Krátký druhý život Bree Tannerové

Stephenie Meyer

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Novela k románu ZatměníV další neodolatelné kombinaci nebezpečí, tajemství a romatiky rozehrává Stephenie Meyerová strhující příběh Bree Tannerové, členky armády novorozených, kteří se připravují k útoku na Bellu Swanovou a Cullenovy a na nevyhnutelný střet, jenž přinese tragické vyvrcholení.Bree Tannerová si život, který žila předtím, než získala dokonalé smysly, nadlidské reflexy, ohromnou sílu a neodolatelnou touhu po krvi, sotva pamatuje. Zato ví, že život, který žije s ostatními novorozenými upíry, má několik jistot a několik pravidel: hlídej si záda, nepřitahuj na sebe pozornost a hlavně to stihni domů do úsvitu, jinak zemřeš.Bree získává mezi novorozenými nečekaného spojence a přítele v Diegovi, který se stejně jako ona snaží zjistit něco víc o jejich stvořitelce. Jakmile si oba uvědomí, že novorození jsou jen figurky v partii větší, než si vůbec dokázali představit, musí se Bree a Diego rozhodnout, na kterou stranu se postaví a komu budou věřit. Ale když je všechno, co víš o upírech, založeno na lži, jak poznáš pravdu?

Předmluva

Žádní dva autoři nepřemýšlejí o věcech stejným způsobem. Každého z nás inspiruje a motivuje něco jiného: máme vlastní důvody, proč s námi některé postavy zůstávají, zatímco jiné mizí v zastrčených rezervních složkách. Já osobně jsem nikdy nepřišla na to, proč si některé moje postavy začnou žít zcela po svém, ale když se to stane, vždycky jsem moc šťastná. Takové postavy se výborně píšou a jsou to právě jejich příběhy, které si zaslouží dokončení.

Jednou z takových postav je Bree, a ona je také důvod, proč nyní její příběh držíte v rukou, místo aby zmizela ve změti zapomenutých složek v mém počítači. (Další dva důvody se jmenují Diego a Fred.)

O Bree jsem začala přemýšlet, když jsem editovala Zatmění. Editovala, ne psala – protože když jsem psala první koncept Zatmění, měla jsem na očí klapky kvůli vyprávění z pohledu první osoby; ostatní, co Bella neviděla, neslyšela, necítila nebo čeho se nemohla dotknout, bylo nepodstatné. Ten příběh vycházel pouze z její zkušenosti. Dalším krokem při editaci bylo odpoutat se od Belly a podívat se, jak příběh plyne. Moje editorka Rebecca Davisová mi s celou záležitostí pomáhala a měla pro mě spoustu dotazů na věci, které Bella nevěděla a zajímalo ji, jak bychom mohly udělat části příběhu jasnější. Protože Bree je jediná novorozená, kterou Bella uvidí, byla to právě Breeina perspektiva, ke které jsem se přiklonila, když jsem zvažovala, co se asi stalo za oponou. Začala jsem přemýšlet nad životem ve sklepení s ostatními novorozenými a lovem ve stylu starých upířích tradic. Představila jsem si svět, jak mu rozuměla Bree. A bylo to snadné. To, že hlavní postava bude pravě Bree, bylo jasné už od začátku a někteří její přátelé se také probrali k životu s hravou nenuceností. Takhle to u mě většinou funguje: zkusím si napsat stručnou synopsi toho, co se stane v některé jiné části příběhu, poznamenám si útržky rozhovoru. A tu se stalo, že jsem se přistihla, jak místo krátké synopse popisuju dny Breeina života.

Psát za Bree bylo poprvé, co jsem si vyzkoušela roli vypravěče, jenž je „skutečným“ upírem – lovcem, monstrem. Dívala jsem se na lidi jejíma rudýma očima: náhle se mi jevili ubozí a slabí, snadné oběti, které se hodí jen k tomu, aby posloužily coby chutná svačinka. Zakusila jsem, jaké to je, být sama obklopená nepřáteli, stále na pozoru a nemít žádnou jistotu kromě té, že můj život je v neustálém nebezpečí. Prozkoumala jsem úplně jiný druh upírů než dosud: novorozené. Život novorozených je cosi, co jsem nikdy pořádně nevysvětlila – ani když se Bella konečně stala upírkou. Bella totiž coby novorozená nikdy nezažila to samé co Bree. Breein příběh je vzrušující, temný a hlavně tragický. Čím více jsem se blížila k nevyhnutelnému konci, tím více jsem si přála, abych tehdy Zatmění uzavřela trošičku jinak. Zajímá mě, co budete k Bree cítit. V Zatmění je to jen bezvýznamná vedlejší postava. Z Belliny perspektivy žije jenom pět minut. Přesto je její příběh dost důležitý, aby vydal na novelu. Když jste v Zatmění četli scénu, kde Bella hledí na Bree a vnímá ji jako svou vlastní možnou budoucnost, pomysleli jste na to, jak se tam Bree ocitla? A když Bree Bellin pohled oplácí, napadlo vás někdy, co si o Cullenových myslela? Nejspíš ne. A pokud ano, vsadím se, že jste její tajemství stejně neodhalili.

Doufám, že si nakonec Bree oblíbíte stejně jako já, přestože vím, že je to docela kruté přání. Předem víte: neskončí to pro ni dobře. Ale aspoň se dozvíte celý příběh. Protože žádný úhel pohledu není bezvýznamný.

Užijte si to.

Stephenie

Z malého kovového prodejního automatu se na mě šklebil novinový titulek:

SEATTLE V OHROŽENÍ – SMRT SI ZNOVU VYBÍRÁ svou DAŇ!

Tenhle jsem zatím neviděla. Nějaký kamelot musel automat doplnit. Měl štěstí, že nezůstal někde poblíž.

Skvělé. Riley pukne vzteky. Musím si dát pozor, abych nebyla v jeho dosahu, až ty noviny uvidí. Ať utrhne ruku někomu jinému.

Ustoupila jsem do stínu za roh zchátralé tříposchoďové budovy a snažila se být při čekání, než někdo rozhodne, co nejvíc nenápadná. Je bezpečnější nedívat se nikomu do očí, takže jsem raději hleděla na zeď vedle. V přízemí budovy kdysi býval obchod s cédéčky, jenže ten zavřeli už dávno; okna prohrála marnou bitvu s počasím a pouličními šarvátkami a někdo je zatloukl překližkovými deskami. Nahoře byly byty – prázdné, řekla bych, protože zvuky spících lidí jsem nezaznamenala. Nepřekvapilo mě to – tohle místo vypadalo, že se při silnějším vichru zřítí. Budovy na druhé straně byly temné a úzké uličky rozbité.

Normální scéna noci trávené venku ve městě.

Nechtěla jsem nic říkat a přitahovat pozornost, ale přála jsem si, aby už někdo rozhodl. Měla jsem strašnou žízeň a moc mě nezajímalo, jestli půjdeme zprava, zleva nebo horem přes střechu. Chtěla jsem jen najít nějakého nešťastníka a dostat ho dřív, než si stačí pomyslet ve špatný čas na špatném místě.

Naneštěstí mě dnes v noci Riley poslal ven se dvěma nejnepoužitelnějšími upíry, co kdy po světě chodili. Rileyho nikdy moc nezajímalo, koho posílá na lov. Nebo na to přímo kašlal, protože poslat na společný lov špatné lidi znamená, že domů se jich vrátí o něco méně. Dneska jsem tu trčela s Kevinem a nějakým blonďatým děckem, u kterého jsem ani nevěděla, jak se jmenuje. Oba náleželi k Raoulovu gangu, takže bylo dopředu jasné, že jsou úplně pitomí. A nebezpeční. Ale momentálně spíš pitomí. Místo aby určili směr lovu, se zničehonic začali hádat o to, čí oblíbený superhrdina by byl lepší lovec. Bezejmenný blonďák právě demonstroval své důkazy ve prospěch Spider-Mana, věšel se po cihlové zdi lemující ulici a broukal si úvodní znělku z kresleného seriálu. Otráveně jsem si povzdychla. Budeme vůbec lovit? Koutkem oka jsem zachytila kmitnutí na levé straně. Byl to ten další, kterého Riley poslal lovit s naší partou, Diego. Moc jsem toho o něm nevěděla, jen že je starší než většina ostatních. Rileyho pravá ruka, to bylo to správné slovo. To ale neznamenalo, že bych ho měla mít ráda víc než ty ostatní tupce.

Diego mě pozoroval. Musel slyšet můj povzdech. Odvrátila jsem se.

Nevyskakuj si a nežvaň – to byl způsob, jak mezi Rileyho lidmi přežít.

„Spider-Man byl akorát ufňukaný trouba,“ volal Kevin na blonďáka. „Já ti ukážu, jak loví opravdový superhrdina.“ Zeširoka se zašklebil a zuby se mu v pouličním osvětlení zableskly. Kevin skočil doprostřed ulice, právě když popraskanou vozovku ozářilo modrobílé světlo jedoucího vozu. Protáhl si paže a pak je pomalu spojil k sobě. Předváděl se jako profesionální wrestler. Auto se přibližovalo, nejspíš od něj čekalo, že sakra uhne, jak by to udělal normální člověk. Jak by to měl udělat.

„Hulk zlobit!“ zařval Kevin. „Hulk… ZNIČIT!“

Vrhl se kupředu, aby se s autem střetl dřív, než stihne zabrzdit, popadl ho za přední nárazník a přehodil si ho přes hlavu, takže na vozovku dopadlo převrácené vzhůru nohama, za hlasitého skřípění ohýbaného kovu a tříštění skla. Uvnitř začala ječet žena. „Panebože,“ řekl Diego a potřásl hlavou. Se svými tmavými, hustými, vlnitými vlasy, velkýma, širokýma očima a plnými rty byl moc hezký, ale nakonec, kdo tady nebyl hezký? Dokonce i Kevin se zbytkem Raoulových tupců byli hezcí.

„Kevine, měli jsme být nenápadní. Riley říkal…“

„Riley říkal!“ Kevin napodobil pronikavý soprán. „Trhni si nohou, Diego. Riley tu není.“

Kevin skočil přes převrácenou hondu a vyrazil okno na řidičově straně, které nějakým záhadným způsobem zůstalo až do té chvíle neporušené. Skrz skleněné střepy strčil ruku dovnitř a vypustil airbag u řidiče.

Odvrátila jsem se, zadržela dech a co nejúporněji se pokoušela zachovat si chladnou hlavu.

Nemohla jsem se dívat, jak Kevin pije. Na to jsem byla moc žíznivá, ale zároveň jsem ho nechtěla vyprovokovat ke rvačce. Nepotřebovala jsem se ocitnout na Raoulově černé listině. Blonďák si s tím hlavu nelámal. Odrazil se od cihlového přístřešku a ladně přistál za mnou. Slyšela jsem, jak na sebe s Kevinem vrčí, a potom vlhký trhavý zvuk, který konečně ženin křik umlčel. Nejspíš ji rozervali vejpůl.

Snažila jsem se na to nemyslet. Ale ucítila jsem nával horka a slyšela to kapání za svými zády a hrdlo se mi rozhořelo tak, že to bolelo, i když jsem nedýchala.

„Jdu odsud,“ zamumlal Diego.

Vnořil se do škvíry mezi temnými budovami a já se mu držela v patách. Pokud se odtud rychle nedostanu, skončí to roztržkou mezi mnou a Raoulovými hňupy kvůli tělu, ve kterém už stejné moc krve nezbylo. A pak bych to byla já, kdo se nevrátí domu. Uf, v krku mi doslova hořelo! Zatínala jsem zuby, abych nekřičela bolestí.

Diego skákal mezi odpadky roztroušenými na chodníku a pak – když dospěl ke konci slepé uličky – začal šplhat po zdi. Zaťala jsem prsty do štěrbiny mezi cihlami a vytáhla se nahoru za ním.

Na střeše se Diego odrazil a lehce se přenesl na vedlejší střechu a pak na další, bez sebemenšího hluku směrem k zářícím světlům. Držela jsem se blízko. Jsem mladší než on, ale silnější – dobrá věc, že my nejmladší jsme nejsilnější, jinak bychom v Rileyho domě nepřežili ani první týden. Mohla bych ho snadno předběhnout, ale zajímalo mě, kam má namířeno, a hlavně jsem ho nechtěla mít za zády.

Diego se nezastavil celé kilometry; dorazili jsme skoro až k průmyslovým dokům. Slyšela jsem, jak si pod nosem něco mumlá.

„Volové! Jako by Riley neměl důvody, proč nám ty instrukce dává. Tak například sebezáchova. Je to snad moc, chtít po nich, aby trochu mysleli?“

„Hej,“ zavolala jsem. „Budeme už lovit? Mám krk v jednom ohni.“

Diego dopadl na kraj široké tovární střechy a otočil se. O pár metrů jsem odskočila a zůstala ve střehu, ale on žádný agresivní pohyb ani nenaznačil.

„Jo,“ řekl. „Akorát jsem chtěl mezi sebou a těmi šílenci nabrat bezpečnou vzdálenost.“

Usmál se, najednou docela přátelsky, a já na něj zírala.

Diego nebyl jako ostatní. Byl tak nějak… klidný, to je správné slovo. Normální. Ne teď, ale předtím. Rudé oči měl temnější než já. Podle toho, co jsem slyšela, už toho musel hodně pamatovat. Z ulice pod námi se ozývaly zvuky nočního života jedné z chudších čtvrti Seattlu. Pár aut, hlasitá hudba s tvrdými basy, rychlé, nervózní kroky nějakých lidí, v dálce falešně zpíval nějaký opilý pobuda.

„Ty jsi Bree, že?“ ptal se Diego. „Jedna z nováčků.“

To slovo se mi nelíbilo. Nováček. Ale na tom nezáleželo. „Jo, jsem Bree, Ale nepřišla jsem s poslední skupinou. Jsem stará už skoro tři měsíce.“

„Na to, že máš tři měsíce, jsi dobrá,“ řekl. „Málokdo z vás by odtamtud dokázal odejít“ Vyslovil to jako pochvalu, jako by to na něj vážně učinilo dojem.

„Nechtěla jsem se zaplétat s těmi Raoulovými cvoky.“

Přikývl. „Amen, sestro. Takoví jako oni přinášejí jen samé zlo.“

Divné. Diego byl divný. Mluvil jako člověk, který s někým vede běžnou, zdvořilou konverzaci. Žádné nepřátelství, žádná nedůvěra. Jako by ani nepomyslel na to, jak jednoduché nebo složité bude mě zrovna teď zabít. Prostě si se mnou povídal.

„Jak dlouho už jsi s Rileym?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Asi tak jedenáct měsíců.“

„Páni! Takže jsi starší než Raoul.“

Diego převrátil oči v sloup a odplivl si přes okraj střechy. „Jo, pamatuju si, jak Riley toho šmejda přitáhl. Od té doby jde všechno od desíti k pěti.“

Chvíli jsem mlčela, napadlo mě, jestli každého mladšího, než je on sám, považuje za šmejda. Ne že by mi na tom záleželo. Nemuselo. Bylo mi jedno, co si kdo myslí. Jak řekl Riley, teď jsem byla bohyně. Silnější, rychlejší, lepší. Nikdo jiný se nepočítal.

Vtom Diego tichounce zapískl.

„Jdeme. Chce to jen trochu mozku a trpělivosti.“ Ukázal dolů na druhou stranu ulice.

Napůl skrytý na okraji fialověčerné uličky nadával nějaký chlápek ženě a fackoval ji, zatímco jiná žena tomu tiše přihlížela. Podle jejich oblečení jsem odhadla, že je to pasák a jeho dvě zaměstnankyně.

Přesně tohle nám Riley kladl na srdce. Lovte spodinu. Berte lidi, kteří nebudou nikomu chybět, lidi, kteří nemají namířeno domů, které nečeká rodina a jejichž zmizení nikdo nenahlásí.

Stejným způsobem vybíral i nás. Jídlo i bohové pocházejí všichni z jednoho smetiště.

Na rozdíl od ostatních jsem pořád dělala, co mi Riley nakázal. Ne proto, že bych ho měla ráda, ten cit mě opustil už dávno. Ale copak dávalo smysl přitahovat pozornost ke skutečnosti, že si banda nových upírů nárokuje Seattle jako své loviště? K čemu by nám to bylo dobré?

Nevěřila jsem na upíry, dokud jsem se jedním nestala. A pokud na upíry nevěří ani zbytek světa, pak ostatní upíři umějí lovit chytře, jak nás to Riley učil. Určitě mají důvod, proč to dělají.

A jak řekl Diego, k chytrému lovu potřebuješ jen trochu mozku a trpělivosti.

Samozřejmě, všichni jsme udělali obrovskou chybu, a až si to Riley přečte v novinách, bude úpět a řvát na nás a rozmlátí pár věcí – například Raoulovy oblíbené konzole s videohrami. To rozzuří Raoula, ten si odvede někoho stranou a upálí ho. Což naštve Rileyho ještě víc a všechny prošacuje, aby nám zabavil sirky a zapalovače. Tohle se párkrát zopakuje a pak Riley přivede domů další bandu upírstvím nakažených malých šmejdů, aby nahradil ty, které ztratil. Byl to nekonečný kruh. Diego se nadechl nosem – pořádně a zhluboka – a já se dívala, jak se jeho tělo mění. Shrbil se a jednou rukou se přidržoval okraje střechy. Celá ta podivná přátelská atmosféra zmizela a on se stal lovcem. Poznala jsem to a přišlo mi to uklidňující, protože tomuhle jsem rozuměla.

Vypnula jsem mozek. Nadešel čas lovu. Zhluboka jsem se nadechla a nasála do sebe vůni krve lidí pod námi.

Nebyli to jediní lidé v okolí, ale byli nejblíž. Koho jdeš lovit, je první rozhodnutí, které musíš udělat, ještě než ucítíš svou oběť.

Už bylo pozdě něco měnit.

Diego seskočil z okraje střechy a zmizel mi z výhledu. Dopadl tak tiše, že si ho plačící prostitutka, druhá prostitutka ani vzteklý pasák vůbec nevšimli.

Skrz zuby mi uniklo tiché zavrčení. Moje. Krev je moje. V hrdle mi vzplanul oheň a já už nedokázala myslet na nic jiného.

Vylétla jsem ze střechy a nad silnicí se otočila, takže jsem dopadla těsně vedle plačící blondýny. Těsně za zády jsem cítila Diega, a tak jsem na něj varovně zavrčela a popadla překvapenou dívku za vlasy. Mrštila jsem s ní proti zdi a opřela se o ni zády. Obranné postavení, jen tak pro jistotu.

Pak už se mi Diego a vše s ním spojené vykouřilo z hlavy, protože jsem cítila žár pod dívčinou kůží a těsně pod ní slyšela dunící puls.

Otevřela ústa, aby zaječela, ale mé zuby jí rozdrtily průdušnici dřív, než stačila vykřiknout. Bylo slyšet jen bublání vzduchu a krve v plicích a mé tlumené steny, které jsem nedokázala zadržet.

Krev byla horká a sladká. Hasila požár v mém hrdle, klidnila svíravý pocit a lehce dráždila můj prázdný žaludek. Sála jsem a polykala a jen matně si uvědomovala své okolí.

Podobné zvuky vycházely i od Diega – měl muže. Druhá šlapka ležela v bezvědomí na zemi. Žádný z nich nevydal ani hlásku. Diego byl dobrý. Potíž s lidmi je ta, že v sobě prostě nemají dost krve. Připadalo mi, že dívka vyschla už za pár vteřin. Zklamaně jsem zatřásla jejím ochablým tělem. V krku mě už zase pálila žízeň.

Odhodila jsem prázdné tělo na zem, přikrčila se u zdi a přemýšlela, jestli stihnu popadnout omdlelou holku a utéct s ní dřív, než mě Diego chytí. Diego už s mužem skončil. Díval se na mě s výrazem, který jsem mohla popsat jedině jako… soucitný. Ale taky jsem se mohla smrtelně mýlit. Nepamatovala jsem si, že by mi někdo někdy dal najevo soucit, takže jsem si nebyla úplně jistá, jak to vypadá.

„Vezmi si ji,“ vybídl mě a kývl na ochablou ženu.

„Myslíš to vážně?“

„Jo, mně tohle zatím stačí a dnes v noci máme čas ještě něco ulovit.“

Dávala jsem si pozor, jestli na mě nešije nějakou boudu, vrhla se kupředu a popadla dívku. Diego nepodnikl nic, aby mě zastavil. Odvrátil se a upřel zrak k černé obloze.

Zabořila jsem zuby do jejího krku a celou dobu z něj nespustila oči. Druhá dívka byla ještě lepší než ta první. Krev měla úplně čistou. Blondýna měla v krvi hořkou drogovou pachuť, ale sotva jsem si toho všimla – zvykla jsem si na ni. Já čistou krev získala jen výjimečně, protože jsem dodržovala pravidla o společenské spodině. Zdálo se, že Diego ho dodržuje taky. Určitě ucítil, čeho se dobrovolně vzdal.

Proč to udělal?

Vyprázdnila jsem druhé tělo a tlak v hrdle o něco povolil. Už jsem měla v oběhu dost krve. Příštích pár dnů mi snad nehrozilo, že shořím.

Diego pořád čekal a tichounce hvízdal mezi zuby. Když druhé tělo s bouchnutím dopadlo na zem, otočil se ke mně a usmál se.

„Um, díky,“ řekla jsem.

Přikývl. „Vypadala jsi, že to potřebuješ víc než já. Ještě si dobře pamatuju, jak to bylo na začátku těžké.“

„Bude to časem snazší?“

Pokrčil rameny. „Jistým způsobem. Co takhle hodit těla do průlivu?“ navrhl.

Sehnula jsem se, sebrala blondýnu a přehodila si ji přes rameno. Chtěla jsem vzít i tu druhou, ale Diego mě předběhl. Pasáka už měl na zádech.

„Já to zvládnu,“ řekl.

Následovala jsem ho nahoru na zeď lemující uličku a pak jsme se přehoupli přes nosníky nad dálnicí. Světla z aut pod námi na nás nedosáhla. Přemýšlela jsem, jak jsou ti lidé pitomí, jak jsou zapomětliví a bezbranní, a byla jsem ráda, že mezi ně už nepatřím. Krytí tmou jsme dorazili do prázdného přístaviště, které se na noc zavíralo. Diego neváhal a na konci betonového mola i se svým objemným nákladem prostě skočil přes okraj a zmizel ve vodě. Sklouzla jsem za ním.

Plaval hladce a rychle jako žralok, stále hlouběji a dál do černého průlivu. Pak se náhle zastavil, když jsme na dně moře našli, co jsme hledali – ohromný balvan pokrytý slizem. Na jeho stěny se přicucly hvězdice a jiná mořská havěť. Museli jsme být víc než třicet metrů hluboko – pro oči člověka tu vládla neproniknutelná, smolná tma. Diego pustil svoje těla. Pomalu se kolébala v proudu, zatímco on strčil ruce do špinavého písku těsně u balvanu. Asi za vteřinu našel vhodný úchop a vytrhl balvan z jeho základny. Pod jeho váhou se zabořil do tmavého mořského dna až po pás.

Vzhlédl a kývl na mě.

Připlavala jsem k němu a cestou sebrala jednou rukou jeho těla. Strčila jsem blondýnu do černé díry pod skalou a natlačila k ní i druhou šlapku s pasákem. Zlehka jsem do nich kopla, abych se ujistila, že jsou opravdu uvnitř, a pak jsem odplula stranou. Diego nechal balvan padnout a ten mírně zakolísal, aby se přizpůsobil novému, hrbolatému podloží. Diego se vyhrabal z bahna, vyplaval k vrcholu balvanu a zatlačil ho dolů, čímž rozemlel překážku na placku.

Odplaval pár metrů zpátky a prohlížel si své dílo. Perfektní, naznačil ústy. Tahle tři těla na hladinu nikdy nevyplavou. Riley se o nich v novinách jaktěživ nedočte.

Diego se zašklebil a zvedl paži.

Minutku mi trvalo, než jsem pochopila, že čeká na plácnutí. Váhavě jsem se přiblížila, klepla svou dlaní o jeho a rychle se hnala zpátky, abych mezi námi udržela jistou vzdálenost.

Diegova tvář nabyla zvláštního výrazu a on vystřelil k hladině jako kulka.

Zmatená jsem vyrazila za ním. Když jsem se vynořila na vzduch, Diego se dusil smíchy.

„Co je?“

Chvíli mi vůbec nemohl odpovědět a lapal po dechu, až konečně vyprsknul; „To bylo nejhorší plácnutí, co jsem kdy zažil.“

Podrážděně jsem zafuněla. „Jak jsem měla tušit, Že mi prostě neurveš ruku nebo něco podobného.“

Diego si odfrknul. „To bych nikdy neudělal.“

„Každý druhý by to udělal,“ odsekla jsem.

„To je fakt,“ souhlasil a najednou nevypadal vůbec pobaveně. „Jsi připravená na další lov?“

„Že se ptáš.“

Z vody jsme vylezli pod mostem a měli štěstí, protože jsme tam narazili na dva bezdomovce spící v prehistorických špinavých spacácích na společné matraci vyrobené ze starých novin. Ani jeden z nich se neprobudil. Jejich krev chutnala hořce po alkoholu, ale pořád lepší než nic. I je jsme pohřbili v průlivu, ale pod jiným balvanem.

„No, teď mám na pár týdnů pokoj,“ prohlásil Diego, když jsme znovu vylezli z vody a sušili se na konci jiného opuštěného mola.

Povzdychla jsem si. „Tohle je ta snadnější část, že? Mě to bude spalovat už za pár dní. A pak mě Riley nejspíš pošle ven s další tlupou Raoulových mutantů.“

„Můžu s tebou jít já, pokud chceš. Riley mě víceméně nechává, ať si dělám, co chci.“

Uvažovala jsem o jeho nabídce a na vteřinku mě zachvátilo podezření. Ale Diego se vážně nezdál být jako ostatní. Měla jsem z něj úplně jiný pocit – že si nemusím tak moc hlídat záda a neustále udržovat bezpečnou vzdálenost.

„To bych ráda,“ připustila jsem. Říkat takové věci je úplně mimo. Působí to bezbranně a tak…

Ale Diego řekl jen „bezva“ a zazubil se.

„Jak to, že ti Riley nechává popuštěné vodítko?“ zeptala jsem se, protože mě tenhle vztah zajímal. Čím víc času jsem s Diegem trávila, tím méně jsem si ho dovedla představit coby Rileyho kamaráda. Diego byl tak… přátelský. Rileyho pravý opak. Ale možná, že protiklady přece jen přitahují.

„Riley ví, že mi může věřit, že po sobě vždycky uklidím. Když už jsme u toho, nebude ti vadit, když ještě rychle něco zařídím?“

Tenhle zvláštní kluk mě začínal bavit. Zajímal mě. Chtěla jsem vidět, co udělá.

„Jasně že ne,“ řekla jsem.

Odrazil se od betonového břehu a vyrazil po silnici, která vedla po nábřeží. Šla jsem těsně za ním. Zachytila jsem pach několika lidí, ale byla velká tma a my byli moc rychlí na to, aby si nás všimli.

Diego znovu zvolil cestu po střechách. Po pár skocích jsem zaregistrovala svůj i jeho pach. Vracel se po vlastních stopách tam, odkud jsme přišli.

Ocitli jsme se v první uličce, kde Kevin a ten druhý magor blbli s autem.

„Neuvěřitelné,“ zavrčel Diego.

Jak se zdálo, Kevin a spol. právě odešli. Druhá dvě auta ležela na hromadě na tom prvním a počet mrtvých doplnila hrstka kolemjdoucích. Policajti ještě nedorazili – jednoduše proto, že nezbyl naživu nikdo, kdo by to nahlásil.

„Pomůžeš mi s tím?“ zeptal se Diego.

„Klidně.“

Seskočili jsme dolů a Diego rychle rozhodil auta do jiného aranžmá, takže teď to vypadalo víc jako bouračka, než že si je vzalo do parády navztekané obří děcko. Popadla jsem dvě vyschlá, neživá těla a vklínila je pod zdánlivé místo srážky.

„Ošklivá nehoda,“ prohodila jsem.

Diego se zašklebil. Z plastikového sáčku vytáhl zapalovač a jal se pálit šaty obětí. Vzala jsem svůj vlastní – Riley nám je vracel, když jsme šli lovit; a Kevin ho měl použít – a pustila se do pálení čalouněných sedaček. Vysušená a hořlavým jedem nasáklá těla rychle vzplanula.

„Ustup,“ varoval mě Diego a já si všimla, že odklopil víko a otevřel benzínovou nádrž prvního auta. Skočila jsem na nejbližší zeď a usadila se na prvním podlaží, abych se mohla dívat. Diego o několik kroků ustoupil a škrtnul zápalkou. Zamířil a trefil přesně do malého otvoru. Ještě v té samé vteřině vyskočil za mnou.

Výbuch otřásl celou ulicí. Světlo zalilo okolí.

„Dobrá práce,“ řekla jsem.

„Díky za pomoc. Vrátíme se k Rileymu?“

Zamračila jsem se. Rileyho dům bylo to poslední místo, kde bych chtěla trávit zbytek noci. Nechtěla jsem se dívat na Raoulovu přihlouplou tvář nebo poslouchat neustálý vřískot a rvačky. Nemám náladu skřípat zuby a schovávat se za Zrůdou Fredem, aby mě ostatní nechali na pokoji. Navíc mi došly knížky.

„Máme ještě čas,“ řekl Diego, když mu došlo, co znamená můj výraz tváře. „Nemusíme se vracet hned teď.“

„Mohla bych si sehnat něco na čtení.“

„A já novou muziku,“ zašklebil se. „Jde se nakupovat.“

Rychle jsme se vydali přes město – nejdřív po střechách a pak tam, kde byly budovy dál od sebe, jsme přebíhali po temných ulicích – až do přátelštější čtvrti v sousedství. Najít obchodní centrum s velkým knihkupectvím netrvalo dlouho. Ulomila jsem zámek na světlíku ve střeše a pustila nás dovnitř. Centrum bylo prázdné a alarmy byly jen na oknech a na dveřích. Šla jsem rovnou k písmenu H, zatímco Diego zamířil dozadu do oddělení s hudebními nosiči. Před pár dny jsem dočetla Haleovou. Z police jsem si vzala další tucet knížek v řadě; doufala jsem, že mi to na pár dní vydrží.

Rozhlédla jsem se po Diegovi a našla ho sedět v kavárně u stolečku, jak si čte zadní přebal svého nového cédéčka. Zaváhala jsem, ale pak jsem se k němu připojila.

Zvláštní pocit, tohle celé mi připadalo povědomé, a zároveň mě to nepříjemně znepokojovalo. Takhle jsem dřív sedávala – u stolu naproti někomu. Nenuceně jsem si s tím člověkem povídala a uvažovala nad jinými věcmi, než je život nebo smrt nebo žízeň po krvi. Ale to bylo v jiném, polozapomenutém životě.

Naposled jsem takhle seděla u stolu s Rileym. Tu noc bylo z mnoha důvodů těžké si pamatovat.

„Jak to, že jsem tě v domě nikdy neviděl?“ ozval se náhle Diego. „Kde se schováváš?“

Zasmála jsem se i zašklebila zároveň. „Většinou jsem tam, kde se potlouká Zrůda Fred, držím se mu za zády.“

Nakrčil nos. „Vážně? Jak to vydržíš?“

„Zvykla jsem si. Být za ním není ani zdaleka tak zlé, jako být před ním. Každopádně je to nejlepší skrýš, jakou jsem našla. K Fredovi se nikdo ani nepřiblíží.“

Diego přikývl, ale stále se tvářil poněkud znechuceně.

„To je pravda. Je to způsob jak přežít.“

Pokrčila jsem rameny.

„Věděla jsi, že Fred je jeden z Rileyho oblíbenců?“ zeptal se.

„Opravdu? Jak to?“ Zrůdu Freda nikdo nemohl vystát. Já jediná se o to pokoušela a dělala jsem to výhradně v zájmu sebezáchovy.

Diego se ke mně spiklenecky naklonil. Už jsem si na jeho divné návyky zvykla, takže jsem ani neucukla.

„Slyšel jsem ho telefonovat s ní.“

Otřásla jsem se.

„Já vím,“ pravil chápavě. Samozřejmě, bylo by divné, kdybychom spolu nesympatizovali, když přišla řeč na ni. „Bylo to před pár měsíci. Každopádně, Riley mluvil o Fredovi a byl z něho celý na větvi. Z toho, co říkali, jsem pochopil, že někteří upíři umějí různé věci. Chci říct, jiné, než umějí běžní upíři. A to je dobře – protože ona hledá upíry se schopnossstmi.“ Protáhl es a já slyšela, jak si to hláskuje v hlavě.

„Jakými schopnostmi?“

„Všelijakými. Čtení mysli, stopování, dokonce předpovídání budoucnosti.“

„Prober se.“

„Nedělám si legraci. Myslím, že Fred umí nějakým způsobem schválně odpuzovat lidi. Ale je to jen v našich hlavách. Nás od něj odpuzuje už pomyšlení, že bychom se k němu měli přiblížit.“

Svraštila jsem obočí. „K čemu je to dobré?“

„Přežívá, ne? A ty díky tomu přežíváš taky.“

Pokývala jsem hlavou. „Asi jo. Mluvili ještě o někom jiném?“ Snažila jsem se vzpomenout si na další divné věci, které jsem cítila nebo viděla, ale Fred byl jediný svého druhu. Ti šašci, co si dole na ulici hráli na superhrdiny, nepředváděli nic, co by nedokázal každý z nás.

„Mluvili o Raoulovi,“ řekl Diego a zkřivil koutek úst.

„A jakou schopnost má teda Raoul? Superdebilitu?“

Diego pobaveně zasykl. „To každopádně. Ale Riley si myslí, že v sobě má jakousi přitažlivost – lidi za ním jdou, následujou ho.“

„Leda ti, co mají mentální problém.“

„Jasně, o tom se Riley taky zmiňoval. Raoul evidentně nemá žádný vliv na…,“ nasadil úlisný tón Rileyho hlasu, „… ty krotké.“

„Krotké?“

„Odvodil jsem si, že tím myslel lidi jako my dva, co občas dovedou zapojit mozek.“

Slovo krotký se mi nelíbilo. Když se to řeklo takhle, nepůsobilo to vůbec lichotivě. Diegova verze zněla mnohem líp.

„Třeba existuje důvod, proč Riley potřebuje dostat Raoula do pozice vůdce – myslím, že se něco chystá.“

Po páteři mi přeběhlo křečovité zachvění a já se narovnala. „Co jako?“

„Přemýšlela jsi někdy, proč nás Riley pořád nutí, abychom byli nenápadní?“

S odpovědí jsem asi půl vteřinky váhala. Tohle nebyla otázka, jakou bych čekala od Rileyho pravé ruky. Skoro jako by se vyptával, co nám Riley říká. Pokud mě ovšem Diego nevyslýchal coby Rileyho špeh. Aby zjistil, co si o něm jeho „děti“ myslí. Ale tohle se mi nezdálo. Diegovy tmavě červené oči byly široce otevřené a důvěřivé. A navíc, proč by to Rileyho zajímalo? Možná, že všechno, co o Diegovi vykládali ostatní, ani není pravda. Prosté drby.

Odpověděla jsem mu po pravdě. „Jo, vlastně jsem nad tím přemýšlela.“

„Nejsme jediní upíři na světě,“ prohlásil slavnostně Diego.

„Já vím. Riley občas něco prohodí. Ale nemůže jich být hodně, chci říct, to bychom si jich už všimli, ne?“

Diego přikývl. „To samé si myslím i já. Jenže právě proto mi přijde docela divné, že ona vyrábí pořád další a další, co ty na to?“

Zamračila jsem se. „Hm. No, ne že by nás měl Riley rád nebo tak…“ Zarazila jsem se a čekala, jestli mi hodlá odporovat. Ale on mlčel. Jen čekal, lehce souhlasně přikývl a já pokračovala. „A ona se nám ani nepředstavila. Máš pravdu. Z tohohle úhlu jsem se na to nedívala. No, vlastně jsem o tom vůbec neuvažovala. Ale co od nás tedy chtějí?“

Diego nadzvedl obočí. „Chceš si poslechnout, cosi myslím já?“

Obezřele jsem přikývla, ale má úzkost tentokrát s jeho osobou neměla nic společného.

„Jak už jsem řekl, něco se chystá. Myslím, že ona potřebuje ochranu, a proto dala Rileymu úkol připravit přední linii.“

Zvažovala jsem to a po páteři mi opět přeběhlo mrazení.

„Proč by to před námi tajili? Neměli bychom být ostražití, na hlídce, nebo tak něco?“

„Dávalo by to smysl,“ souhlasil.

V tichosti jsme na sebe zírali několik dlouhatánských vteřin. Neměla jsem k tomu co víc říct a on zjevně taky ne.

Konečně jsem se ušklíbla a řekla: „Jedno mi stejně nejde do hlavy – ta část, ve které je Raoul k něčemu dobrý.“

Diego se rozesmál. „O tomhle se s tebou sotva budu hádat.“ Vyhlédl z okna do tmy před úsvitem. „Čas vypršel. Měli bychom hejbnout kostrou, jinak z nás budou smažené křupky.“

„Popel popelu, prach prachu,“ zanotovala jsem si pod nosem, zvedla se na nohy a sebrala svůj sloupeček knih.

Diego se zachechtal.

Cestou zpátky jsme si udělali ještě jednu rychlou zastávku – vlámali jsme se do vedlejšího prázdného obchodu pro uzavíratelné plastikové sáčky a dva batohy. Všechny své knížky jsem zabalila do dvou vrstev. Navlhlé stránky mi lezly na nervy.

Pak jsme – většinou po střechách – spěchali zpátky k vodě. Obloha na východě pomalu šedivěla. Do průlivu jsme vklouzli na přívoze přímo pod nosy dvou nočních strážců – měli štěstí, že jsem už měla dost a že nebyli dost blízko, abych se přestala ovládat – a pak jsme plavali o závod temnou vodou přímo k Rileyho domu.

Nejdřív jsem vůbec netušila, že závodíme. Prostě jsem plavala co nejrychleji, protože obloha rychle bledla, s touhle denní dobou jsem obyčejně nežertovala. Upřímné řečeno, stala se ze mě pořádná upíří šprtka. Řídila jsem se úplně všemi pravidly, nedělala problémy, potloukala se s nejméně oblíbenými členy skupiny a domů jsem se vždycky vracela včas. Jenže pak Diego opravdu zrychlil, předehnal mě o několik délek, otočil se s úsměvem, jako by chtěl říct, copak, už nemůžeš?, a vystřelil kupředu.

No, tohle ti neberu. Nevzpomínám si, jestli jsem dříve bývala soutěživý typ – všechno mi připadalo hrozně vzdálené a nedůležité ale možná ano, protože jsem na tu výzvu okamžitě zareagovala. Diego plaval dobře, ale já byla mnohem silnější, zvlášť krátce po tom, co jsem se napila.

Měj se, naznačila jsem, když jsem ho míjela, ale nebyla jsem si jistá, jestli to viděl.

Ztratila jsem ho v černé vodě daleko za sebou, ale nemrhala jsem časem, abych se ohlížela a přesvědčovala se, o kolik vedu.

Hnala jsem se průlivem, dokud jsem nenarazila do břehu ostrova, na kterém stál náš nejnovější domov. Poslední z nich byla veliká chatrč uprostřed zasněžené pustiny na úpatí nějakých hor v Cascade. Tenhle dům, stejné jako ten předchozí, byl těžko přístupný, měl rozlehlé sklepení a nedávno zesnulé majitele.

Vylétla jsem po malé kamenité pláži, zabořila do pískovcového srázu a šplhala nahoru. Slyšela jsem Diega, jak leze z vody, zrovna když jsem se chytila kmene převislé sosny a přelezla pres okraj útesu.

Jakmile jsem ladně přistála na špičkách prstů, mou pozornost okamžitě upoutaly dvě věci. První: už se doopravdy rozednilo. Druhá: dům byl pryč.

Tedy, ne tak docela pryč. Některé jeho části tu pořád stály, ale obyvatelný prostor domu zmizel. Střecha se změnila v rozedranou, polámanou dřevěnou krajku, do černa spálenou a prohýbající se níž, než bývaly vchodové dveře.

Slunce rychle vycházelo. Černé sosny začínaly zelenat. Brzy se z temnoty vyloupnou jejich bledé vrcholy a to pak budu mrtvá.

Nebo doopravdy mrtvá, či tak nějak. Tenhle druhý, žíznivý život superhrdinky skončí v náhlém záblesku plamenů. A dovedla jsem si živě představit, že uhořet bolí, pekelné bolí.

Nebylo to poprvé, co jsem viděla náš dům zničený – po všech těch rvačkách a požárech ve sklepeních demolice většinou zabrala jen pár týdnů –, ale dnes se to stalo poprvé, co jsem na scénu absolutní zkázy dorazila společně s prvními mdlými paprsky sluneční hrozby. Leknutím jsem zalapala po dechu, když vedle mě přistál Diego.

„Co takhle zahrabat se pod střechu?“ zašeptala jsem.

„Bude to stačit, nebo…?“

„Nehysterči Bree,“ odpověděl Diego. Na můj vkus až příliš klidně. „Znám jednu skrýš. No tak.“

Velmi elegantním saltem vzad se vrhl dolů ze srázu.

Neřekla bych, že voda skýtá dostatečnou ochranu před sluncem. Ale třeba neuhoříme, pokud budeme ponoření pod hladinou. Stejně mi to připadalo jako dost chabý plán.

Ale než se zahrabávat pod spálené trosky zříceného domu, to jsem raději skočila šipku za Diegem. Nedokázala jsem si to zdůvodnit, a to bylo zvláštní. Obvykle jsem dělala to, co vždycky – dodržovala jsem zaběhnutý denní režim a dělala, co mělo smysl.

Ve vodě jsem dostihla Diega. Znovu závodil, ale tentokrát k tomu měl důvod. Východ slunce. Prosmýkl se kolem podmořské skály malého ostrova a zamířil hlouběji. Překvapilo mě, že nenarazil do kamenitého dna průlivu, a ještě více mě překvapilo, když jsem od místa, které jsem pokládala za hromadu balvanů, ucítila přitékat teplejší proud.

Od Diega bylo chytré, že si našel takové místo. Samozřejmě, dřepět celý den v podmořské sluji nebyla žádná velká zábava – nemůžete dýchat a to vám po pár hodinách začne lézt pěkně na nervy –, ale je to lepší než vybuchnout v oblaku popela. Měla jsem uvažovat stejně jako Diego. Přemýšlet i nad jinými věcmi, než je krev a podobně. Měla jsem být taky připravená na nečekané události.

Diego pokračoval úzkou trhlinou ve skále. Vládla tam inkoustově černá tma. Bezpečno. Nedalo se tu plavat – prostor byl moc úzký –, takže jsem se škrábala vpřed stejně jako Diego a prodírala se klikatou štěrbinou. Čekala jsem, že se už brzy zastaví, ale on pokračoval. Najednou jsem si uvědomila, že plaveme nahoru. Pak jsem uslyšela, jak se vynořuje nad hladinu.

Vynořila jsem se asi vteřinu po něm.

Jeskyně byla vlastně jen malá díra, doupě široké jako volkswagen brouk a ani ne tak vysoké. Vedla odtamtud nizounká chodbička a já z toho směru cítila slanou příchuť čerstvého vzduchu. Viděla jsem obrys Diegových prstů, které zas a znovu přejížděly po povrchu vápencových zdí.

„Pěkné místo,“ řekla jsem.

Diego se usmál. „Lepší než za zády Zrůdnýho Freda, ne?“

„To bez debat. Jo, a díky.“

„Nemáš zač.“

V temnotě jsme na sebe zírali asi minutu. Diegova tvář byla přívětivá a klidná. S kýmkoli jiným, Kevinem, Kristie nebo někým z ostatních, by to tu bylo strašné – úzký prostor, vynucená tělesná blízkost. Celou mě obklopovala jeho vůně. Mohlo to znamenat rychlou a bolestivou smrt jako blesk z čistého nebe. Jenže Diego byl klidný. Jako nikdo jiný.

„Jak jsi stará?“ zeptal se náhle.

„Tři měsíce. Už jsem ti to říkala.“

„Takhle jsem to nemyslel. No, jak jsi byla stará? Asi jsem se měl zeptat spíš takhle.“

Odtáhla jsem se a s nechutí si uvědomila, že mluví o lidských záležitostech. Nikdo o nich nemluvil. Nikdo na ně nechtěl ani pomyslet. Ale zároveň bych nerada ukončila rozhovor. Prostě vést s někým normální rozhovor pro mě teď představovalo něco nového a zvláštního. Zaváhala jsem a on se zvědavým výrazem vyčkával.

„Bylo mi… no… asi patnáct. Skoro šestnáct. Nepamatuju si to… možná už jsem měla po narozeninách?“ Snažila jsem se na to vzpomenout, ale kvůli posledním pár hladovým týdnům se všechny vzpomínky ztrácely v mlze a mě podivným způsobem rozbolela hlava, když jsem je zkusila očistit. Potřásla jsem hlavou a nechala to plavat.

„A co ty?“

„Bylo mi čerstvých osmnáct,“ řekl Diego. „Stačilo tak málo.“

„Málo k čemu?“

„Uniknout,“ řekl, ale dál to nerozváděl. Asi minutku mezi námi panovalo trapné ticho a potom změnil téma.

„Vedla sis moc dobře, když ses sem dostala,“ pravil a pohledem klouzal po mých překřížených pažích a složených nohách. „Přežila jsi – vyhnula ses špatnému druhu pozornosti a zůstala jsi nedotčená.“

Pokrčila jsem rameny a pak jsem si z levého ramene stáhla rukáv trička, aby videí tenkou, zvrásnělou linku kolem mé paže.

„Jednou mi ji utrhli,“ přiznala jsem. „Sebrala jsem jim ji těsně předtím, než ji Jen stihla spálit. Riley mi ukázal, jak ji připojit zpátky.“

Diego se pousmál a dotkl se prstem pravého kolena. Tmavé džíny nejspíš také skrývaly jizvu. „To se stane každému.“

„Jau,“ řekla jsem.

Přikývl „Rozhodně. Ale jak už jsem řekl, ty jsi docela příjemná upírka.“

„Čekáš, že teď řeknu díky?“

„Akorát jsem nahlas přemýšlel a snažil si urovnat v hlavě pár věcí.“

„Jakých?“

Lehce se zamračil. „O co tu doopravdy kráčí. Po čem Riley jde. Proč k ní přivádí další a další děti. Proč nedělá rozdíly mezi těmi, jako jsi ty, a idioty typu Kevina.“

Znělo to, jako by Riley ho neznal o nic líp než já.

„Cos myslel těmi lidmi jako já?“ zeptala jsem se.

„Riley by měl hledat lidi, jako jsi ty, chytré, ne jen ty přiblblé gangstery, které k nám tahá Raoul. Vsadím se, že jako člověk jsi nebývala žádná feťačka.“

Při posledním slově jsem se neklidně zavrtěla. Diego čekal na odpověď, jako by neřekl nic divného. Zhluboka jsem se nadechla a vzpomínala.

„Měla jsem k tomu našlápnuto,“ přiznala jsem pod tíhou jeho trpělivého pohledu. „Ještě ne, ale stačilo by pár týdnů…“ Pokrčila jsem rameny. „Víš, moc si toho nepamatuju, ale mívala jsem dojem, že na tomhle světě není nic mocnějšího než prostý, prastarý hlad. A teď se ukázalo, že žízeň je mnohem horší.“

Zasmál se. „Mně to povídej, sestro.“

„A co ty? Tys nebyl problémový puberťák na útěku jako my ostatní?“

„Ó, no jasně že jsem byl problémový.“ Zarazil se.

No, když může on klást nemístné otázky, proč by nemohla i já. Nespouštěla jsem z něj zrak.

Povzdychl si. Vůně jeho dechu mi byla příjemná. Všichni voněli sladce, ale Diego navíc nějak zvláštně – nějakým kořením, snad skořicí nebo hřebíčkem.

„Já jsem se od toho svinstva snažil držet dál. Tvrdě jsem dřel a studoval. Chtěl jsem se dostat z ghetta, víš. Jít na univerzitu. Vypracovat se. Ale byl tam jeden kluk – moc se nelišil od Raoula. Přidej se, nebo chcípni, to bylo jeho heslo. Já se od jeho bandy držel stranou, byl jsem opatrný. Abych to přežil.“ Odmlčel se a zavřel oči.

Já se svým nátlakem neskončila. „A?“

„Můj mladší brácha tak opatrný nebyl.“

Chystala jsem se položit otázku, jestli se brácha připojil, nebo umřel, ale jeho výraz ji učinil zbytečnou. Odvrátila jsem se, nejistá, co na to říct. Jeho ztrátě jsem moc nerozuměla, ale působila mu bolest, kterou zatím nepřekonal. Já za sebou nenechala nic, co by mi chybělo. V tom byl ten rozdíl? Proto lpěl na vzpomínkách, kterým jsme se my ostatní bránili?

Pořád jsem nechápala, jak do toho zapadá Riley. Riley a ten cheeseburger bolesti. Chtěla jsem slyšet i tuhle část příběhu, ale bylo mi hloupé na něj naléhat.

Naštěstí pro mou zvědavost, Diego asi za minutu pokračoval sám od sebe.

„Trochu mi přeskočilo. Ukradl jsem kámošovi pistoli a vydal se na lov.“ Temně se zachechtal. „Nebyla to žádná sláva. Ale kluka, co sejmul bráchu, jsem stačil oddělat, než mě ostatní dostali. Zbytek bandy mě zahnal do kouta A pak najednou tam stál Riley, přesně mezi nimi a mnou. Pamatuju si, že mi prolétlo hlavou, že je to ten nejbledší chlap, jakého jsem kdy viděl. Ostatní na něj stříleli, ale on se na ně ani nepodíval. Jako by ty kulky byly mouchy. Chceš vědět, co mi řekl? Řekl mi: ‚Chceš nový život, kluku?‘“

„Haha!“ zasmála jsem se. „To je mnohem lepší než u mě. Mně řekl jenom: ‚Nedáš si cheeseburger, holka?‘“

Pořád si pamatuju, jak té noci Riley vypadal, i když jeho obraz byl celý rozmazaný, protože jsem měla oči plné slz. Byl to nejkrásnější kluk, jakého jsem kdy viděla, vysoký, plavovlasý a ve všech směrech dokonalý. Nesundal si sluneční brýle, ale já věděla, že za nimi skrývá nádherné oči. A mluvil tak jemně, tak přívětivě. Došlo mi, že dobře vím, co ode mě bude výměnou za jídlo požadovat, a byla bych mu to dala. Ne proto, že byl na pohled hezký, ale protože jsem už dva týdny nejedla nic jiného než odpadky. Jenže nakonec se ukázalo, že chce úplné něco jiného. Diego se při zmínce o cheeseburgeru zasmál. „Musela jsi mít náramný hlad.“

„To si sakra piš.“

„Proč?“

„Protože jsem byla pitomá a utekla dřív, než jsem si pořídila řidičák. Bez něho jsem nemohla sehnat práci a zlodějka jsem byla mizerná.“

„Před čím jsi utíkala?“

Zaváhala jsem. Vzpomínky se o něco projasnily, když jsem se na ně soustředila, ale nebyla jsem si jistá, jestli právě tohle chci.

„Ale, no tak,“ škemral. „Já ti svůj příběh taky řekl.“

„Jo, řekl. No dobře. Utíkala jsem před tátou. V jednom kuse mě mlátil. Myslím, že to samé dělával i mámě, než od nás odešla. Byla jsem tehdy ještě malá, moc jsem to nechápala. Zhoršovalo se to. Došlo mi, že nebude dlouho trvat a zabije mě. Řekl mi, že jestli od něj uteču, chcípnu hlady. V tom měl pravdu – jediná věc, ve které měl kdy pravdu. Moc nad tím nepřemýšlím.“

Diego souhlasně přikývl „Takové věci se ti vybavují jen těžko, co? Všechno je neurčité a tmavé.“

„Jako by ses chtěl dívat skrz bahno v očích.“

„Dobré přirovnání,“ pochválil mě. Zašilhal na mě, zamžoural a protřel si oči. Oba jsme zase vybuchli smíchy. Zvláštní.

„Myslím, že od té doby, co jsem potkal Rileyho, jsem se ještě s nikým nesmál,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. „Je to fajn. Ty jsi fajn. Ne jako ti ostatní. Zkoušela ses s nimi někdy bavit?“

„Ne, nezkoušela.“

„O nic jsi nepřišla. A to chci právě říct. Copak by se Rileyho životní úroveň taky nezvýšila, kdyby se obklopil rozumnými upíry? Pokud ji máme chránit, nebylo by lepší hledat ty chytré?“

„Takže Riley nepotřebuje mozky,“ navázala jsem. „Potřebuje množství.“

Diego našpulil rty a zvažoval to. „Jako šachy. Nevyrábí si koně a střelce.“

„Jsme jen pěšáci,“ uvědomila jsem si.

Dlouhou chvíli jsme jeden na druhého zírali.

„Na to nechci ani pomyslet,“ řekl Diego.

„Co s tím uděláme?“ zeptala jsem se a automaticky použila množné číslo. Jako bychom v tom byli spolu.

Chviličku nad otázkou uvažoval, celý neklidný, a já toho množného čísla ihned zalitovala. Ale potom řekl: „Co můžeme dělat, když ani nevíme, co se přesně děje?“

Množné číslo mu zjevně vůbec nevadilo a to ve mně vyvolalo dobrý pocit, který jsem nikdy dřív nezažila „Řekla bych, že když budeme mít oči otevřené a budeme dávat dobrý pozor, mohli bychom to zjistit.“

Přikývl. „Potřebujeme si promyslet všechno, co nám Riley napovídal, a všechno, co udělal.“ Zadumaně se odmlčel. „Víš, jednou jsem to chtěl s Rileym prodiskutovat, ale jeho to absolutně nezajímalo. Řekl mi, ať se soustředím na důležitější věci – třeba žízeň. Což bylo samozřejmě jediné, co mě tehdy zajímalo. Poslal mě ven na lov a já se přestal starat…“

Pozorovala jsem ho, jak o Rileym přemýšlí, oči rozostřené, jako by z paměti doloval vzpomínky, a uvažovala jsem. Diego je můj první přítel v tomto životě, ale já jeho ne.

Najednou obrátil pozornost zpátky ke mně. „Takže, co všechno jsme se od Rileyho naučili?“

Soustředila jsem se a nechala si hlavou proběhnout uplynulé tři měsíce. „Vlastně nám nic moc neřekl, jak víš. Jen základní věci o upírech.“

„Musíme poslouchat pozorněji.“ Tiše jsme seděli a hloubali nad tím. Já myslela hlavně na to, kolik toho nevím. A proč mě to dřív vůbec nezajímalo? Rozhovor s Diegem mi pročistil hlavu. Poprvé za tři měsíce jsem v ní měla něco jiného než jen myšlenky na krev.

Ticho trvalo dlouho. Černá díra, ze které do jeskyně vanul čerstvý vzduch, už nebyla vůbec černá. Byla tmavě šedá a každou vteřinou se nezadržitelně prosvětlovala. Diego si všiml, jak se tam nervózně dívám.

„Neboj se,“ řekl. „Za slunečných dnů se sem trocha tlumeného světla dostane. Nebolí to.“ Zachvěl se. Přisunula jsem se blíž k díře v podlaze, odkud s přílivem mizela voda.

„Vážně, Bree. Už jsem tu dole přes den byl. Pověděl jsem o té jeskyni Rileymu – a že je většinou zatopená vodou, a on mi řekl, že je to fajn, když si chceš odpočinout od toho blázince nahoře. A navíc, vypadám snad spálený?“

Zaváhala jsem, napadlo mě, jak se jeho vztah s Rileym liší od toho mého. Nadzvedl obočí a čekal na odpověď.

„Ne,“ přiznala jsem nakonec. „Ale stejně…“

„Podívej,“ řekl netrpělivě. Hbitě se připlazil k tunelu a vrazil do něj ruku až po rameno, „Nic,“

Přikývla jsem.

„Uvolni se. Chceš se podívat, jak vysoko vylezu?“

Když to říkal, strčil do díry hlavu a začal šplhat.

„Nedělej to. Diego.“ Zmizel mi z dohledu. „Už se nebojím, přísahám.“

Smál se – znělo to, jako by byl v tunelu už pěkných pár metrů daleko. Chtěla jsem jít za ním, chytit ho za nohu a strhnout zpátky, ale byla jsem ochromená strachy. Riskovat život pro záchranu někoho, koho vůbec neznám, by byla pěkná hloupost. Ale já nikdy neměla žádného blízkého přítele. Už teď, po jediné noci, by pro mě bylo těžké, kdybych si neměla s kým promluvit.

„No estoy quemando,“ zavolal dolů provokativním tónem. „Počkat… to je…? Aúú!“

„Diego?“

Přeskočila jsem jeskyni a strčila hlavu do tunelu. Visel tam, tvář jen pár centimetrů od mojí.

„Baf!“

Ucouvla jsem z jeho blízkosti – prostě reflex, starý zvyk.

„Hrozně vtipné,“ pravila jsem suše a odsunula se, když vklouzl zpátky do jeskyně.

„Potřebuješ se uvolnit, holka. Mám to pozjišťované, jasné? Nepřímý sluneční svit nebolí.“

„Chceš mi říct, že bych mohla stát pod pěkným stinným stromem a být v pohodě?“

Na chviličku zaváhal jako by se rozmýšlel, jestli mi má něco prozradit, nebo ne, a pak zašeptal: „Jednou jsem to udělal.“

Hleděla jsem na něj a čekala na široký úsměv. Protože tohle byl vtip.

Jenže úsměv nepřicházel.

„Riley říkal…“ začala jsem a pak se mi hlas vytratil.

„Jo, já vím, co Riley říkal,“ přikývl. „Možná ani Riley neví tolik, kolik říká, že ví.“

„Ale Shelly a Steve. Doug a Adam. To děcko se zrzavými vlasy. Ti všichni. Zmizeli, protože se nestačili vrátit včas. Riley viděl jejich prach.“

Diego nešťastně svraštil obočí.

„Každý ví, že starosvětští upíři museli trávit celé dny v rakvích.“ začala jsem. „Aby se vyhnuli slunci. To je základní znalost. Diego.“

„Máš pravdu. Tak to stojí ve všech těch strašidelných příbězích.“

„A co z toho Riley má, že nás na celý den zamyká do temného sklepení, jedné velké hromadné rakve? Akorát to tam demolujeme, musí řešit naše rvačky a ten neustálý zmatek. Nechceš mi snad říct, že ho to baví.“

Něco z toho, co jsem řekla, ho překvapilo. Vteřinku seděl s otevřenými ústy. Pak je zavřel.

„Co je?“

„Základní znalost,“ opakoval. „Co dělají upíři celé dny v rakvích?“

„Ehm… no, asi by měli spát, ne? Ale myslím, že tam jen znuděně leží, protože my nespíme… Dobře, tahle část je vadná.“

„Ano. Oni v příbězích nejenže spí, oni jsou v absolutním kómatu. Nemůžou se probudit A pak tam přijdou lidé a bez problému je probodnou kolíky. Tím se dostáváme k další věci – kolíkům, Vážně si myslíš, že by tě někdo dokázal probodnout kusem dřeva?“

Otřásla jsem se. „Nikdy jsem nad tím nepřemýšlela. Asi to není obyčejný kus dřeva. Možná, že naostřeně dřevo má něco… Já nevím. Magické vlastnosti nebo tak.“

Diego zasykl. „Prosím tě.“

„No, já nevím. Ale já osobně bych nečekala, až se proti mně vrhne člověk s násadou od smetáku.“

Diego, stále se znechuceným výrazem, jako by magie byla děsný hnus, když jste upír, se zvedl na kolena a začal drásat vápencový strop nad hlavou. Drobně úlomky kamene mu padaly do vlasů, ale nevšímal si jich.

„Co to děláš?“

„Experimentuju.“

Hrabal oběma rukama, až se postavil rovně a pokračoval dál.

„Diego, až se dostaneš na povrch, vybuchneš. Přestaň s tím.“

„Já se ale nesnažím… aha, tady to máme.“

Ozvalo se hlasité puknutí, pak ještě jedno, ale světlo nikde. Sklonil se zpátky dolů, takže jsem viděla jeho tvář, a v ruce svíral kus stromového kořene, bílého, mrtvého a uschlého pod nánosy špíny. Na jednom konci, kde ho zlomil, byl ostrý, hrubý hrot. Hodil mi ho.

„Probodni mě.“

Hodila jsem mu ho zpátky. „Trhni si.“

„Vážně. Víš, že mi nemůžeš ublížit.“ Znovu mi dřevo přihrál a já, místo abych ho chytila, jsem ho odrazila. Zachytil ho ve vzduchu a zaúpěl. „Ty jsi tak… pověrčivá!“

„Jsem upírka. Pokud tohle samo o sobě není dostatečný důkaz, že pověrčiví lidi mají pravdu, pak nevím, co ještě.“

„Dobře, udělám to sám.“

Natáhl paže a dramaticky proti sobě větev namířil, jako by to byl meč a on se hodlal probodnout.

„Proboha,“ zneklidněla jsem. „Tohle je pitomost.“

„To ti chci pravě ukázat. Nic se nestane.“

Silou, která by přerazila žulovou desku, si rozdrtil dřevo o hruď v místě, kde mu kdysi bilo srdce. Mě ochromila panika, dokud se Diego nerozesmál.

„Měla by ses vidět, Bree.“ Nechal si dřevené třísky proklouznout skrz prsty; žalostně se sypaly na podlahu. Diego si oprášil tričko. Už tak ho měl zaneřáděné z plavání, plazení a hrabání. Oba budeme muset ukrást víc oblečení, až se příště dostaneme ven.

„Možná to funguje jinak, když to udělá člověk.“

„Protože sis připadala magická, když jsi byla člověk?“

„Já nevím, Diego,“ odsekla jsem podrážděně. „Já si ty historky nevymyslela.“

Pokýval hlavou a už zase vypadal vážně. „A co když právě takové ty historky jsou? Vymyšlené.“

Povzdychla jsem si. „Jaký je v tom rozdíl?“

„Nejsem si jistý. Ale pokud chceme zjistit, proč tu jsme – proč nás k ní Riley přivedl, proč nás vyrábí čím dál víc –, pak bychom se měli snažit pochopit co nejvíc.“ Zamračil se a veškeré stopy veselí se z jeho tváře vytratily. Já na něj jen zírala. Na tohle jsem neměla odpověď.

Pak se trošku rozjasnil. „Tohle hodně pomáhá, víš. Mluvit o tom. Pomáhá mi to se soustředit.“

„Mně taky.“ řekla jsem. „Nevím, proč jsem nad tím nikdy dřív nepřemýšlela. Přitom se to zdá tak očividné. A pracovat na tom společně… Já nevím. Pomáhá mi to držet se ve stopě.“

„Přesně.“ Diego se na mě usmál. „Jsem vážně rád, že jsi šla dnes v noci ven.“

„Nepřeháněj to s těma přeslazenýma řečičkama.“

„Cože? Copak ty nechceš být…,“ oči se mu rozšířily a hlas přeskočil o oktávu výš, „… moje nejlepší kámoška?“ Nasadil připitomělý výraz a vybuchl smíchy.

Obrátila jsem oči v sloup, totálně nejistá, jestli si dělá legraci ze sebe, nebo ze mě.

„No tak, Bree. Budeš moje úplně nejvíc nejlepší kamarádka navždycky. Prosím?“ Pořád si mě dobíral, ale jeho široký úsměv byl přirozený a… plný naděje.

Napřáhl ruku.

Tentokrát jsem se natáhla k plácnutí, a až když chytil mou ruku do své, jsem si uvědomila, že zamýšlel něco úplně jiného.

Bylo zvláštní dotýkat se někoho, když jsem se předtím celý život – protože poslední tři měsíce byly celý můj život – vyhýbala jakémukoli kontaktu. Bylo to jako sáhnout si na jiskřící uzemněné elektrické vedení a zjistit, že je to vlastně příjemné.

Pousmála jsem se. „Počítej se mnou.“

„Znamenitě. Máme vlastní soukromý klub.“

„Nanejvýš exkluzivní,“ přitakala jsem.

Pořád svíral moji ruku. Netřásl s ní, ale ani ji tak úplně netiskl. „Potřebujeme tajné podání ruky.“

„To dostaneš na starost ty.“

„Takže supertajný klub nejlepších kámošů zahajuje schůzi, všichni jsou přítomni, tajný pozdrav se vymyslí na příští schůzce,“ deklamoval. „První hod programu: Riley. Hloupý? Dezinformovaný? Lhář?“ Zatímco mluvil, jeho oči upřeně hleděly do mých, veliké a upřímné. Při vyslovení Rileyho jména se nezměnily. V tom okamžiku jsem nabyla jistoty, že na historkách o něm a Rileym není ani za mák pravdy. Diego tu byl prostě déle než ostatní, to bylo vše. Mohla jsem mu věřit.

„Přidej si to na seznam,“ řekla jsem. „A teď k programu. Jak v tom celém Riley figuruje?“

„Trefa do černého. Přesně tohle musíme zjistit. Ale nejdřív další experiment.“

„To slovo mě znervózňuje.“

„Důvěra je nejdůležitější část celé téhle hry na tajný klub.“

Postavil se do komína, který před chvíli prorazil ve stropě, a pustil se do dalšího hrabání. Za chvíli se už jeho nohy pohupovaly ve vzduchu, jak se jednou rukou držel zdi a druhou pokračoval v hrabání.

„Pozor, ať nevyhrábneš česnek,“ varovala jsem ho a couvala zpátky k tunelu do moře.

„Ty příběhy nejsou pravdivé, Bree,“ zavolal na mě. Přitahoval se výš a výš do komína, který tvořil, a na zem pršely úlomky kamení a hlíny. Tímhle tempem za chvíli náš úkryt celý zasype. Nebo zaplaví světlem, čímž ho úplně zničí.

Vklouzla jsem skoro celá do únikového tunelu a přes okraj mi koukaly jen oči a špičky prstů. Voda mi dosahovala k bokům. Zmizet v temné hlubině by mi zabralo jen zlomek vteřiny. Klidně bych celý den nedýchala. Ohni jsem nikdy nefandila. Možná kvůli nějaké hluboko pohřbené vzpomínce z dětství, možná kvůli nedávným událostem. Přeměna na upíra vás lásce k ohni spolehlivě odnaučí.

Diego se blížil k povrchu. Bojovala jsem s myšlenkou, že ztratím svého nového a jediného přítele.

„Přestaň s tím, Diego,“ zašeptala jsem a věděla jsem, že se určitě začne smát a neposlechne mě.

„Důvěra, Bree.“

Nehybně jsem vyčkávala.

„Už skoro…,“ zamumlal. „Dobrý.“

Napjala jsem se a čekala na světlo, záblesk nebo výbuch, ale Diego seskočil zpátky dolů a všude pořád vládla tma. V ruce svíral dlouhý kořen, tlustou a hadovitou věc skoro tak dlouhou jako já. Podíval se na mě stylem já-ti-to-říkal.

„Nejsem tak úplně hazardér,“ pravil. Volnou rukou mávnul ke kořeni. „Vidíš… obezřetnost.“

S tím bodl kořenem směrem vzhůru do čerstvě prokopaného tunelu. Spustila se poslední lavina kamínků a písku a Diego padl na kolena, aby se tomu přívalu vyhnul.

A pak jeskynní temnotu proťal paprsek oslnivého světla, pruh silný asi jako Diegova paže. Světlo vytvořilo od stropu k podlaze sloup, ve kterém se třpytil rozvířený prach a špína. Já zůstávala strnulá a pevné jsem svírala skalnatou římsu, připravená se ponořit. Diego neucukl ani nevykřikl bolestí. Neucítila jsem kouř. Jeskyně teď byla stokrát světlejší než předtím, ale na něj to zjevně nepůsobilo. Možná byla ta jeho historka o stinném stromě pravdivá. Opatrně jsem se dívala, jak nehybně klečí vedle slunečního sloupu a upřeně se na něj dívá. Zdál se být v pořádku, ale jeho kůže se trošku změnila. Přelétl po ní jakýsi pohyb, možná se na něm usazoval prach, od kterého se odráželo světlo. Skoro to vypadalo, jako by Diego lehce zářil.

A možná to nebyl prach, možná opravdu hořel. Třeba to nebolelo a on si to uvědomil pozdě…

Nehybně jsme hleděli do světla a vteřiny ubíhaly. Potom Diego udělal něco absolutně předvídatelného a zároveň až absurdně nemyslitelného – zvedl ruku, obrátil ji dlani vzhůru a natáhl ji přímo do světelného kuželu.

Vyrazila jsem rychleji, než jsem si myslela, že jsem schopná – a to bylo zatracené rychle. Tak rychlá jsem ještě nikdy nebyla.

Těsně předtím, než stačil překonat poslední centimetry, které dělily jeho kůži od smrtícího žáru, jsem ho přirazila k zadní stěně špinavé malé jeskyně.

Prostorem se rozlévala záře a já ucítila na noze teplo; ve stejné chvíli jsem si uvědomila, že tu není dost místa na to, abych držela Diega u stěny, aniž bych některou část svého těla nevystavila slunci.

„Bree!“ vyjekl.

Automaticky jsem se od něj odtáhla a přitiskla se co nejtěsněji ke zdi. Netrvalo to ani vteřinu a já celou dobu čekala, až mě zasáhne bolest. Až mě zachvátí plameny a rozšíří se jako té noci, kdy jsem potkala ji, jen mnohem rychleji. Oslnivý záblesk světla zmizel. Znovu se stal obyčejným slunečním paprskem.

Vzhlédla jsem k Diegovi – oči měl vytřeštěné a ústa dokořán. Zůstával dokonale nehybný, což pro znamenalo jasný poplach. Chtěla jsem se podívat na svou nohu, ale strašně jsem se bála vidět, co z ní zůstalo. Tohle nebylo, jako když mi Jen odtrhla paži, přestože tamto bolelo mnohem víc. Jenže tohle už nespravím.

Pořád žádná bolest

„Bree, vidělas to?“

Rychle jsem zavrtěla hlavou. „Je to moc zlé?“

„Zlé?“

„Moje noha.“ procedila jsem skrz zuby. „Řekni mi pravdu, co z ní zbylo?“

„Tvoje noha se mi zdá docela v pořádku.“

Rychle jsem na ni mrkla a ujistila se, že chodidlo i lýtko vypadají stejně jako předtím. Zavrtěla jsem prsty. V pořádku.

„Bolí to?“ ptal se Diego.

Zvedla jsem se na kolena.

„Zatím ne.“

„Vidělas, co se stalo? To světlo?“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak se dívej,“ prohlásil a po kolenou se plazil zpátky ke slunečním paprskům. „A tentokrát mě, prosím, neodstrkuj. Sama jsi dokázala, že mám pravdu.“ Zdvihl paži. Sledovat ho bylo skoro stejně těžké jako předtím, přestože se mé noze nic nestalo.

V okamžiku, kdy jeho prsty vnikly do světla, se jeskyně naplnila miliony třpytivých, duhových odlesků. Najednou tu bylo světla jako v poledne v proskleném sále – jasná záře se rozlévala do všech koutů. Ucukla jsem a roztřásla se. Sluneční světlo bylo všude kolem mě.

„Neskutečné,“ zašeptal Diego. Vnořil do světla celou dlaň a jeskyně se rozjasnila ještě víc. Obrátil ruku, aby si ji prohlédl ze všech stran, a pak ji znovu otočil dlaní vzhůru. Záblesky po něm tančily, jako by otáčel křišťálovým hranolem.

Nebyl tu cítit žádný kouř a Diego bolestí zjevně netrpěl. Pozorně jsem si jeho ruku prohlédla. Zdálo se, že má kůži pokrytou obrovským množstvím maličkých zrcadélek, příliš titěrných, než aby se dala jednotlivě rozeznat, a všechna odrážela dopadající světlo s dvojitou silou než obyčejná zrcadla.

„Pojď sem, Bree… to musíš zkusit!“

Nenapadla mě žádná výmluva a zmítala mnou zvědavost, ale stejně jsem se zdráhala, když jsem se postavila vedle něj.

„Nehoříš?“

„Ne. Světlo nás nespálí, jenom… odráží se od nás. I když je to asi trochu nedostatečné vysvětlení.“

Pomalu, jako člověk, jsem neochotně vnořila prsty do světla. V okamžiku se mi kůže rozzářila tak, že oproti světlu v jeskyni se venkovní den zdál temný. Myslím, že to nebyly přímo odrazy, protože světlo se ohýbalo a hýřilo všemi barvami jako v krystalu.

Strčila jsem dovnitř celou ruku a prostor se ještě víc prozářil.

„Myslíš, že o tom Riley ví?“ zašeptala jsem.

„Možná. Možná ne.“

„Kdyby věděl, proč by nám to neřekl? Čeho tím chtěl dosáhnout? Jsme prostě chodící disko koule.“

Zachvěla jsem se.

Diego se zasmál. „Už vím, z čeho ty historky vzešly. Představ si, kdybys byla člověk a viděla tohle. Určitě by sis myslela, že tamhleten chlápek prostě vzplanul.“

„Pokud by se pak nezdržel ještě na kus řeči. Asi ano.“

„Je to neuvěřitelné,“ pravil Diego. Jedním prstem sledoval linku mé zářící dlaně.

Pak vyskočil na nohy, přímo pod sluneční paprsek a jeskyně se zbláznila výbuchem světla.

„Pojď, vypadneme odsud.“ Natáhl se a vlezl do komínu, který vyhrabal až nahoru na povrch.

Řekli byste, že už jsem se přes to dostala, ale já byla pořád nervózní. Nechtěla jsem vypadat jako úplný srab, a tak jsem se mu držela těsně za patami, ale celou cestu jsem se bázlivě krčila. Riley u mě tou historkou o shoření na slunci opravdu dosáhl svého; od doby, co jsem se stala upírkou, spojuju si slunce s děsivou smrtí uhořením a nedokážu se zbavit bezděčných záchvatů paniky pokaždé, když si na to vzpomenu.

Diego vylezl ven a já za ním sotva o půl vteřiny později. Stanuli jsme na malé skvrnce divoké trávy, jen pár kroků od lesa, který pokrýval celý ostrov. Několik metrů za námi byl krátký svah a pak už voda. Všechno okolo zaplanulo jasem a barvami, kterým jsme hýřili

„Páni,“ zamumlala jsem.

Diego, s tváří nádherně rozjasněnou, se na mě usmál a mně se zhoupl žaludek, když jsem si náhle uvědomila, že celá ta věc o nejlepších kamarádech navždycky nepřichází v úvahu. Alespoň pro mě ne. Tak rychlé to bylo.

Diegův široký úsměv se změnil v pouhý náznak. Oči měl stejně vykulené jako já. Drtila nás posvátná bázeň. Dotkl se mého obličeje a ruky, jako by se pokoušel všechen ten třpyt pochopit.

„Nádhera,“ řekl. Prsty mi lehce přejel po tváři.

Nejsem si jistá, jak dlouho jsme tam stálí, usmívali se jako úplní idioti a svítili jako svařovací hořáky. V zátoce nekotvily žádné loďky, což bylo pravděpodobně dobře. V tomhle stavu by si nás všimli i poloslepí. Ne že by nám dokázali nějak ublížit, ale já neměla žízeň a jejich vyděšený jekot by pokazil kouzlo okamžiku.

Konečně slunce zastřel hustý mrak a my vypadali zase jako dřív, i když jsme pořád mírně zářili. Ale tohle by nikdo, kdo nemá upíří zrak, nepostřehl.

Jakmile se záře vytratila, pročistila se mi hlava a já byla schopná uvažovat nad tím, co přijde teď. Přestože Diego vypadal zase normálně – ne jako stvořený z živého světla –, věděla jsem, že už pro mě nikdy nebude takový jako dřív. To brnivé vzrušení v okolí žaludku nezmizelo. Měla jsem pocit, že tam zůstane napořád.

„Povíme to Rileymu? Myslíš, že o tom neví?“ ptala jsem se.

Diego si povzdychl a spustil ruku. „Já nevím. Rozmyslíme si to cestou za nimi.“

„Musíme být opatrní, pokud je budeme sledovat ve dne. Jsme teď na slunci dost nápadní, jak jistě víš.“

Zašklebil se. „Budeme jako ninjové.“

Přikývla jsem. „Super tajný ninja klub zní o dost líp než ta pitomost s nejlepšíma kámošema.“

„To rozhodně.“

Najít místo, odkud celá banda opustila ostrov, zabralo sotva pár vteřin. Celý problém spočíval jen v tom, najít na ostrově místo s podupanou trávou. Krátce jsme prodiskutovali nápad rozdělit se, ale hned jsme ho jednohlasně zavrhli. Mělo to logiku – koneckonců, kdyby jeden z nás něco objevil, jak by to tomu druhému sdělil? –, ale já hlavně chtěla být s ním a viděla jsem, že on cítí to samé. Oba jsme prožili celý život bez přátel a tenhle čas byl příliš krásný, než abychom ho promrhali.

Naskýtala se spousta možnosti, kam mohli jít. Na pevninu, na jiný ostrov, zpátky na předměstí Seattlu nebo na sever do Kanady. Vždycky, když jsme zbořili nebo zapálili jeden z našich domů, Riley byl připravený – zdálo se, že vždycky přesně ví, kam dál. Musel si tyhle věci plánovat dopředu, ale nikdy nás nenechal do svých plánů nahlédnout.

Mohli být kdekoli.

Museli jsme se pořád schovávat pod vodou, abychom se vyhnuli lodím a lidem, a to nás příšerně zdržovalo. Celý den jsme nic nenašli, ale ani jednomu z nás to nevadilo. Užívali jsme si nejlepší zábavu za celé naše životy.

Byl to hodně zvláštní den. Místo abych bídně dřepěla v temnotě, snažila se vyvarovat zmrzačení a potichu se zalykala odporem, hrála jsem si na ninju se svým novým nejlepším kamarádem, nebo možná někým víc. Hrozně jsme se nasmáli, když jsme proplouvali ostrůvky stínu a házeli po sobě kameny jako čínskými hvězdicemi.

Pak slunce zapadlo a já dostala strach. Bude nás Riley hledat? Nebo si myslí, že nás dostali? Věděl, že by se něco takového mohlo stát?

Vyrazili jsme rychleji. Mnohem rychleji. Už jsme obkroužili všechny blízké ostrovy a teď se soustředili na pevninu. Asi hodinu po západu slunce jsem zachytila známý pach a v příští vteřině už jsme se drželi jejich stopy. Jakmile jsme narazili na jejich pach, bylo to snadné jako sledovat stádo slonů v čerstvém sněhu.

O tom, co uděláme, jsme pak hovořili mnohem vážněji než ve dne.

„Myslím, že bychom neměli Rileymu říkat pravdu,“ navrhla jsem. „Povíme mu, že než jsme se vydali na cestu, trčeli jsme celý den v té tvojí jeskyni.“ Při těch slovech má paranoia ještě vzrostla. „A raději k tomu přisadíme, že ta jeskyně byla celá zaplavená. Že jsme spolu ani nemluvili.“

„Myslíš si, že Riley je zlý, viď?“ otázal se tiše asi po minutě. Přitom se dotkl mojí ruky.

„Nevím. Ale pro jistotu bych se raději chovala, jako by byl.“ Zaváhala jsem a pak prohodila: „Ty si nechceš myslet, že je zlý.“

„Ne,“ přiznal Diego. „Je tak trochu můj kamarád. Tedy, ne tak jako ty.“ Stiskl mi prsty. „Ale víc než ti ostatní. Nechci ani pomyslet, že…“ Nedokončil větu.

Oplatila jsem mu stisk. „Třeba je úplně v pohodě. Ale neuškodí, když budeme opatrní.“

„Pravda. Dobře, řekneme mu tvoji verzi. Aspoň prozatím… O slunci si s ním můžu promluvit později. Stejně bych to raději udělal ve dne, kdy můžu svoje tvrzení dokázat. A pro případ, že o tom Riley ví, ale má dobré důvody, proč to před námi tají, mu to řeknu, až budeme sami. Odchytím si ho za úsvitu, až se bude vracet z těch svých výprav, nebo kam to pořád chodí…“

Zaznamenala jsem v jeho proslovu „já“ místo „my“ a přepadla mě tíseň. Ale na druhou stranu jsem nechtěla mít s Rileyho vzděláváním nic moc společného. Nechovala jsem k němu stejnou důvěru jako Diego.

„Ninja útočí za úsvitu!“ řekla jsem, abych ho rozesmála. Zabralo to. Znovu jsme začali žertovat, ale já věděla, že pod vším tím humorem přemýšlí nad vážnými věcmi – stejně jako já. Zmocňovalo se mě čím dál horší zoufalství. Běželi jsme rychle a neexistoval způsob, že bychom ztratili stopu, ale trvalo to příliš dlouho. Vzdalovali jsme se od pobřeží, nahoru a přes nejbližší hory do našeho nového teritoria. Od obvyklého vzorce se to dost lišilo.

Všechny domy, které jsme si půjčili, ať už to bylo v horách, na ostrově nebo na osamocené veliké farmě, měly pár věcí společných. Mrtvé majitele, odlehlost a ještě jednu věc. Všechny byly blízko Seattlu. Soustřeďovaly se kolem toho velkoměsta jako měsíce na oběžné dráze. Seattle byl náš střed, náš cíl. Teď jsme se od oběžné dráhy odtrhli a to mi připadalo zlé. Možná to nic neznamenalo, možná to byla jen další ze spousty věcí, které se ten den změnily. Všechny pravdy, které jsem přijala, obrátily můj svět vzhůru nohama a já už na žádné další otřesy neměla nervy. Copak nemohl Riley vybrat nějaké normální místo?

„Zvláštní, že šli tak daleko,“ zabručel Diego a já v jeho hlase zaslechla napětí.

„Spíš děsivé,“ zahuhlala jsem.

Sevřel mi ruku v dlani. „Je to v pohodě. Ninja klub všechno zvládne.“

„Už máš ten tajný pozdrav?“

„Pracuju na tom,“ slíbil.

Něco mě dráždilo. Cítila jsem jakousi podivnou, slepou skvrnu – věděla jsem, že tu je něco, co nevidím, a nemohla jsem na to přijít. Něco docela zřejmého…

Dům jsme našli asi devadesát kilometrů západně od našeho obvyklého okruhu. Ten kravál se nedal s ničím zaměnit. Basové dum dum dum, řvoucí soundtracky videoher a neustálé vrčení. Bezpochyby naše banda.

Vytáhla jsem ruku z Diegovy dlaně a on na mě pohlédl.

„Hele, vždyť tě ani neznám,“ pravila jsem žertovným tónem. „Ani jsem se s tebou nebavila, jen jsme vedle sebe seděli celý den ve vodě. Vím o tobě akorát to, že jsi upír nebo ninja.“

Zazubil se. „To samé platí i pro tebe, neznámá.“ A rychle tiše pokračoval: „Prostě dělej to samé co včera. Zítra v noci spolu půjdeme ven. Podnikneme průzkum, zkusíme něco víc pozjišťovat.“

„To zní jako plán. Máš mé slovo.“

Sehnul hlavu a políbil mě – jen letmo, ale přímo na rty. Celým tělem mi prolétl šok. Potom řekl: „Jdeme na to.“ A bez ohlédnutí zamířil dolů k úpatí hory, odkud se ozýval rámus. Už hrál svou roli.

Mírně ohromená jsem šla pár metrů za ním, abych mezi námi udržela právě takovou vzdálenost, jakou jsem si obvykle udržovala od ostatních.

Dům byl veliký srub – stylová záležitost zastrčená v rokli mezi sosnami. Na míle daleko nebylo ani stopy po nějakých sousedech. Všechna okna byla zatemněná jako by tu nikdo nebydlel, ale celá konstrukce se otřásala těžkou basovou hudbou ze sklepení.

Diego vstoupil první a já se snažila chovat, jako to byl Kevin nebo Raoul. Váhavě, chráníc si svůj prostor. Našel schody a sebejistým krokem sestoupil dolů.

„Chtěli jste se mě zbavit, trapáci?“ houkl na ně.

„Jé, hele, Diego žije.“ slyšela jsem Kevina. Jeho odpověď naznačovala zřetelný nedostatek nadšení.

„Ne díky tobě,“ odsekl Diego a já vklouzla do temného sklepení. Jediné světlo pocházelo z několika televizních obrazovek, ale i tak ho bylo víc, než kdokoli z nás potřeboval. Spěchala jsem dozadu, kde se Fred sám rozvaloval na celém gauči, vděčná za důvod tvářit se znepokojeně, protože nikde jinde se schovat nedalo. Spolkla jsem náhlou vlnu odporu a stočila se na svoje obvyklé místečko na podlaze za gaučem. Jakmile jsem se tam ocitla. Fredova odpudivá síla trochu povolila. Nebo jsem si už začínala zvykat.

Sklepení bylo víc než z poloviny prázdné, protože uplynula sotva půlka noci. Všechny děti měly stejné oči jako já – světle červené, nedávno nakrmené.

„Chvíli zabralo, než jsem po tobě uklidil ten tvůj svinčík,“ říkal Diego Kevinovi. „K tomu, co zbylo z baráku, jsem se dostal těsně před úsvitem. Celý den jsem trčel v zatopené jeskyni.“

„Běž se vybrečet k Rileymu. Mně je to fuk.“

„Vidím, že ta malá to zvládla taky,“ ozval se nový hlas a já se otřásla hrůzou, protože to byl Raoul. Trošku se mi ulevilo, že neví, jak se jmenuju, ale mnohem víc mnou doutnal strach, že si mě všiml.

„Jo, šla za mnou.“ Diega jsem neviděla, ale bylo mi jasné, že lhostejně pokrčil rameny.

„No ne, ty jsi hotový spasitel!“ dorážel sarkasticky Raoul.

„Za debilní chování se body navíc nedávají.“

Přála jsem si, aby Diego Raoula nepopichoval. Kéž by se Riley co nejdřív vrátil. Jen Riley dokázal Raoula trošičku zkrotit.

Jenže Riley nejspíš lovil další malé ubožáky pro ni. Nebo co to vlastně dělal, když odešel pryč.

„Zajímavý přístup máš, Diego. Myslíš, že tě má Riley dost rád, aby mu vadilo, když tě zabiju. Já bych zas řekl, že se pleteš. Ale to je jedno, on si po dnešní noci stejně myslí, že je po tobě.“

Slyšela jsem, jak se ostatní dali do pohybu. Někteří se postaví za Raoula, jiní se jen chtějí dostat z cesty.

Já ve své skrýši zaváhala. Nenechám ho bojovat samotného, ale zároveň jsem se bála zničit naše krytí, pokud by nakonec k ničemu nedošlo. Doufala jsem, že Diego přežil tak dlouho, protože má nějaké šílené bojové schopnosti. Já v tomhle směru neměla moc co nabídnout. Z Raoulova gangu byli přítomni tři členové a můžou se k nim přidat někteří další, aby se Raoulovi zavděčili. Vrátí se Riley dřív, než nás stihnou oddělat?

Diego odpověděl naprosto klidně. „Vážně se tak bojíš jít proti mně sám? Typické.“

Raoul zasupěl. „Tak se to dělá leda ve filmech. Proč bych proti tobě měl jít sám? Hele, já tě nechci zmlátit. Já to s tebou chci skoncovat.“

Přikrčila jsem se, připravená vyskočit.

Raoul pokračoval v proslovu. Hrozně rád se poslouchal.

„Samozřejmě na tebe nemusíme jít všichni. Tihle dva se postarají o důkaz tvého nešťastného přežití. O tu malou jak-se-sakra-jmenuje.“

Polila mě ledová hrůza. Snažila jsem se uklidnit, abych mohla do boje vložit všechno. Ne že by to nějak pomohlo.

A pak jsem ucítila něco jiného, absolutně nečekaného – nával hnusu tak mocný, že jsem se už neudržela ve střehu. Svalila jsem se na zem a v hrůze lapala po dechu.

Nebyla jsem jediná, kdo takhle reagoval. Znechucené vrcení a zvuky dávení se ozývaly ze všech koutů. Pár lidí ustoupilo ke stěnám do mého zorného pole. Hrabali se ke zdi, natahovali krky, jako by jim to pomohlo děsivé nevolnosti uniknout. Přinejmenším jeden z nich byl Raoulův poskok.

Slyšela jsem, jak se Raoulovo charakteristické vrčení vytrácí, jak vyběhl po schodech nahoru. Nebyl jediný, koho napadlo prásknout do bot. Sklepení se vylidnilo, vzdala to asi půlka upírů.

Já neměla na výběr. Sotva jsem se dokázala pohnout. Došlo mi, že nejspíš proto, že jsem tak blízko Zrůdy Freda. On to celé způsobil. Bylo mi neskutečně zle, ale přesto jsem si uvědomila, že mi nejspíš právě zachránil život.

Proč?

Pocit zhnusení zvolna dozníval. Jakmile to šlo, přitáhla jsem se ke kraji gauče a zjišťovala následky. Celý Raoulův gang byl pryč, ale Diego tam pořád stál, na opačném konci velikého pokoje u televizí. Upíři, kteří zůstali, ten šok pomalu rozdýchávali a všichni vypadali dost otřeseně. Většina z nich vrhala obezřeme pohledy Fredovým směrem. Mrkla jsem mu na temeno hlavy, ale nic jsem neviděla a zase se bleskové odvrátila. Z pohledu na něj se mi zase trochu zvedl žaludek.

„Nechte toho.“

Hluboký hlas patřil Fredovi. Nikdy dřív jsem ho neslyšela promluvit. Všichni se na něj podívali a pak rychle uhýbali, jak se nevolnost vracela.

Takže Fred jenom chtěl svůj klid a mír. No, na tom nezáleželo. Zůstala jsem díky němu naživu. Raoul se nejspíš do rána rozptýlí jiným dráždidlem a zchladí si žáhu na jiném chudákovi. A s úsvitem se vrátí Riley. Zjistí, že Diega nespálilo slunce, že přežil den v zatopené jeskyni a Raoul přijde o výmluvu na něj nebo na mě zaútočit. Přinejmenším to byl ten nejlepší scénář. V mezičase se třeba s Diegem setkáme a vymyslíme plán, jak se Raoulovi příště vyhnout.

Myslí mi znovu proletí záblesk, že mi něco očividného uniká. Jenže než jsem to stihla zachytit, kdosi mě vytrhl ze soustředění.

„Promiň.“

Tohle hluboké, tiché bručení mohlo přijít jen od Freda. V doslechu jsem se zjevně nacházela jen já. Mluvil se mnou?

Pohlédla jsem na něj a necítila vůbec nic. Nemohla jsem se mu podívat do tváře – zůstal ke mně otočený zády. Měl vlnité a husté plavé vlasy. Nikdy dřív jsem si toho nevšimla, nikdy za celé ty dlouhé dny, které jsem přežívala skrčená v jeho stínu. Riley nežertoval, když říkal, že Fred je zvláštní. Nechutný, ale opravdu zvláštní. Měl Riley vůbec ponětí, jak je Fred… mocný? Během vteřiny ovládl místnost plnou agresivních upírů.

Jeho výraz jsem neviděla, ale tušila jsem, že čeká na odpověď.

„Ehm, neomlouvej se,“ vydechla jsem tichounce.

„Děkuju.“

Fred pokrčil rameny.

Pak jsem zjistila, že už se na něj nemohu dále dívat. Hodiny ubíhaly pomaleji než obvykle a já čekala, až se Raoul vrátí, čas od času jsem se zkusila podívat na Freda – jestli prohlédnu ochrannou vrstvu, kterou si kolem sebe vytvořil –, ale pokaždé se mi zvedl žaludek. Kdybych to zkoušela víc, pozvracela bych se.

Myslet na Freda představovalo dobré rozptýlení, abych nemyslela na Diega. Snažila jsem se předstírat, že mě nezajímá, kde v místnosti se zrovna nachází. Nedívala jsem se na něj, ale soustředila jsem se na zvuk jeho dechu – měl svůj typický rytmus –, abych si udržela přehled. Seděl na opačné straně pokoje a poslouchal muziku puštěnou z laptopu. Nebo to možná jen hrál, stejně jako já hrála, že si čtu knihu z toho mokrého batohu na ramenou. V pravidelných intervalech jsem obracela stránky, ale nevnímala jsem ani slovo. Čekala jsem na Raoula.

Riley se naštěstí vrátil dřív. Raoul a jeho nohsledi přišli hned za ním, ale neřvali ani neuráželi jako obvykle. Snad je Fred přece jen přiučil troše respektu. No, spíš asi ne. Spíš je akorát rozzuřil. Upřímně jsem doufala, že se Fred bude mít pořádně na pozoru.

Riley zamířil rovnou k Diegovi; poslouchala jsem, otočená zády k nim, oči přilepené ke stránkám. V periferním vidění jsem zahlédla, jak se Raoulovi idioti poflakují kolem a vracejí se ke své oblíbené zábavě, nebo co vlastně dělali, než je Fred rozehnal. Kevin, jak se zdálo, hledal něco konkrétnějšího k rozptýlení. Několikrát se jeho oči pokusily zaměřit se na místa, kde jsem seděla, ale Fredova aura ho držela zpátky. Po pár minutách to vzdal a vypadal poněkud pobledle.

„Slyšel jsem, že ses vrátil.“ povídal Riley a jeho potěšení se zdálo být upřímné. „Na tebe se dá vždycky spolehnout, Diego.“

„Žádný problém,“ pravil zvolna Diego. „Pokud nebereš celodenní zadržování dechu pod vodou jako prohřešek.“

Riley se rozesmál. „Příště si víc všímej, kolik máš času. Dávej těm děckám lepší příklad.“

Diego se smál s ním. Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Kevin trochu uvolnil. Bál se, že ho Diego přivede do maléru? Možná Riley Diegovi naslouchal víc, než jsem si myslela. Napadlo mě, jestli právě to nebyl důvod, proč předtím Raoul tak šílel.

Koneckonců, bylo možná dobře, že se Diego Rileyho držel. Třeba byl Riley v pohodě. Ale přemýšlela jsem, jestli jejich vztah neohrozí to, co bylo mezi mnou a Diegem.

Během dne čas neubíhal o nic rychleji. Ve sklepení bylo, jako každý den, nechutně plno. Kdyby upíři mohli ochraptět, Riley by z toho všeho řvaní ztratil hlas už dávno. Několik děcek dočasně ztratilo končetiny, ale nikdo neskončil v plamenech. Muzika vedla válku s hudebním doprovodem různých her a já byla ráda, že mě nerozbolela hlava. Snažila jsem se číst nové knihy, ale nakonec jsem přeskakovala od jedné k druhé a nepřinutila oči soustředit se na písmena. Nechala jsem je Fredovi naskládané v úhledném sloupečku za gaučem. Vždycky jsem mu svoje knížky nechávala, i když jsem netušila, jestli je vůbec čte. Nedokázala jsem se na něj podívat dost zpříma, abych viděla, jak přesně svůj čas tráví.

Ale aspoň jsem nebyla na očích Raoulovi. Ani Kevinovi nebo ostatním. Vybrala jsem si skvělou skrýš. Neviděla jsem, jestli je Diego dost chytrý, aby mě ignoroval, ale já ho ignorovala velice svědomitě. Nikdo by nás nepodezíral, že tvoříme tým, snad jen Fred. Všiml si mě Fred, když jsem se chystala vyrazit do boje po Diegově boku? I kdyby ano, starosti mi to nedělalo. Kdyby vůči mně choval sebemenší nepřátelství, klidně mě v noci mohl nechat umřít. Měl by to snadné.

Jak se schylovalo k západu slunce, ruch v místnosti vzrostl. Vytrácející se světlo jsme tady dole neviděli, navíc všechna okna v poschodí byla pro jistotu zatemněná. Ale když celé dlouhé dny trávíte čekáním, naučíte se poznat, kdy jeden z nich končí. Děcka se začala hemžit a dorážet na Rileyho, jestli smějí jít ven.

„Kristie, tys byla venku včera v noci,“ vysvětloval Riley a já slyšela, jak se trpělivost z jeho hlasu vytrácí. „Heather, Jime, Logane – běžte první. Warrene, ty už máš oči dost tmavé, jdi s nimi. Hej, Sáro, já nejsem slepý, Jedeš zpátky?“

Ti, které nepustil, odešli trucovat do koutů a někteří čekali, až Riley odejde, aby se mohli navzdory jeho rozkazům vyplížit ven.

„Hm, Frede, ty jsi taky na radě,“ řekl Riley, ale naším směrem se nepodíval. Slyšela jsem Fredův povzdech a jak se postavil na nohy. Když procházel středem místnosti, všichni se přikrčili, dokonce i Riley. Ale Riley se na rozdíl od ostatních mírně usmíval. Fredovy upíří schopnosti se mu líbily.

Bez Freda jsem si připadala jako nahá. Teď si mě mohl každý všimnout. Zůstala jsem naprosto nehybná s hlavou skloněnou a dělala všechno pro to, abych na sebe nepřitáhla něčí pozornost.

Naštěstí pro mě Riley dnes v noci spěchal. Pár lidí, kteří se okatě ochomýtali kolem dveří, sotva sjel pohledem, natož aby jim pohrozil, a rychle zmizel venku. Obyčejně by nás obšťastnil varovným proslovem, že máme být potichu a chovat se slušně, ale dnes ne. Vypadal roztržitý a znepokojený. Určitě proto, že se měl setkat s ní. Trochu to ve mně zchladilo touhu ho zastavovat před úsvitem.

Počkala jsem, až Kristie a její tři obvyklí nohsledi vypadnou, a pak jsem v jejich stínu vyklouzla ven a snažila se vypadat jako jejich doprovod bez toho, abych je rozčílila. Na Raoula ani na Olega jsem vůbec nepohlédla. Soustředila jsem se hlavně na to, abych působila nanejvýš uboze, nic, co by stálo za povšimnutí. Nějaká bezvýznamná upíří holka.

Jakmile jsem se dostala z domu, okamžitě jsem se od Kristie oddělila a zapadla do lesů. Doufala jsem, že jen Diego bude dostatečně pozorný, aby můj pach vystopoval. Asi v polovině cesty k nejbližší hoře jsem se usadila v nejvyšších větvích mohutné jedle, před níž její okolí ustupovalo na několik metrů. Získala jsem docela dobrý výhled na každého, kdo by mě pronásledoval.

Ukázalo se, že jsem byla až moc opatrná. Možná jsem to s tou opatrností přeháněla celý den. Jediný, kdo za mnou šel, byl Diego. Zahlédla jsem ho už zdálky a kousek se vrátila, abychom se setkali.

„Byl to dlouhý den,“ řekl a objal mě. „Naplánovalas to dost složitě.“

Oplatila jsem mu objetí a divila se, jak je to příjemné. „Třeba jsem jen paranoidní.“

„Omlouvám se za Raoula. Bylo to tak tak.“

Přikývla jsem. „Štěstí, že je Fred tak odporný.“

„Zajímalo by mě, jestli si Riley uvědomuje, jaký má ten kluk potenciál.“

„Pochybuju. Tohle Fred nikdy dřív neudělal a já v jeho blízkosti trávím fakt spoustu času.“

„No, je to Fredova věc. My máme pro Rileyho vlastní tajemství.“

Zachvěla jsem se. „Pořád si nejsem jistá, jestli je to dobrý nápad.“

„To nezjistíme, dokud neuvidíme, jak na to Riley zareaguje.“

„Já vážně nemám ráda, když si něčím nejsem jistá. Je to základní pravidlo.“

Diego přemýšlivě svraštil obočí. „A jaký máš názor na dobrodružství?“

„Přijde na to.“

„No, uvažoval jsem o prioritách našeho klubu. Víš, zjistit co nejvíc se dá.“

„A…?“

„Myslím, že bychom měli Rileyho sledovat. Zjistit, co dělá.“

Zírala jsem. „Ale on pozná, že za ním jdeme. Ucítí naše pachy.“

„To vím. Vymyslel jsem to. Já budu stopovat jeho pach. Ty se budeš držet o dost zpátky a půjdeš podle mých zvuků. Riley pozná, že jsem ho sledoval, a já mu řeknu, že je to proto, že mu musím něco důležitého říct. Pak mu odhalím ten úchvatný objev o efektu disko koule. Uvidím, co na to řekne.“ Zkoumavě přimhouřil oči. „Ale ty… prostě se drž na kraji šachovnice, jasný? Povím ti, jak na to zareagoval.“

„Ale co když se z té svojí výpravy vrátí dřív? Copak jsi mu to nechtěl říct před úsvitem a zároveň mu to i ukázat?“

„Ano… tenhle problém rozhodně může nastat. Tohle by mohlo celý náš rozhovor zásadně ovlivnit. Ale myslím, že bychom to mohli risknout. Riley dneska vypadal, že má dost naspěch, ne? Třeba má úkol, který mu zabere celou noc.“

„Třeba. A třeba jen spěchal na schůzku s ní. Asi by nebylo vhodné ho překvapit, když bude poblíž ona.“ Oba jsme se ošili.

„Pravda. Ale i tak…“ Zamračil se. „Nezdá se ti, že to co se chystá, přijde už brzy? Že na zjišťování nemáme celou věčnost?“

Nešťastně jsem přikývla. „Jo, zdá.“

„Tak to riskneme. Riley mi věří a já mám sakra dobrý důvod si s ním promluvit.“

Chvilku jsem o jeho plánu uvažovala. Přestože jsem ho znala jen jeden den, moc dobře jsem si všimla, na Diega se moje obvyklá obezřetnost jaksi nevztahuje.

„Ten tvůj úchvatný plán…,“ začala jsem.

„Co je s ním?“ zeptal se.

„Připadá mi jako sólovka. Ne jako klubové dobrodružství. Přinejmenším, když přijde na ty nebezpečné části.“

Nahodil výraz, který mi prozradil, že jsem ho dostala.

„Byl to můj nápad. Já jsem ten, kdo…,“ zaváhal, další slova se mu říkala těžko, „…věří Rileymu. Takže to risknu sám, a pokud se mýlím, sám si to taky odskáču.“

Zbabělá jsem byla dost, ale na tohle jsem mu nemínila skočit. „Takhle kluby nefungujou.“

S nečitelným výrazem přikývl. „Dobře, vyřešíme to cestou.“

Vsadila bych se, že měl v plánu něco jiného.

„Zůstaň na stromech a sleduj moji stopu, jasný?“ zeptal se.

„Jasný.“

Zamířil zpátky ke srubu, šel rychle. Sledovala jsem ho po větvích. Většinou si byly tak blízko, že jsem jen výjimečně musela skákat ze stromu na strom. Pohybovala jsem se nanejvýš opatrně, aby to vypadalo, že ohýbání větví nezpůsobuje moje váha, ale jen vítr. Tu noc foukalo, což mohlo pomoct. Na léto bylo docela chladno, ale teplota mě netrápila.

Diego před domem bez potíží zachytil Rileyho pach a rychle se za ním pustil, zatímco já se držela trochu vzadu a na sever od něj, mnohem výš ve svahu než on. Stromy tu rostly hustě, a jak se jimi Diego prodíral, zřetelně chrastily, takže jsem ho neztratila. Postupovali jsme kupředu, on běžel a já si hrála na létající veverku. Asi za patnáct minut nebo ještě dřív Diego zpomalil. Vyšplhala jsem výš do větví a hledala strom s dobrým výhledem. Vylezla jsem na jeden, který se tyčil nad svými sousedy, a pohledem projela okolí.

Méně než půl kilometru daleko mezi stromy probleskovala veliká mýtina a volný prostor pokrýval několik akrů. Zhruba uprostřed, blíž ke stromům na východní straně, stálo cosi, co připomínalo přerostlou perníkovou chaloupku. Vymalováno to bylo růžovou, zelenou a bílou barvou ve směšně propracovaných vzorech, se zdobným vyřezáváním a křížovými kytkami na všech myslitelných hranách. Při pohledu na takovou věc bych obyčejné vybuchla smíchy – jenže tahle situace obyčejná nebyla ani zdaleka.

Riley se v dohledu nenacházel, ale Diego se dole zastavil, takže jsem předpokládala, že stíhací závod je u konce. Možná, že to byl náhradní dům, který Riley připravoval, až zbouráme srub. Až na to, že byl menší než všechny dosavadní domy a nezdálo se, že by měl sklepení. A stál ještě dál od Seattlu než ten nynější.

Diego mrkl ke mně a já signalizovala, ať se ke mně připojí. Přikývl a vrátil se kousek po vlastní stopě. Předvedl mocný skok – napadlo mě, jestli bych i já dokázala takhle vyskočit, i když jsem byla mladá a silná – a chytil se větve v polovině nejbližšího stromu. Nikdo, pokud by nebyl neobyčejně ostražitý, by ho nezpozoroval. Ale stejně chvíli skákal v korunách ze stromu na strom, aby se ujistil, že jeho stopa nikoho nepřivede rovnou za mnou. Když konečně dospěl k názoru, že je bezpečné se ke mně připojit, zjevil se vedle mě a vzal mě za ruku. Mlčky jsem kývla k perníkové chaloupce. V koutku úst mu cuklo.

Společně jsme vyrazili k východní straně domu a drželi se vysoko ve větvích. Došli jsme tak blízko, jak jsme se odvážili – nechali jsme mezi námi a domem pár stromů coby kryt –, usadili se naprosto tiše a poslouchali.

Vítr se postupně uklidnil a my něco zaslechli. Podivný, tichý, dráždivý zvuk. Zpočátku mi nedošlo, co vlastně slyším, ale Diego se mírně pousmál, našpulil rty a políbil vzduch mým směrem. Líbání zní upírům úplně jinak než lidem. Žádné masité, vodnaté buňky otírající se o sebe. Kamenné rty nic nedávají. Předtím jsem slyšela jediný polibek mezi upíry – když se Diego minulé noci dotkl mých rtů, ale s tímhle bych si to nikdy nespojila. Bylo to na hony vzdálené tomu, co jsem čekala, že tu uslyším.

Tohle zjištění mi vytěsnilo z hlavy všechno ostatní. Předpokládala jsem, že se s ní Riley schází, přebírá instrukce nebo jí přivádí nové rekruty, já nevím. Ale ani ve snu mě nenapadlo, že si tu zřídili hnízdečko lásky. Jak ji Riley může líbat? Otřásla jsem se a pohlédla na Diega. Také vypadal překvapeně, ale pokrčil rameny.

Přemýšlela jsem o své poslední lidské noci a trhla sebou, když jsem si připomněla to palčivé bodnutí. Zkusila jsem zpoza zmatené clony vydolovat vzpomínky na ty chvíle… Jako první se dostavila hrůza, když Riley zastavil u ztemnělého baráku, a pocit bezpečí, který jsem měla spojený s darovaným cheesburgerem, se dočista rozplynul. Držela jsem se zpátky, plížila se pryč, ale on mě pak železným stiskem popadl za ruku a mrštil mnou do auta, jako bych byla bezvládná panenka. Hrůza a nevíra, že přeskočil takovou vzdálenost až ke dveřím. Hrůza a bolest, která z hlavy vyhnala nevíru, když mi, zatímco mě vlekl ke dveřím černého domu, zlomil ruku. A pak ten hlas.

Soustředila jsem se a zaslechla ho znovu. Vysoký a zpěvavý, dívčí, ale nevrlý. Hlas navztekaného děcka. Pamatuju si, co řekla: „Proč jsi přitáhl tohle? Je to moc malé.“ Nebo něco podobného, myslím. Možná ne přesné těmihle slovy, ale smysl to vystihuje.

Riley odpovídal ve strachu, že ji zklame, chtivý ji potěšit. „Ale je to další tělo. Přinejmenším další rozptýlení.“ Myslím, že jsem zakňourala, ale on mnou bolestivě zatřásl a už nepromluvil. Jako bych byla toulavý pes, ne člověk.

„Celá tahle noc byla ztráta času,“ stěžoval si dětský hlásek. „Všechny jsem je zabila. Fuj!“

Vzpomínám si, že se celý dům otřásl, jako by do něj nabouralo obrněné auto. Uvědomila jsem si, že to nejspíš jen ona něco vztekle nakopla.

„No dobře. Tahle malá je přece jen lepší než nic, pokud se na nic víc nezmůžeš! Jsem nasycená, takže snad budu schopna přestat.“

Rileyho silné prsty zmizely a on mě nechal s tím hlasem samotnou. Byla jsem tak vystrašená, že jsem ani nepípla. Prostě jsem zavřela oči, i když okolní temnota mě už tak dokonale oslepovala. Nevykřikla jsem, když mě cosi bodlo do krku a spálilo jako ostří pokryté jedem. Vyplazila jsem se ze vzpomínek zpátky do reality a tu další část jsem se snažila z mysli vytěsnit. Místo toho jsem se soustředila na krátký rozhovor. Vůbec to nevypadalo, jako by mluvila se svým milencem nebo přítelem. Spíš jako by mluvila s podřízeným. S někým, koho nemá moc v lásce a může ho kdykoli upálit.

Ale divně zvuky upírského líbání pokračovaly. Někdo spokojeně vzdychl.

Zamračila jsem se na Diega. Tohle nám moc nepomohlo. Jak dlouho ještě budeme čekat? Diego naklonil hlavu ke straně a pozorně poslouchal.

Uplynulo pár minut trpělivého čekání, než tiché, romantické zvuky náhle kdosi přerušil.

„Kolik?“

Kvůli vzdálenosti byl hlas tlumený, ale zřetelný. A rozpoznatelný. Jako rozmazlená malá holka.

„Dvacet dva,“ odvětil hrdě Riley.

Vyměnili jsme si s Diegem ostré pohledy. Při posledním počítání nás bylo dvacet dva. Museli se bavit o nás.

„Myslel jsem, že jsem ztratil další dva kvůli slunci, ale jedno z mých starších dětí je… poslušné,“ pokračoval Riley. O Diegovi jako o jednom ze svých dětí hovořil skoro láskyplně. „Našel si podzemní úkryt a s tou mladší se tam schoval.“

„Jsi si jistý?“

Následovala dlouhá pauza prostá veškerých romantických zvuků. I na tu vzdálenost jsem poznala, že mezi nimi zavládlo napětí.

„Jo. Je to dobrý kluk, jsem si jistý.“

Další napjaté ticho. Nerozuměla jsem její otázce. Co myslela tím jsi si jistý? Domnívala se snad, že tu historku slyšel z vyprávění někoho třetího a neviděl Diega osobně?

„Dvacet dva je slušné,“ přemítala a napětí se uvolnilo. „Jak se vyvíjí jejich chování? Někteří z nich jsou už skoro rok staří. Pořád se chovají podle zaběhnutého vzorce?“

„Ano,“ řekl Riley. „Všechno, co jsi mi řekla, bezchybně funguje. Ani je nenapadlo… prostě dělají to, co vždycky. Pořád je dokážu rozptýlit žízní. Tím je držím na uzdě.“

Zamračila jsem se na Diega. Riley nechce, abychom uvažovali samostatně. Proč?

„Vedl sis dobře,“ cukrovala naše stvořitelka a následoval další polibek. „Dvacet dva!“

„Je čas?“ zeptal se nedočkavě Riley.

Odpověď přilétla jako facka. „Ne! Ještě jsem se nerozhodla, kdy.“

„Nerozumím.“

„To ani nemusíš. Tobě stačí vědět, že naši nepřátelé jsou nesmírně mocní. Nemůžeme být dost opatrní.“ Hlas jí znovu zněžněl a zesládl „Ale všech dvacet dva je stále naživu. I s tím, čeho jsou naši nepřátelé schopní… co jim to pomůže proti dvaceti dvěma?“

Zvonivě se zachichotala.

Po celou dobu jsme ze sebe s Diegem nespustili oči a já teď viděla, že si myslí to samé co já. Ano, byli jsme stvořeni z toho důvodu, který jsme se domýšleli. Měli jsme nepřátele. Nebo spíš, naše stvořitelka měla nepřátele. Byl v tom rozdíl?

„Rozhodnutí, rozhodnutí,“ mumlala. „Ještě ne. Ještě hrstku jich stvoříme, jen pro jistotu.“

„Když přidáme další, může to náš počet snížit,“ ukázal váhavě Riley, zoufale se ji snažil nerozčílit. „Situace je vždy nestabilní, když přijde nová skupina.“

„Pravda,“ souhlasila a já si představila, jak si Riley oddechl úlevou, že ji nerozhněval.

Vtom se Diego odvrátil a zahleděl se přes louku. Já z domu nezaslechla žádný pohyb, ale možná vyšla ven. Švihla jsem hlavou na stranu a celá zkameněla – pak jsem uviděla, co Diega vyrušilo.

Přes volné prostranství kolem domu kráčely čtyři postavy. Na mýtinu vstoupily ze západu, z míst nejvzdálenějšího od našeho úkrytu. Oblečené byly v dlouhých temných pláštích s kápěmi, takže jsem se napřed domnívala, že jsou to lidé. Divní, ale pořád jen lidé, protože nikdo ze známých upírů gotické šaty nenosil. A nikdo z nich se nepohyboval tak ladně a elegantně. Pak mi došlo, že jsem nikdy neviděla člověka, který by se dokázal pohybovat takhle nádherně. A tak tiše. Temné kápě klouzaly přes trávník v naprosté tichosti. Takže to byli buďto upíři, nebo jiné nadpřirozené bytosti. Možná duchové. Jenže pokud to byli upíři, neznala jsem je, což znamenalo, že to klidně mohli být ti nepřátelé, o kterých mluvila. Hlavou mi prolétlo, že v tom případě bychom měli sakra rychle zmizet, protože momentálně jsme neměli po ruce dalších dvacet upírů.

Málem jsem to zabalila, ale bála jsem se, že upoutám pozornost postav v kápích.

Místo toho jsem je sledovala, jak ladně kráčejí k domu, a všimla jsem si dalších věcí. Třeba té, že se drží v pevné kosočtvercové formaci, ze které žádný ani na okamžik nevybočil bez ohledu na to, jak se měnil terén pod jejich nohama. Nebo že první z nich je mnohem menší než ostatní a jeho plášť je mnohem temnější. Nebo té, že zjevně nikoho nestopují, nesledují ničí pach. Oni cestu jednoduše znali. Možná byli pozvaní. Blížili se k domu, a když se tiše pustili do schodů ke vstupním dveřím, konečně jsem se odvážila nadechnout. Přinejmenším nešli pro mě a pro Diega. Stačilo počkat, až zmizí z dohledu, a pak jsme se mohli ztratit ve větvích a v ševelení větru. Nikdo by se nikdy nedozvěděl, že jsme tu byli.

Podívala jsem se na Diega a jemně pokynula hlavou směrem, odkud jsme přišli. Přimhouřil oči a zvedl jeden prst. No bezva, on chtěl zůstat. Převrátila jsem oči v sloup a překvapilo mě, že i přes všechnu tu hrůzu jsem schopná takového sarkasmu.

Obrátili jsme se zpátky k domu. Zakuklenci tiše vstoupili dovnitř, ale já si uvědomila, že od té doby, co jsme zahlédli návštěvníky, ona ani Riley nepromluvili. Museli něco zaslechnout nebo jiným způsobem vycítili, že jsou v nebezpečí.

„Ani hnout,“ rozkázal líně jakýsi monotónní hlas. Ne tak vysoký jako hlas naší stvořitelky, ale přesto mi připadal dívčí. „Myslím, že víte, kdo jsme, takže také víte, že nemá smysl snažit se nás překvapit. Nebo před námi ukrýt. Nebo s námi bojovat. Nebo utíkat.“ Domem se hrozivé rozlehl hluboký, drsný, mužský smích, který rozhodné nepatřil Rileymu.

„Uklidněte se,“ pokračoval první hlas – dívky v temném plášti. V hlase jí zazníval ten výrazný tón, který mě ujistil, že je upírka, ne duch ani jiná noční můra. „Nepřišli jsme vás zničit. Zatím.“

Následoval okamžik ticha a pak sotva zaznamenatelné pohyby. Změna rozestavení.

„Pokud jste nás nepřišli zabít, tak tedy… co?“ vřískla napjatě naše stvořitelka.

„Pátráme po vašich záměrech. Zvláště, pokud se týkají… jistého místního klanu,“ vysvětlila dívka v kápi. „Zajímá nás, jestli má něco společného s mrzačením, které jsi zde způsobila. Nezákonně způsobila.“

Já i Diego jsme se zamračili. Nic z toho nedávalo smysl, ale poslední část byla nejpodivnější. Co může být pro upíry nezákonné? Která policie, soudy a vězení jsou mocnější než my?

„Ano,“ zasyčela naše stvořitelka. „Mé plány se týkají hlavně toho klanu. Ale zatím se nemůžeme pohnout z místa. Je to ošemetná záležitost.“ Při posledních slovech se jí do hlasu vloudil nevrlý tón.

„Věř mi, veškerých překážek jsme si vědomi lépe než vy. Je obdivuhodné, že jste tak dlouho dokázali zůstat mimo pozornost. Pověz mi,“ monotónnost podbarvil odstín zájmu, „jak to děláš?“

Naše stvořitelka nejdřív zaváhala, pak rychle promluvila. Téměř jako by se nad ní vznášela nějaká nevyřčená hrozba.

„Žádné rozhodnutí jsem ještě neučinila,“ vyplivla. Nato pomalu, nedobrovolně dodala: „Rozhodnutí k útoku. Ještě jsme se nerozhodli, co s nimi udělám.“

„Hrubé, ale účinné,“ pravila dívka v temném plášti „Naneštěstí čas na přemýšlení už skoro vypršel. Musíš se rozhodnout – hned –, co se svou malou armádou provedeš.“ Při posledním slově jsme s Diegem vytřeštili oči. „V opačném případě bude naší povinnost tě potrestat, jak stanoví zákon. Tento odklad, třebaže krátký, mě znepokojuje. Není to náš způsob. Navrhuji ti, abys nám dala své ujištění pokud možno… rychle.“

„Vyrazíme třeba hned!“ nabídl se úzkostlivě Riley.

Ozvalo se ostré syčení.

„Přijdeme, jakmile to bude možné,“ opravila ho vztekle stvořitelka. „Ještě je třeba mnoho udělat. Předpokládám, že si přejete, abychom uspěli. V tom případě potřebuju víc času, abych je vycvičila… poučila… a nakrmila.“

Krátká odmlka

„Pět dní. Potom si pro tebe přijdeme. A na celé Zemi nebude místečko, kde by ses před námi mohla schovat, ani rychlý let tě nezachrání. Pokud neprovedeš ten útok v dané lhůtě, shoříš.“ V její řeči nebyla žádná hrozba, kromě nevyvratitelné jistoty.

„A když svůj útok provedu?“ zeptala se otřeseně naše stvořitelka.

„Uvidíme,“ odpověděla ta v temném plášti mnohem jasnějším tónem než dosud. „Pak bude asi vše záležet na tom, jak uspěješ. Snaž se, abychom byli spokojeni.“ Poslední rozkaz vyslovila tak tvrdě, až mě zamrazilo. Podivné.

„Ano,“ zavrčela naše stvořitelka.

„Ano,“ šeptal Riley jako ozvěna.

Vteřinu nato až temné pláště nehlučně opouštěly dům. My s Diegem se odvážili nadechnout až dobrých pět minut poté, co zmizely. I naše stvořitelka a Riley seděli v domě tiše jako myšky. Uplynulo dalších deset minut, aniž by se kdokoli pohnul.

Dotkla jsem se Diegovy paže. Teď jsme měli možnost se odtamtud dostat. V tu chvíli už jsem se Rileyho nebála. Chtěla jsem se dostat co nejdál od černých plášťů. Chtěla jsem do bezpečí mezi ostatní ve srubu, ztratit se v davu, a uvědomila jsem si, že přesně tohle cítí i naše stvořitelka. Proč by nás jinak stvořila tolik? Venku existovaly věcí děsivější, než jsem si představovala.

Diego váhal, poslouchal a okamžik nato se jeho trpělivost dočkala odměny.

„No,“ zašeptala žena v domě, „teď to vědí.“

Mluvila o temných pláštích, nebo o záhadném klanu? Kdo z nich byl nepřítel, o němž se před tímhle divadlem zmiňovala?

„Na tom nezaleží. Jsme v přesile…“

„To tedy záleží!“ umlčela ho zavrčením. „Máme tolik práce! Jen pět dní!“ Zaúpěla. „Už žádné flákání. Začneš s tím dnes v noci.“

„Nezklamu tě,“ slíbil Riley.

Sakra. Pohnuli jsme se s Diegem zároveň, skočili jsme z našeho posedu na vedlejší strom a letěli zpátky stejnou cestou, kterou jsme přišli. Riley teď bude spěchat, a pokud po tom všem, co se právě stalo s temnými plášti, zachytí Diegovu stopu a na jejím konci žádného Diega…

„Musím se vrátit a počkat,“ zašeptal v běhu Diego.

„Dobře že to není na dohled od domu. Nechci, aby věděl, že jsem je slyšel.“

„Měli bychom s ním promluvit oba.“

„Na to už je pozdě. Všimne si, že tvůj pach na stopě chybí. Bude to podezřelé.“

„Diego…“ Dostal mě, nechala jsem se nachytat.

Dorazili jsme k místu, kde se ke mně připojil. Mluvil tiše a ve spěchu.

„Držme se plánu, Bree. Povím mu, co jsem mu původně chtěl říct. Do úsvitu je sice ještě daleko, ale musí to tak být. Jestli mi neuvěří…“ Diego se zachvěl. „Má na prácí důležitější věci, než zabývat se mojí bujnou fantazií. Třeba si mě teď spíš poslechne – zdá se, že potřebujeme všechny prostředky, které můžeme získat, a schopnost pohybovat se přes den rozhodně neuškodí.“

„Diego…,“ opakovala jsem. Co jiného na to říct?

Pohlédl mi do očí a já čekala, až se mu rty zkřiví do bezstarostného úsměvu a on začne vtipkovat o ninjích nebo nejlepších kámoších.

Neudělal to. Místo toho se pomalu sklonil, nespouštěl ze mě oči a políbil mě. Hebké rty se dotýkaly těch mých celou dlouhou vteřinu, a my ze sebe nespustili zrak.

Pak se odtáhl a povzdychl si. „Jdi domů, schovej se za Freda a dělej jakoby nic. Přijdu hned za tebou.“

„Dávej na sebe pozor.“

Vzala jsem ho za ruku, silně ji stiskla a pustila. Riley o Diegovi mluvil jako o příteli. Mohla jsem jen doufat, že to přátelství je skutečné. Jinou možnost jsem neměla.

Diego zmizel v korunách tiše jako ševelení vetru. Neztrácela jsem čas, abych se za ním dívala. Hnala jsem se po větvích přímo k domu. Doufala jsem, že mám oči ještě dostatečně světlé z posledního krmení, abych svou nepřítomnost omluvila. Jen rychlý lov. Natrefila jsem na osamělého tuláka. Nic neobvyklého.

Jak jsem se blížila k domu, přivítalo mé dunění hudby společně s nezaměnitelným, sladkým, kouřovým pachem hořícího upíra. Zpanikařila jsem. V domě jsem mohla umřít stejně snadno jako venku. Ale neměla jsem na výběr. Nezpomalila jsem, seběhla ze schodů a hnala se rovnou do kouta, kde jsem rozeznala stát Zrůdu Freda. Hledal něco, čím by zabavil? Unavilo ho sezení? Neměla jsem ani ponětí, co tam pohledává, a bylo mi to srdečné jedno. Hodlala jsem se ho držet, dokud se Riley a Diego nevrátí. Na podlaze doutnala žalostná hromádka, příliš velká, než aby se jednalo jenom o ruku nebo nohu. Riley už neměl dvacet dva upírů.

Kouřící ostatky nikoho nijak zvlášť nezajímaly. Tohle se tu dělo běžně.

Jak jsem spěchala k Fredovi, pocit zhnusení kupodivu nezesílil. Namísto toho se vytratil. Nezdálo se, že by si mě Fred vůbec všiml, pokračoval ve čtení knihy, kterou držel. Jedné z těch, které jsem mu před pár dny nechala. Zády se opíral o gauč a já nyní bez problémů viděla, co dělá. Zaváhala jsem. Co se stalo? Může tu svoji nechutnost vypnout, když chce? Znamená to, že jsme teď oba nechráněni? Raoul se naštěstí domů ještě nevrátil ale Kevin ano.

Poprvé za celou dobu jsem viděla, jak Fred doopravdy vypadá. Byl vysoký skoro metr devadesát, se širokými rameny, svalnatý a měl husté, plavé vlasy, čehož jsem si všimla už dřív. Zdál se být starší než většina ostatních – spíš jako univerzitní student než středoškolák. A také – a to mě překvapilo ze všeho nejvíc – vypadal dobře. Byl stejně hezký jako ostatní, možná ještě hezčí. Vůbec netuším, proč mi najednou připadal tak okouzlující. Nejspíš proto, že dřív jsem si ho vždycky spojovala se záchvaty zvracení.

Došlo mi, že na něj zírám a že to vypadá divně. Rychle jsem se rozhlédla po místnosti, jestli si i ostatní všimli, že je Fred normální – a hezký. Nikdo se našim směrem nedíval. Zalétla jsem pohledem ke Kevinovi, připravená bleskově sklopit zrak, pokud by si mě všiml, ale jeho oči se soustředily někam do prostoru nalevo ode mě. Mračil se. Než jsem se od něj odvrátila, jeho upřený pohled mé přeskočil a zaměřil se napravo ode mě. Vrásky na čele se mu prohloubily. Jako… by se mě snažil zahlédnout, ale nemohl.

Cítila jsem, jak se mi koutky úst zvedly v pochmurném, hořkém úsměvu. Měla jsem horší starosti, než abych si Kevinovu slepotu mohla užít naplno. Ohlédla jsem se k Fredovi a očekávala, že se nával nechutenství vrátí, ale on se usmíval spolu se mnou. S úsměvem na tváři vypadal opravdu senzačně.

Pak chvilka souznění pominula. Fred se vrátil ke knize a já se ještě nějakou dobu nehýbala a čekala, že se něco stane. Že se otevřou dveře a dovnitř vejde Diego. Nebo Riley s Diegem. Nebo Raoul. Nebo že se mě znova zmocní nutkání zvracet, nebo mě Kevin konečně najde, nebo vypukne další rvačka. Prostě něco.

Ale nic se nestalo a já se dala dohromady a dělala, co jsem dostala za úkol – hrála jsem, že se nic zvláštního nestalo. Sebrala jsem jednu knížku ze sloupku blízko Fredova chodidla, posadila se na podlahu a předstírala, že si čtu. Možná to byla jedna z knížek, které jsem naoko přečetla už včera, ale vůbec mi nepřipadala povědomá. Očima jsem přelétala stránky a nevnímala ani ň. Myšlenky se mi točily v úzkých malých kruzích. Kde vězel Diego? Jak Riley zareagoval na jeho historku? Co to mělo všechno znamenat – ten rozhovor předtím, než přišly temné pláště, a rozhovor po tom, co odešly?

Propracovávala jsem se tím, vracela se zpátky a snažila se složit všechny kousky do zřetelného obrázku. Ve světě upírů existovali jacísi policisté a byli zatraceně děsiví. Tahle zdivočelá skupina mladých upírů měla představovat armádu a ta armáda byla nezákonná. Naše stvořitelka měla nepřítele. Nebo spíš nepřátele. Na jednoho z nich jsme museli do pěti dnů zaútočit, nebo jinak zaútočí strašlivé temné pláště na ni – nebo na nás nebo obojí. K tomu útoku jsme měli být vycvičeni… jakmile se Riley vrátí. Mrkla jsem ke dveřím a pak přinutila oči k návratu na knihy. Pak tu byla ta záležitost s návštěvníky v temných pláštích. Ona se bála udělat rozhodnutí. A velice ji potěšilo, že má tolik upírů…, tolik vojáků. Riley měl zase radost, že jsme s Diegem přežili…

Řekl, že si myslel, že ztratil další dva kvůli slunci což znamenalo, že nevěděl, jak upíři na sluneční světlo doopravdy reagují. A to, co řekla ona, bylo přinejmenším divné. Zeptala se, jestli si je jistý. Jistý, že Diego přežil? Nebo… jistý; že mu Diego pověděl pravdu?

Poslední myšlenka mě vyděsila. Co když ona věděla, že nám slunce neublíží? Pokud to věděla, proč lhala nejen Rileymu, ale skrze něj i nám?

Proč by nás chtěla držet v temnotách – a to doslova? Bylo pro ni tak důležité, abychom vůbec nic nevěděli? Dost důležité, aby to Diegovi způsobilo potíže? Začínala se mě zmocňovat panika a strach mě úplně ochromil. Kdybych se mohla potit, stoprocentně bych se v potu přímo koupala. Musela jsem se tvrdě soustředit, abych otáčela stránkami a udržela zrak upřený k podlaze.

Byl Riley jenom další podvedený, nebo v tom jel s ní? Když říkal, že se bál, že ztratil dva kvůli slunci, myslel tím doslovně slunce… nebo nějakou lež o slunci?

Pokud to druhé, pak znát pravdu rovnalo se být ztracen. Panika roztříštila mou mysl na střepiny.

Snažila jsem se uvažovat racionálně a dodat tomu všemu trochu smyslu. Jenže bez Diega to bylo složitější. Mít někoho, s kým si mohu promluvit a vzájemně se ovlivňovat vybrušovalo mou schopnost soustředění. Bez toho mi na okraje myšlenek dotíral strach, pokřivený neustálou žízní. Touha po krvi na nás pořád číhala těsně pod povrchem. Dokonce i teď, poměrně slušně nasycená, jsem cítila ten žár a potřebu.

Mysli na ni, mysli na Rileyho! křičela jsem na sebe. Musela jsem přijít na to, proč lhali – pokud lhali – jenom tak jsem mohla pochopit, co pro ně znamenalo, že Diego zná jejich tajemství.

Co by se tím změnilo, pokud by nelhali, pokud by nám na rovinu řekli, že den je stejně bezpečný jako noc? Představila jsem si, jak by to vypadalo, kdybychom nemuseli trávit dny zamčeni v temném sklepení, kdyby si dvacet jedna upírů – teď už možná míň, záleželo na tom, jak mezi sebou vycházeli ti venku na lovu – mohlo svobodně dělat, co by je napadlo.

Chtěli bychom lovit. To bylo jasné.

Kdybychom se nemuseli vracet, kdybychom se nemuseli skrývat… no, mnoho z nás by se pravidelně nevracelo. Bylo těžké soustředit se na návrat, když nás ovládala žízeň. Ale Riley zasel hluboko do nás všech hrůzu z ohně, hrůzu z návratu odporné bolesti, kterou jsme už jednou zažili. To nás dokázalo zastavit. Pud sebezáchovy je jediný instinkt silnější než žízeň.

Tahle hrozba nás držela pohromadě. Existovaly jiné skrýše, jako třeba Diegova jeskyně, ale kdo by na ně pomyslel? Měli jsme kam jít, měli jsme základnu, kam jsme se mohli uchýlit. Čistá hlava k vlastnostem upírů nepatří. Nebo, lépe, nepatří k vlastnostem mladých upírů. Riley měl mysl jasnou. Diego měl mnohem čistší hlavu než já. Ti upíři v temných pláštích byli až děsivě soustředění. Zachvěla jsem se. Takže rutina nás neovládne navěky. Co asi udělají, až zestárneme, zmoudříme? Tvrdě mě udeřila skutečnost, že nikdo není starší než Riley. Všichni jsme tu byli noví. Potřebovala bandu upírů proti svému tajemnému nepříteli. Ale co pak? Měla jsem silný pocit, že až dojde na tuhle část, nerada bych byla u toho. A vtom mi došlo něco úžasně očividného. Bylo to řešení, které se o mé podvědomí otíralo už předtím, když jsem s Diegem stopovala naši upírskou partu.

Nemusela jsem být u toho. Nemusela jsem tu zůstávat už ani jedinou další noc.

Strnulá jako socha jsem se nechávala tou fascinující myšlenkou unášet.

Pokud bychom s Diegem nevěděli, kam gang obvykle míří, našli bychom je vůbec? Asi ne. A to se jednalo o velkou skupinu, co za sebou zanechává širokou stopu. A kdyby to byl jediný upír, který by dokázal skočit na břeh, možná až do koruny stromu, a nezanechal přitom stopy na břehu… Jeden nebo dva upíři, kteří doplavou, kam až chtějí… Kteří mohou doplavat ke břehům… Kanady, Kalifornie, Chile, Číny… Takové dva upíry už byste nikdy nenašli. Byli by pryč. Zmizeli by jako pára nad hrncem.

Neměli jsme se té noci vracet! Neměli jsme! Proč mě to nenapadlo dřív?

Ale… souhlasil by Diego? Najednou jsem si nebyla tak jistá. Co když byl Diego věrnější Rileymu, než jsem si myslela? Myslel si, že má jistou zodpovědnost a musí při Rileym stát? Rileyho znal už dlouho – mě jen jeden den. Měl proto k Rileymu blíž než ke mně? Zachmuřeně jsem nad tím uvažovala.

Dalo se to zjistit, pokud bychom si našli minutku pro sebe. A potom možná, pokud náš tajný klub vážně něco znamenal, mu přestane záležet na tom, co si pro nás naše stvořitelka připravila. Mohli bychom zmizet a Riley by to zvládl s devatenácti upíry, nebo by si narychlo opatřil pár nových, tak či tak, to už by nebyl náš problém.

Nemohla jsem se dočkat, až Diegovi svůj plán představím, instinkt mi napovídal, že to pochopí. Snad. Najednou mě napadlo, co se ve skutečnosti stalo se Shelly a Stevem a ostatními dětmi, které zmizely. Věděla jsem, že ve slunečním svitu neshořely. Třeba Riley schválně tvrdil, že viděl jejich prach, aby nás udržel ve strachu a v závislosti? Abychom se před každým úsvitem vrátili? Možná se Shelly se Stevem vydali pryč na vlastní pěst. Už žádný Raoul. Žádní nepřátelé ani armády s velmi nejistou budoucností.

Možná měl Riley na mysli tohle, když říkal ztraceni kvůli slunci. Uprchlíci. V tom případě musel být rád, že mu Diego neutekl, ne?

Škoda že jsme to s Diegem neudělali! Mohli jsme být volní jako Shelly a Steve. Žádná pravidla, žádný strach z úsvitu.

Představila jsem si celou naši hordu puštěnou z řetězu. Viděla jsem sebe a Diega plížit se ve stínech jako ninjové. Ale viděla jsem i Raoula, Kevina a ostatní jako zrůdné třpytivé disko koule uprostřed ulice v obchodní čtvrti, hromady navršených mrtvých těl, křik, řev helikoptér a slabé, bezmocné poldy vyzbrojené náboji, které nám nezpůsobí ani škrábnutí, foťáky a paniku šířící se stejné rychle jako fotky na netu po celém světě.

Upíří by nezůstali v utajení moc dlouho. Dokonce ani Raoul by nestačil vraždit lidi dost rychle, aby zabránil šíření té noviny.

Existovala v tom jistá logika a já se ji snažila pobrat dřív, než mě znovu něco rozptýlí.

Zaprvé, lidé o upírech nevědí. Zadruhé. Riley nás nutil, abychom byli nenápadní, nepřitahovali pozornost lidí, a tím nás prakticky učil. Zatřetí, Diego a já jsme zjistili, že těmi pravidly se musejí řídit všichni upíři, jinak by se o nás dozvěděl celý svět. Začtvrté, ta pravidla musela mít nějaký důvod a tím důvodem nebyla obava z titěrných bouchaček lidských poldů.

Jasně, existoval pádný důvod, proč nutit upíry schovávat se celé dny v zatuchlých sklepeních. Asi pro Rileyho a naši stvořitelku dost zásadní, aby nám lhali a děsili nás slunečním světlem. Riley Diegovi vysvětlí, proč je to tak důležité, a zodpovědný Diego slíbí, že to zůstane mezi nimi a všechno bude v pohodě. Určitě bude. Ale co když Shelly a Steve, když objevili tu věc s třpytivou kůží, prostě neutekli? Co když s tím šli taky za Rileym?

A, zatraceně, znovu jsem sešla z cestičky svého logického uvažování. Řetěz myšlenek se roztrhl a já zase propadla panice.

Celá vystresovaná jsem si uvědomila, že už nad tím hloubám pěknou chvíli. Ucítila jsem blížící se úsvit. Měl přijít ani ne za hodinu. Tak kde vězel Diego? A kde byl Riley?

Vtom se otevřely dveře, ze schodů seskočil Raoul a něčemu se se svými nohsledy smál. Nahrbila jsem se a přisunula blíž k Fredovi. Raoul si nás nevšiml. Podíval se na zbytky spáleného upíra na podlaze a propukl v hlasitý řehot. Oči měl zářivě červené.

Když šel Raoul lovit, nikdy se nevrátil, dokud nutně nemusel. Krmil se tak dlouho, dokud to šlo. Takže úsvit měl přijít dřív, než jsem si myslela. Riley nejspíš trval na tom, aby mu Diego své tvrzení dokázal. Bylo to jediné vysvětlení. Čekali na úsvit. Jenomže… to znamenalo, že pokud Riley neznal pravdu, naše stvořitelka mu také lhala. Nebo ji znal? Myšlenky se mi rozutekly.

Za pár minut se objevila i Kristie se třemi členy svojí smečky. Na hromádku upířího popela zareagovala nanejvýš lhostejně. Dveřmi se prohnali další dva lovci a já provedla bleskový výpočet. Dvacet upírů. Kromě Diega a Rileyho se všichni vrátili domů. Slunce mělo vyjít každou chvíli.

Venkovní dveře nad schody zavrzaly, jak je někdo otevřel. Vymrštila jsem se na nohy.

Vstoupil Riley. Zavřel za sebou. Sešel dolů ze schodů.

Nikdo ho nenásledoval.

Než jsem to stihla zpracovat, Riley zařval jako vzteklé zvíře. Zíral na zpopelněné ostatky a zuřivě koulel očima. Všichni strnuli, dokonale nehybní. Už jsme se stali svědky toho, že Riley ztratil nervy, ale dnes to bylo jiné. Riley se otočil, vrazil prsty do řvoucího reproduktoru, vyrval ho ze zdi a mrštil jím přes pokoj. Jen s Kristie se přikrčily, když se reproduktor roztříštil o protější zeď a vzedmul oblak omlácené suché omítky. Riley rozkopl hi-fi věž a dunící basy utichly. Vrhl se k Raoulovi a popadl ho pod krkem.

„Vždyť já tu ani nebyl!“ zavřeštěl Raoul a vypadal vyděšeně – takového jsem ho nikdy neviděla.

Riley příšerně zavrčel a odhodil Raoula stejně jako předtím reproduktor. Jen a Kristie se znovu přikrčily. Raoulovo tělo prorazilo zeď a nechalo v ní obrovskou díru.

Riley popadl Kevina za ramena a – se známým zaskřípáním – utrhl mu pravou ruku. Kevin zařval bolestí a snažil se z Rileyho sevření vykroutit. Riley ho kopl do boku. Další krutý skřípot a Riley držel zbytek Kevinovy paže. Roztrhl ji v polovině, v lokti, a zbytky vmetl Kevinovi rovnou do zmučené tváře – plesk, plesk, plesk, jako když kladivo udeří na kámen.

„Co je to s váma?“ ječel na nás Riley. „To jste vážně všichni tak pitomí?“ Chňapl po blonďatém Spider-Manovi, ale ten mu uskočil z cesty. Tím se dostal příliš blízko k Fredovi a odpotácel se zpátky k Rileymu. Zvracel.

„Nikdo z vás nemá mozek?“

Třískl klukem jménem Dean do herních automatů, rozmlátil je a pak popadl jiné děvče – Sáru – a urval jí levé ucho a hrst vlasů. Bolestně zaprskala.

Náhle se ukázalo, že Riley hodně nebezpečně riskuje. Byli jsme v přesile. Raoul už byl zpátky a s Kristie a Jen – obvykle se nemohli ani cítit – Rileyho obcházeli z boku. Další se různě po místnosti shlukovali do skupinek.

Těžko říct, jestli si Riley tu hrozbu uvědomil, nebo jeho výstup přirozeně skončil. Zhluboka se nadechl. Hodil Sáře její ucho a vlasy. Dívka ucouvla, olizovala si roztřepenou stranu ucha a vlhčila ji jedem, aby šlo připojit k hlavě. Pro vlasy už záchrany nebylo, Sára bude mít nějakou dobu na tom místě lysinu.

„Poslouchejte mě,“ pravit Riley tiše, ale zlostně. „Naše přežití závisí na tom, jestli teď budete poslouchat, co vám řeknu, a přemýšlet! Všichni umřeme. Každý z nás, vy i já, všichni do jednoho, pokud příštích pár dní nezvládnete aspoň předstírat, že máte v hlavách mozky!“ Nepodobalo se to jeho obvyklým lekcím a naléháni, abychom se ovládali. Definitivně si tím zajistil naši pozornost

„Nastal čas, abyste dospěli a převzali za sebe zodpovědnost. Myslíte si, že tenhle život je zadarmo? Že všechna krev v Seattlu nic nestojí?“

Skupinky upírů už nevypadaly hrozivě. Všichni měli rozšířené zorničky a tvářili se zmateně. V periferním vidění jsem zahlédla, jak ke mně Fred otočil hlavu, ale nevšímala jsem si toho. Má pozornost se upínala ke dvěma věcem: k Rileymu, pro případ, že by znovu zaútočil, a ke dveřím. Zůstávaly zavřené.

„Posloucháte mě? Skutečně mě posloucháte?“ Riley se odmlčel, ale nikdo nepřikývl Nikdo se ani nehnul. „Vysvětlím vám, v jak nejisté situaci se nacházíme. Pokusím se to podat jednoduše, aby to pochopili i ti pomalejší. Raoule, Kristie, pojďte sem.“

Vyzval vůdce dvou největších gangů, kteří se na krátkou chvíli spojili proti němu. Ani jeden se nepohnul. Ztuhli a Kristie vycenila zuby.

Očekávala jsem, že Riley vyměkne a omluví se. Ukonejší je a klidně přesvědčí, aby udělali, co chce. Jenže tenhle Riley byl jiný.

„Fajn,“ vyštěkl. „Abychom přežili, potřebujeme vůdce, ale na to očividně ani jeden z vás nemá. Domníval jsem se, že jste na to připravení. Mýlil jsem se. Kevine, Jen, připojte se prosím ke mně jako vůdcové našeho týmu.“ Kevin překvapeně vzhlédl. Zrovna dokončil připojování paže zpátky k tělu. Tvářil se obezřetně, ale zároveň polichoceně. Pomalu se vytáhl na nohy. Jen hleděla na Kristie, jako by čekala na její svolení. Raoul zaťal zuby.

Dveře nad schodištěm se stále neotevíraly.

„Ani vy toho na to nemáte?“ otázal se už hodně podrážděně Riley.

Kevin k němu vykročil, ale Raoul ho předešel a dvěma skoky přeběhl pokoj. Cestou beze slova strčil Kevina proti zdi a stanul vedle Rileyho pravého ramene. Riley se mírně pousmál. Jeho manipulace nebyla nijak zvlášť důvtipná, ale vyšla mu, jak zamýšlel.

„Kristie, nebo Jen, která z vás nás povede?“ zeptal se Riley s náznakem pobavení v hlase.

Jen stále čekala na nějaké znamení od Kristie. Ta na ni chvíli zlostně hleděla, pak odhodila pískové vlasy z tváře a pospíšila si k Rileyho boku.

„Trvalo vám to moc dlouho,“ pravil vážně Riley. „takový luxus si nemůžeme dovolit. Už nemůžeme jen tak blbnout. Dovoloval jsem vám dělat si, co chcete, ale dnešní nocí to končí.“

Rozhlédl se po místnosti a každému se krátce zadíval do očí, aby se ujistil, že ho posloucháme. Opětovala jsem jeho pohled jen na okamžik, když jsem přišla na řadu, a pak mi oči sjely zpátky ke dveřím. Okamžitě jsem svou chybu napravila, ale on už mezitím pokračoval dál. Zajímalo by mě, jestli si mého uklouznutí všiml. Viděl mě vůbec, tady za Fredem?

„Máme nepřítele,“ oznámil Riley a počkal, až ta slova všichni vstřebají. Řekla bych, že pro pár upírů tady ve sklepě to byla šokující myšlenka. Nepřítel byl Raoul – a pokud jste drželi s Raoulem, nepřítel byla Kristie. Nepřítel byl tady, protože tohle byl celý náš svět. Představa, že někde venku existují síly dost mocné na to, aby nás mohly ohrozit, byla pro většinu nová. Ještě včera by byla nová i pro mě.

„Někteří z vás jsou možná dost chytří, aby si uvědomili, že pokud existujeme my, existují i jiní upíři. Upíři, kteří jsou starší, moudřejší… mnohem talentovanější. Upíři, kteří baží po naší krvi!“

Raoul zasyčel a několik jeho následovníků ho na vyjádření podpory napodobilo.

„Přesně tak!“ pokračoval Riley, zjevně je zamýšlel rozkurážit. „Seattle byl kdysi jejich, ale odešli z něj už velmi dávno. Dozvěděli se o nás a žárlí na snadno získanou krev, kterou tu mívali. Vědí, že teď patří nám, ale chtějí ji zpátky. Přijdou si vzít, co chtějí. Jednoho po druhém nás uloví. Při jejich hostině všichni shoříme!“

„Nikdy,“ zavrčela Kristie. Někteří z jejích i Raoulových lidí také vrčeli.

„Nemáme moc na výběr,“ pravil Riley, „Pokud budeme čekat, až se tu objeví, budeme v nevýhodě. Koneckonců, tohle je jejich hřiště. Oni se s námi nechtějí utkat v přímém boji, protože jsme v přesile a silnější. Chtějí nás pochytat každého zvlášť, chtějí využít naší největší slabosti. Je někdo z vás dost chytrý, aby uhádl, která to je?“ Ukázal na popel u svých chodidel – nyní rozšlapaný po celém koberci, takže se z něj nedaly poznat pozůstatky upíra, – a čekal.

Nikdo se nepohnul.

Riley si znechuceně odfrknul. „Jednota!“ zařval, „Mezi námi neexistuje. Copak můžeme čelit nějaké hrozbě, když se nepřestaneme zabíjet navzájem?“ Kopl do popela a zvířil malý černý obláček. „Dokážete si představit, jak se nám smějí? Myslí si, že vzít nám město bude hračka. Že jsme jen slabomyslná smečka! Že jim svou krev prostě odevzdáme.“

Polovina upírů v místnosti nyní nesouhlasně vrčela.

„Dokážete spolupracovat, nebo všichni umřeme?“

„Sejmeme je, šéfe,“ zahučel Raoul.

Riley se na něj zamračil. „Ne, pokud se nebudeš ovládat! Ne, když nebudeš spolupracovat s každým jednotlivcem v téhle místnosti. Každý z těch, které jsi oddělal,“ prstem na noze šťouchnul do popela, „ti jednou mohl zachránit krk. Každou vraždou, kterou jste v naší skupině spáchali, jste dali nepříteli dárek. Tady jsme, křičíte na něj, přijď si pro nás!“

Kristie s Raoulem si vyměnili pohledy, jako by se viděli poprvé v životě. Ostatní udělali to samé. Slovo skupina nám nebylo neznámé, ale nikdo ho předtím na nás jako celek nevztahoval. Teď jsme byli skupina.

„Povím vám něco o našich nepřátelích,“ řekl Riley a všichni upřeli oči na jeho tvář. „Jsou mnohem starší než my. Jsou na světě už stovky let a takhle dlouho přežili z dobrého důvodu. Jsou mazaní a zkušení a vládu nad Seattlem si přijdou přebrat plni sebevědomí – protože slyšeli, že o něj budou bojovat s bandou neorganizovaných děcek, která za ně sama udělají polovinu práce!“

Následovalo další vrčení, ale někteří byli spíš obezřetní než vzteklí. Několik tišších upírů, těch, které Riley nazýval krotkými, se tvářilo plaše.

Riley si toho také všiml. „Přesně takhle nás vidí, ale to jen proto, že nás neviděli všechny pohromadě. Společně je rozmáčkneme! Pokud nás uvidí všechny, bok po boku, bojovat společně, budou zděšení. A právě to se stane! Protože tu nebudeme sedět a čekat, až se ukážou a začnou nás jednoho po druhém zabíjet. Nastražíme jim léčku. Za čtyři dny.“

Čtyři dny? Nečekala jsem, že naše stvořitelka počká skoro až do vypršení lhůty. Znovu jsem se podívala ke dveřím. Kde byl Diego?

Ostatní čtyřdenní lhůta překvapila, některé vyděsila.

„To je poslední věc, kterou by čekali,“ ujistil nás Riley. „My všichni – společně – si na ně počíháme. A tu nejlepší část jsem si nechal na konec Je jich jen sedm.“

Rozhostilo se nevěřícné mlčení.

Pak se ozval Raoul: „Cože?“

Kristie na Rileyho hleděla s pochybovačným výrazem a já slyšela, jak se místnost naplnila šepotem.

„Sedm?“

„Děláš si legraci?“

„Hej,“ Štěkl Riley. „Myslel jsem to vážně, když jsem říkal, že jsou nebezpeční. Jsou moudří a… nečestní. Podlí. My budeme mít na své straně sílu, oni lstivost. Pokud budeme hrát podle jejich pravidel, zvítězí! Ale pokud je přinutíme přistoupit na ta naše…“ Riley větu nedokončil, jen se usmál.

„Pojďme hned!“ naléhal Raoul. „Zničíme je okamžitě!“ Kevin nadšeně vrčel.

„Zpomal, pitomče,“ napomenul ho Riley. „Zbrklost nás k vítězství nepřivede.“

„Řekni nám všechno, co o nich potřebujeme vědět,“ vybídla ho Kristie a zpražila Raoula povýšeným pohledem.

Riley zaváhal, jako by se rozhodoval, jaká slova zvolit „Dobře, ale kde začít? Myslím, že první věc, kterou potřebujete vědět, je… že ještě nevíte všechno, co je o upírech známé. Nechtěl jsem vás hned na začátku zahltit spoustou informací.“

Následovala další pauza, během které se všichni tvářili zmateně.

„Máte nepatrné zkušenosti s tím, čemu říkáme schopnosti. Máme tu Freda.“

Všichni se ohlédli k Fredovi – nebo spíš se o to pokusili. Z Rileyho výrazu jsem poznala, že Fred opravdu nemá rád, když na něj někdo upozorňuje. Zdálo se, že když se Riley zmínil o jeho schopnostech, Fred je okamžitě využil naplno. Riley se přikrčil a rychle se odvrátil. Já pořád nic necítila.

„Ano, tedy, existují upíři, kteří mají kromě naší běžné nadlidské síly a smyslů ještě jiné dary. Jednoho takového daru jste si mohli všimnout i v naší… skupině.“ Dával si pozor, aby už Fredovo jméno nevyslovil. „Dary se vyskytují jen vzácně – jen asi u jednoho z padesáti –, ale každý je jiný. Existuje opravdu rozsáhlá paleta různých zvláštních schopností a některé z nich jsou mocnější než jiné.“

Ze všech stran se ozývalo mumlání, jak ostatní uvažovali, jestli mají nějakou zvláštní schopnost. Raoul se hrdě narovnal, jako by se právě rozhodl, že on některý z těch darů vlastní. Ale pokud jsem mohla bádat, jediný, kdo byl v téhle místnosti zvláštní, stál vedle mě.

„Dávejte pozor!“ okřikl je Riley. „Já vám to nevykládám pro legraci.“

„Ta nepřátelská smečka,“ promluvila Kristie, „má různé schopnosti, že jo?“

Riley souhlasně pokýval hlavou. „Přesně. Jsem rád, že je mezi námi někdo, kdo si umí pospojovat tečky.“

Raoul ohrnul horní ret a vycenil zuby.

„Tahle smečka je až nebezpečně talentovaná,“ pokračoval Riley a snížil hlas do tlumeného šepotu. „Jeden z nich umí číst myšlenky.“ Pozorně sledoval naše tváře, aby věděl, zda si uvědomujeme důležitost tohoto sdělení. Lhostejná reakce, s kterou se setkal, ho zjevně ani v nejmenším neuspokojila. „Přemýšlejte, lidi! Vidí, co se vám děje v hlavách. Pokud zaútočíte, bude znát každý váš pohyb dřív než vy sami! Půjdete doleva a on už tam bude čekat“ Všichni si to představili a nastalo nervózní ticho.

„Proto jsme byli tak opatrní – já a ta, která vás stvořila.“

Když se zmínil o ní, Kristie od Rileyho ucouvla a Raoul se zatvářil ještě zuřivěji. Vesměs všichni měli nervy na pochodu.

„Neznáte její jméno a nevíte, jak vypadá. To nás všechny chrání. Kdyby vás někde překvapili samotné, třeba jim nedojde, že patříte k ní, a nechají vás jít. Ale pokud zjistí, že patříte k její skupině, nezaváhají a bez mrknutí oka vás popraví.“

Ale tohle přece nedávalo smysl. Tohle tajemství přece chránilo mnohem víc ji než nás. Riley rychle pokračoval dál, aby nám nedal čas si jeho slova přebrat v hlavě.

„Samozřejmě, teď už nemůžeme udělat nic s tím, že se rozhodli vyrazit do Seattlu. Překvapíme je cestou sem a sprovodíme je ze světa!“ Tiše zapískl skrz zuby. „Tak. A potom nejenže město bude jen naše, ale netroufnou si na nás ani žádné jiné skupiny. Nebudeme pak za sebou muset zametat stopy a skrývat se! Budeme mít tolik krve, kolik jen chceme! Budeme lovit každou noc! Přestěhujeme se přímo do města a ovládneme ho!“

Místo potlesku se ozývalo vrčení a prskání. Všichni mu věřili. Kromě mě. Já se ani nehnula, nevydala ani hlásku. Vlastně ani Fred, ale kdo ví proč?

Nevěřila jsem Rileymu, protože všechny jeho sliby mi připadaly jako lži. Jinak by moje logika byla v troskách. Riley řekl, že jen kvůli těmto nepřátelům se musíme krotit a lovit opatrně. Jenže to vůbec nesouhlasilo s faktem, že všichni ostatní upíři se také chovali nenápadně. V opačném případě by si jich lidé už dávno všimli.

Jenže pozornost jsem neudržela a o řešení se nepokusila, protože dveře nahoře na schodech se pořád neotevíraly. Diego…

„Musíme to provést společně. Dnes vás naučím pár technik. Bojových technik. Není to jen o tom, rvát se tu na podlaze jako banda harantů. Až se setmí, půjdeme ven trénovat. Chci, abyste cvičili tvrdě, ale zároveň nezapomínali, proč to děláme. Nehodlám ztratit už ani jediného člena rodiny. Potřebujeme se navzájem – všichni všechny! Nebudu tolerovat žádné další hlouposti. Pokud si myslíte, že mě nemusíte poslouchat, zatraceně se pletete.“ Na pár vteřin se odmlčel a svaly na jeho tváři se poskládaly do nového výrazu.

„Poznáte, jak tragicky jste se mýlili, až vás zavedu k ní,“ – otřásla jsem se, stejně jako všichni ostatní v místnosti – „a budu vás držet, zatímco ona vám bude trhat nohy a pak pomalu, velmi pomalu, pálit prsty, uši, rty, jazyk a všechny ostatní přebytečné přívěsky na vašem těle jeden po druhém?“

Všichni jsme aspoň jednou přišli o nějakou končetinu a všichni jsme při proměně zakusili hrůzu z ohně, takže jsme si dokázali živě představit, jaké by to bylo, ale výhružná slova nebyla na celé věci to nejděsivější. Nejpříšernější byl Rileyho výraz, když to říkal. Neměl tvář zkroucenou hněvem jako obvykle, když se vztekal; byl klidný a chladný, přívětivý a nádherný, s ústy pozvednutými v koutcích do jemného úsměvu. Měla jsem dojem, že před námi stojí úplně nový Riley. Něco ho změnilo, zocelilo, ale nedovedla jsem si představit, co se mohlo stát, aby se za jedinou noc naučil tak krutě, dokonale usmívat.

Sklopila jsem oči a celá se chvěla. Raoul svým úsměvem nápodobil Rileyho. Téměř jsem viděla, jak se v Raoulově hlavě otáčejí ozubená kolečka. V budoucnosti už nebude muset zabíjet své oběti rychle, bude si je moct vychutnat.

„A teď vytvoříme týmy a zjistíme, jestli dokážeme spolupracovat,“ pravil Riley a už se tvářil zase normálně. „Kristie, Raoule, seberte svoje lidi a zbytek si stejnoměrně rozdělte. Žádné rvačky! Ukažte mi, že to zvládnete udělat rozumně. Předveďte se.“

Odkráčel od nich, ignoroval skutečnost, že se takřka okamžitě začali mezi sebou hádat, a obešel pokoj. Cestou se dotkl několika upírů a postrčil je směrem k jednomu z nových vůdců. Zpočátku mi to nedošlo, protože to vzal širokou oklikou, ale mířil ke mně.

„Bree,“ oslovil mě a zašilhal do míst, kde jsem stála. Zdálo se, že ho to stojí dost úsilí.

Připadala jsem si jako kostka ledu. Určitě ucítil moji stopu. Je po mně.

„Bree?“ opakoval, tentokrát mírněji. Jeho tón mi připomněl chvíli, kdy na mě promluvil poprvé. Kdy na mě byl hodný. Pokračoval o malinko tišeji: „Slíbil jsem Diegovi, že ti předám vzkaz. Mám ti říct, že je to ninjovská záležitost. Dává ti to smysl?“

Pořád se na mě nemohl podívat, ale přibližoval se.

„Diego?“ zamumlala jsem. Nemohla jsem si pomoct. Riley se trošičku pousmál. „Můžeme si promluvit?“ Pokynul hlavou ke dveřím. „Všechna okna jsem dvakrát zkontroloval. První patro je dokonale zatemněné a bezpečné.“

Bylo mi jasné, že jakmile se vzdálím od Freda, o žádném bezpečí se nedá mluvit, ale musela jsem si vyslechnout, co mi chtěl Diego říct. Co se stalo? Měla jsem s ním zůstat a s Rileym bychom se setkali společně.

Vydala jsem se za ním a cestou přes pokoj jsem klopila zrak. Riley dal Raoulovi pár pokynů, pokýval na Kristie a vyšel po schodech. Koutkem oka jsem zahlédla, jak nás pár upírů zvědavě pozoruje.

Riley vstoupil do dveří jako první a kuchyně domu byla, přesně jak slíbil, bezpečně zatemněná. Ujistil se, že ho následuju, a pak mě provedl dlouhou temnou chodbou, několika ložnicemi a nakonec dalšími dveřmi zavřenými na zástrčku. Skončili jsme v garáži.

„Jsi statečná,“ prohlásil velice tiše, „nebo důvěřivá. Myslel jsem, že mi dá víc práce dostat tě po východu slunce sem nahoru.“

Sakra. Měla jsem se tvářit víc vystrašeně. Teď už bylo pozdě. Otřásla jsem se.

„Vy jste si s Diegem dost blízcí, co?“ zeptal se, vlastně tu otázku spíš zašeptal. Kdyby bylo dole ve sklepě ticho, možná by ho zaslechli, jenže zezdola se v té chvíli ozýval pořádný rámus.

Znovu jsem se zachvěla. „Zachránil mi život,“ zašeptala jsem.

Riley pozvedl bradu, skoro jako by chtěl přikývnout, a zkoumavě mě sledoval. Věřil mi? Přesvědčila jsem ho, že se pořád bojím denního světla?

„On je nejlepší,“ řekl. „Nejchytřejší kluk, jakého jsme tu kdy měli.“

Přikývla jsem.

„Vedli jsme o stávající situaci krátký rozhovor. Shodli jsme se, že potřebujeme průzkumníka. Jít naslepo by bylo dost nebezpečné. On je jediný, komu věřím dost na to, abych ho poslal napřed.“ Vztekle zafuněl. „Přál bych si mít aspoň dva takové, jako je on. Raoul snadno vypění a Kristie je příliš zaujatá sama sebou, aby si viděla dál než na špičku nosu, ale jsou nejlepší, které mám, a budou to muset zvládnout. Diego říkal, že jsi taky chytrá.“

Čekala jsem, netušíc, kolik z našeho příběhu Riley zná.

„Potřebuju, abys mi pomohla s Fredem. Zatraceně, ten kluk má sílu. Dnes v noci jsem se na něj nemohl ani podívat.“

Rozvážně jsem přikývla.

„Představ si, že by se na nás nepřátelé nemohli podívat. Bylo by to tak snadné!“

Nemyslela jsem si, že se bude Fredovi tenhle nápad líbit, ale třeba jsem se pletla. Nezdálo se, že by ho zajímalo vůbec něco ohledně naší skupiny. Zachránil by nás? Radši jsem Rileymu neodpovídala.

„Trávíš s ním spoustu času.“

Pokrčila jsem rameny. „Nikdo mě tam neobtěžuje. Není to jednoduché.“

Riley semkl rty a přitakal. „Chytrá, přesně jak říkal Diego.“

„Kde je?“

Neměla jsem se ptát. Ta slova ze mě však vytryskla, jako by měla vlastní vůli. Úzkostlivě jsem čekala, snažila se tvářit lhostejně a nejspíš se mi to vůbec nedařilo.

„Nemáme času nazbyt. Poslal jsem ho na jih okamžitě, jak jsem zjistil, co se děje. Pokud se naši nepřátelé rozhodnou zaútočit dřív, potřebujeme, aby nás někdo varoval. Diego se k nám přidá, až proti nim vyrazíme.“

Zkusila jsem si představit, kde asi Diego je. Chtěla jsem být s ním. Třeba bych ho přemluvila, aby neposlouchal Rileyho rozkazy a zbytečně nestrkal hlavu do oprátky. A třeba taky ne. Zdálo se, že Diego má s Rileym dobrý vztah, přesně jak jsem se obávala.

„Diego mě požádal, abych ti něco vzkázal.“

Šlehla jsem po něm pohledem. Až moc rychle a dychtivě. Zase jsem to pokazila.

„Připadalo mi to jako nesmysl. Řekl mi: ‚Vyřiď Bree, že jsem vymyslel ten pozdrav. Ukážu jí ho za čtyři dny, až se potkáme.‘ Dává ti to nějaký smysl?“

Snažila jsem se udržet kamennou tvář. „Trošku. Povídal něco, že potřebujeme tajný pozdrav. Kvůli jeho jeskyni pod vodou. Něco jako heslo. Myslím, že si jen dělal legraci. Nejsem si jistá, co chtěl říct tady tímhle.“

Riley se zachechtal. „Chudák Diego.“

„Proč?“

„Hádám, že tě má mnohem raději než ty jeho.“

„Ach,“ zmateně jsem uhnula pohledem. Posílal mi Diego tu zprávu, aby mi naznačil, že můžu Rileymu věřit? Jenže Diego mu neřekl, že vím o slunci. Ale i tak Rileymu věřil dost na to, aby mu prozradil, že mu na mně záleží. Asi bylo moudřejší držet jazyk za zuby. Tolik se toho změnilo.

„Ještě ho neodepisuj, Bree. Je nejlepší, jak už jsem řekl. Dej mu šanci.“

Riley mi dával rady do milostného života? Divnější už to být nemohlo. Přitakala jsem a zamumlala: „Jasně.“

„Zkus si promluvit s Fredem. Přesvědčit ho, aby byl s námi na jedné lodi.“

Pokrčila jsem rameny. „Uvidím, co se dá dělat.“

Riley se usmál. „Skvělé. Vezmu si tě stranou, než vyrazíme, a povíš mi, jak to šlo. Budu se chovat normálně, ne jako dnes v noci. Nechci, aby měl pocit, že ho šmíruju.“

„Fajn.“

Riley mi naznačil, abych ho následovala, a zamířil zpátky do sklepení.

Výcvik trval celý den, ale já se ho neúčastnila. Poté, co se Riley vrátil ke svým vůdcům, posadila jsem se na obvyklé místo za Freda. Ostatní se rozdělili do čtyř družstev po čtyřech a Raoul s Kristie je řídili. Freda si do své party nevybral nikdo. Možná je ignoroval, nebo možná ani neviděli, že tam sedí. Já ho pořád viděla. Stál stranou – jediný, kdo se neúčastnil dění, vysoký blonďatý slon.

Neměla jsem nejmenší chuť vtírat se do party k Raoulovi nebo Kristie, a tak jsem se jen dívala. Vedle Freda si mě očividně nikdo ani nevšiml. Přestože jsme byli díky Fredovým schopnostem neviditelní, já si připadala, jako bych byla všem hrozně na očích. Přála jsem si být neviditelná sama před sebou – abych tu iluzi vnímala a uvěřila jí. Ale nikdo si nevšímal a já se po chvilce skoro uvolnila.

Pozorně jsem sledovala výcvik. Chtěla jsem vědět všechno, jen tak pro jistotu. Neměla jsem v úmyslu hnát se do bitvy; chtěla jsem najít Diega a přinutit ho vzít se mnou nohy na ramena. Ale co když Diego bojovat chtěl? Nebo co když budeme muset bojovat, abychom utekli ostatním? Bylo lepší mít se na pozoru.

Jen jedinkrát se na Diega někdo zeptal. Byl to Kevin, ale evidentně ho k tomu ponoukl Raoul.

„Takže Diego se přece jen nechal spálit?“ zeptal se s nucenou lehkostí.

„Diego je s ní,“ odpověděl Riley a nikdo se neptal, koho má na mysli. „Průzkumník.“

Pár upírů se otřáslo. Pak už o Diegovi nikdo nemluvil.

Opravdu byl s ní? Při té představě jsem se schoulila. Možná to Riley řekl jen proto, aby se ostatní dál neptali. Třeba nechtěl, aby Raoul začal žárlit a nabyl dojmu, že je v Rileyho očích až na druhém místě, když od něj Riley teď potřeboval, aby projevil vůdcovské schopnosti. Nebyla jsem si jistá a neměla jsem v úmyslu se ptát. Zůstala jsem jako vždycky potichu a sledovala jsem výcvik.

Nakonec se sledování ukázalo jako nudná, žíznivá záležitost. Riley nedal své armádě přestávku po celé tři dny a dvě noci. Během dne bylo mnohem těžší držet se od ostatních dál – všichni jsme byli nacpaní dole ve sklepě. Na jednu stranu to bylo pro Rileyho jednodušší – všechny rvačky většinou stačil zastavit dřív, než se zvrhly v něco horšího. Za nocí chodili ven a měli tam mnohem více prostoru na sobě pracovat, jenže Riley se zase nadřel s pobíháním, sbíráním odtržených končetin a jejich vracením právoplatným majitelům. Vcelku dobře se ovládal a byl dost chytrý, aby zabavil všechny zapalovače. Byla bych se vsadila, že se mu to celé vymkne z rukou, Raoul a Kristie si vjedou do vlasů a ztratíme přinejmenším několik členů, ale Riley je zvládal lépe, než jsem si myslela, že je možné.

I tak výcvik zahrnoval spíše opakování. Všimla jsem si, že některé věci jim Riley vtlouká pořád dokola. Spolupracujte, hlídejte si záda, žádné přímé útoky, spolupracujte, hlídejte si záda, žádné přímé útoky, spolupracujte, hlídejte si záda, žádné přímé útoky. Bylo to docela směšné a ze skupiny to dělalo úplné pitomce. Ale kdybych já neseděla stranou s Fredem a šla taky bojovat, chovala bych se stejné hloupě jako oni.

Připomnělo mi to způsob, jakým nás Riley naučil strachu ze slunce. Neustálé opakování.

Přesto byl výcvik tak nudný, že asi po prvních deseti hodinách prvního dne vytáhl Fred balíček karet a začal si vykládat pasiáns. Bylo to mnohem zajímavější než sledovat pořád dokolečka ty samé chyby, takže jsem většinou pozorovala jeho.

Po dalších dvanácti hodinách – znovu jsme seděli uvnitř – jsem Fredovi naznačila, že může přesunout červenou pětku do jiného sloupečku. Přikývl a udělal to. Když dohrál, rozdal karty i mně a hráli jsme žolíky. Nepromluvili jsme, ale Fred se několikrát usmál. Nikdo se na nás nepodíval, ani se nechtěl přidat.

Nedostali jsme přestávku na lov, a jak čas ubíhal, bylo čím dál těžší žízeň ignorovat. Potyčky propukaly pravidelněji a bez větších provokací. Riley ječel rozkazy stále ostřeji a dvě paže urval sám. Snažila jsem se na mučivou žízeň zapomenout, co to šlo – koneckonců, Riley už taky musel mít žízeň a nemohl nás tu držet navěky –, ale spíš než žízeň jsem nemohla vyhnat z hlavy další věc. Fred působil docela zmoženě.

Počátkem třetí noci – den před tím, než jsme měli vyrazit, a mně se prázdný žaludek doslova svíjel v rytmu tikání hodin – Riley zařval a všechny simulované rvačky ustaly.

„Pojďte ke mně, lidi,“ řekl a všichni se shromáždili do půlkruhu tváří k němu. Původní gangy stály při sobě, takže výcvik tato uskupení nijak nerozházel. Fred si strčil karty do zadní kapsy a vstal. Já se držela po jeho boku a spoléhala na to, že mě schová jeho odpuzující aura.

„Vedli jste si dobře,“ pravil Riley. „Dnes v noci dostanete odměnu. Pijte, protože zítra budete chtít být silní.“

Takřka všichni zavrčeli úlevou.

„Řekl jsem chtít, ne potřebovat, a mám k tomu důvod,“ pokračoval. „Myslím, že jste to pochopili, lidi! Byli jste chytří a pracovali na sobě! Naši nepřátelé ani nepoznají, kolik uhodilo!“

Kristie s Raoulem zavrčeli a jejích nohsledi je okamžitě napodobili. Ten obrázek mě překvapil, protože v tu chvíli vypadali jako opravdová armáda. Ne že by mašírovali ve formaci nebo tak něco, ale v jejich reakci bylo cosi uniformního. Jako by byli součástí jednoho velkého organismu. Já a Fred jsme jako vždycky plnili role do očí bijících výjimek, jenže zdálo se, že jediný, kdo o nás má sebemenší ponětí, je Riley – jeho oči přejížděly po místech, kde jsme stáli, skoro jako by se chtěl ujistit, že pořád cítí Fredův talent. Zjevně mu nevadilo, že se s Fredem nezapojujeme. Aspoň prozatím.

„Eh, myslíš zítra v noci, že jo, šéfe?“ ujišťoval se Raoul.

„Jistě,“ odvětil Riley a záhadně se pousmál. Nikdo jiný si na jeho odpovědi ničeho zvláštního nevšiml – až na Freda. Pohlédl na mě s pozvednutým obočím.

Pokrčila jsem rameny.

„Jste připraveni na svou odměnu?“ ptal se Riley.

Malá armáda zařvala v odpověď.

„Dnes v noci ochutnáte svět, v jakém budeme žít, až smeteme naše nepřátele. Za mnou!“

Riley vyrazil; Raoul se svým týmem se mu drželi těsně v patách. Kristiino družstvo se prodíralo jejich středem a sekalo drápy na všechny strany, aby se dostalo dopředu.

„Nechtějte, abych si to rozmyslel!“ křičel Riley z větví. „Taky můžete jít žízniví. Mně je to jedno!“

Kristie vyštěkla rozkaz a její družstvo se poslušně zařadilo za Raoulovo. Fred a já jsme počkali, až zmizí z dohledu poslední z nich. Pak Fred drobným gestem naznačil dámy první. Neměla jsem pocit, že se bojí pustit si mě za záda, jen byl zdvořilý.

Vyběhla jsem za armádou.

Ostatní se už dostali daleko dopředu, ale sledovat jejich pach byla hračka. Běželi jsme za nimi a vládlo mezi námi přátelské ticho. Zajímalo mě, na co Fred myslí. Možná měl jen žízeň. Já doslova hořela a on nejspíš taky.

Zbytek smečky jsme dostihli za pět minut, ale drželi jsme si odstup. Armáda se pohybovala úžasně tiše. Byli soustředění a mnohem víc… disciplinovaní. Tak nějak jsem si přála, aby Riley začal s tím výcvikem dřív. V takové skupině by se žilo snadněji.

Překročili jsme pustou, dvouproudou silnici a ponořili se do lesa, až jsme se dostali na pláž. Voda byla sametově hebká, nejspíš jsme dorazili k průlivu, protože jsme mířili přímo na sever. V okolí nebyla žádná lidská obydlí a já tušila, že je to záměr. Všichni jsme byli žízniví a vystresovaní. Stačilo málo a tahle vratká organizovanost by se rozplynula v řevu a prudké rvačce o krev.

Nikdy dřív jsme nelovili všichni společně a já si byla jistá, že to nebyl dobrý nápad. Vzpomínala jsem na to, jak se té první noci co jsem mluvila s Diegem, Kevin a Spider-Man poprali o ženu z auta. Snad měl Riley dost těl pro všechny, jinak by se začali trhat navzájem, jen aby pro sebe urvali co nejvíc krve. Riley se zastavil těsně u vody.

„Nedržte se na uzdě,“ řekl. „Chci, abyste byli nakrmení a silní – a to maximálně. Teď… se jdeme bavit!“ Skočil hladkou šipku do vln. Ostatní ho následovali a vzrušeně vrčeli. Fred a já jsme skočili těsně za nimi, protože pod vodou se pachová stopa těžko sleduje. Ale vycítila jsem, že Fred váhá – byl připravený to otočit, kdyby se ukázalo, že tu jde o něco jiného než švédský stůl typu sněz-co-se-do-tebe-vejde. Rileymu zjevně nevěřil o nic víc než já.

Plavali jsme krátce a už jsme viděli ostatní vystupovat z vody. Fred a já jsme se vynořili jako poslední a Riley začal mluvit, sotva jsme vystrčili hlavy nad hladinu, jako by na nás čekal. Musel si Freda všímat mnohem víc než ostatní.

„Tamhle je,“ pravil a rukou mávl k velkému trajektu supícímu k jihu, nejspíš poslední noční lodi z Kanady. „Dejte mi minutku. Jakmile vyřadím z provozu strojovnu, je celá vaše.“

Ozval se vzrušený šepot. Někdo se zasmál. Riley vyrazil jako střela a pár vteřin nato jsme ho viděli letět po boku veliké lodi. Mířil přímo k velitelskému můstku. Tipovala jsem, že umlčet rádiové spojení. Mohl si říkat, co chtěl o tom, že nepřátelé jsou důvod, proč se musíme mít na pozoru, ale já tušila, že jde o mnohem víc. Lidé nemají o upírech vědět. Přinejmenším ne moc dlouho. Jen tak dlouho, než je zabijeme.

Riley vykopl z velikého kulatého okna můstku sklo a zmizel uvnitř. O pět vteřin později zhasla světla. Všimla jsem si, že Raoul je už pryč. Musel se ponořit, protože plavat za Rileym jsme ho neslyšeli. Ostatní také vyrazili a voda se zčeřila, jako by se do útoku pustilo obří hejno barakud.

Já a Fred jsme plavali pomalejším tempem za nimi. Zvláštní bylo, že jsme vypadali jako staří manželé. Nemluvili jsme, ale dělali jsme přesně to samé ve stejnou dobu.

K lodi jsme dorazili za tři vteřiny a to už se vzduch naplnil křikem a hřejivou vůní krve. Ta vůně mi připomněla, jakou ohromnou mám žízeň, ale to bylo poslední, co jsem vnímala. Mozek mi kompletně vypověděl službu. Neexistovalo nic, kromě palčivé bolesti v hrdle a lahodné krve – všudypřítomné krve – slibující, že tu žízeň uhasím.

Když bylo po všem, na lodi nezůstalo jediné bijící srdce a já vůbec nevěděla, kolik lidí jsem osobně zabila. Minimálně třikrát tolik, co na běžných loveckých výpravách. Bylo mi horko a cítila jsem se nasycená. Pila jsem ještě dlouho poté, co jsem uhasila žízeň, jen kvůli samotné chuti krve. Většina krve tady na lodi byla čistá a slaďounká – pasažéři nebyli žádní feťáci. Přestože jsem se nijak nekrotila, v seznamu zabitých na osobu jsem se držela na spodních příčkách. Raoul byl obklopen tolika znetvořenými těly, že tvořila malý kopec. On seděl na vrcholu hromady mrtvých a sám pro sebe se hlasitě smál.

Nebyl jediný, kdo se smál. Celou lodí se rozléhaly radostné výkřiky. Slyšela jsem Kristie říkat: „To bylo úžasné – ať žije Riley!“ Někteří z jejího družstva sborem divoce zahalasili hurá jako banda rozjařených ožralů. Jen a Kevin se vyhoupli na palubu a kapala z nich voda.

„Dostali jsme je všechny, šéfe,“ zavolala Jen na Rileyho. Takže někteří lidé se snažili uplavat. Ani jsem si toho nevšimla.

Očima jsem hledala Freda. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem ho našla. Nakonec mi došlo, že se nemůžu přímo podívat do rohu za prodejními automaty, a zamířila tam. Na chvíli jsem měla pocit, že mi houpající se trajekt způsobil mořskou nemoc, ale jakmile jsem se dostala dost blízko, nevolnost opadla a já uviděla Freda stát u okna. Rychle se na mě usmál a zadíval se někam nad mou hlavu. Ohlédla jsem se a viděla, že pozoruje Rileyho. Připadalo mi, že to dělal celou dobu.

„Dobře, lidi,“ řekl Riley. „Ochutnali jste slasti života, ale teď máme práci.“

Všichni nadšeně zařvali.

„Ještě vám musím říct poslední tři věci – a jedna z nich se týká malého moučníku –, takže potopíme ty necky a vrátíme se domů!“

Se smíchem a vrčením začala armáda demolovat loď. Fred a já jsme vyskočili oknem do vody, ale zůstali jsme blízko a dívali se. Netrvalo dlouho a trajekt se za doprovodu hlasitého praskotu a úpění oceli rozlomil v půli. Prostřední část šla ke dnu jako první a příď i záď se vytočily nahoru k obloze. Potopily se jedna po druhé, záď o pár vteřin rychleji než příď. Hejno barakud naskákalo do vody kolem nás. Zamířili jsme s Fredem ke břehu.

Domů jsme běželi spolu s ostatními, ale udržovali jsme si od nich bezpečnou vzdálenost. Fred se na mě párkrát podíval, jako by mi chtěl něco říct, ale nakonec si to pokaždé rozmyslel.

Doma nechal Riley slavnostní náladu doznít. Ještě po několika hodinách měl plné ruce práce, aby všechny zase uklidnil a přiměl je chovat se vážně. Pro tentokrát nemusel mírnit rvačky, jen povznesenou náladu. Pokud nám Riley nasliboval samé lži, jak jsem si myslela, čekaly ho po bitvě velké problémy. Když teď upíři poznali opravdovou hostinu, těžko by se zase smiřovali s tím, že se mají omezovat. Ale tu noc byl Riley hrdina.

Konečně – tipovala bych, že tou dobou už slunce stálo vysoko na obloze – se všichni utišili a byli schopni dávat pozor. Z jejich výrazů se zdálo, že jsou připraveni vyslechnout si všechno, co jim chtěl Riley říct. Riley se s vážnou tváří postavil do půli schodiště.

„Tři věci,“ začal. „Zaprvé, musíme se ujistit, že jsme dostali správnou rodinu. Pokud náhodou vběhneme do cesty jinému klanu a vyvraždíme ho, podrazíme si tím nohy. Chceme naše nepřátele sebejisté a nepřipravené. Tahle rodina má dva znaky, které je opravdu těžké přehlédnout. První je, že vypadají jinak – mají žluté oči.“

V místnosti to zmateně zahučelo.

„Žluté?“ opakoval Raoul znechuceným tónem.

„Ve světě upírů existuje spousta věcí, které zatím neznáte. Říkal jsem vám, že ti upíři jsou staří. Mají slabší oči než my – zežloutlé věkem. To je další výhoda na naší straně.“ Sám pro sebe kývl hlavou, jako by si říkal jedna nula pro nás. „Ale existují i jiní staří upíři, takže je ještě jeden způsob, podle kterého je najisto poznáme… teď pochopíte, proč jsem předtím zmiňoval ten moučník.“ Riley se lstivě usmál a minutku počkal… „Asi to pro vás bude těžké pochopit,“ varoval. „Já to taky nechápu, ale viděl jsem to na vlastní oči. Tihle staří upíři tak změkli, že si chovají – jako člena svojí rodiny – lidského mazlíčka.“

Jeho odhalení se setkalo s prázdným tichem. Totální nedůvěrou.

„Já vím – je těžké to pobrat. Ale je to pravda. Poznáme je podle toho, že s nimi bude lidská dívka.“

„Jako… jak?“ vydechla Kristie. „Chceš říct, že si sebou vodí potravu, nebo co?“

„Ne, je to vždycky ta samá dívka, jenom jedna, a oni ji neplánují zabít. Netuším, jak to zvládají, ani proč. Možná se jen chtějí lišit. Možná tím stavějí na odiv své sebeovládání. Možná si myslí, že pak budou vypadat silnější. Mně to nedává smysl. Ale viděl jsem ji. A co víc, cítil jsem ji.“

Pomalým a dramatickým pohybem si Riley sáhl do kapsy a vytáhl uzavřený plastikový sáček s červenou látkou uvnitř.

„V minulých týdnech jsem byl na průzkumu a sledoval ty žlutooké, jakmile se dostali do blízkosti našeho revíru.“ Odmlčel se a oblažil nás rodičovským pohledem. „Hlídal jsem svoje děti. Každopádně, hned jak bylo jisté, že po nás jdou, sebral jsem tohle,“ zamával sáčkem, „abychom je mohli lépe vystopovat. Chci, abyste si všichni zapamatovali tenhle pach.“

Podal sáček Raoulovi, který otevřel plastikový uzávěr a zhluboka nasál pach. Překvapeně na Rileyho zamrkal.

„Já vím,“ přikývl Riley. „Úžasné, že?“

Raoul předal sáček Kevinovi a zamyšleně mhouřil oči.

Jeden po druhém čichali upíři k pytlíku a všem se překvapením rozšířily zorničky, ale jinak nereagovali. Byla jsem tak zvědavá, že jsem odstoupila od Freda tak daleko, až jsem ucítila nával nevolnosti, což mi potvrdilo, že jsem venku z jeho kruhu. Postavila jsem se vedle Spider-Mana, který stál na konci fronty. Když přišel na řadu, očichal sáček a chystal se ho vrátit tomu, kdo mu ho podal, ale já natáhla ruku a tiše zasyčela. Dvakrát se na mě podíval – měl dlouhé vedení, tvářil se, jako by mě nikdy předtím neviděl –, a pak mi sáček podal.

Zdálo se, že červená látka je tričko. Strčila jsem nos dovnitř, oči pro všechny případy nespouštěla z okolo stojících upírů, a zhluboka nasála pach. Rázem jsem pochopila, proč se všichni tvářili tak překvapeně, a myslím, že ani já nebyla výjimkou. Dívka, která nosila tohle tričko, měla doopravdy sladkou krev. Riley měl sakra pravdu, když se zmiňoval o moučníku. Na druhou stranu, měla jsem teď menší žízeň než kdy dřív. Zorničky se mi sice uznale rozšířily, ale nepálilo to tolik, abych udělala bolestnou grimasu. Bylo by úchvatné ochutnat její krev, ale v té chvíli mi nevadilo, že nemůžu.

Uvažovala jsem, jak dlouho potrvá, než znovu dostanu žízeň. Obvykle se bolest začínala vracet už pár hodin po krmení a pak už se jen zhoršovala a zhoršovala, až se na ni – obvykle po pár dnech – nedalo zapomenout ani na vteřinku. Mohlo by tu bolest oddálit ohromné množství krve, které jsem vypila? Tušila jsem, že se to dozvím velice brzy.

Rozhlédla jsem se, abych se ujistila, že na sáček už nikdo nečeká, protože jsem tipovala, že Fred bude taky zvědavý. Riley zachytil můj pohled, malinko se usmál a lehce kývl bradou do kouta k Fredovi. Což ve mně vyvolalo touhu udělat přesný opak toho, co jsem zamýšlela, ale teď už to bylo jedno. Nechtěla jsem, aby mě Riley podezíral.

Vrátila jsem se k Fredovi, ignorovala nevolnost, dokud se nevytratila a já stála vedle něj. Podala jsem mu sáček. Vypadal potěšený, že jsem na něj nezapomněla; usmál se a očichal tričko. Vteřinku nato sám pro sebe zadumaně přikývl a s významným pohledem mi sáček vrátil. Napadlo mě, že až budeme spolu sami, řekne mi nahlas, s čím se chtěl teď svěřit.

Hodila jsem sáček Spider-Manovi, který reagoval, jako by sáček spadl z měsíce, ale stačil ho chytit dřív, než pleskl o podlahu.

Všichni se bavili o té vůni. Riley dvakrát zatleskal.

„Dobře, takže tohle je moučník, o kterém jsem mluvil. Dívka bude se žlutookými. Kdo ji dostane jako první, dostane i dezert. Jednoduché jak facka.“

Pochvalné vrčení, soutěživé vrčení.

Jednoduché, ano, ale… Špatné. Copak jsme neměli za úkol zničit žlutookou rodinu? Klíčem k jejich porážce byla naše jednota, ne soutěž o to, kdo přijde dřív, kterou mohl vyhrát jen jeden. Jediný garantovaný výsledek tohoto plánu byl mrtvý člověk. Sama bych vymyslela půl tuctu lepších způsobů, jak armádu motivovat: tu holku získá ten, kdo zabije nejvíc žlutookých; nebo kdo předvede nejlepší spolupráci s ostatními; kdo se bude nejlíp držet plánu; kdo poslechne všechny rozkazy; nejužitečnější hráč, a tak dále. Měli bychom se soustředit jenom na nebezpečí, které ta holka rozhodně nepředstavovala. Rozhlížela jsem se a uvědomila si, že nikdo z nich se mnou ve stejném myšlenkovém vlaku neveze. Raoul a Kristie na sebe výhrůžně zahlíželi. Jen se Sárou se šeptem hádaly, jestli by šlo tu cenu rozdělit.

No, Fred to možná pochopil. Také se mračil.

„A ještě ta poslední věc,“ řekl Riley. Poprvé v jeho hlase zazněla zdráhavost. „Asi bude pro vás těžké ji přijmout, takže vám ji radši ukážu sám na sobě. Nechci, abyste dělali něco, co neudělám nejdřív já. Zapamatujte si – jsem s vámi a půjdu do toho s vámi.“ Upíři ztuhli. Raoul se zmocnil sáčku s tričkem a majetnicky ho svíral.

„Je tu spousta věcí, které o upírech ještě nevíte,“ pokračoval Riley. „Některé z nich dávají smysl hned, jiné až později. Tohle je jedna z těch věcí, které vám budou napoprvé znít divně, ale sám jsem si ji ověřil.“ Na dlouhou chvíli se přemítavě odmlčel. „Čtyřikrát v roce slunce svítí v jistém nepřímém úhlu. Za takových dní, čtyřikrát do roka, je bezpečné… je bezpečné vyjít ven na sluneční světlo.“

Ve sklepení se zastavil veškerý pohyb. Nikdo nedýchal. Riley hovořil k partě kamenných soch.

„Jeden z těch zvláštních dní právě začíná. Slunce, které dnes stoupá po obloze, nám neublíží. My téhle zvláštní výjimky využijeme a překvapíme naše nepřátele.“

Mé myšlenky se točily jako na kolotoči a převracely vzhůru nohama. Takže Riley věděl, že můžeme chodit na slunce. Nebo to nevěděl a naše stvořitelka mu nakukala tu historku o „čtyřech dnech v roce“. Nebo… nebo ta historka byla pravdivá a my s Diegem měli sakra štěstí, že jsme se do jednoho z těch čtyř dnů strefili. Až na to, že Diego byl venku ve stínu už dřív. A Riley ty dny vydával málem za nějaký slunovrat, který přichází jednou za čas, zatímco my s Diegem byli venku před pouhými čtyřmi dny.

Chápala jsem, proč nás chtěli Riley s naší stvořitelkou držet na uzdě pomocí strachu ze slunce. Ale proč nám odhalovali pravdu – a navíc velmi upravenou – zrovna teď?

Vsadila bych se, že to mělo něco společného s těmi strašlivými temnými plášti. Nejspíš chtěla prásknout do bot, až lhůta vyprší. Temné pláště neslíbily, že jí darují život, pokud zabijeme žlutooké. Byla jsem přesvědčena, že zmizí jako vystřelená kulka, jakmile bude po všem. Plánovala zabít žlutooké a pak si zajet na prodlouženou dovolenou do Austrálie nebo někam na opačný konec světa. Vsadila bych se, že ozdobné pozvánky k návštěvě nám nepošle. Měla bych sebrat Diega a taky fofrem vypadnout A opačným směrem než Riley s naší stvořitelkou. Umínila jsem si, že ho k tomu přemluvím, jakmile budeme chvilku sami.

V Rileyho krátkém monologu se skrývalo tolik manipulace, že jsem ji snad ani všechnu nezachytila. Litovala jsem, že tu Diego není se mnou a nemůžeme to rozebrat spolu.

Chápala jsem, proč si Riley tu historku se čtyřmi dny v roce vymyslel. Nemohl nám prostě říct: Hej, celé vaše životy jsem vám lhal. Raději tvrdil: Teď vám říkám celou pravdu. Chtěl po nás, abychom za ním šli do bitvy; nemohl si podminovat důvěru, kterou u nás získal.

„Je správné, že vás ta představa děsí,“ sdělil Riley sochám. „Jediný důvod, proč jste zůstali naživu, je, že jste si dávali pozor, když jsem vás nabádal k opatrnosti. Dostali jste se domů včas, nedělali jste chyby. Nečekám od vás, že se toho strachu rázem zbavíte. Ani že na můj povel vyběhnete ze dveří. Ale…“ Znovu se rozhlédl po místnosti. „Čekám od vás, že mě budete následovat.“ Na zlomek vteřiny mu oči sklouzly z napjatých tváří a jemně se dotkly čehosi za mou hlavou.

„Dívejte se,“ řekl. „Poslouchejte mě. Věřte mi. Až uvidíte, že jsem v pořádku, věřte vlastním očím. Dnešní slunce bude mít na vaši kůži zvláštní účinek. Uvidíte. Nijak vám neublíží. Neudělal bych nic, co by zbytečně ohrožovalo. To přece víte.“

Začal vystupovat po schodech nahoru.

„Riley, nemůžeme prostě počkat…,“ hlesla Kristie.

„Jen se dobře dívej,“ uťal ji Riley a stoupal dál. „Dá nám to ohromnou výhodu. Žlutoocí o těchto dnech vědí, ale netuší, že o nich víme i my.“ Zatímco mluvil, otevřel dveře a vstoupil do kuchyně. Ta byla pečlivě zatemněná, nikde ani náznak světla, ale stejně se všichni schoulili. Všichni kromě mě. Jeho hlas se stále ozýval, jak kráčel ke vstupním dveřím. „Mladým upírům vždycky chvíli trvá, než si na tu výjimku zvyknou – a z dobrého důvodu. Ti z nás, kteří se nebojí denního světla, nevydrží dlouho.“

Cítila jsem na sobě Fredův pohled. Podívala jsem se na něj. Zoufale na mě hleděl, jako by chtěl utéct, ale neměl kam.

„Je to v pořádku,“ zašeptala jsem. „Slunce nám neublíží.“

Ty mu věříš? naznačil ústy.

Ani náhodou.

Fred pozvedl obočí a trošku se uklidnil. Podívala jsem se za nás. Na co tam Riley zíral? Nic se nezměnilo – jen známé portréty mrtvých lidí, malé zrcadlo a kukačkové hodiny. Hmm. Sledoval čas. Možná mu naše stvořitelka taky dala lhůtu.

„Dobře, lidi, jdu ven,“ řekl Riley. „Dnes se nemáte čeho bát, slibuju.“

Otevřenými dveřmi vtrhlo do sklepení světlo, zesílené – což jsem věděla jen já – Rileyho kůží. Po zdi tančila světelná prasátka.

Ozvalo se syčení a prskání a smečka se stáhla do opačného kouta, než stál Fred. Kristie se krčila úplně vzadu. Očividně se snažila použít svou tlupu coby štít.

„Uklidněte se, všichni.“ volal Riley dolů. „Jsem úplně v pořádku. Žádná bolest ani spáleniny. Pojďte se podívat. No tak!“

Ke dveřím se nikdo ani nepřiblížil. Fred se tiskl ke stěně za mnou a hleděl na světlo se vzrůstající panikou. Mávla jsem rukou, abych ho na sebe upozornila. Podíval se na mě a chvíli přemítat proč jsem tak klidná. Pak se pomalu narovnal a postavil vedle mě. Povzbudivě jsem se usmála.

Všichni ostatní čekali, až začneme hořet. Zajímalo by mě, jestli jsem Diegovi připadala taky tak pitomá.

„Víte,“ rozjímal nahoře Riley, „jsem zvědavý, kdo z vás je nejodvážnější. Měl jsem celkem jasnou představu o tom, kdo těmi dveřmi projde jako první, ale asi jsem se mýlil.“

Obrátila jsem oči v sloup. Chytré. Riley.

Samozřejmě to fungovalo. Raoul se takřka okamžitě začal krůček po krůčku sunout ke schodišti. Kristie pro jednou neměla zájem se mu vyrovnat. Raoul mířil prstem na Kevina a ten se mu, společně se Spider-Manem, neochotně postavil po bok.

„Slyšíte mě. Vidíte, že jsem neshořel. Nebuďte jako parta malých děcek! Jste upíři! Chovejte se podle toho.“

Raoul a jeho nohsledi se i tak nedostali blíž než na stopu od schodiště. Nikdo jiný se ani nehnul.

Uplynulo pár minut a Riley se vrátil. V nepřímém světle proudícím dovnitř vchodovými dveřmi se mírně lesknul.

„Podívejte se na mě – nic se mi nestalo! Opravdu! Stydím se za vás! No tak, Raoule!“

Nakonec to byl Kevin, koho Riley popadl – protože Raoul uskočil z dosahu, jakmile mu došlo, co Riley zamýšlí – a vytáhl ho do schodů násilím. V okamžiku, kdy vstoupili do slunce, světlo z jejich odrazů ještě zesílilo.

„Pověz jim to, Kevine,“ přikázal Riley.

„Jsem v pohodě, Raoule!“ křikl Kevin. „Týjo! Já se… třpytím! To je šílený!“ Rozesmál se.

„Výborně. Kevine,“ pravil hlasitě Riley.

Na Raoula to zabralo. Zaťal zuby a vykročil do schodů. Nikam se nehnal, ale brzy se třpytil a smál spolu s Kevinem.

Dokonce i teď to ostatním trvalo déle, než bych čekala. Pomalu a neochotně se trousili nahoru. Riley ztrácel trpělivost. Častoval nás spíš nadávkami než povzbuzováním.

Fred po mně střelil pohledem, kterým se ptal: Tys to věděla?

Ano, naznačila jsem.

Přikývl a vyšel do schodů. Ve sklepě pořad zůstávalo asi deset upírů, většinou z Kristiiny bandy, a krčilo se u zdi. Já šla s Fredem. Nejlepší bylo vylézt ven tak nějak uprostřed.

Na dvorku jsme spatřili skupinu upírů, kteří se blýskali jako disko koule. Zírali na své ruce a prohlíželi si navzájem tváře jako u vytržení. Fred vešel do světla a vůbec nezpomalil, což mi vzhledem k okolnostem připadalo statečné. Kristie byla nejlepší případ toho, jak dobře nás Riley předtím zpracoval. Lpěla na tom, co věděla, nehledíc na důkazy o opaku, které měla přímo před očima.

Stáli jsme s Fredem stranou od ostatních. Fred se pečlivě prohlédl, pak si prohlédl mě a nakonec i všechny ostatní. Napadlo mě, že Fred se chová jako tichý, ale velmi všímavý pozorovatel. Věci zkoumal s takřka vědeckým zaujetím. Hodnotil Rileyho slova a činy už velmi dlouho. Kolik už toho asi zjistil? Riley musel Kristie přinutit násilím, aby vyšla po schodech, a její gang je doprovázel. Konec jsme stáli venku na slunci všichni a většina upírů obdivovala vlastní krásu. Riley je shromáždil kvůli poslednímu rychlému cvičení – hlavně, řekla bych, aby je přinutil znovu se soustředit. Nějakou dobu jim to trvalo, ale pak se všichni vzpamatovali, ztichli a zpozorněli. Viděla jsem, že myšlenka na skutečný boj – nejen, že mohou, ale dokonce musejí trhat a pálit – je pro ně téměř stejně vzrušující jako lov. Upírům jako Raoul, Jen a Sára se to líbilo.

Riley se soustředil na strategii, kterou se jim během posledních pár dní snažil vtlouct do hlav – jakmile narazíme na žlutooké, rozdělíme se do dvou skupin a obklíčíme je. Raoul povede přímý útok, zatímco Kristie zaútočí ze strany. Tenhle způsob vyhovoval jejich stylu, přestože jsem si nebyla jistá, jestli se v zápalu boje zvládnou chovat podle plánu. Když po hodině cvičení Riley všechny svolal, Fred automaticky zamířil na sever, Riley a ostatní šli na jih. Já se držela blízko Freda, protože jsem absolutně neměla tušení, co zamýšlí. Došli jsme na okraj lesa a tam se Fred ve stínu stromů zastavil. Nikdo se na nás ani nepodíval. Fred pozoroval Rileyho, jestli si všimne, že jsme se oddělili.

„Vyrazíme,“ zavelel Riley. „Jste silní a jste připraveni. A jste žízniví, nebo ne? Cítíte ten žár! Jste připraveni na moučník!“

Měl pravdu. Všechna ta vypitá krev žízeň neuhasila. Naopak, nebyla jsem si tím sice jistá, ale měla jsem dojem, že žízeň se vrací rychleji než obvykle.

„Žlutoocí pomalu přicházejí z jihu, cestou se krmí a snaží se nabrat síly,“ vykládal Riley. „Ona je sleduje, takže víme, kde je najdeme. Ona se tam s námi a s Diegem setká.“ vrhnul na mě významný pohled a krátce se zamračil, „a udeříme na ně jako tsunami. Bez problémů je porazíme. A pak budeme slavit.“ Usmál se. „A jeden z Vás bude slavit o něco víc. Raoule – vrať mi to.“ Riley panovačně natáhl ruku. Raoul mu neochotně hodil pytlík s tričkem. Zdálo se, jako by si Raoul chtěl dělat nárok na tu dívku tím, že si uzme její vůni.

„Všichni si ještě jednou čichněte. Soustřeďte se.“

Soustřeďte se na dívku? Nebo na boj?

Riley tentokrát obešel kolečko s tričkem osobně, jako by se chtěl ujistit, že jsou všichni žízniví. A podle toho, co jsem postřehla z reakcí, se jim palčivá žízeň vrátila, stejně jako mně. Vůně trička je přiměla vrčet a prskat. Nebylo nutné nám to dávat čichat znovu; nic jsme nezapomněli. Takže to byla možná jen zkouška. Jen při pomyšlení na její pach se mi v ústech sbíhal jed.

„Jdete se mnou?“ křikl Riley.

Všichni souhlasně zaječeli.

„Tak je pojďme zničit!“

Znovu připomínali hejno barakud, jen tentokrát na zemi.

Fred se ani nepohnul, takže jsem zůstala stát vedle něj, přestože jsem tím mrhala časem, který jsem potřebovala. Pokud jsem chtěla najít Diega a dostat ho pryč dřív, než začne bitva, musela jsem se pohybovat hodně vepředu. Napjatě jsem za nimi hleděla. Pořád jsem byla mladší než většina z nich – a rychlejší.

„Riley teď na mě takových dvacet minut ani nepomyslí.“ řekl Fred nedbalým, důvěrným tónem, jako bychom spolu dřív mluvili nejmíň miliónkrát. „Nasadil jsem na něj těžký kalibr. I na dálku se mu zvedne žaludek, pokud se pokusí si na mě vzpomenout.“

„Vážně? To je síla.“

Fred se usmál. „Cvičil jsem to a pozoroval účinky. Teď se dokážu úplně zneviditelnit. Nikdo se na mě nedokáže podívat, pokud mu to nedovolím.“

„Všimla jsem si.“ řekla jsem, pak jsem se odmlčela a dodala: „Ty nejdeš?“

Fred zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne. Je to přece jasné, vždyť nám neřekl nic, co potřebujeme vědět. Nehodlám být Rileyho pěšák.“

Takže Fred na to přisel sám. „Chtěl jsem zdrhnout dřív, ale ještě předtím jsem si s tebou chtěl promluvit a doteď k tomu nebyla příležitost.“

„Taky jsem s tebou chtěla mluvit,“ řekla jsem. „Napadlo mě, že bys měl vědět, že nám Riley o tom slunci lhal. Ta historka se čtyřmi dny v roce je totální blbost. Myslím, že Shelly, Steve a ostatní to taky zjistili. A s tím bojem je to mnohem složitější, než řekl. Je to víc než jen jedna skupina nepřátel.“ Vychrlila jsem to rychle, protože jsem pociťovala nesmírnou naléhavost – čas ubíhal spolu se sluncem. Musela jsem najít Diega.

„Nepřekvapuje mě to,“ pravil klidně Fred. „Já končím. Chci jít svou vlastní cestou, objevovat svět a tak. Nebo spíš, chtěl jsem, ale pak mě napadlo, že bys mohla jít taky. Budeš se mnou v bezpečí. Nikdo nás nebude pronásledovat.“

Zaváhala jsem. Myšlence na bezpečí se těžko odolávalo.

„Musím najít Diega,“ řekla jsem a zavrtěla hlavou.

Zamyšleně přikývl. „Rozumím. Víš, pokud se za něj zaručíš, můžeme ho vzít s sebou. Připadá mi, že víc lidí je někdy výhoda.“

„Ano.“ přikývla jsem vášnivě a vzpomněla jsem si, jak jsem se cítila ohrožená, když jsme s Diegem sami seděli na stromě a objevily se čtyři temné pláště.

Fred se podivil mému tónu a nadzvedl obočí.

„Riley nám lže přinejmenším v jedné důležité věci,“ vysvětlila jsem. „Buď opatrný. Lidé by se o nás neměli dozvědět. Existují i zrůdní upíři, kteří likvidují skupiny, když se chovají moc nápadně. Viděla jsem je a vážně bys nechtěl, aby tě našli. Prostě se ve dne musíme držet lidem z očí a lovit opatrně.“ Netrpělivě jsem pohlédla k jihu. „Musím si pospíšit.“

S vážným výrazem zpracovával moje odhalení. „Dobře. Dohoň mě, pokud chceš. Rád bych toho slyšel víc. Jeden den na tebe počkám ve Vancouveru. To město znám. Nechám ti stopu v…“ Na vteřinku se zamyslel a krátce se zachechtal. „Rileyho parku. Můžeš ji sledovat, dovede tě ke mně. Ale po dvaceti čtyřech hodinách jdu pryč.“

„Najdu Diega a dohoním tě.“

„Hodně štěstí, Bree.“

„Díky. Frede. Tobě taky hodné štěstí. Uvidíme se.“ To už jsem se rozbíhala.

„To doufám,“ slyšela jsem ho za sebou.

Uháněla jsem za pachem ostatních, letěla rychleji než kdy předtím. Měla jsem štěstí, že se museli kvůli něčemu zastavit – asi proto, aby je Riley pořádně seřval –, protože jsem je dostihla dřív, než bych měla. Nebo si možná Riley na Freda vzpomněl a zastavil se, aby nás našel. Když jsem je dohonila, běželi rychle a napůl ukázněně, stejně jako včera v noci. Zkusila jsem mezi ně vklouznout, aniž bych připoutal pozornost, ale Riley se ohlédl a zkontroloval skupinu za sebou. Vyhledal mě očima a přidal na tempu. Myslel si, že je Fred se mnou? Riley už Freda nikdy neuvidí.

Neuplynulo ani pět minut a všechno se změnilo.

Raoul zachytil pach. S divokým zavrčením vyrazil kupředu. Riley nás měl pěkně vycvičené, takže i drobná jiskřička způsobila výbuch. Upíři vedle Raoula tu vůni ucítili taky a zešíleli. Rileyho neustálé upozorňování na tu dívku překrylo zbytek jeho pokynů. Byli jsme lovci, ne armáda. Žádný tým neexistoval. Šli jsme jen po krvi.

Dokonce i když jsem věděla, kolik je v té historce lží, nedokázala jsem její vůni úplně odolat. Běžela jsem na konci smečky a také s ní zkřížila cestu. Čerstvá. Silná. Ta dívka tu nedávno byla a voněla neskutečně sladce. Díky krvi, kterou jsem vypila minulého večera, jsem byla silná, ale na tom nezáleželo. Měla jsem žízeň. Celá jsem hořela.

Hnala jsem se za ostatními a snažila se zachovat čistou hlavu. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo držet se kousek zpátky a zůstat vzadu. Nejblíže ke mně utíkal Riley. On se také – držel zpátky?

Řval rozkazy, prakticky opakoval zase to samé.

„Kristie, jdi z boku! Obkličte je! Rozdělte se! Kristie. Jen! Rozdělte se!“ Celý jeho plán o přepadení ze dvou stran se nám rozpadal přímo před očima.

Riley si pospíšil k hlavní skupině a popadl Sáru za rameno. Ohnala se po něm, jak s ní smýkl doleva. „Obklíčit.“ zařval. Chytil blonďatou holku, jejíž jméno jsem nikdy nezjistila, a postrčil ji za Sárou, která z toho evidentně neměla žádnou radost. Kristie se probrala z loveckého opojení právě včas, aby si uvědomila, že by se měla pohybovat strategicky. Poslala vražedný pohled za Raoulem a pak začala ječet na svůj tým.

„Tudy! Rychleji! Porazíme je a dostaneme ji první! No tak!“

„Budu na úderném hrotu s Raoulem,“ zařval na ni Riley a odvrátil se.

V běhu jsem zaváhala. Nechtěla jsem být součástí žádného ‚úderného hrotu‘, jenže Kristiin tým se už pouštěl do sebe navzájem. Sára popadla plavovlasou holku zezadu pod krkem. Děsivé křupnutí, když jí odtrhla hlavu od těla, rozhodlo místo mě. Mazala jsem za Rileym a přemýšlela, jestli se Sára zastaví, aby tu holku zapálila.

Zpomalila jsem, jakmile jsem před sebou spatřila Rileyho. Sledovala jsem ho z uctivé vzdálenosti, dokud nedostihl Raoulovu partu. Pach stopy mi vyháněl z hlavy myšlenky, na kterých záleželo.

„Raoule!“ křičel Riley.

Raoul zavrčel, ale neotočil se. Sladký pach ho dočista pohltil.

„Musím pomoct Kristie! Setkáme se na místě! Soustřeď se!“

Zarazila jsem se, zasažená nejistotou.

Raoul pokračoval, aniž by Rileymu vůbec naznačil, že ho vzal na vědomí. Riley zpomalil do klusu a pak do chůze. Cítila jsem, že bych se měla pohnout, ale určitě by mě zaslechl, jak se snažím schovávat. Otočil se, s úsměvem na tváři, a pak mě spatřil.

„Bree. Myslel jsem, že jsi s Kristie.“

Neodpověděla jsem.

„Slyšel jsem, jak někdo přišel k úrazu – Kristie potřebuje pomoc víc než Raoul,“ vysvětlil rychle.

„Ty nás chceš opustit?“

Rileyho tvář se změnila. Jeho rysy se přeskládaly, nasadil jinou taktiku. Vytřeštil oči a náhle vypadal zoufale.

„Mám starosti, Bree. Řekl jsem, že ona se s námi setká, aby nám pomohla, ale nenarazil jsem na její stopu. Děje se něco zlého. Musím ji najít.“

„Nedokážeš ji najít dřív, než Raoul narazí na žlutooké,“ podotkla jsem.

„Musím zjistit, co se děje.“ Mluvil opravdu zoufale. „Potřebuju ji. Neměl jsem se do toho pouštět sám!“

„Ale ostatní…“

„Bree, já ji musím najít! Hned! Je vás dost, abyste žlutooké porazili. Vrátím se, jak to půjde.“

Znělo to upřímně. Zaváhala jsem a mrkla zpátky, odkud jsem přišla. Fred už byl nejspíš v půli cesty do Vancouveru. Riley se na něj vůbec nezeptal. Třeba Fredův odpuzovací efekt pořád působil.

„Tam vpředu je Diego, Bree,“ pravil naléhavě Riley. „Bude součástí první vlny útoku. Copak jsi nezachytila jeho pach? Nedostala ses dost blízko?“

Docela zmateně jsem zavrtěla hlavou. „Diego tam byl?“

„Teď už je s Raoulem. Jestli si pospíšíš, můžeš mu pomoct a dostanete se odsud živí.“

Jednu dlouhou vteřinu jsme na sebe mlčky zírali a pak jsem pohlédla k jihu, kam zmizel Raoul.

„Hodná holka,“ řekl Riley. „Najdu ji a vrátíme se vám na pomoc. Vy to zvládnete! Možná už bude po všem, až se tam dostaneš.“

Zamířil směrem, který byl kolmý k naší původní cestě. Zaťala jsem zuby při pomyšlení, jak si byl tím směrem jistý. Lhal až do úplného konce.

Jenže se nezdálo, že bych měla na výběr. Rychle jsem vyrazila k jihu. Musela jsem najít Diega. Odtáhnout ho třeba násilím, kdyby na to přišlo. Potom bychom se mohli pustit za Fredem. Nebo se vydat vlastní cestou, Hlavně jsme museli utéct. Chtěla jsem Diegovi povědět všechno o Rileyho lžích, aby pochopil, že Riley nikdy neměl v úmyslu pomáhat nám v bitvě, do které nás zatáhl. Neměli jsme důvod ho dál poslouchat.

Narazila jsem na lidský pach a hned nato na Raoulův. Jenže Diego pořád nikde. Běžela jsem snad moc rychle? Nebo mě lidská vůně omámila? Přemýšlela jsem o tomhle podivném lovu – jistě, mohli jsme najít tu holku, ale zvládli bychom pak bojovat společně? Ne šli bychom proti sobě, rozsápali bychom se navzájem, abychom ji získali každý jenom sám pro sebe.

Zepředu jsem uslyšela vrčení, ječení a vřískot. Věděla jsem, že bitva už propukla a na to, abych se tam dostala dřív než Diego, bylo pozdě. O to víc jsem zrychlila. Doufala jsem, že ho ještě můžu zachránit. Ucítila jsem kouř – sladký, těžký pach hořících upírů –, který ke mně zanesl vítr. Úpění raněných sílilo. Možná už bylo po všem. Co tam najdu? Naši vítěznou skupinu a Diega čekajícího na mě?

Prohnala jsem se hustým kouřovým mrakem a zjistila, že stojím na kraji lesa před ohromným travnatým polem. Přeskočila jsem nějaký balvan a ještě ve vzduchu jsem si uvědomila, že to bylo bezhlavé tělo.

Pohledem jsem přelétla bojiště. Všude se válely kusy upírů a z velikých hořících hranic stoupal ke slunečné obloze purpurový kouř. V dýmu se divoce míhaly oslnivě zářící postavy a znovu a znovu se ozýval praskot trhaných těl.

Hledala jsem jediné: Diegovy kučeravé, černé vlasy. Nikdo v okolí však tak tmavé vlasy neměl. Byl tu jeden obrovský upír s hnědými vlasy, které se zdály skoro černé. Jenže ten byl na Diega moc velký a přímo před mýma očima utrhl hlavu Kevinovi, hodil ji do ohně a pověsil se někomu dalšímu na záda. Byla to Jen? Ještě jeden měl rovné černé vlasy, ale ten byl na Diega zase moc malý. Pohyboval se tak rychle, že jsem ani nepoznala, jestli je to chlapec, nebo dívka, znovu jsem si bleskově prohlédla celý výjev a připadala si bolestně nápadná. Všímala jsem si tváří. Ani zdaleka tu nebylo dost našich upírů a to jsem počítala i padlé. Neviděla jsem nikoho z Kristiina družstva. Mnoho upírů už muselo být spáleno. Většinu z těch, kteří ještě stáli na nohou, jsem neznala. Jakýsi plavovlasý upír mě zpozoroval, naše pohledy se střetly a jeho oči se ve sluneční záři zlatě zaleskly.

Prohrávali jsme. To bylo zlé.

Couvala jsem zpátky ke stromům, ale ne dost rychle, protože jsem pořád hledala Diega. Nebyl tu. Neviděla jsem jediné znamení, že by tu vůbec kdy byl. Nenašla jsem ani stopu po jeho vůni, přestože pach většiny členů Raoulova týmu jsem rozeznala, stejně jako pach cizinců. Přinutila jsem se prohlédnout i roztrhaná těla. Žádné z nich Diegovi nepatřilo. Poznala bych ho, i kdyby z něj zbyl jen malíček.

Otočila jsem se a prchala ke stromům. Došlo mi, že řeči o Diegově přítomnosti byla jen další Rileyho lež.

A pokud tu Diego nebyl, znamenalo to, že je už mrtvý. Tenhle kousek skládačky zapadl na své místo tak snadno, že mi došlo, že jsem vlastně pravdu znala už dávno. Od té chvíle, kdy se Diego nevrátil s Rileyem do sklepení. Už tehdy byl mrtvý.

Byla jsem několik metrů v lese, když mě do zad zasáhla síla demoliční koule a poslala mě k zemi. Pod krkem mé chytila čísi ruka.

„Prosím!“ fňukla jsem. Mínila jsem tím prosím, zabij mě rychle.

Ruka zaváhala. Nebránila jsem se, přestože instinkty mi velely škrabat, kousat, roztrhat nepřítele na kusy. Příčetnější část mé mysli věděla, že by mi to nebylo nic platné. Riley lhal i v tom, že tihle staří upíři jsou slabí. Nikdy jsme proti nim neměli ani tu nejmenší šanci. Ale i kdybych tohohle jednoho dokázala porazit, nepohnula bych se. Diego byl mrtvý a ta mrazivá skutečnost mi vzala sílu bojovat. Prolétla jsem vzduchem. Narazila jsem do stromu a svezla se po něm k zemi. Měla jsem zkusit utéct, ale Diego byl mrtvý. Nedokázala jsem se přes to přenést.

Plavý upír z mýtiny na mě upřeně hleděl, připravený ke skoku. Zdál se být mnohem schopnější a zkušenější než Riley. Ale nezaútočil. Nešílel jako Raoul nebo Kristie. Dokonale se ovládal.

„Prosím.“ zopakovala jsem a chtěla, aby to už skončil. „Já nechci bojovat.“

Přestože nepolevil na ostražitosti, jeho tvář se změnila. Díval se na mě s výrazem, který jsem tak úplně nechápala. Zračily se v něm velké zkušenosti a ještě něco jiného. Soucit? Přinejmenším lítost.

„Ani já ne, dítě,“ řekl klidným, laskavým hlasem. „My se jen bráníme.“

V jeho podivných žlutých očích se skrývalo tolik upřímnosti, že mě napadlo, jak jsem vůbec kdy mohla Rileyho historkám věřit. Připadala jsem si… provinile. Třeba nás tahle rodina nikdy nechtěla v Seattlu přepadnout. Jak jsem jen mohla věřit něčemu z toho, co nám řekli?

„Nevěděli jsme to,“ vysvětlila jsem, poněkud zahanbeně. „Riley lhal. Je mi to líto.“

Mlčky mě poslouchal a já si uvědomila, že vřava bitvy utichla. Bylo po všem.

I kdybych měla o vítězi bitvy nějaké pochybnosti, byly by zahnány o vteřinu později, kdy k plavovlasému upírovi přispěchala žena s vlnitými hnědými vlasy a žlutýma očima.

„Carlisle?“ zeptala se zmateně a zírala na mě.

„Tahle bojovat nechce,“ odpověděl jí.

Žena se dotkla jeho paže. Stále byl napjatý, připravený skočit.

„Je tak vyděšená, Carlisle. Nemohli bychom…“

Plavovlasý, Carlisle, na ni pohlédl a mírně se uvolnil, přestože bylo znát, že na obezřetnosti neslevil.

„Nemáme zájem ti ublížit,“ řekla mi žena. Měla něžný, utěšující hlas. „Nechtěli jsme bojovat s žádným z vás.“

„Je mi to líto,“ zašeptala jsem znovu.

Nedokázala jsem se vyznat ve zmatku, který jsem měla v hlavě. Diego byl mrtvý a to bylo nejdůležitější, nejničivější. Mnohem víc než to, že boj skončil, má skupina prohrála a nepřátelé vyhráli. Jenže v mé mrtvé skupině by se našla spousta těch, kteří by s potěšením sledovali, jak hořím, a mí nepřátelé se mnou mluvili tak laskavě, přestože k tomu neměli sebemenší důvod. Navíc jsem se s těmi dvěma cizinci cítila mnohem bezpečněji než kdy s Kristie a Raoulem. Ulevilo se mi, že Raoul a Kristie jsou mrtví. Mátlo mě to.

„Dítě,“ oslovil mě Carlisle, „vzdáš se nám? Pokud se nám nepokusíš ublížit, slibujeme, že neublížíme ani my tobě.“

A já mu uvěřila.

„Ano,“ zašeptala jsem. „Ano, vzdávám se. Nechci nikomu ublížit“

Povzbudivě ke mně natáhl ruku. „Pojď blíž, dítě. Naše skupina se za okamžik shromáždí a pak ti položíme pár otázek. Pokud odpovíš upřímně a pravdivě, nemáš se čeho bát.

Pomalu jsem se zvedla, opatrně, abych neudělala žádný pohyb, který by se dal vyložit jako hrozba.

„Carlisle?“ zavolal mužský hlas.

Připojil se k nám další žlutooký upír. Jakmile jsem ho spatřila, iluze bezpečí, kterou jsem cítila v přítomnosti těch cizinců, se vytratila.

Byl plavý, stejně jako ten první, ale vyšší a štíhlejší. Kůži měl skoro celou pokrytou jizvami, hlavně na krku a na bradě. Pár malých oděrek na jeho pažích bylo čerstvých, ale zbytek z dnešní bitvy nepocházel. Prošel více boji, než jsem si mohla představit, a v žádném z nich neprohrál. Žlutohnědé oči se mu leskly a z jeho postoje čišela zuřivost vzteklého lva.

Když mě spatřil, přikrčil se ke skoku.

„Jaspere!“ varoval ho Carlisle.

Jasper se zarazil a s nadzdviženým obočím pohlédl na Carlislea. „Co je?“

„Ona nechce bojovat. Vzdala se.“

Čelo zjizveného upíra se zatáhlo mraky a ve mně se nečekaně vzedmula vlna zklamání, přestože jsem netušila, co mě zklamalo.

„Carlisle, já…“ zaváhal, pak pokračoval: „Je mi líto, ale tohle nejde. Nemůžeme si dovolit, aby se k nám připojil některý z těch novorozených. Uvědomuješ si, do jakého nebezpečí by nás to dostalo, až přijdou Volturiovi?“

Moc jsem nechápala, o čem mluví, ale to hlavní mi došlo. Chtěl mě zabít.

„Jaspere, ona je ještě dítě,“ namítla žena. „Nemůžeme ji chladnokrevně zavraždit.“

Zvláštní, jak o nás mluvila, jako bychom oba byli lidé a vražda špatná věc. Věc, které se dá vyhnout. „V sázce je naše rodina, Esmé. Nemůžeme jim dát důvod domnívat se, že porušujeme pravidla.“

Žena, Esmé, se postavila mezi mě a toho, který mě chtěl zabít. Zcela nepochopitelně se ke mně obrátila zády.

„Ne. Já to nedovolím.“

Carlisle na mě vrhl znepokojený pohled. Bylo znát, že mu na téhle ženě velmi záleží. Já bych se dívala stejně na každého za Diegovými zády. Snažila jsem se vypadat právě tak poslušně, jak jsem se cítila.

„Jaspere, myslím, že bychom to mohli zkusit,“ pravil rozvážně. „Nejsme Volturiovi. Řídíme se jejich pravidly, ale nebereme životy tak lehce. Vysvětlíme to.“

„Mohli by si myslet, že jsme v sebeobraně vytvořili vlastní novorozené.“

„Jenže my to neudělali. A i kdyby ano, tady k žádným nepředloženostem nedošlo, jen v Seattlu. Neexistuje zákon proti vytváření nových upírů, pokud je dokážeš zvládnout.“

„Je to moc nebezpečné.“

Carlisle se letmo dotkl Jasperova ramene. „Jaspere. My tohle dítě nezabijeme.“

Jasper na muže s vlídnýma očima zlostně zíral a ve mně se náhle vzedmul vztek. Snad nechtěl ublížit tomu laskavému upíroví nebo ženě, kterou ten upír miloval? Pak si Jasper povzdychl a já poznala, že nic takového se nestane. Hněv ze mě vyprchal.

„Mně se to nelíbí,“ řekl, ale už byl klidnější. „Aspoň mi dovolte, abych na ni dohlédl. Vy dva nevíte, jak si poradit s někým, kdo byl tak dlouho puštěný z řetězu.“

„Jistě, Jaspere.“ řekla žena. „Ale buď na ni hodný.“

Jasper převrátil oči v sloup. „Musíme se sejít s ostatními. Alice říkala, ať to neprotahujeme.“

Carlisle přikývl. Podal Esmé ruku a pak prošli kolem Jaspera a zamířili zpátky na travnaté pole.

„Ty tam,“ houkl Jasper a zase se na mě zamračil. „Pojď s námi. Jestli uděláš jediný prudký pohyb, oddělám tě.“

Jak na mě zíral, znovu mě přepadla zlost a v duchu jsem zatoužila na něj zavrčet a vycenit zuby, ale cítila jsem, že právě na takovou záminku on čekal.

Jasper se zarazil, jako by nad něčím přemýšlel.

„Zavři oči,“ nařídil mi.

Zaváhala jsem Tak se přece jen rozhodl mě zabít?

„Dělej!“

Zaťala jsem zuby a zavřela oči. Rázem jsem si připadala ještě mnohem bezbrannější než předtím.

„Sleduj zvuk mého hlasu a neotvírej oči. Jediný pohled a prohrála jsi. Pochopila?“

Přikývla jsem a přemýšlela, co jsem asi neměla vidět. Trochu se mi ulevilo, že se obtěžoval chránit nějaké své tajemství. Kdyby mě hodlal prostě zabít, neměl by důvod tohle dělat.

„Tudy.“

Pomalu jsem kráčela za ním, opatrně, abych mu nedala žádný důvod k útoku. Při výběru cesty byl ohleduplný, přinejmenším mě vedl tak, abych nenarážela do stromů. Jakmile jsme vyšli z lesa, okolo znějící zvuky se změnily; i vítr byl jiný a pach mé hořící smečky zesílil. Na tváři mě hřály sluneční paprsky a pod víčky mi jasně jiskřilo, jak jsem se třpytila.

Dovedl mě blízko k místu, kde tlumeně praskaly plameny, tak blízko, že jsem cítila, jak se mi kouř otírá o tvář. Věděla jsem, že mě může kdykoli zabít, ale i tak mě bezprostřední blízkost ohně ještě víc znervóznila.

„Sem si sedni. Oči nech zavřené.“

Země byla prohřátá ohněm a sluncem. Zůstala jsem nehybná a soustředila se hlavně na to, abych vypadala co nejbezbranněji, ale poznala jsem, že mě upřeně sleduje, a to mě rozčilovalo. Necítila jsem hněv vůči těmhle upírům, protože jsem opravdu věřila, že se jen bránili, ale přesto se mě zmocňovaly nevysvětlitelné návaly vzteku. Byly téměř mimo mou mysl, jako by se jednalo o nějaké ozvěny právě skončené bitvy.

Ty návaly vzteku mi však nedokázaly zatemnit mozek – na to jsem byla moc smutná, zbědovaná až na dno duše. Myslela jsem na Diega, nemohla jsem si pomoct a musela jsem přemýšlet o tom, jak asi zemřel.

Byla jsem si jistá, že Rileymu v žádném případě neprozradil naše tajemství dobrovolně – tajemství, které mi dalo důvod Rileymu věřit do té doby, než bylo pozdě. Znovu jsem si v hlavě promítla Rileyho tvář – ten chladný, pobavený výraz, který nasadil, když vyhrožoval, že krutě ztrestá každého, kdo mu odmítne poslušnost. Slyšela jsem ten hrůzostrašný, nechutně detailní popis toho, co všechno nám udělá: zavedu vás k ní a budu vás držet, zatímco ona vám bude trhat nohy a pak pomalu, velmi pomalu, pálit prsty, uši, rty, jazyk a všechny ostatní přebytečné přívěsky na vašem těle jeden po druhém.

Uvědomila jsem si, že jsem tehdy vyslechla přesný popis Diegovy smrti.

Té noci jsem si byla jistá, že se v Rileym něco změnilo. Změnila ho právě Diegova vražda, zatvrdila ho. Věřila jsem jedinému, co mi kdy Riley řekl: že si Diega cenil mnohem víc než kohokoli z nás ostatních. Dokonce ho měl rád. A díval se, jak mu naše stvořitelka ubližuje. Nebylo pochyb, že jí pomáhal – „…zavedu vás k ní a budu vás držet…“ Zavraždil Diega spolu s ní.

Zajímalo mě, jak strašně moc bych musela trpět, abych Diega zradila. Dovedla jsem si představit, že opravdu hodně. Byla jsem si jistá, že přinejmenším stejně, jako musel trpět Diego, aby zradil mě. Udělalo se mi zle. Chtěla jsem obrázek Diega ječícího v agónii vyhnat z hlavy, ale nešlo to.

A pak se na poli ozval řev.

Vytřeštila jsem oči, ale Jasper zuřivě zavrčel a já je znovu pevně sevřela. Nezahlédla jsem nic než těžký, levandulový kouř.

Slyšela jsem výkřiky a podivné, divoké vytí. Znělo hlasitě a z mnoha míst. Nedovedla jsem si představit, jak by se něčí tvář musela zkřivit, aby vydala takový řev, a to dělalo ten zvuk ještě děsivějším. Tihle žlutoocí upíři byli jiní než my ostatní. Nebo spíš jiní než já, pokud jsem byla jediná, kdo tu zbyl. Riley a naše stvořitelka už byli jistě dávno pryč.

Slyšela jsem vyvolávat jména, Jacob, Leah, Sam. Odevšad se zřetelně ozývala spousta různých hlasů, ale vytí pokračovalo dál. Riley nám zjevně lhal i o počtu žlutookých upírů.

Hrozivé vytí se vytrácelo, dokud nezůstalo jediné, bolestné, nelidské sténání, které mě přimělo znovu zatnout zuby. V mysli jsem si jasně vybavila Diegovu tvář a ten zvuk mi zněl v uších jako jeho křik.

Mezi ostatními hlasy a vytím jsem slyšela mluvit Carlislea.

„Prosím, dovolte mi, abych ho prohlédl. Chci vám pomoct.“ Nikdo se s ním nehádal, ale přesto se zdálo, jako by v jakémsi sporu neměl navrch.

Sténání přešlo do jiného tónu a Carlisle horlivě vyhrkl: „Děkuji,“ a ozvalo se šramocení, jako by se pohybovalo značné množství těl. Přiblížily se těžké kroky.

Napínala jsem uši a tu jsem zaslechla cosi nečekaného a nemožného. Společně s těžkým dechem – nikdy jsem nikoho neslyšela dýchat takhle – se ozývalo hluboké, pravidelné bušení. Skoro jako… tlukot srdcí. Ale rozhodně ne lidských srdcí. Ten zvuk jsem totiž dobře znala. Soustředěně jsem zavětřila, ale vítr vanul opačným směrem, takže jsem cítila jen kouř.

Bez jediného varování se mě cosi dotklo a pevně sklaplo mou hlavu z obou stran.

V hrůze jsem otevřela oči a napjala se, připravená z toho sevření vytrhnout, ale okamžitě jsem se setkala s Jasperovým varovným pohledem kousek od mé tváře.

„Přestaň,“ vyštěkl a hrubě mě posadil zpátky na zadek. Slyšela jsem jenom jeho a došlo mi, že mi v dlaních pevné svírá hlavu a zakrývá mi uši.

„Zavři oči,“ poručil, nejspíš normálním hlasem, ale mně to znělo jako šepot.

S přemáháním jsem se uklidnila a zavřela oči. On jenom nechtěl, abych něco slyšela. To se dalo přežít – pokud to znamenalo, že opravdu přežiju. Na okamžik mi pod zavřenými víčky probleskla Fredova tvář. Řekl, že na mě počká jeden den. Napadlo mě, jestli dodrží slovo. Chtěla jsem mu říct pravdu o žlutookých a o tom, že existuje spousta dalších věcí, o kterých jsme neměli ani ponětí. O celém tomhle světě, který jsme vůbec neznali.

Bylo by zajímavé objevovat svět. Zvlášť s někým, kdo mě mohl udělat neviditelnou a chránit.

Jenže Diego byl mrtvý. Nemohl jít se mnou hledat Freda. Představy o budoucnosti mi kvůli tomu připadaly mdlé a nesnesitelné.

Matně jsem slyšela, že se okolo mě něco děje, ale bylo slyšet jen vytí a nezřetelné hlasy. Ať ten podivný tlukot znamenal cokoli, byl příliš tichý, než abych ho mohla prozkoumat.

Rozeznala jsem pár slov, když o pár minut později Carlisle řekl: „Musíte…“ – jeho hlas byl na chvilku moc tichý, a pak: „…teď odsud. Kdybychom mohli pomoct, udělali bychom to, ale nemůžeme odejít.“

Ozvalo se zavrčení, ale kupodivu neznělo výhrůžně. Nelidské sténání se změnilo v tichounké kňučení a i to se pomalu vytrácelo, jak se ten, který ho vydával, vzdaloval.

Několik minut jsem mlčela jako pěna. Slyšela jsem tlumené hlasy, mezi nimi Carlisleův a Esméin, ale i nějaké další, které jsem neznala. Snažila jsem se aspoň něco ucítit – slepota ve spojení s omezením sluchu ve mně vyvolávala nutkání upínat se k jiným smyslům. Jenže jediné, co jsem cítila, byl příšerný sladký kouř.

Byl tu ještě jeden hlas, vyšší a jasnější než ostatní, takže jsem ho slyšela nejlépe.

„Dalších pět minut,“ řekl ten hlas. Byla jsem si jistá, že patřil nějaké dívce. „A Bella otevře oči za třicet sedm vteřin. Nepochybuju o tom, že nás už slyší.“

Pokusila jsem se v tom vyznat. Nutili tu snad ještě nějakou jinou dívku, aby měla zavřené oči jako já? Nebo si mysleli, že se jmenuju Bella? Nikomu jsem své jméno neprozradila. Zkusila jsem ještě jednou zavětřit.

Mumlání zesílilo. Řekla bych, že se přidal další hlas, ale pořádně jsem ho neslyšela. S Jasperovými dlaněmi na uších jsem si nemohla být jistá ničím.

„Tři minuty,“ zavolal vysoký, jasný hlas.

Jasper pustil mou hlavu.

„Teď už bys měla oči otevřít,“ promluvil ke mně a o několik kroků ustoupil. Způsob, jakým to řekl, mě vyděsil. Rychle jsem se rozhlédla a hledala hrozbu, kterou jsem vycítila z tónu jeho hlasu.

Celý prostor v mém zorném poli zahaloval temný kouř. Nedaleko ode mě se mračil Jasper. Zatínal zuby a hleděl na mě s výrazem skoro… vyděšeným. Ne že by se bál mě, ale bál se kvůli mně. Vzpomněla jsem na jeho dřívější slova o tom, že je dostanu do problémů s nějakými Volturiovými. Zajímalo mě, co jsou zač. Nedovedla jsem si představit, čeho by se tenhle strašlivý, nebezpečný upír mohl bát.

Za Jasperem stáli v nepravidelné řadě zády ke mně další čtyři upíři, jedním z nich byla Esmé. Vedle ní stála vysoká, plavovlasá žena, drobounká černovláska a tmavovlasý upír tak obrovský, že mě děsil jen pohled na něj – byl to ten, kterého jsem viděla zabít Kevina. Na vteřinu jsem si představila, že se tenhle upír zmocnil i Raoula. Ten obraz byl podivně příjemný.

Za tím velkým stáli další tři upíři. Překážel mi ve výhledu, takže jsem přesně neviděla, co tam dělali. Carlisle klečel na zemi a vedle něj byl upír s temně rudými vlasy. Před nimi v trávě ležela další postava, ale nerozeznala jsem nic jiného než džíny a malé hnědé boty. Byla to buď žena, nebo malý chlapec. Napadlo mě, že toho upíra možná skládají dohromady.

Takže celkem osm žlutookých a to divné vytí předtím, ať už patřilo jakémukoli druhu upírů; přinejmenším dalších osm hlasů. Dohromady šestnáct, možná víc. To bylo dvakrát tolik, než jsme podle Rileyho měli čekat.

Upřímně jsem doufala, že upíři v černých kápích Rileyho dostanou a přinutí ho trpět.

Upírka na zemi se pomalu zvedala na nohy – pohybovala se nejistě, skoro jako nějaký nemotorný člověk.

Závan větru ke mně a Jasperovi zanesl oblak kouře. Na okamžik pro mě bylo všechno kromě něj neviditelné. Přestože už jsem nebyla tak slepá jako předtím, najednou se mě z ničeho nic zmocnil neklid. I z upíra po mém boku neklid doslova sálal.

Lehký vánek se v příští chvíli obrátil a já najednou viděla a cítila všechno.

Jasper na mě zuřivě zasyčel a srazil mě z přikrčeného podřepu zpátky na zem. Byla to ona – ten člověk, kterého jsem před pár minutami lovila. Vůně, na kterou jsem se soustředila celou svou bytostí.

Zoufale jsem se snažila držet rozumu – myslet hlavně na to, že Jasper jenom čeká na to, až vyskočím, aby mě mohl zabít, ale dokázala jsem to jen napůl. Měla jsem pocit, že se snad roztrhnu na dva kusy, jak jsem se snažila zůstat sedět.

Dívka jménem Bella na mě překvapeně hleděla vytřeštěnýma hnědýma očima. Když jsem se na ni dívala, bylo to ještě horší. Pod tenkou kůží jí pulzovala krev. Snažila jsem se odtrhnout od ní pohled, ale ten se k ní pokaždé zase vracel. Rusovlasý jí tiše vysvětlil: „Vzdala se. To jsem ještě nikdy neviděl. Jenom Carlislea by mohlo napadnout něco takového nabídnout. Jasper to neschvaluje.“

Tohle mu musel Carlisle zřejmě vysvětlit, když jsem měla zakryté uši.

Upír oběma rukama lidskou dívku objímal a ona mu tiskla dlaně k hrudi. Hrdlo měla jen pár centimetrů od jeho úst, a přesto nevypadala, že by se ho bála. A on nevypadal, že je na lovu. Snažila jsem se nějak pochopit rodinu, která si chová lidského mazlíčka, ale tohle se ani zdaleka nepodobalo tomu, co jsem si představovala. Kdyby byla upírka, myslela bych si, že ti dva patří k sobě.

„Je Jasper v pořádku?“ zašeptala dívka

„Je mu dobře. Jed štípe,“ řekl upír.

„Kousli ho?“ vyhrkla, zjevně tou představou šokována. Co je ta holka zač? Proč jí upíři dovolili, aby s nimi byla? Proč ji ještě nezabili? Proč se v jejich přítomnosti chová tak uvolněně, jako by se jich vůbec nebála? Zdálo se, že je součástí našeho světa, ale ještě ho úplně nechápe. Samozřejmě, že Jaspera pokousali. Vždyť bojoval s mou skupinou a celou ji zničil. Věděla ta holka vůbec‘ co jsme zač?

Žízeň, která mě pálila v hrdle, se už nedala snést. Snažila jsem se nemyslet na to, že bych ji mohla spláchnout dívčinou krví, ale vítr mi hnal její vůni přímo do tváře. Už bylo pozdě udržet si čistou hlavu – ucítila jsem oběť, kterou jsem lovila, a na tom se už nedalo nic změnit.

„Snažil se být všude zároveň,“ vysvětlil ten rusovlasý lidské dívce. „Vlastně se snažil postarat se o to, aby Alice neměla nic na práci.“ Zavrtěl hlavou a pohledl na drobnou černovlásku. „Alice nepotřebuje ničí pomoc.“

Upírka jménem Alice počastovala Jaspera zlostným pohledem.

„Dělá si moc starosti, blázínek,“ řekla jasným sopránem. Jasper se tomu mírně pousmál a na okamžik jako by zapomněl, že existuju.

Bojovala jsem s nutkáním využít jeho slabé chvilky a vrhnout se na tu lidskou dívku. Zabralo by to jen okamžik a pak by její horká krev – krev, která slyšitelně proudila v jejích žilách, rozháněná tlukoucím srdcem – uhasila moji žízeň. Byla tak blízko…

Upír s rusými vlasy mě probodl divokým varovným pohledem a mně bylo jasné, že umřu, pokud se o něco pokusím, ale žhavá bolest v hrdle mě ujišťovala, že umřu, i když se o to nepokusím. Bolelo to tak strašně, že jsem zoufale vykřikla.

Jasper na mě zavrčel a já se pokoušela zůstat nehybně sedět, ale její vůně byla jako obří ruka, která mě zvedala ze země. Nikdy, když jsem vyrazila na lov, jsem se nesnažila držet zpátky. Zaryla jsem prsty do hlíny a hledala něco, čeho bych se mohla chytit, ale nic jsem nenašla. Jasper se přikrčil, a přestože jsem věděla, že mě od smrti nedělí ani dvě vteřiny, nedokázala jsem své žíznivé myšlenky potlačit.

Vtom se objevil Carlisle a položil dlaň na Jasperovu paži. Hleděl na mě vlídnýma, laskavýma očima.

„Rozmyslela sis to, maličká?“ zeptal se mě. „Nechceme tě zničit, ale uděláme to, jestli se nedokážeš ovládnout.“

„Jak to můžete vydržet?“ vyjekla jsem. Skoro jsem škemrala. Copak on necítil ten žár? „Já ji chci.“ Zírala jsem na ni, zoufale si přála, aby vzdálenost mezi námi zmizela. Mé prsty marně hrabaly v kamenité půdě.

„Musíš to vydržet,“ pravil vážně Carlisle. „Musíš cvičit sebeovládání. Dá se to naučit, a teď je to jediná věc, která tě zachrání.“

Pokud bylo mou jedinou nadějí na přežití chovat se k té lidské dívce stejně jako tihle zvláštní upíři, pak jsem byla odsouzená k záhubě. Ten žár jsem nemohla vydržet. A navíc jsem váhala, jestli vůbec mám chuť přežít. Nechtěla jsem umřít, nechtěla jsem cítit bolest, ale k čemu by to bylo? Všichni ostatní byli mrtví. Diego byl mrtvý už dávno.

Jeho jméno jsem měla na jazyku. Málem jsem ho zašeptala nahlas. Místo toho jsem raději popadla hlavu do dlaní a zkoušela myslet na něco, co nebolelo. Ne na tu holku, ani na Diega. Moc mi to nešlo.

„Neměli bychom jít někam od ní?“ zašeptala nervózně dívka a přerušila mé soustředění. Šlehla jsem po ní očima. Kůži měla tenkou a hebkou. Viděla jsem, jak jí v krčních tepnách pulzuje krev.

„Musíme zůstat tady,“ řekl upír, ke kterému se tiskla. „Právě teď přicházejí na severní konec mýtiny.“

Přicházejí? Zahleděla jsem se k severu, ale nebylo tam nic než kouř. Měl na mysli Rileyho a mou stvořitelku? Projela mnou nová, chvějivá vlna hrůzy následovaná krátkým záškubem naděje. Riley a ona se v žádném případě nemohli postavit těmhle upírům, kteří zabili tolik našich. Dokonce i když ti vyjící odešli. Jasper vypadal dost silný na to, aby si s těmi dvěma poradil.

Nebo mínil ty tajemné Volturiovy?

Vítr mi znovu vmetl dívčinu vůni do tváře a mé myšlenky se roztříštily. Žíznivě jsem na ni pohlédla.

Dívka si toho všimla, ale tvářila se úplně jinak než by měla. Přestože jsem ohrnovala rty a cenila zuby, přestože jsem se třásla úsilím, abych po ní neskočila, ona nevypadala ani v nejmenším vyděšená. Spíš mi připadala fascinovaná. Jako by se mnou chtěla mluvit – jako by se mi chystala položit nějakou otázku, na kterou chtěla znát odpověď.

Pak Carlisle a Jasper odstoupili od ohně – a také ode mě – a zařadili se k ostatním a k dívce. Upřeně hleděli do mlhy, takže ať se báli čehokoli, bylo to blíž ke mně než k nim. Navzdory blízkostí smrtících plamenů jsem se schoulila do kouře. Napadlo mě, že bych se teď mohla pokusit utéct. Byli dostatečně nepozorní, abych jim unikla? Kam bych šla? Za Fredem? Nebo sama vlastní cestou? Najít Rileyho a donutit ho pykat za to, co provedl Diegovi?

Zaváhala jsem, okouzlená posledním nápadem, takže vhodná chvilka pominula. Ze severu jsem zaslechla pohyb a zůstala jsem uvězněná mezi žlutookými a tím, co přicházelo.

„Hmm‘“ ozval se z dýmu mrtvý hlas.

Stačila jediná slabika, abych přesně poznala, o koho se jedná, a kdybych nebyla strnulá jako solný sloup, vystřelila bych odtamtud jako blesk.

Temné pláště.

Co to mělo znamenat? Chystala se nová bitva? Věděla jsem, že tihle upíři v temných pláštích po stvořitelce požadovali ve válce proti žlutookým vítězství. Má stvořitelka zjevně selhala. Znamenalo to, že ji zabíjí? Nebo místo toho zabijí Carlislea, Esmé a ostatní tyto upíry? Věděla jsem, které z nich bych raději viděla mrtvé, kdybych si mohla vybrat. Mí věznitelé to rozhodně nebyli.

Temné pláště propluly dýmem až ke žlutookým jako duchové. Na mě se žádný z nich ani nepodíval. Zůstala jsem dokonale nehybná.

Byli čtyři, stejně jako posledně. Žlutookých bylo sedm, ale to nedělalo žádný rozdíl. Na první pohled jsem poznala, že před upíry v temných pláštích se mají žlutoocí stejně na pozoru jako předtím Riley a moje stvořitelka. Bylo v nich mnohem víc, než jsem viděla – ale v každém případě jsem to cítila. Byli to vykonavatelé trestu, ti, kteří neprohrávají.

„Vítej, Jane,“ pravil žlutooký, který objímal lidskou dívku.

Znali se. Ale rusovlasého hlas nezněl přátelsky – nebyl ani slabý a chtivý se zavděčil jako Rileyho, ani vzteklý a zároveň vyděšený jako hlas mé stvořitelky. Tenhle upír mluvil prostě chladně, zdvořile, nedával najevo žádné překvapení. Byly tyhle temné pláště Volturiovi?

Malá upírka, která temné pláště vedla – asi Jane –, si pomalu prohlédla všech sedm žlutookých, lidskou dívku a konečně otočila hlavu i ke mně. Letmo jsem zahlédla její tvář. Byla mladší než já, ale také mnohem starší, řekla bych. Její oči měly sametovou barvu tmavě rudých růží. Došlo mi, že na útěk už je pozdě, a tak jsem sklonila hlavu a zakryla si ji rukama. Možná pokud jasně ukážu, že nechci bojovat, bude se ke mně Jane chovat jako Carlisle, Ale moc jsem v to nedoufala.

„Nechápu.“ V Janině mrtvém hlase zazněl náznak hněvu.

„Vzdala se,“ vysvětlil rusovlasý.

„Vzdala se?“ vyštěkla Jane.

Vzhlédla jsem a spatřila, jak si temné pláště vyměňují pohledy. Rusovlasý řekl, že ještě nikdy neviděl, aby se někdo vzdal. Temné pláště možná taky ne.

„Carlisle jí dal tu šanci,“ řekl rusovlasý. Zdálo se, že je mluvčím žlutookých, ačkoli jsem se domnívala, že jejich vůdcem je Carlisle.

„Pro ty, kdo porušují pravidla, žádné šance neexistují,“ řekla Jane a její hlas zněl opět mrtvě.

Kosti jsem měla jako z ledu, ale paniku už jsem necítila. Všechno se teď zdálo tak nevyhnutelné.

Carlisle Jane tiše odpověděl: „Je to ve vašich rukou. Pokud byla ochotná přestat na nás útočit, nepokládal jsem za nutné ji zničit. Nikdy ji nikdo nepoučil.“

Přestože mluvil neutrálně, skoro mi přišlo, že mě obhajuje. Jenže, přesně jak řekl, můj osud nezáležel na něm.

„To nic nemění,“ potvrdila Jane.

„Jak si přeješ.“

Jane na Carlislea hleděla s výrazem napůl zmateným, napůl zklamaným. Potřásla hlavou a tvář se jí opět změnila v nečitelnou masku.

„Aro doufal, že se dostaneme dost na západ, abychom se s tebou setkali, Carlisle,“ řekla. „Posílá ti pozdravy.“

„Ocenil bych, kdybys ho ode mě taky pozdravovala,“ odpověděl.

Jane se usmála, „Samozřejmě.“ Pak znovu pohlédla na mě, s koutky úst stále pozvednutými do mírného úsměvu. „Zdá se, že jste nám tu dnes ušetřili práci… z větší části. Jenom z profesionální zvědavosti, kolik jich bylo? Nechali za sebou v Seattlu docela slušnou spoušť.“

Hovořila o práci a profesionálech. V tom případě jsem měla pravdu, její profesí bylo trestat. A pokud existovali vykonavatelé trestu, musela existovat i pravidla. Carlisle to předtím řekl, řídíme se jejich pravidly, ale také neexistuje zákon proti vytváření nových upírů, pokud je dokážeš zvládnout. Riley a má stvořitelka se příchodu těchto Volturiových obávali, ale nepřekvapil je. Znali ta pravidla a věděli, že je porušují. Proč nám to neřekli? Volturiových bylo víc než tito čtyři. Někdo jménem Aro a zřejmě i další. Muselo jích být hodně, když se jich všichni báli.

Carlisle odpověděl na Janinu otázku: „Osmnáct, včetně téhle.“

Ve čtveřici temných plášťů to sotva slyšitelně zašumělo.

„Osmnáct?“ opakovala Jane a do hlasu jí pronikla stopa znepokojení. Naše stvořitelka jí nikdy neřekla, kolik nás stvořila. Byla Jane opravdu překvapená, nebo to jen hrála?

„Všichni čerstvě novorození,“ pokračoval Carlisle.

„Nebyli vytrénovaní.“

Netrénovaní a bez znalostí, díky Rileymu. Už mi začínalo dávat smysl, jak na nás tihle starší upíři asi pohlíželi. Novorozená, nazval mě Jasper. Jako nějaké dítě.

„Všichni?“ řekla ostře Jane. „Kdo byl potom jejich tvůrce?“

Jako kdyby se už dávno neznaly. Tahle Jane byla ještě větší lhářka než Riley a také jí to šlo mnohem líp.

„Jmenovala se Victoria,“ odpověděl rusovlasý.

Jak to mohl vědět, když jsem to netušila ani já? Vzpomněla jsem si, jak Riley říkal, že jeden z téhle rodiny dokáže číst myšlenky. Díky tomu všechno věděli? Nebo to byla jen další z Rileyho lží?

„Jmenovala?“ zeptala se Jane.

Rudovlasý škubl hlavou k východu, jako by na něco ukazoval. Vzhlédla jsem a viděla hustý nafialovělý kouř stoupající z úpatí hory.

Jmenovala. Pocítila jsem podobné potěšení, jako když jsem si představovala, jak veliký upír trhá na kousky Raoula, jenže teď to bylo mnohem, mnohem lepší.

„Tahle Victoria,“ začala Jane pomalu, „ta byla ještě k těm osmnácti tady?“

„Ano,“ potvrdil rusovlasý. „Měla s sebou jenom jednoho dalšího. Nebyl tak mladý jako tadyta, ale nebyl starší než rok.“

Riley. Divoká vlna radosti mě málem porazila. Pokud – dobře, až – dnes zemřu, přinejmenším po mně nezůstanou žádné nevyřízené účty. Diego byl pomstěn. Skoro jsem se usmála.

„Dvacet,“ vydechla Jane. Buď to bylo mnohem víc, než čekala, nebo byla ďábelsky dobrá herečka. „Kdo vyřídil jejich tvůrce?“

„Já,“ odpověděl chladně rusovlasý.

Ať byl tenhle upír jakýkoli, ať si choval lidského mazlíčka nebo ne, byl můj přítel. I kdyby to měl být on, kdo mě nakonec zabije, stejně jsem byla jeho dlužnice.

Jane se otočila a měřila si mě přimhouřenýma očima.

„Ty tam,“ zavrčela, „Tvoje jméno.“

Podle ní už jsem byla tak jako tak mrtvá. Tak proč té lhářce dávat všechno, o co si řekne? Upřeně jsem na ni zírala.

Jane se usmála, rozzářeně a vesele jako nevinné dítě, a já měla najednou pocit, že hořím. Jako bych se vrátila v čase do nejhorší noci v mém životě. Oheň mi proudil v žilách, hořel na každičkém milimetru mé kůže, prohryzával se mi až do morku kostí. Ležela jsem zasypaná těly na pohřební hranici své skupiny, obklopená plameny ze všech stran. Nebylo jediné buňky, kterou by nespaloval strašný žár a nepředstavitelná muka. Sotva jsem skrz bolest v uších slyšela svůj vlastní křik.

„Tvé jméno,“ opakovala Jane, a když promluvila, oheň zmizel. Prostě byl pryč, jako bych si ho jen představovala.

„Bree,“ vyhrkla jsem, jak rychle to šlo, a stále jsem prudce oddychovala, i když bolest ustoupila.

Jane se usmála a oheň se opět rozhořel. Kolik bolesti jsem ještě mohla snést, než mě to zabije? Ten řev snad ani nevycházel ze mě. Proč mi někdo neutrhl hlavu? Carlisle byl přece dost laskavý, aby to udělal. Nebo ten jejich čtenář myšlenek. Copak to nepochopí a nezastaví to?

„Řekne ti všechno, co chceš slyšet,“ zavrčel rusovlasý. „Tohle dělat nemusíš.“

Bolest zmizela, jako by Jane zhasla baterku. Já zjistila, že ležím tváří k zemi a zalykám se, jako bych potřebovala vzduch.

„Ale to já přece vím,“ pravila zvesela Jane. „Bree?“

Zachvěla jsem se, když vyslovila mé jméno, ale bolest se nedostavila.

„Je to pravda, co mi řekli?“ zeptala se. „Bylo vás dvacet?“

Slova mi sama vylétla z úst „Devatenáct nebo dvacet, možná víc, já nevím! Sára a ještě jedna, jejíž jméno neznám, se dostaly do rvačky cestou…“

Čekala jsem na bolest, která mě za nedostatečnou odpověď ztrestá, ale Jane místo toho pokračovala.

„A ta Victoria – to ona tě stvořila?“

„Já nevím,“ přiznala jsem vyděšeně. „Riley její jméno nikdy neříkal. Tehdy v noci jsem neviděla… byla taková tma, a bolelo to…“ Trhla jsem sebou. „Nechtěl, abychom na ni dokázali myslet. Říkal, že naše myšlenky nejsou bezpečné.“

Jane střelila pohledem na rusovlasého a pak se znovu zadívala na mě.

„Pověz mi o Rileym. Proč vás sem přivedl?“

Vychrlila jsem na ni Rileyho lži, co nejrychleji to šlo. „Riley nám řekl, že tady musíme zničit ty divné žlutooké. Povídal, že to bude snadné. Říkal, že jim patří město a že po nás půjdou. Říkal, že až budou pryč, bude všechna krev naše. Dal nám její pach.“ Ukázala jsem na lidskou dívku. „Říkal, že je poznáme podle toho, že s nimi bude ona. Říkal, že kdo ji dostane první, může si ji nechat.“

„Zdá se, že to Riley trochu podcenil,“ poznamenala kousavě Jane.

Vypadalo to, že Jane můj příběh potěšil. V záblesku poznání mi došlo, že se jí ulevilo, že Riley mně ani ostatním neřekl o její malé návštěvě u naší stvořitelky. Tohle byl příběh, který chtěla, aby žlutoocí znali – příběh, ve kterém Jane ani ostatní Volturiovi v temných pláštích nevystupovali. No, mohla jsem to hrát podle ní. Doufala jsem, že čtenář myšlenek už všechno ví.

Nemohla jsem se téhle zrůdě fyzicky pomstít, ale mohla jsem pomocí myšlenek prozradit žlutookým všechno, co jsem věděla. Aspoň jsem v to doufala.

Přikývla jsem, přistoupila na Janin vtípek a posadila se, protože jsem chtěla připoutat pozornost čtenáře myšlenek, ať to byl kterýkoli z nich. Pokračovala jsem ve verzi, kterou by jí vypověděl každý jiný člen mé skupiny. Předstírala jsem, že jsem Kevin. Hloupá jako pařez a totálně mimo.

„Já nevím, co se stalo.“ Tohle byla náhodou pravda. Co přesně se při bitvě dělo, pro mě pořád zůstávalo záhadou. Neviděla jsem nikoho z Kristiina družstva. Dostali ji ti tajemní vyjící upíři? Nehodlala jsem to na žlutooké prozradit. „Rozdělili jsme se, ale ti druzí vůbec nepřišli. A Riley nás taky opustil a nepřišel nám na pomoc, jak slíbil. A pak nastal hrozný zmatek a najednou byli všichni na kusy.“ Zachvěla jsem se při vzpomínce na bezhlavý trup, který jsem přeskočila. „Bála jsem se. Chtěla jsem utéct.“ Kývla jsem na Carlislea. „Tamhleten říkal, že mi neublíží, když přestanu bojovat.“

Carlislea jsem tím nezradila. Řekl Jane přesně to samé.

„Ach, ale on nemá právo rozdávat takové milosti, maličká,“ pravila Jane. Připadalo mi, že si to užívá.

„Porušení pravidel s sebou nese následky.“

Stále jsem předstírala, že jsem Kevin, a zírala jsem na ni, jako bych byla příliš tupá na to, abych ji pochopila.

Jane pohlédla na Carlislea. „Víš jistě, že jste dostali všechny? Tu druhou půlku, která se oddělila?“

Carlisle přikývl. „My jsme se taky rozdělili.“

Takže Kristie dostali ti vyjící. Doufala jsem v to, protože ať už byli ti vyjící cokoli, byli opravdu, opravdu strašliví. Kristie si to zasloužila.

„Nemůžu popřít, že to na mě udělalo dojem,“ řekla Jane a znělo to upřímně, takže to možná i byla pravda. Jane doufala, že tu Victoriina armáda způsobí jisté škody, ale my selhali na celé čáře.

„Ano,“ souhlasili tiše tři upíři za Janinými zády.

„Nikdy jsem neviděla, aby se nějaká skupina ubránila takové útočící přesile bez ztrát,“ pokračovala Jane. „Víte, proč k tomu došlo? Vzhledem k způsobu, jakým tu žijete, mi to připadá jako nepřiměřené jednání. A proč byla klíčem ta dívka?“ Její oči na chviličku uhnuly k lidské dívce.

„Victoria Bellu nenáviděla,“ odpověděl rusovlasý. Konečně mi celá strategie dávala smysl. Riley prostě chtěl zabít tu holku a nezajímalo ho, kolik z nás přitom padne.

Jane se tvářila vesele. „Zdá se,“ usmála se na dívku stejným způsobem, jakým se předtím usmála na mě, „že u našich vyvolává bizarně silné reakce.“

Dívce se nic nestalo. Možná jí Jane nechtěla ublížit. Nebo možná její děsivá schopnost působila jenom na upíry.

„Mohla bys s tím prosím přestat?“ požádal rusovlasý. Jane pečlivě ovládaným, ale hněvivým tónem.

Jane se znovu rozesmála. „Jen to zkouším. Zjevně jí to nic nedělá.“

Snažila jsem se udržet kevinovský výraz, abych neprozradila, že vše se zájmem sleduju. Takže Jane téhle dívce nemůže ublížit tak, jako ublížila mně, a Jane s tím rozhodně nepočítala. Přestože se tomu smála, poznala jsem, že ji to vytočilo. Byl tohle důvod, proč žlutoocí lidskou dívku tolerovali mezi sebou? Ale pokud na ní bylo něco zvláštního, proč ji neproměnili v upírku?

„No zdá se, že nám toho na práci moc nezbylo,“ podotkla Jane a hlas měla znovu mrtvý a monotónní. „Zvláštní. Na to nejsme zvyklí chodit někam zbytečně. Je velká škoda, že jsme nestihli tu bitvu. Podle všeho to musela být opravdu zábavná podívaná.“

„Ano,“ odsekl rusovlasý. „A byli jste tak blízko. Škoda, že jste nepřišli o půl hodiny dřív. Pak byste tu možná dokázali splnit účel své cesty.“

Potlačila jsem úsměv. Takže tím čtenářem myšlenek byl rusovlasý a slyšel všechno, co jsem chtěla, aby slyšel. Jane se z ničeho nevyvlékla.

Jane s prázdným výrazem oplácela rusovlasému pohled. „Ano. Škoda že to takhle dopadlo, že?“

Čtenář myšlenek přikývl a mě zajímalo, jestli slyšel, co se děje v Janině hlavě.

Potom se Jane obrátila ke mně. Tvář měla bez výrazu a oči prázdné, ale já hned poznala, že můj čas vypršel. Už ode mě získala vše, co potřebovala. Netušila, že i čtenáři myšlenek jsem sdělila vše, co jsem mohla. A ochránila tajemství jeho rodiny. Dlužila jsem mu to. Potrestal místo mě Rileyho a Victorii.

Koutkem oka jsem na něj nenápadně pohlédla a pomyslela si Děkuji.

„Felixi?“ řekla líně Jane.

„Počkej,“ ozval se nahlas čtenář myšlenek.

Otočil se ke Carlisleovi a rychle promluvil: „Mohli bychom té mladé vysvětlit pravidla. Zdá se, že není neochotná se učit. Nevěděla, co dělá.“

„Samozřejmě,“ přikývl horlivě Carlisle a hleděl na Jane. „Určitě bychom byli připraveni převzít za Bree zodpovědnost.“

Jane se tvářila, jako by si nebyla jistá, jestli si dělají legraci, ale pokud si ji opravdu dělali, tak byli vtipnější, než si myslela. Já byla dojatá. Tihle upíři mě neznali, ale přesto by šli kvůli mně do nebezpečného rizika. Já dávno věděla, že to nemohlo vyjít, ale stejně jsem jim byla vděčná.

„Neděláme výjimky,“ řekla pobaveně Jane. „A nedáváme druhou šanci. Škodí to naší reputaci.“

Jako by mluvila o někom jiném. Bylo mi jedno, že se mě chystala zabít. Věděla jsem, že ji žlutoocí nezastaví. Byla upírská policie. Ale přinejmenším už žlutoocí věděli, jak je upírská policie zvrácená a zkažená.

„Což mi připomíná,“ pokračovala Jane, pohledem vyhledala lidskou dívku a široce se na ni usmála. „Caius bude tak zaujatý, až uslyší, že jsi stále člověk, Bello. Možná se rozhodne tě navštívit.“

Stále člověk. Takže oni měli v úmyslu ji proměnit. Nechápala jsem, na co čekají.

„Datum je stanoveno,“ ozvala se malá upírka s krátkými černými vlasy a jasným hlasem. „Možná vás za několik měsíců navštívíme.“

Janin úsměv zmizel, jako by ho někdo vymazal. Aniž by se na černovlásku podívala, pokrčila rameny a já poznala, že ať nenávidí lidskou dívku jakkoli, černovlásku nenávidí ještě desetkrát víc.

Jane se otočila ke Carlisleovi se stejným prázdným výrazem jako dřív. „Bylo to příjemné setkání, Carlisle – myslela jsem, že Aro přehání. No, tak zatím na shledanou…“

Teď to přijde, pomyslela jsem si. Přesto jsem se vůbec nebála. Jen jsem litovala, že o tom nemůžu povědět Fredovi. Vždyť se chystal skoro úplně slepý a nevědomý do světa plného nebezpečných intrik, prohnilé policie a tajných skupin. Ale Fred byl chytrý, opatrný a měl zvláštní schopnosti. Co mu mohli udělat, když, ho ani neuvidí? Třeba se s ním žlutoocí někdy setkají. Prosím, buďte k němu laskaví, vzkázala jsem čtenáři myšlenek

„Postarej se o to, Felixi,“ pravila Jane a kývla ke mně. „Chci jet domů.“

„Nedívej se,“ zašeptal čtenář myšlenek.

Zavřela jsem oči.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai