slabými tvory, které lovíme.

Tohle udivující dítě,“ – zvedl ruku dlaní dolů, jako by ji chtěl položit na Renesmé, ačkoli byl teď čtyřicet metrů od ní, vrátil se téměř do středu volturiovské formace – „kdybychom tak mohli znát jeho potenciál – vědět s naprostou jistotou, že navždy zůstane zahaleno temnotou, která nás chrání. Ale my nevíme nic o tom, co se z ní stane! Její vlastní rodiče se trápí strachem o její budoucnost. Ale my nemůžeme vědět, co z ní vyroste.“ Odmlčel se a podíval se napřed na naše svědky, a pak významně na své. Vypadal, že se ho při těch slovech opravdu zmocňuje zoufalství.

S pohledem upřeným na své svědky zase promluvil. „Jenom to, co je známé, je bezpečné. Jenom to, co je známé, je přijatelné. To, co je neznámé, je… zranitelnost.“

Caiův úsměv se zlomyslně rozšířil.

„Dosáhneš svého, Aro,“ řekl Carlisle smutným hlasem.

„Klid, příteli.“ Aro se usmál, jeho obličej byl laskavý, jeho hlas jemný jako vždycky. „Nespěchejme. Podívejme se na to ze všech stran.“

„Mohu nabídnout jednu stranu ke zvážení?“ požádal Garrett vyrovnaným tónem a udělal krok vpřed.

„Nomáde,“ řekl Aro a kývl na svolení.

Garrettova brada se zvedla. Jeho oči se zaostřily na shromážděný dav na konci louky, a on promluvil přímo ke svědkům Volturiových.

„Přišel jsem sem na Carlisleovu žádost jako ostatní, abych svědčil,“ řekl. „To rozhodně už není nutné, s ohledem na to dítě. Všichni vidíme, co je.

Zůstal jsem, abych dosvědčil něco jiného. Vám.“ Ukázal prstem k ostražitým upírům. „Dva z vás, které znám – Makenno, Charlesi – a jak vidím, i mnozí další mezi vámi –, jsou také tuláci, kteří bloudí po světě jako já. Nikomu se nezodpovídáte. Rozmyslete si pečlivě, co vám teď povím.

Tito starci sem nepřišli pro spravedlnost, jak vám řekli. Tušili jsme to, a teď se to prokázalo. Přišli, uvedeni v omyl, ale s platnou omluvou pro svůj čin. Buďte teď svědky toho, jak hledají chatrné výmluvy, aby mohli pokračovat ve své skutečné misi. Buďte svědky, jak se zoufale snaží najít ospravedlnění svého skutečného cíle – zničit tuto rodinu.“ Pokynul ke Carlisleovi a Tanye.

„Volturiovi přicházejí vymazat to, co považují za konkurenci. Možná se jako já díváte na zlaté oči tohoto klanu a jste udiveni. Je těžké je pochopit, to je pravda. Ale ti starci vidí něco jiného než svou zvláštní volbu. Vidí moc.

Byl jsem svědkem pevnosti pout v této rodině – říkám rodině, ne smečce. Tito zvláštní zlatoocí upíři popírají svou samotnou podstatu. Ale získali na oplátku něco, co jim za to stojí, co je lepší než prosté ukojení touhy? Za tu dobu, co jsem tady, jsem je trochu zkoumal, a zdá se mi, že to, co je na tomto intenzivním rodinném propojení podstatné – a co je vůbec umožňuje – je poklidný charakter tohoto života oběti. Není tu žádná agrese, jakou jsme všichni viděli u velkých jižanských klanů, které se tak rychle rozrůstaly a zase zmenšovaly ve svých divokých sporech. Tady nikdo nepomýšlí na to, aby ovládl ty druhé. A Aro to ví líp než já.“

Sledovala jsem, jak se Aro tváří, zatímco ho Garrettova slova odsuzovala, a napjatě čekala na nějakou reakci. Ale Arův obličej byl jen zdvořile pobavený, jako kdyby čekal, až si vztekající dítě uvědomí, že jeho výlevy nikoho nezajímají.

„Když nám Carlisle říkal, co přijde, všechny nás ujistil, že nás sem nepovolal bojovat. Tito svědkové“ – Garrett ukázal na Siobhan a Liama – „souhlasili, že podají důkaz a svou přítomností se pokusí zpomalit postup Volturiových, aby tak Carlisle dostal šanci předložit svůj případ.

Ale někteří z nás si říkali,“ – jeho oči střelily k Eleazarově tváři – „jestli to, že Carlisle má pravdu na své straně, bude stačit k tomu, aby to zastavilo tu takzvanou spravedlnost. Jsou tu Volturiovi kvůli tomu, aby chránili bezpečnost našeho tajemství, nebo k ochraně své vlastní moci? Přišli zničit nezákonné stvoření, nebo způsob života? Spokojí se s tím, když se prokáže, že nebezpečí není nic jiného než nedorozumění? Nebo si prosadí svou i bez výmluvy na spravedlnost?

Máme odpověď na všechny tyto otázky. Slyšeli jsme to v Arových lživých slovech – mezi námi je jedna upírka s darem poznat takové věci najisto – a teď to vidíme v Caiově dychtivém úsměvu. Jejich garda je jenom úderná síla bez vlastního rozumu, pouhý nástroj v boji svých pánů o nadvládu.

Takže teď vyvstaly další otázky, otázky, které musíte zodpovědět vy sami. Kdo vám vládne, nomádi? Zodpovídáte se něčí vůli kromě své vlastní? Máte svobodu vybrat si svou cestu, nebo budou Volturiovi rozhodovat, jak máte žít?

Přišel jsem svědčit. Zůstávám, abych bojoval. Volturiovým je lhostejná smrt toho dítěte. Oni hledají smrt naší svobodné vůle.“

Pak se otočil tváří ke starcům. „Tak pojďte, říkám! Už nás nenuťte poslouchat další lživé zdůvodňování. Buďte upřímní ve svých úmyslech, jako my budeme upřímní v našich. Budeme bránit svou svobodu. Vy na ni buď zaútočíte, nebo ne. Vyberte si hned, a nechte tyto svědky, aby poznali, oč se tu doopravdy jedná.“

Znovu se podíval na svědky Volturiových, a jeho oči zkoumaly každý obličej. Dopad jeho slov se zřetelně odrážel v jejich výrazech. „Možná uvažujete o tom, že se k nám přidáte. Jestli si myslíte, že vás Volturiovi nechají naživu, abyste vyprávěli, co se tu stalo, pak jste na omylu. My budeme možná všichni zničeni,“ – pokrčil rameny – „a možná taky ne. Možná jsou naše šance vyrovnanější, než oni tuší. Možná Volturiovi konečně narazili na rovnocenné soupeře. Ale jedno vám mohu slíbit – jestli padneme my, tak vy taky.“

Skončil svou plamennou řeč tím, že ustoupil zpátky vedle Kate, a pak se nakrčil dopředu, připravený na útok.

Aro se usmál. „Velice hezká řeč, příteli revolucionáři.“

Garrett zůstal připravený k útoku. „Revolucionáři?“ zavrčel. „A proti komu revoltuji, jestli se můžu zeptat? Jsi snad můj král? Chceš, abych tě také nazýval pánem, jako ta tvoje patolízalská stráž?“

„Klid, Garrette,“ řekl Aro snášenlivě. „Chtěl jsem jenom poukázat na dobu tvého narození. Stále patriot, jak vidím.“

Garrett se na něj rozzuřeně díval.

„Tak se zeptejme našich svědků,“ navrhl Aro. „Vyslechněme jejich myšlenky, dříve než se rozhodneme. Povězte nám, přátelé,“ – a otočil se nenuceně zády k nám, přešel pár metrů k svému davu nervózních pozorovatelů, kteří se teď drželi ještě blíž okraje lesa – „co si o tom všem myslíte? Mohu vás ujistit, že to dítě není tím, čeho jsme se obávali. Budeme riskovat a necháme je žít? Vystavíme náš svět ohrožení, abychom uchovali jejich rodinu neporušenou? Nebo má upřímný Garrett pravdu? Připojíte se k nim v boji proti našemu náhlému soupeření o nadvládu?“

Svědci se střetávali s jeho pohledem a tvářili se ostražitě. Jedna malá černovlasá žena se krátce podívala na tmavě blonďatého muže vedle sebe.

„Jsou to naše jediné možnosti?“ zeptala se najednou a střelila pohledem zpátky k Arovi. „Souhlasit s vámi, nebo bojovat proti vám?“

„Jistěže ne, okouzlující Makenno,“ řekl Aro a zatvářil se zděšeně, jak někdo mohl dojít k takovému závěru. „Samozřejmě můžete odejít v pokoji, jako to udělal Amun, i pokud s rozhodnutím rady nebudete souhlasit.“

Makenna se podívala znovu na obličej svého druha, a on úzkostlivě přikývl.

„Nepřišli jsme sem bojovat.“ Odmlčela se, vydechla, pak řekla: „Přišli jsme sem svědčit. A naše svědectví je takové, že tato odsouzená rodina je nevinná. Všechno, co tvrdil Garrett, je pravda.“

„Ach tak,“ řekl Aro smutně. „Je mi líto, že nás vidíš takhle. Ale taková je povaha naší práce.“

„Nejde o to, co vidím, ale co cítím,“ promluvil Makennin druh s vlasy barvy kukuřice vysokým, nervózním hlasem. Podíval se na Garretta. „Garrett řekl, že mají způsob, jak poznat lež. Já také poznám, kdy slyším pravdu, a kdy ne.“ S bojácnýma očima se posunul blíž ke své družce a čekal na Arovu reakci.

„Neboj se nás, příteli Charlesi. Patriot bezpochyby opravdu věří tomu, co říká,“ zasmál se Aro vesele a Charles přimhouřil oči.

„To je naše svědectví,“ řekla Makenna. „Teď odcházíme.“

Dali se s Charlesem na pomalý ústup a neotočili se, dokud nebyli ztraceni z dohledu mezi stromy. Další cizí upír začal ustupovat stejnou cestou, a pak za ním vyrazili ještě tři.

Odhadla jsem, že zůstalo třicet sedm upírů. Někteří byli prostě příliš zmateni, aby se dokázali rozhodnout. Ale většina z nich si byla až moc dobře vědoma směru, kterým se tahle konfrontace ubírala. Tušila jsem, že se vzdávají náskoku, jen aby se dozvěděli, kdo přesně je bude pronásledovat.

Byla jsem si jistá, že Aro vidí to samé co já. Otočil se a odměřeným krokem kráčel zpátky ke své gardě. Postavil se před ně a obrátil se na ně s jasným hlasem.

„Jsou proti nám v přesile, moji nejdražší,“ řekl. „Nemůžeme očekávat žádnou pomoc zvenčí. Měli bychom nechat tento spor nerozhodnutý, abychom se zachránili?“

„Ne, pane,“ zašeptali unisono.

„Stojí ochrana našeho světa za možnou ztrátu některých z našich řad?“

„Ano,“ vydechli. „My se nebojíme.“

Aro se usmál a pak se otočil ke svým černě oděným společníkům.

„Bratři,“ oslovil je pochmurně, „je tu mnohé, co musíme zvážit.“

„Pojďme se poradit,“ řekl Caius dychtivě.

„Pojďme se poradit,“ opakoval Marcus nezaujatým tónem.

Aro se zase otočil zády k nám, tváří k ostatním starcům. Vzali se za ruce a vytvořili trojúhelník postav v černých rubáších.

Jakmile byla Arova pozornost zaujata tichou poradou, další dva jejich svědkové tiše zmizeli do lesa. Doufala jsem, pro jejich dobro, že jsou rychlí.

Tohle byla ta chvíle. Opatrně jsem Renesmé sundala paže ze svého krku.

„Pamatuješ si, co jsem ti říkala?“

Slzičky se jí nahrnuly do očí, ale přikývla. „Mám tě ráda,“ zašeptala.

Edward se na nás díval širokýma topazovýma očima. I Jacob nás sledoval koutkem velkého temného oka.

„Taky tě mám ráda,“ řekla jsem a pak jsem se dotkla jejího medailonku. „Víc než vlastní život.“ Políbila jsem ji na čelo.

Jacob úzkostně zakňučel.

Natáhla jsem se na špičky a šeptala mu do ucha. „Počkej, dokud nebudou plně zaujati, a pak s ní uteč. Dostaň se odsud tak daleko, jak jen to dokážeš. Až dojdeš tam, odkud to pěšky už nepůjde, ona má to, co potřebujete, abyste se dostali do vzduchu.“

Edward i Jacob na mě zírali se stejným zděšením, třebaže jeden z nich měl podobu zvířete.

Renesmé vztáhla ruce k Edwardovi a on ji vzal do náruče. Pevně se objali.

„Tohle jsi přede mnou skrývala?“ zašeptal přes její hlavu.

„Před Arem,“ vydechla jsem.

„Alice?“

Přikývla jsem.

Jeho obličej se zkřivil pochopením a bolestí. Tvářila jsem se takhle já, když jsem si konečně dala dohromady Aliciny nápovědi?

Jacob tiše vrčel, byl to přidušený vyrovnaný zvuk podobný kočičímu předení. Chlupy měl zježené a zuby vyceněné.

Edward políbil Renesmé na čelo a obě tvářičky, pak ji vyzvedl Jacobovi k rameni. Hbitě se mu vyškrábala na hřbet, vytáhla se do sedu za chlupy, které pevně svírala v obou rukou, a usadila se lehce do prohlubně mezi jeho mohutnými lopatkami.

Jacob se otočil ke mně, z očí mu křičela bolest a z hrudi se mu stále dralo burácivé vrčení.

„Ty jsi jediný, komu jsme ji kdy mohli svěřit,“ zašeptala jsem mu. „Kdybys ji tolik nemiloval, nikdy bych to neunesla. Já vím, že ty ji ochráníš, Jacobe.“

Zase zakňučel a sklonil hlavu, aby mi ji opřel o rameno.

„Já vím,“ zašeptala jsem. „Taky tě miluju, Jaku. Vždycky budeš můj nejlepší přítel.“

Slza velikosti baseballového míčku se skutálela na rudohnědý kožich pod jeho okem.

Edward opřel hlavu o stejné rameno, ke kterému vysadil Renesmé. „Sbohem, Jacobe, můj bratře… můj synu.“

Ostatní nebyli ke scéně rozloučení hluší. Jejich oči byly upřené na tichý černý trojúhelník, ale poznala jsem, že poslouchají.

„Nemáme tedy žádnou naději?“ zašeptal Carlisle. V jeho hlase nebyl žádný strach. Jen odhodlání a smíření.

„Naděje tu rozhodně je,“ zašeptala jsem zpátky. Mohla by to být pravda, řekla jsem si. „Já jenom znám svůj vlastní osud.“

Edward mě vzal za ruku. Věděl, že jde i o něj. Když jsem řekla svůj osud, nebylo pochyb, že jsem myslela osud nás dvou. My jsme byli jenom dvě poloviny jediného celku.

Esméin dech za mnou byl trhaný. Přešla kolem nás, za chůze se zlehka dotkla našich obličejů, postavila se vedle Carlislea a vzala ho za ruku.

Najednou se kolem nás všude začala ozývat šeptaná slova na rozloučenou a vyznání lásky.

„Jestli to přežijeme,“ zašeptal Garrett Kate, „půjdu za tebou kamkoli, ženská.“

„A to mi říkáš až teď?“ zašeptala.

Rosalie a Emmett se políbili rychle, ale vášnivě.

Tia pohladila Benjamina po tváři. Povzbudivě se na ni usmál, vzal ji za ruku a přitiskl si ji k tváři.

Neviděla jsem všechna vyjádření lásky a bolesti. Vytrhl mě náhlý třepotavý tlak na vnější stranu mého štítu. Nedokázala jsem poznat, odkud to přichází, ale měla jsem pocit, jako by to směřovalo na okraje naší skupiny, zvláště na Siobhan a Liama. Ten nápor nezpůsobil žádnou škodu, a pak pominul.

Nic se nezměnilo na tichých, nehybných postavách radících se starců. Ale možná tam byl nějaký signál, který mi unikl.

„Připravte se,“ zašeptala jsem k ostatním. „Už to začíná.“

38. SÍLA

„Chelsea se snaží narušit vazby mezi námi,“ zašeptal Edward. „Ale nemůže je najít. Necítí nás tady…“ Jeho oči střelily ke mně. „To děláš ty?“

Hrozivě jsem se na něj usmála. „Zakryla jsem úplně všechny.“

Edward se ode mě náhle odklonil a natáhl ruku ke Carlisleovi. V tu chvíli jsem ucítila mnohem ostřejší rýpnutí do štítu v místě, kde se ochranitelsky ovíjel kolem Carlisleova světla. Nebylo to bolestivé, ale nebylo to ani příjemné.

„Carlisle? Jsi v pořádku?“ vydechl Edward horečně.

„Ano. Proč?“

„Jane,“ odpověděl Edward.

Ve chvíli, kdy řekl její jméno, udeřil tucet ostrých útoků najednou, bodaly do všech míst pružného štítu, byly namířeny na dvanáct různých jasných bodů. Ohnula jsem se a ujistila se, že štít je nepoškozen. Nezdálo se, že by ho Jane dokázala prorazit. Rychle jsem se rozhlédla kolem; všichni byli v pořádku.

„Neuvěřitelné,“ řekl Edward.

„Proč nepočkají na rozhodnutí?“ zasyčela Tanya.

„Normální postup,“ odpověděl Edward příkře. „Obvykle zneschopní ty, které soudí, aby jim nemohli utéct.“

Podívala jsem se na Jane, která zírala na naši skupinu se zuřivou nevěřícností. Byla jsem si naprosto jistá, že kromě mě se nikdy nesetkala s nikým, kdo by ustál její ohnivý útok.

Asi to ode mě nebylo zrovna rozumné. Ale usoudila jsem, že Arovi bude trvat maximálně půl vteřiny, než uhodne – pokud už se tak nestalo –, že můj štít je silnější, než Edward věděl; už jsem měla na čele velký terč a vážně nemělo smysl snažit se utajit rozsah toho, co dokážu. Tak jsem se přímo na Jane široce a samolibě usmála.

Její oči se přimhouřily a já jsem pocítila další dloubnutí, tentokrát nasměrované na sebe.

Roztáhla jsem rty víc do šířky a vycenila zuby.

Jane zavřískla vysokým hláskem. Každý nadskočil, i disciplinované stráže. Každý kromě starců, kteří jenom vzhlédli od své porady. Její dvojče ji chytlo za paži, když se nakrčila ke skoku.

Rumuni se začali pochechtávat v temném očekávání.

„Říkal jsem ti, že náš čas nadešel,“ řekl Vladimir Stefanovi.

„Jen se podívej, jak se ta čarodějnice tváří,“ chechtal se Stefan vítězoslavně.

Alec chlácholivě poplácával sestru po rameni, pak ji objal paží. Otočil svůj krásný obličej k nám a nepohnul ani brvou.

Čekala jsem na stejný tlak, ale nic jsem necítila. Dál na nás zíral, a jeho andělský obličej neprozrazoval nic z toho, co cítil. Útočí? Proniká mým štítem? Jsem jediná, kdo ho ještě vidí? Sevřela jsem pevněji Edwardovu ruku.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se přidušeně.

„Ano,“ zašeptal.

„Snaží se Alec?“

Edward přikývl. „Jeho dar je pomalejší než ten, který má Jane. Plíží se. Dotkne se nás za pár vteřin.“

Pak jsem to uviděla, když jsem věděla, co hledat.

Sněhem prosakovalo zvláštní jasné šero, na bílém pozadí skoro neviditelné. Bylo to jako fata morgána – lehké chvění vzduchu, náznak třpytu. Zatlačila jsem do štítu a natáhla ho před Carlislea a ostatní v přední linii, protože jsem se bála, aby ta plazící se mlha nebyla příliš blízko nich, až do štítu narazí. Co když pronikne mou nehmatatelnou ochranou? Měli bychom utíkat?

Zem pod našima nohama rozechvělo tiché dunění, a závan větru na prostranství mezi naší linií a pozicemi Volturiových zvedal v náhlých poryvech oblaka sněhu. Benjamin taky spatřil tu plazící se hrozbu, a teď se snažil tu mlhu od nás odfouknout. Díky sněhu bylo snadné vidět, kam vrhl vítr, ale mlha nijak nereagovala. Bylo to, jako kdyby vítr neškodně vanul stínem, a ten byl imunní.

Trojúhelníková formace starců se konečně rozpadla, když se s mučivým zasténáním otevřela uprostřed mýtiny hluboká, úzká a dlouhá klikatá trhlina. Zem se mi chvíli třásla pod nohama. Závěje sněhu napadaly do jámy, ale mlha to prostě přeskočila, stejně nedotčená zemskou přitažlivostí jako větrem.

Aro a Caius zírali na otevřenou zemi s vykulenýma očima. Marcus se díval stejným směrem bez stopy emocí.

Nemluvili; také čekali, až se mlha přiblíží k nám. Vítr kvílel hlasitěji, ale kurz mlhy neodchýlil. Teď se usmívala Jane.

A pak mlha narazila na stěnu.

Jakmile se dotkla mého štítu, ochutnala jsem ji – měla hustou, sladkou, zahlcující chuť. Mlhavě mi to připomnělo otupělost jazyku po Novocainu.

Mlha se stočila vzhůru, hledala skulinu, slabé místo. Nenašla nic. Její pátrající prsty se kroutily nahoru a dokola, snažily se najít cestu dovnitř, a přitom názorně ukazovaly udivující velikost ochranné clony.

Na obou stranách Benjaminovy propasti se ozývaly hlasité výdechy.

„Výborně, Bello!“ zajásal Benjamin tiše.

Úsměv se mi vrátil.

Viděla jsem Alekovy přimhouřené oči, v jeho tváři se poprvé objevily pochyby, když viděl, jak se jeho mlha neškodně odráží o okraje mého štítu.

A pak jsem pochopila, že to můžu dokázat. Samozřejmě, budu priorita číslo jedna, první, kdo zemře, ale dokud vydržím, mají proti sobě Volturiovi více než vyrovnaného soupeře. A to ještě máme Benjamina a Zafrinu; oni nemají vůbec žádnou nadpřirozenou pomoc. Dokud vydržím.

„Budu se muset soustředit,“ zašeptala jsem Edwardovi. „Až dojde na jednotlivé souboje, bude těžší udržet štít kolem správných lidí.“

„Já je od tebe budu odrážet.“

„Ne. Ty musíš dostat Demetriho. Z mého dosahu je udrží Zafrina.“

Zafrina vážně přikývla. „Téhle mladé se nikdo ani nedotkne,“ slíbila Edwardovi.

„Sama bych šla po Jane a Alekovi, ale tady posloužím líp.“

„Jane je moje,“ zasyčela Kate. „Je načase, aby poznala, jak chutná její vlastní medicína.“

„A mně Alec dluží mnoho životů, ale já se spokojím s tím jeho,“ zavrčel Vladimir z druhé strany. „Ten je můj.“

„Já chci hlavně Caia,“ řekla Tanya vyrovnaně.

Ostatní si také začali rozdělovat protivníky, ale byli rychle přerušeni.

Aro, který klidně zíral na Alekovu neúčinnou mlhu, konečně promluvil.

„Než budeme hlasovat,“ začal.

Hněvivě jsem zavrtěla hlavou. Už mě ta komedie unavovala. Krvežíznivost ve mně zase začala kypět, a bylo mi líto, že ostatním lépe pomohu tím, že zůstanu bez pohnutí stát. Chtěla jsem bojovat.

„Dovolte, abych vám připomněl,“ pokračoval Aro, „že ať bude rozhodnutí rady jakékoliv, nemusí tady dojít k žádnému násilí.“

Edward zavrčel temným smíchem.

Aro se na něj smutně podíval. „Pro náš rod by bylo politováníhodným plýtváním, kdybychom ztratili kohokoli z přítomných. Ale tebe obzvlášť, mladý Edwarde, a tvou novorozenou družku. Volturiovi by mnohé z vás rádi přivítali ve svých řadách. Bello, Benjamine, Zafrino, Kate. Máte před sebou mnoho možností. Zvažte je.“

Pokus Chelsea ovládnout nás nemohoucně zavadil o můj štít. Arův pohled přejel přes naše zatvrzelé tváře, hledal nějaký náznak zaváhání. Soudíc dle jeho výrazu nic nenašel.

Věděla jsem, že si zoufale chce udržet Edwarda a mě, uvěznit nás stejně tak, jako chtěl zotročit Alici. Ale tahle bitva je příliš velká. Jestli přežiju, bude to znamenat, že prohrál. Měla jsem zuřivou radost, že jsem tak silná, že mu nedám možnost mě nezabít.

„Tak tedy hlasujme,“ řekl se zjevnou neochotou.

Caius promluvil s dychtivým spěchem. „To dítě je velká neznámá. Není důvod dovolit, aby takové riziko existovalo. Musí být zničeno spolu se všemi, kdo je chrání.“ Vyčkávavě se usmál.

Potlačovala jsem bojovný výkřik, kterým jsem chtěla zareagovat na jeho krutý úšklebek.

Marcus zvedl lhostejné oči a zdálo se, jako by se díval skrz nás, když vyřkl svůj názor.

„Nevidím žádné okamžité nebezpečí. To dítě je teď dostatečně bezpečné. Vždycky to můžeme zvážit později. Rozejděme se v míru.“ Jeho hlas byl ještě slabší než šeptavé vzdechy jeho bratrů.

Po jeho nesouhlasných slovech nikdo z gardy neuvolnil svůj připravený postoj. Caiův vyčkávavý úsměv se nezachvěl. Jako kdyby Marcus vůbec nepromluvil.

„Zdá se, že rozhodnout to musí můj hlas,“ uvažoval Aro.

Najednou Edward vedle mě ztuhl. „Konečně!“ zasyčel.

Odvážila jsem se na něj podívat. Obličej mu zářil výrazem triumfu, který jsem nechápala – byl to výraz anděla zkázy, který se dívá, jak je svět v plamenech. Krásný a děsivý.

Garda tiše zareagovala úzkostným šepotem.

„Aro?“ zavolal Edward, skoro zakřičel, v hlasu neskrývané vítězství.

Aro na chvíli zaváhal, patrně se snažil odhadnout, co má tahle nová nálada znamenat, a pak odpověděl. „Ano, Edwarde? Máš ještě něco…?“

„Možná,“ řekl Edward radostně a snažil se ovládnout své nevysvětlené vzrušení. „Napřed bych rád objasnil jednu věc, jestli smím!“

„Rozhodně,“ souhlasil Aro a pozvedl obočí, v tónu teď neměl nic než zdvořilý zájem. Zaskřípala jsem zuby; Aro nebyl nikdy nebezpečnější, než když byl blahosklonný.

„To nebezpečí, kterého se obáváš ze strany mé dcery – to pramení výhradně z naší neschopnosti uhodnout, jak se bude vyvíjet? To je jádro problému?“

„Ano, příteli Edwarde,“ přitakal Aro. „Kdybychom mohli vědět… být si jisti, že jak poroste, dokáže zůstat skrytá před lidským světem – neohrozí bezpečnost naší utajené existence…“ Odmlčel se a pokrčil rameny.

„Takže kdybychom si byli jistí,“ pokračoval Edward, „věděli přesně, čím se stane… pak by nebylo potřeba vůbec svolávat radu?“

„Kdyby byl způsob, jak si být naprosto jisti,“ souhlasil Aro a jeho slaboučký hlas byl o něco málo pronikavější. Nechápal, kam tím Edward míří. Ani já ne. „Ano, pak by nebylo o čem debatovat.“

„A rozešli bychom se v míru, zase jako dobří přátelé?“ zeptal se Edward s náznakem ironie.

Hlásek byl ještě pronikavější. „Samozřejmě, můj mladý příteli. Nic by mě nepotěšilo víc.“

Edward se jásavě zasmál. „Pak mám opravdu ještě něco, co chci přednést.“

Aro přimhouřil oči. „Ona je naprosto jedinečná. Její budoucnost se dá jenom odhadovat.“

„Není naprosto jedinečná,“ nesouhlasil Edward. „Vzácná, to ano, ale ne jediná svého druhu.“

Potlačovala jsem šok, náhlou naději, která se probouzela k životu, aby neohrozily mé soustředění. Ta odporná mlha se stále kroutila kolem okrajů mého štítu. A jak jsem se ze všech sil snažila soustředit, znovu jsem pocítila ostré dloubání do mé ochranné bariéry.

„Aro, mohl bys požádat Jane, aby přestala útočit na mou ženu?“ zeptal se Edward zdvořile. „Stále se bavíme o důkazu.“

Aro zvedl ruku. „Klid, drazí. Vyslechněme ho.“

Tlak zmizel. Jane na mě vycenila zuby; nedokázala jsem potlačit škodolibý úsměv.

„Co kdyby ses k nám přidala, Alice?“ zavolal Edward nahlas.

„Alice,“ zašeptala Esmé šokovaně.

Alice!

Alice, Alice, Alice!

„Alice!“

„Alice!“ šeptaly ostatní hlasy okolo mě.

„Alice,“ vydechl Aro.

Zaplavila mě úleva a divoká radost. Stálo mě to veškerou vůli, udržet štít na místě. Alekova mlha to stále zkoušela, hledala skulinku – Jane uvidí, jestli nechám nějaké díry.

A pak jsem je slyšela utíkat lesem, letět, blížili se k nám, jak nejrychleji dokázali.

Obě strany stály nehybně v očekávání. Svědci Volturiových se zmateně mračili.

Pak z jihozápadu přitančila na mýtinu Alice a já jsem při pohledu na její tvář pocítila takovou blaženost z toho, že ji vidím, div mě to nesrazilo na kolena. Jasper byl jenom pár centimetrů za ní, v očích rozzuřený pohled. Těsně za nimi běželi tři cizinci; první byla vysoká svalnatá žena s divokými tmavými vlasy – zjevně Kachiri. Měla stejné protáhlé končetiny a rysy jako ostatní Amazoňanky, jen ještě nápadnější.

Další byla malá upírka s olivovou pletí a dlouhými černými copy, které jí poskakovaly na zádech. Hlubokýma vínovýma očima nervózně těkala po obou znepřátelených táborech.

A tím posledním byl mladý muž… ne tak rychlý, ani tak plynulý v běhu. Jeho pleť měla neskutečně sytou tmavě hnědou barvu. Jeho oči barvy týkového dřeva obezřetně přejížděly po shromáždění. Vlasy měl černé a také spletené jako ta žena, ale ne tak dlouhé. Byl krásný.

Jak se k nám přibližoval, přihlížející dav se šokovaně zavlnil, když zaslechl nový zvuk – zvuk srdečního tepu zrychleného námahou.

Alice zlehka plavně přeskočila okraje rozpadající se mlhy, která se povalovala u mého štítu, a zastavila vedle Edwarda. Natáhla jsem se, abych se dotkla její paže, a to samé udělali Edward, Esmé, Carlisle. Na jiné přivítání nebyl čas. Jasper a ostatní ji následovali skrz štít.

Celá garda zadumaně sledovala, jak opozdilci bez potíží překračují neviditelnou hranici. Ti svalnatí, Felix a jemu podobní, na mě v náhlé naději upřeli zrak. Až dosud si nebyli jistí, co můj štít odpuzuje, ale teď bylo jasné, že fyzický útok nezastaví. Jakmile Aro vydá rozkaz, bude následovat bleskový útok, jehož jediným cílem budu já. Přemítala jsem, kolik jich Zafrina bude schopná oslepit a jak moc je to zpomalí. Vydržím dost dlouho, aby Kate s Vladimirem stihli vyřadit Jane a Aleka ze hry? Nic víc jsem nemohla žádat.

Edward, třebaže byl plně zaujat převratem, který byl v jeho režii, se zuřivě napjal v reakci na jejich myšlenky. Ovládl se a promluvil zase k Arovi.

„Alice posledních několik týdnů pátrala po svých vlastních svědcích,“ oznámil starci. „A nevrátila se s prázdnýma rukama. Alice, mohla bys nám představit svědky, které jsi přivedla?“

Caius zavrčel. „Čas na svědky už uplynul! Hlasuj, Aro!“

Alice zlehka předstoupila a představila cizince. „Tohle je Huilen a její synovec Nahuel.“

Slyšet její hlas… bylo to, jako by nikdy neodešla.

Caius přimhouřil oči, když Alice pojmenovala příbuzenský vztah mezi nově příchozími. Volturiovi svědci mezi sebou zasyčeli. Upíří svět se měnil, a každý to cítil.

„Mluv, Huilen,“ poručil Aro. „Vydej svědectví, s kterým jsi přišla.“

Drobná žena se nervózně podívala na Alici. Alice na ni povzbudivě kývla a Kachiri položila svou dlouhou ruku malé upírce na rameno.

„Jsem Huilen,“ oznámila žena čistou angličtinou, ale s podivným přízvukem. Jak pokračovala, bylo zjevné, že se připravovala na to, jak bude tento příběh vyprávět, že to trénovala. Plynul jako dobře známá pohádka pro děti. „Před půldruhým stoletím jsem žila se svým lidem z kmene Mapuche. Moje sestra se jmenovala Pire. Naši rodiče ji pojmenovali podle sněhu na horách, protože měla světlou pleť. A byla velmi krásná – příliš krásná. Jednoho dne za mnou potají přišla a pověděla mi, že ji v lesích našel anděl, který ji v noci navštěvuje. Varovala jsem ji.“ Huilen truchlivě zavrtěla hlavou. „Jako kdyby modřiny na její kůži nebyly dostatečným varováním. Věděla jsem, že je to Libishomen z našich legend, ale ona mě nechtěla poslouchat. Byla očarovaná.

Řekla mi, když si byla jistá, že v ní roste dítě temného anděla. Nesnažila jsem se ji odradit od jejího plánu utéct – věděla jsem, že i náš otec a matka by rozhodli, že dítě musí být zničeno a Pire s ním. Šla jsem s ní do nejhlubších míst lesa. Pátrala po svém démonickém andělu, ale nikoho nenašla. Starala jsem se o ni, lovila pro ni, když její síla slábla. Jedla zvířata syrová, pila jejich krev. Nepotřebovala jsem další potvrzení o tom, co nosí ve svém lůně. Doufala jsem, že jí zachráním život, než to monstrum zabiju.

Ale ona to dítě v sobě milovala. Pojmenovala ho Nahuel, po kočce z džungle, když zesílil a lámal jí kosti – i přesto ho milovala.

Nemohla jsem ji zachránit. To dítě si z ní prodralo cestu ven, a ona rychle umírala, ale celou tu dobu mě prosila, abych se postarala o jejího Nahuela. Bylo to její poslední přání – a já jsem svolila.

Kousl mě ovšem, když jsem se snažila ho zvednout z jejího těla. Odplazila jsem se do džungle zemřít. Nedostala jsem se moc daleko – bolest byla příliš nesnesitelná. Ale on mne našel; to novorozené dítě se prodralo podrostem vedle mě a počkalo na mě. Když bolest skončila, byl stulený po mém boku a spal.

Starala jsem se o něj, dokud si nedokázal něco chytit sám. Lovili jsme ve vesnicích kolem našeho lesa a zůstávali jen spolu. Nikdy jsme nebyli tak daleko od domova, ale Nahuel si přál vidět to dítě tady.“

Huilen sklonila hlavu, když domluvila, a ustoupila zpátky, takže byla částečně schovaná za Kachiri.

Arovy rty se našpulily. Díval se na mladíka s tmavou pletí.

„Nahueli, tobě je sto padesát let?“ zeptal se.

„Plus minus deset let,“ odpověděl Nahuel jasným, krásně teplým hlasem. Jeho přízvuk byl sotva patrný. „My to nesledujeme.“

„A dospělosti jsi dosáhl v jakém věku?“

„Asi sedm let po svém narození jsem byl plně dorostlý.“

„Od té doby ses nezměnil?“

Nahuel pokrčil rameny. „Ničeho jsem si nevšiml.“

Pocítila jsem, jak Jacobovo tělo rozechvívá třes. Nechtěla jsem na to ještě myslet. Počkám, až nebezpečí pomine a já se budu moct soustředit.

„A tvoje strava?“ naléhal Aro, proti své vůli zaujatý.

„Většinou krev, ale taky lidské jídlo. Mohu přežít na obojím.“

„Byl jsi schopen stvořit nesmrtelnou?“ Jak Aro pokynul k Huilen, jeho hlas byl najednou naléhavý. Soustředila jsem se znovu na svůj štít; možná hledal novou výmluvu.

„Ano, ale ostatní to nedokážou.“

Všemi třemi skupinami proběhlo šokované šeptání.

Aro vytáhl obočí. „Ostatní?“

„Moje sestry.“ Nahuel zase pokrčil rameny.

Aro byl chvíli vzteky bez sebe, ale pak se zase ovládl.

„Možná bys nám měl povědět zbytek svého příběhu, protože se zdá, že je toho ještě víc.“

Nahuel se zamračil.

„Pár let po smrti mé matky mě přišel hledat otec.“ Jeho krásný obličej se lehce zkřivil. „Byl rád, že mě našel.“ Nahuelův tón dával tušit, že ten pocit nebyl vzájemný. „Už měl dvě dcery, ale žádné syny. Myslel si, že se k němu přidám, stejně jako to udělaly mé sestry.

Překvapilo ho, že nejsem sám. Moje sestry nejsou jedovaté, ale jestli je to kvůli jejich pohlaví, nebo jen náhoda… Kdo ví? Já už jsem měl svou rodinu s Huilen a neměl jsem zájem“ – ušklíbl se při tom slově – „to měnit. Čas od času se s ním vídám. Mám novou sestru; dosáhla dospělosti asi před deseti lety.“

„Jméno tvého otce?“ zeptal se Caius se zaťatými zuby.

„Joham,“ odpověděl Nahuel. „Považuje se za vědce. Myslí, že tvoří novou nadřazenou rasu.“ Pokusil se zakrýt vlastní znechucení.

Caius na mě pohlédl. „Tvoje dcera. Je jedovatá?“ zeptal se hrubě.

„Ne,“ odpověděla jsem. Nahuel zvedl při té otázce hlavu, jeho týkové oči se na mě obrátily a upřely se mi do tváře.

Caius pohlédl na Ara pro potvrzení, ale Aro byl ponořen do vlastních myšlenek. Špulil rty a zíral na Carlislea, a pak na Edwarda, a nakonec jeho oči spočinuly na mně.

Caius zavrčel. „Postaráme se o tu úchylku tady, a pak půjdeme na jih,“ vybízel Ara.

Aro se mi díval do očí dlouhou, napjatou chvíli. Neměla jsem ponětí, co hledá nebo co našel, ale poté, co si mě tak dlouho měřil, se něco v jeho obličeji změnilo, jen lehký posun v nastavení úst a očí, a já jsem věděla, že Aro už se rozhodl.

„Bratře,“ řekl tiše Caiovi. „Zdá se, že tu není žádné nebezpečí. Situace se vyvinula nezvykle, ale nevidím žádnou hrozbu. Tyto napůl upíří děti jsou nám velmi podobné, jak se zdá.“

„Takhle tedy hlasuješ?“ zeptal se Caius.

„Ano.“

Caius se zamračil. „A ten Joham? Ten nesmrtelný, tak nadšený svým experimentováním?“

„S tím bychom si asi měli promluvit,“ souhlasil Aro.

„Zastavte Johama, jestli chcete,“ řekl Nahuel bezbarvě. „Ale nechte mé sestry na pokoji. Jsou nevinné.“

Aro přikývl, jeho výraz byl vážný. A pak se s vřelým úsměvem otočil zpátky ke své gardě.

„Drazí,“ zavolal, „dnes nebudeme bojovat.“

Garda unisono přikývla a napřímila se ze svých připravených postojů. Mlha rychle zmizela, ale já jsem držela svůj šít na místě. Možná to byl jen další úskok.

Analyzovala jsem jejich výrazy, když se Aro obrátil zpátky k nám. Jeho obličej byl laskavý jako vždy, ale na rozdíl od toho, co bylo předtím, jsem za jeho fasádou vycítila podivnou prázdnotu. Jako kdyby jeho pletichaření skončilo. Caius byl zjevně podrážděný, ale jeho hněv byl teď obrácen do sebe; rezignoval. Marcus se tvářil… znuděně; na to opravdu neexistovalo jiné slovo. Garda byla zase apatická a disciplinovaná; nebyli mezi nimi jednotlivci, fungovali jenom jako celek. Stáli ve formaci, připraveni k odchodu. Svědci Volturiových byli stále opatrní; jeden po druhém odcházeli, trousili se do lesa. Jak jejich zástupy prořídly, ti zbývající zrychlili. Brzy byli všichni pryč.

Aro napřáhl ruku k nám, téměř omluvně. Za ním už většina jeho gardy, společně s Caiem, Markem a tichými, tajemnými manželkami, rychle odplouvala pryč, opět v sevřeném útvaru. Jenom ti tři, kteří byli zřejmě jeho osobními strážci, zůstávali s ním.

„Jsem tak rád, že jsme to dokázali vyřešit bez násilí,“ řekl roztomile. „Můj příteli, Carlisle – jak jsem rád, že tě mohu zase nazývat přítelem! Doufám, že necítíš žádnou zášť. Vím, že chápeš přísné břemeno, které nám naše povinnost ukládá na bedra.“

„Odejdi v pokoji, Aro,“ řekl Carlisle odměřeně. „A prosím pamatuj, že zde musíme chránit svou anonymitu, a nedovol své gardě lovit v této oblasti.“

„Samozřejmě, Carlisle,“ ujistil ho Aro. „Je mi tak líto, že jsem si vysloužil tvoje odsouzení, můj drahý příteli. Možná mi za čas odpustíš.“

„Možná za čas, až se ukážeš zase jako náš přítel.“

Aro sklonil hlavu, jakoby pod tíhou výčitek, a chvíli ustupoval pozadu, než se otočil. Mlčky jsme sledovali, jak poslední čtyři Volturiovi mizí v lese.

Bylo veliké ticho. Stále jsem nevytáhla svůj štít.

„Je vážně po všem?“ zašeptala jsem k Edwardovi.

Zeširoka se usmíval. „Ano. Vzdali to. Jako všichni tyrani, pod tím naparováním jsou to obyčejní zbabělci.“ Zachechtal se.

Alice se zasmála s ním. „Vážně, lidi. Oni se nevrátí. Všichni si můžete vydechnout.“

Následoval další okamžik ticha.

A pak to přišlo.

Propukl jásot. Mýtinu naplnilo ohlušující vytí. Maggie plácala Siobhan do zad. Rosalie a Emmett se zase líbali – déle a vášnivěji než předtím. Benjamin a Tia si leželi v náručí, stejně jako Carmen s Eleazarem. Esmé držela Alici a Jaspera v pevném objetí. Carlisle vřele děkoval nově příchozím z Jižní Ameriky, kteří nás všechny zachránili. Kachiri stála velmi blízko Zafrině a Senně, dotýkaly se navzájem konečky prstů. Garrett zvedl Kate ze země a točil se s ní dokola.

Stefan plivl do sněhu. Vladimir skřípal zuby s kyselým výrazem.

A já jsem napůl vylezla na obrovského rudohnědého vlka, strhla jsem mu svou dceru ze zad a zuřivě si ji přitiskla na prsa. V té vteřině nás objímaly Edwardovy paže.

„Nessie, Nessie, Nessie,“ opakovala jsem láskyplně.

Jacob se smál svým hlasitým štěkavým smíchem a šťouchal mě čumákem do týla.

„Zmlkni,“ zamumlala jsem.

„Zůstanu s tebou?“ zeptala se Nessie.

„Navždycky,“ ujistila jsem ji.

Měli jsme před sebou celou věčnost. A Nessie bude v pořádku a bude zdravá a silná. Jako ten napůl lidský Nahuel, i za sto padesát let bude stále mladá. A budeme všichni spolu.

Jako by ve mně vybuchla nálož štěstí – tak silného, tak nespoutaného, že jsem si nebyla jistá, jestli to přežiju.

„Navždycky,“ opakoval mi Edward do ucha.

Nemohla jsem mluvit. Zvedla jsem hlavu a políbila ho s takovou vášní, která by snad dokázala zapálit les.

Já bych si toho nevšimla.

39. ŠŤASTNĚ AŽ NA VĚKY

„Takže to nakonec byla kombinace různých věcí, ale ten, kdo to opravdu rozhodl, byla… Bella,“ vysvětloval Edward. Naše rodina a dva zbylí hosté seděli ve velkém obývacím pokoji, zatímco les za vysokými okny zčernal.

Vladimir a Stefan zmizeli, než jsme přestali oslavovat. Byli mimořádně zklamaní tím, jak to dopadlo, ale Edward řekl, že si natolik vychutnali zbabělost Volturiových, že jim to jejich zklamání téměř vynahradí.

Benjamin a Tia rychle následovali Amuna a Kebi, celí nedočkaví, aby jim sdělili, jak konflikt dopadl; byla jsem si jistá, že je zase uvidíme – Benjamina a Tiu přinejmenším. Z nomádů se nikdo nezdržel. Peter a Charlotte si krátce popovídali s Jasperem a pak nás opustili.

Znovu sjednocené Amazoňanky taky byly k neudržení, aby už byly doma – nedokázaly být dlouho z dosahu svého milovaného deštného pralesa –, ačkoli se zdráhaly s odchodem víc než někteří jiní.

„Musíte mě s tím dítětem přijet navštívit,“ naléhala Zafrina. „Slib mi to, mladá.“

Nessie mi přitiskla ruku na krk a taky prosila.

„Určitě přijedeme, Zafrino,“ souhlasila jsem.

„My budeme velké kamarádky, moje malá Nessie,“ prohlásila ta divá žena, než odešla se svými sestrami.

Další se k odchodu chystala irská smečka.

„Výborně, Siobhan,“ pochválil ji Carlisle, když se loučili.

„Aha, síla přání,“ odpověděla sarkasticky a zvedla oči v sloup. A pak zvážněla. „Samozřejmě, že není po všem. Volturiovi nám neodpustí, co se tady stalo.“

Edward jí to nevyvracel. „Jsou vážně otřeseni; jejich sebedůvěra je nalomená. Ale ano, jsem si jistý, že se jednou z té rány vzpamatují. A pak…“ přimhouřil oči. „Předpokládám, že se budou snažit dostat nás odděleně.“

„Alice nás bude varovat, až se rozhodnou k útoku,“ řekla Siobhan přesvědčeným hlasem. „A my se zase sjednotíme. Možná nadejde čas, kdy bude náš svět připraven osvobodit se od Volturiových úplně.“

„Ten čas možná nastane,“ souhlasil Carlisle. „Pokud ano, budeme stát při sobě.“

„Ano, příteli, to budeme,“ souhlasila Siobhan. „A jak bychom mohli prohrát, když já si budu přát opak?“ Mohutně se rozesmála.

„Přesně tak,“ přitakal Carlisle. Objali se se Siobhan, a pak si s Liamem potřásl rukou. „Snažte se najít Alistaira a povězte mu, co se stalo. Moc by mě mrzelo, kdyby se příštích deset let schovával někde pod kamenem.“

Siobhan se zase zasmála. Maggie objala Nessii i mě a pak byla irská smečka pryč.

Denaliovi odjížděli jako poslední a Garrett s nimi – a už u nich zůstane napořád, tím jsem si byla docela jistá. Tanya s Kate neunesly atmosféru oslav. Potřebovaly čas vzpamatovat se ze ztráty své sestry.

Huilen a Nahuel byli poslední, kdo u nás zůstal, ačkoli jsem čekala, že ti dva se vrátí domů s Amazoňankami. Carlisle byl hluboce fascinován rozhovorem s Huilen; Nahuel seděl vedle ní a poslouchal, zatímco Edward popisoval nám ostatním průběh konfliktu tak, jak ho znal jenom on.

„Alice dala Arovi záminku, kterou potřeboval, aby se vyvlékl z boje. Kdyby nebyl tak vyděšený z Belly, asi by pokračoval ve svém původním plánu.“

„Vyděšený?“ zeptala jsem se skepticky. „Ze mě?“

Usmál se na mě s výrazem, který jsem tak docela neznala – byl něžný, ale také uctivý a dokonce zoufalý. „Kdy už se na sebe dokážeš podívat jasně?“ zeptal se tiše. Pak promluvil hlasitěji, k ostatním i ke mně. „Volturiovi nevedli rovnocenný boj asi tak dva a půl tisíce let. A nikdy, nikdy nebojovali, když byli v nevýhodě. Zvláště od té doby, co získali Jane a Aleka, se účastnili jenom masakrů, kde se jim nekladl žádný odpor.

Měli jste vidět, jak jsme jim připadali! Obvykle Alec odřízne obětem všechny smysly a cit, zatímco oni hrají to divadýlko s radou. Tak nikdo nemůže utéct, než je rozsudek vynesen. Ale my jsme tam stáli, připravení, čekající, v přesile, s vlastními dary, zatímco jejich dary byly díky Belle vyřazeny z činnosti. Aro věděl, že se Zafrinou na naší straně to budou oni, kdo oslepne, až bitva začne. Jsem si jistý, že naše řady by vážně prořídly, ale oni nepochybovali, že ty jejich taky. Dokonce měli slušnou pravděpodobnost, že prohrají. S takovou možností se nikdy předtím nesetkali. A proto do toho dneska nešli.“

„Těžko si připadat na koni, když máš kolem vlky, velké jako koně,“ zasmál se Emmett a šťouchnul Jacoba do paže.

Jacob se na něj široce usmál.

„Byli to v prvé řadě vlci, kdo je zastavil,“ řekla jsem.

„No jasně,“ souhlasil Jacob.

„Naprosto,“ souhlasil Edward. „To byla další věc, kterou nikdy neviděli. Skutečné Děti měsíce se málokdy pohybují ve smečce a nikdy se moc neovládají. Šestnáct obrovských sešikovaných vlků bylo překvapení, na které nebyli připraveni. Caius se totiž vlkodlaků hrozně bojí. Kdysi s jedním málem prohrál, už je to pár tisíc let, a nikdy se z toho nevzpamatoval.“

„Takže existují skuteční vlkodlaci?“ zeptala jsem se. „Ti s úplňkem a stříbrnými střelami a tak?“

Jacob se ušklíbl. „Skuteční. Znamená to, že já jsem vymyšlenej?“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Úplněk ano,“ řekl Edward. „Stříbrné střely ne – to byl jenom jeden z dalších mýtů, aby měli lidé pocit, že proti nim mají nějakou šanci. Moc jich ovšem nezbylo. Caius je nechal lovit do jejich téměř úplného vyhynutí.“

„A proč ty ses o tom nikdy nezmínil?“

„Nikdy na to nepřišla řeč.“

Zvedla jsem oči v sloup. Alice se zasmála, naklonila se – Edward ji objímal druhou paží – a mrkla na mě.

Vyčítavě jsem se na ni podívala.

Šíleně jsem ji milovala, samozřejmě. Ale teď, když jsem měla možnost si uvědomit, že je vážně doma, že její zrada byla jenom bouda, protože Edward musel věřit, že nás opustila, byla jsem na ni taky pěkně naštvaná. Měla toho ještě hodně co vysvětlovat.

Alice si vzdychla. „Tak to ze sebe vyklop, Bello.“

„Jak jsi mi to mohla udělat, Alice?“

„Bylo to nutné.“

„Nutné!“ vybuchla jsem. „Tvojí vinou jsem byla stoprocentně přesvědčená, že všichni zemřeme! Několik týdnů ze mě byla troska.“

„Mohlo to tak dopadnout,“ řekla klidně. „A v tom případě jsi musela být připravena zachránit Nessii.“

Instinktivně jsem sevřela Nessii – spící mi na klíně – pevněji v náruči.

„Ale tys věděla, že jsou taky jiné možnosti,“ obvinila jsem ji. „Věděla jsi, že je naděje. Napadlo tě vůbec, žes mi mohla říct všechno? Chápu, že kvůli Arovi si Edward musel myslet, že jsme ve slepé uličce, ale mně jsi to mohla říct.“

Chvíli se na mě zkoumavě dívala. „To si nemyslím,“ řekla. „Tak dobrá herečka zase nejsi.“

„Tady šlo o moje herecké schopnosti?“

„Ale no tak, uber oktávu, Bello. Máš vůbec ponětí, jak bylo komplikované to zosnovat? Nemohla jsem si ani být jistá, že někdo takový jako Nahuel existuje – jediné, co jsem věděla, bylo to, že mám hledat něco, co nevidím! Zkus si představit, jaké to je, pátrat po slepém místě – to nebyl zrovna nejlehčí úkol. Navíc jsme museli stihnout poslat klíčové svědky sem, jako kdybychom neměli i tak naspěch. A ještě mít celou dobu oči otevřené pro případ, že byste se mi rozhodli dát nějaké další instrukce. Někdy mi musíš vysvětlit, co vlastně má být v tom v Riu. Ale ještě předtím jsem se musela pokusit vidět každý trik, s kterým by Volturiovi mohli přijít, a dát ti těch pár nápověd, které jsem mohla, abys byla připravená na jejich strategii, a měla jsem jen pár hodin na to, abych vystopovala všechny možnosti. Nejdůležitější bylo postarat se o to, abyste všichni uvěřili, že jsem se na vás vykašlala, protože Aro si musel být jistý, že nemáte žádné eso v rukávu, jinak by se nikdy nepřiklonil k takovému závěru. A jestli si myslíš, že jsem se necítila mizerně –“

„Dobře, dobře!“ přerušila jsem ji. „Promiň! Já vím, že to pro tebe taky bylo těžké. To jenom že… šíleně se mi po tobě stýskalo, Alice. Už mi to nikdy nedělej.“

Alicin klokotavý smích se rozezněl místností a všichni jsme se usmívali, když jsme zase slyšeli tu hudbu. „Mně bylo po tobě taky smutno, Bello. Tak mi promiň a radši si vychutnávej pocit, že jsi superhrdinka dne.“

Všichni se zasmáli a já jsem v rozpacích zabořila obličej Nessii do vlasů.

Edward se vrátil k analýze každého posunu záměrů a kontroly, ke kterým došlo dnes na louce, a prohlašoval, že to byl můj štít, co přimělo Volturiovy dát se na útěk se staženým ocasem. Bylo mi nepříjemné, jak se na mě všichni dívají. I Edward. Jako kdybych za jedno dopoledne vyrostla o třicet metrů. Snažila jsem se nevšímat si uznalých pohledů a většinou jsem se dívala na Nessiin spící obličej a Jacobův nezměněný výraz. Pro něj budu vždycky prostě Bella, a to byla úleva.

Nejhůř se dal ignorovat pohled, který mě nejvíc mátl.

Nešlo ani tak o to, co si o mně ten napůl člověk, napůl upír Nahuel myslel. Podle něj jsem se s útoky upírů setkávala denně a ta scéna na louce pro mě nebyla nic neobvyklého. Ale ten chlapec ze mě na chvíli oči nespustil. Nebo se možná díval na Nessii. I to mi bylo nepříjemné.

Jistě nebyl lhostejný ke skutečnosti, že Nessie je jediná osoba ženského pohlaví, která má stejný původ jako on, a přitom to není jeho nevlastní sestra.

Podle mě to Jacoba ještě nenapadlo. A já jsem doufala, že taky hned tak nenapadne. Už jsem měla dost všech bojů.

Konečně ostatní vyčerpali své otázky na Edwarda a začali si povídat mezi sebou.

Připadala jsem si podivně unavená. Ne ospalá, samozřejmě, ale jako kdybych měla za sebou velmi dlouhý den. Chtěla jsem trochu klidu, návrat do normálních kolejí. Chtěla jsem uložit Nessii do postýlky; chtěla jsem soukromí čtyř stěn naší malé chaloupky.

Podívala jsem se na Edwarda a na chvíli jsem měla dojem, že mu dokážu číst myšlenky. Viděla jsem, že cítí přesně to samé co já. Potřebujeme trochu klidu.

„Neměli bychom vzít Nessii…“

„To je asi dobrý nápad,“ souhlasil rychle. „Včera se určitě pořádně nevyspala, při tom hrozném chrápání.“

Zakřenil se na Jacoba.

Jacob zvedl oči v sloup a pak zívl. „Už jsem nějakou dobu nespal v posteli. Vsadím se, že táta bude nadšenej, že mě zase má pod rodnou střechou.“

Dotkla jsem se jeho tváře. „Děkuju, Jacobe.“

„Jsem ti vždycky k dispozici, Bello. Ale to už víš.“

Vstal, protáhl se, políbil Nessii na temínko a mě taky. Nakonec praštil Edwarda do ramene. „Tak se uvidíme zítra. Hádám, že tu teď bude trochu nuda, co říkáte?“

„To vroucně doufám,“ řekl Edward.

Vstali jsme, když odešel; opatrně jsem se zvedla, abych Nessii neprobudila. Byla jsem hluboce vděčná, když jsem viděla, jak tvrdě spí. Tolik jsme toho na ni dneska naložili. Je načase, aby zase byla jenom dítětem – chráněným a v bezpečí. Aby si užila ještě pár let dětství.

Představa míru a jistoty mi připomněla někoho, kdo těmito pocity zrovna neoplýval.

„Jaspere?“ nedalo mi to, když jsme se obrátili ke dveřím.

Jasper byl namačkaný mezi Alici a Esmé, najednou jako by v rodině zaujímal centrálnější pozici než dřív. „Ano, Bello?“

„Jenom mě zajímalo – proč je J. Jenks bez sebe strachy, jen když zaslechne tvoje jméno?“

Jasper se uchechtl. „Mám zkrátka takovou zkušenost, že některé pracovní vztahy se lépe motivují strachem než finančním prospěchem.“

Zamračila jsem se a slíbila si, že odteď si tento pracovní vztah vezmu na starost a ušetřím Džeje infarktu, na který měl určitě zaděláno.

Všichni nás líbali a objímali a přáli nám dobrou noc. Jediný, kdo se držel stranou, byl zase Nahuel, který se za námi upřeně díval, jako kdyby si přál, abychom ho vzali s sebou.

Jakmile jsme byli za řekou, šli jsme pomalu jako obyčejní lidé, beze spěchu, drželi jsme se za ruce. Měla jsem dost všech Damoklových mečů a chtěla jsem si vychutnat pomalu plynoucí čas. Edward to určitě cítil stejně.

„Musím říct, že na mě Jacob udělal hluboký dojem,“ řekl mi Edward.

„Vlci dneska pořádně zabodovali, viď?“

„Takhle to nemyslím. Ani jedinkrát dneska nepomyslel na to, že podle Nahuela bude Nessie plně dospělá za pouhých šest a půl roku.“

Chvilku jsem nad tím uvažovala. „On ji takhle nevidí. Nespěchá na ni, aby vyrostla. Prostě chce, aby byla šťastná.“

„Já vím. Jak jsem řekl, udělal na mě dojem. Je mi proti srsti to říkat, ale mohla dopadnout hůř.“

Zamračila jsem se. „Já na to nehodlám myslet ještě asi tak šest a půl roku.“

Edward se zasmál a pak si vzdychl. „No jo, vypadá to, že až ta doba přijde, bude se Jacob možná muset vypořádat s jistou konkurencí.“

Zamračila jsem se ještě víc. „Všimla jsem si. Jsem Nahuelovi vděčná za to, co dneska udělal, ale to, jak na ni zíral, to bylo protivné. Je mi jedno, jestli je naše Nessie jediná poloviční upírka na světě, s kterou není příbuzný.“

„Ale on nezíral na ni – on zíral na tebe.“

Tak to vypadalo… ale nedávalo to žádný smysl. „Proč by to dělal?“

„Protože žiješ,“ řekl tiše.

„Nechápu.“

„Celý svůj život,“ vysvětloval, „a on je o padesát let starší než já –“

„Ty stařečku,“ skočila jsem mu do řeči.

Nevšímal si toho. „– se vždycky považoval za ďábelské stvoření, za vraha od přirozenosti. Jeho sestry taky všechny zabily své matky, ale nijak jim to nevadí. Joham je vychoval tak, aby na lidi pohlížely jako na zvířata, zatímco on a ony jsou bozi. Ale Nahuela vychovala Huilen, a Huilen milovala svou sestru víc než kohokoli jiného. Zformovalo to jeho náhled na život. A tak se v určitých ohledech opravdu nenáviděl.“

„To je moc smutné,“ zašeptala jsem.

„A pak viděl nás tři – a poprvé v životě si uvědomil, že to, že je napůl nesmrtelný, ještě neznamená, že je automaticky zlý. Dívá se na mě a vidí… jaký by měl být jeho otec.“

„Ty jsi ve všech ohledech ideální,“ souhlasila jsem.

Odfrkl a pak zase zvážněl. „Dívá se na tebe a vidí život, jaký měla vést jeho matka.“

„Chudák Nahuel,“ zašeptala jsem a pak jsem si vzdychla, protože jsem věděla, že po těchto slovech už si o něm nikdy nebudu moct myslet nic špatného, i když jsem z jeho pohledů byla celá nesvá.

„Nebuď kvůli němu smutná. On je teď šťastný. Dnes si konečně začal odpouštět.“

Usmála jsem se, že je Nahuel šťastný, a pak mě napadlo, že dnešek byl vlastně úžasný den. Ačkoli Irinina oběť byla temným stínem proti bílému světlu, který v nás zanechal svou stopu, tu radost přece přebít nedokázal. Moje rodina byla zase pohromadě. Před mou dcerou se do nekonečna prostírala krásná budoucnost. Zítra půjdu navštívit otce; uvidí, že strach v mých očích vystřídala radost, a bude taky blažený. Najednou jsem si byla jistá, že ho tam nenajdu samotného. Posledních pár týdnů jsem možná nebyla tak všímavá, ale teď jsem měla pocit, jako bych všechno věděla. Sue zůstane s Charliem – vlkodlačí máma a upíří táta – a on už nebude sám. Široce jsem se usmála, když jsem to pochopila.

Ale nejvýznamnější v té přílivové vlně štěstí byla ta nejjistější věc ze všech: jsem s Edwardem. Navždycky.

Ne že bych si těch posledních pár týdnů chtěla zopakovat, ale musela jsem přiznat, že jsem si díky nim začala víc vážit všeho, co mám.

Chaloupka byla v stříbromodré noci místem dokonalého klidu. Odnesli jsme Nessii do postýlky a něžně jsme ji přikryli. Usmála se ze sna.

Sundala jsem si z krku Arův dar a pohodila ho v koutě jejího pokoje. Může si s ním hrát, když bude chtít; měla ráda jiskřivé věci.

Pomalu jsme šli s Edwardem do našeho pokoje a při chůzi máchali rukama.

„Noc oslav,“ zašeptal a uchopil mě za bradu, aby moje rty zvedl ke svým.

„Počkej,“ zaváhala jsem a odtáhla se.

Zmateně se na mě podíval. Většinou jsem se neodtahovala. No dobře, nikdy jsem se neodtahovala. Tohle bylo poprvé.

„Chci něco zkusit,“ řekla jsem a lehce se pousmála, když jsem viděla, jak udiveně se tváří.

Vzala jsem mu obličej do dlaní a soustředěním zavřela oči.

Tohle mi moc nešlo, když se mě to Zafrina snažila naučit, ale už jsem svůj štít znala lépe. Chápala jsem, proč se brání, když ho chci od sebe oddělit – mým automatickým instinktem bylo chránit především sebe.

Nebylo to ani zdaleka tak snadné jako zaštítit kromě sebe i někoho jiného. Cítila jsem elastický odpor, jak se mě můj štít snažil chránit. Musela jsem se namáhat, abych ho ode sebe úplně odstrčila; stálo mě to veškeré soustředění.

„Bello!“ zašeptal Edward šokovaně.

V tu chvíli jsem poznala, že to funguje, takže jsem se soustředila ještě víc, přitáhla ty konkrétní vzpomínky, které jsem si šetřila na tuhle chvíli, a nechala si jimi zaplavit mysl v naději, že zaplavím i tu jeho.

Některé z nich nebyly jasné – zšeřelé lidské vzpomínky, viděné slabýma očima a slyšené slabýma ušima: když jsem poprvé viděla jeho obličej… ten pocit, když mě držel v náruči na louce… zvuk jeho hlasu skrze tmu mého službu vypovídajícího vědomí, když mě zachránil před Jamesem… jeho obličej, když čekal pod květinovým baldachýnem, aby se se mnou mohl oženit… každý vzácný okamžik z ostrova… jeho studené ruce dotýkající se našeho nenarozeného dítěte skrz mou pokožku…

A zřetelné vzpomínky, které jsem si vybavovala naprosto dokonale: jeho obličej, když jsem otevřela oči do nového života, do nekonečného úsvitu nesmrtelnosti… ten první polibek… ta první noc…

Ze soustředění mě vytrhly jeho rty, které mě začaly zuřivě líbat.

S hlasitým výdechem jsem pustila tu vzpírající se tíhu, kterou jsem držela od sebe. Skočila zpátky jako napjatá guma, a zase chránila moje myšlenky.

„Jé, nepovedlo se!“ vzdychla jsem.

„Já jsem tě slyšel,“ vydechl. „Jak? Jak jsi to dokázala?“

„To byl Zafrinin nápad. Párkrát jsme to cvičily.“

Byl uchvácený. Dvakrát zamrkal a zavrtěl hlavou.

„Teď to víš,“ řekla jsem lehce a pokrčila rameny. „Nikdo nikdy nikoho nemiloval tak, jako já tebe.“

„Máš skoro pravdu.“ Usmál se, jeho oči byly stále trochu vykulenější než obvykle. „Napadá mě jen jedna výjimka.“

„Lháři.“

Začal mě zase líbat, ale najednou se zarazil.

„Mohla bys to udělat znova?“ zeptal se.

Zašklebila jsem se. „Je to velmi obtížné.“

Čekal s dychtivým výrazem.

„Nedokážu to udržet, když budu byť i jen malinko rozrušená,“ varovala jsem ho.

„Budu hodný,“ slíbil.

Našpulila jsem rty a přimhouřila oči. Pak jsem se usmála.

Přitiskla jsem mu zase ruce na tváře, zvedla štít ze své mysli a pak začala tam, kde jsem přestala – s křišťálově čistými vzpomínkami na tu první noc svého nového života… a zastavila jsem se u detailů.

Tiše jsem se zasmála, když jeho naléhavý polibek zase přerušil moje snažení.

„Zatraceně,“ zavrčel a líbal mě hladově na šíji.

„Máme spoustu času na tom pracovat,“ připomněla jsem mu.

„Věčnost a věčnost a věčnost,“ zašeptal.

„Tak je to správně.“

A pak jsme blaženě pokračovali do toho malého, ale dokonalého kousku naší věčnosti.

KONEC

REJSTŘÍK UPÍRŮ

Abecedně podle smeček

* upír má výslovný nadpřirozený talent

– spojený pár (starší z dvojice uveden jako první)

Škrtnuto zemřel/a před začátkem tohoto románu

AMAZONSKÁ SMEČKA

Kachiri

Senna

Zafrina*

SMEČKA Z DENALI

Eleazar* – Carmen

Irina – Laurent

Kate*

Sasha

Tanya

Vasilii

EGYPTSKÁ SMEČKA

Amun – Kebi

Benjamin* – Tia

IRSKÁ SMEČKA

Maggie*

Siobhan* – Liam

OLYMPIJSKÁ SMEČKA

Carlisle – Esmé

Edward* – Bella*

Jasper* – Alice*

Renesmé*

Rosalie – Emmett

RUMUNSKÁ SMEČKA

Stefan

Vladimir

SMEČKA VOLTURIOVÝCH

Aro* – Sulpicia

Caius – Athenodora

Marcus* – Didyme*

GARDA VOLTURIOVÝCH (ČÁST)

Alec*

Chelsea* – Afton*

Corin*

Demetri*

Felix

Heidi*

Jane*

Renata*

Santiago

AMERIČTÍ NOMÁDI (ČÁST)

Garrett

James*– Victoria*

Mary

Peter – Charlotte

Randall

EVROPŠTÍ NOMÁDI (ČÁST)

Alistair*

Charles* – Makenna

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždycky, celý oceán díků patří:

Mé úžasné rodině za všechnu jejich neskonalou lásku a podporu.

Mé talentované a báječné vydavatelce Elizabeth Eulbergové za to, že z hlíny stvořila STEPHENII MEYEROVOU, která kdysi bývala jenom šedou myškou Steph.

Celému týmu nakladatelství Little, Brown Books for Young Readers za pět let nadšení, víry, podpory a neuvěřitelně tvrdé práce.

Všem úžasným tvůrcům internetových stránek a administrátorům internetové obce fanoušků Stmívání; ohromujete mě, lidi, jak jste skvělí.

Mým skvělým, báječným fanynkám a fanouškům s jejich nevídaně dobrým vkusem pokud jde o knížky, hudbu a filmy, za to, že mě stále milují víc, než si zasloužím.

Knihkupectvím, která svými radami udělala z této série trhák; všichni autoři jsou vám zavázáni za vaši lásku k literatuře a vášeň pro ni.

Mnohým kapelám a hudebníkům, kteří jsou zdrojem mé motivace; už jsem zmínila Muse? Vážně? Škoda.

Muse, Muse, Muse…

S novou vděčností:

Nejlepší kapele, která nikdy neexistovala: Nic and the Jens, s hlavní hvězdou Shelly C. (Nicole Driggs, Jennifer Hancock, Jennifer Longman a Shelly Colvin). Díky, že jste mě vzaly pod svá hromadná křídla, holky, bez vás bych nebyla schopná překročit vlastní stín.

Děkuju svým kamarádkám na dálku a pramenům zdravého rozumu Cool Meghan Hibbettové a Kimberly „Shazzer“ Suchyové.

Mé nápomocné kolegyni Shannon Haleové za to, že všechno chápe a že sytí mou zálibu v nejapném humoru.

Makenně Jewell Lewisové za využití jejího jména, a její matce Heather za její podporu pro Arizona Ballet.

Novým položkám na seznamu muzikantů, které si u psaní pouštím pro inspiraci: Interpol, Motion City Soundtrack a Spoon.

Fenomén pokračuje…

Stephenie Meyerová

SÁGA STMÍVÁNÍ – OFICIÁLNÍ PRŮVODCE

Možná si myslíte, že už víte úplně všechno o nezapomenutelném světě, který Stephenie Meyerová vytvořila v knihách Stmívání, Nový měsíc, Zatmění a Rozbřesk, ale toto důležité vydání – jediný oficiální průvodce – vaši znalost podrobí zkoušce! Profily postav, rodové mapy, rozsáhlé odkazy a mnohem více – tato vyčerpávající příručka je nezbytnou pomůckou pro každého fanouška ságy Stmívání.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai