Špinavá práce

Christopher Moore

(2007)

Hodnocení:

***

Štítky:

Román, humorné, fantasy

Charlie Asher je naprosto normální chlap. Lehce neschopný, mírně neurotický, tak trochu hypochondr. Je tím, čemu se říká beta samec – chlapík, který je vždy opatrný a věrný – prostě ten typ, co je vždycky po ruce, když holku odkopne větší, vyšší, silnější alfa samec.

Ale Charlie měl kliku. Patří mu dům v srdci San Franciska a s pomocí věrných, byť poněkud vyšinutých zaměstnanců, řídí vlastní secondhand. Je ženatý a jeho chytrá a krásná manželka Rachel ho pro jeho naprostou obyčejnost upřímně miluje. A Rachel má přivést na svět jejich první dítě.

Ano, na beta samce si Charlie vede dobře. Tedy až do chvíle, kdy se mu narodí dcera Sophie. Zrovna když se porodem vyčerpaný Charlie chystá k odchodu z porodnice, zahlédne u Racheliny postele stát podivného muže v mátově zelenému obleku… muže, který tvrdí, že by ho nikdo neměl vidět. Jenže Charlie ho vidí a od té chvíle se začnou dít opravdu divné věci…

Lidé kolem něj začnou umírat, na hřebenu střechy jeho domu hřadují obří havrani a všude, kam se vrtne, jej pronásleduje temný šepot vycházející odněkud zpod chodníku. V jeho diáři na nočním stolku se začínají objevovat podivná jména, a než se naděje, jejich nositelé umírají také. Ano, zdá se, že si Charlieho Ashera najali na novou práci, nepříjemnou ale naprosto nezbytnou práci – práci Smrti. Je to špinavá práce. Ale někdo to přece dělat musí.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2007

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2006 by Christopher Moore

All rights reserved.

Z anglického originálu A Dirty Job

(Published by HarperCollinsPublishers, New York)

přeložil © 2007 Tomáš Jeník

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Pavel Tučka

Grafická úprava obálky: Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol, s r, o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-150-1

Tato kniha je věnována Patricii Mossové, která se o svou smrt podělila stejně šlechetně, jako se dělila o svůj život.

A

Pracovníkům a dobrovolníkům v hospicech po celém světě.

Autorova poznámka a poděkování

PRVNÍ ČÁST

ŠPINAVÁ PRÁCE

„Život, jejž hledáš, nenalezneš!

Když bozi stvořili lidstvo,

smrt lidstvu dali v úděl,

život však do svých rukou si vzali.

Ty žaludek si naplň,

ve dne i v noci buď stále vesel!

Denně pořádej slavnosti,

tancuj a hraj si ve dne v noci!

Nechť čisté jsou tvé šaty,

tvá hlava vymyta, ve vodě se koupej!

Na dítko zři, jež držíš na své ruce.

Ať manželka se raduje na tvém klíně!

Takové je lidské počínání.“

Epos o Gilgamešovi *

* V překladu Lubora Matouše, Praha

1

JELIKOŽ JSEM SE JÁ NEMOHL STAVIT PRO SMRTĚ, BYL TAK LASKAV A STAVIL SE PRO MĚ…

Charlie Asher kráčel životem, jako mravenec kráčí po vodní hladině – jako kdyby se při každičkém chybném kroku mohl zřítit do bezedné hlubiny. Obdařen představivostí beta samce mžoural celý život do budoucnosti a snažil se přijít na to, jak se proti němu chce svět spiknout, jak se ho snaží zabít – jeho, jeho ženu Rachel a teď i novorozenou Sophii. Ale přes veškerou ostražitost, paranoiu a neustálé obavy od chvíle, kdy Rachel našla modrý proužek na těhotenském testu, do okamžiku, kdy ji převezli na pooperační oddělení nemocnice St. Francis Memoriál, mu Smrť proklouzl.

„Ona nedýchá,“ řekl Charlie.

„Dýchá normálně,“ opáčila Rachel a zlehka poplácala holčičku po zádech. „Chceš si ji podržet?“

Charlie už předtím pár vteřin držel maličkou Sophii v náručí a zase ji rychle předal staniční sestře s tím, že by měl někdo kvalifikovanější přepočítat, jestli má správný počet prstů na rukou i nohou. Sám to spočítal dvakrát a pokaždé dospěl k číslu jednadvacet.

„Chovají se, jako by na tom nic nebylo. Jako kdyby bylo všechno v naprostém pořádku, když má dítě minimálně deset prstů na rukou a deset na nohou. Co když jich má pár navíc? Co? Pár bonusových prstíků? Co když má to děcko ocas?“ (Charlie si byl naprosto jistý, že na ultrazvuku ze šestého měsíce zahlédl ocas. Prý pupeční šňůra! Ten snímek si nechal.)

„Žádný ocas nemá, pana Ashere,“ vysvětlovala sestra. „A má jich deset a deset, kontrolovali jsme to. Asi byste měl radši jít domů a trochu si odpočinout.“

„Budu ji mít rád i s prstem na ruce navíc.“

„Je dokonale normální.“

„Nebo na noze.“

„My opravdu víme, co děláme, pane Ashere. Je to krásné zdravé děťátko.“

„Nebo s ocasem.“

Sestra si povzdechla. Byla malá, podsaditá a na pravém lýtku měla vytetovaného hada, který prosvítal skrz bílé nemocniční punčochy. Každý pracovní den strávila čtyři hodiny masírováním nedonošených dětí, zasouvala ruce do otvorů v plexiskle inkubátorů, jako kdyby manipulovala s kousky radioaktivního materiálu. Mluvila na ně, konejšila je, říkala jim, jak jsou jedinečné, a cítila, jak se jejich srdíčka chvějí v hrudníčcích menších než smotaný pár ponožek. Každé z nich oplakávala a věřila, že její slzy vlévají kousíčky jejího života do těch maličkých tělíček, proti čemuž ostatně vůbec nic neměla. Měla života na rozdávání. Dělala novorozeneckou sestru už dvacet let a ještě nikdy nezvýšila hlas na novopečeného otce.

„Žádný zatracený ocas nemá, vy troubo! Podívejte!“ Odtáhla přikrývku a namířila na něj Sophiin zadeček, jako kdyby v každém okamžiku mohla vypustit takovou salvu smrtonosných hovínek, jakou ten naivní beta samec jakživ neviděl.

Charlie uskočil, jelikož to byl mrštný třicátník, a potom, když pochopil, že dítě není nabité, si ve spravedlivém rozhořčení narovnal klopy tvídového saka.

„Mohli jste jí ten ocas odstranit na porodním sále, abychom to nepoznali.“ On by to nepoznal. Požádali ho, aby porodní sál opustil – nejdřív porodník a potom i Rachel. („On, nebo já,“ řekla Rachel. „Jeden z nás musí vypadnout.“)

V pokoji u Rachel Charlie prohlásil: „Jestli jí odoperovali ocas, chci ho. Bude se po něm shánět, až vyroste.“

„Sophie, tvůj tatínek ve skutečnosti není blázen. On jenom pár dní nespal.“

„Ona se na mě dívá,“ vydechl Charlie. „Dívá se na mě, jako kdybych na dostizích rozfofroval peníze na její vysokou, takže bude muset fixlovat, aby získala MBA.“

Rachel ho vzala za ruku. „Miláčku, myslím, že takhle brzy nedokáže ani pořádně zaostřit pohled, a navíc je ještě trochu malá na to, abychom si dělali starosti, jestli se dostane do NBA nebo ne.“

„MBA,“ opravil ji Charlie. „Dneska s tím začínají hrozně brzy. Mohla by být už moc stará, než přijdu na to, jak se vlastně na dostizích sází. Bože, tvoji rodiče mě budou nenávidět.“

„A co na tom bude nového?“

„Nové důvody, to na tom bude nové. Teď je kvůli mně jejich vnučka šiksa.“

„Ona není šiksa, Charlie. Tohle už jsme probrali. Je moje dcera, takže je stejně židovka jako já.“

Charlie si klekl vedle postele na koleno a vzal Sophiinu maličkou ručičku mezi prsty. „Tatínkovi je líto, že jsi kvůli němu šiksa.“ Sklonil hlavu a zabořil svůj obličej do míst, kde se dítě dotýkalo Rachelina boku. Rachel mu nehtem přejela po linii vlasů a opsala tak na jeho čele úhledný oblouk.

„Měl by ses jít domů trochu prospat.“

Charlie něco zamumlal do deky. Když zvedl hlavu, třpytily se mu v očích slzy. „Ona hřeje.“

„Hřeje. Tak to má být. Je savec. Není to ryba ani plaz. Proč brečíš?“

„Jste obě tak krásné.“ Začal aranžovat Racheliny tmavé vlasy na polštáři, vzal jeden dlouhý pramen, natáhl ho přes Sophiinu hlavičku a začal ho upravovat, jako by to byly její vlásky.

„Nic na tom nebude, když jí nenarostou vlasy. Ta vzteklá irská zpěvačka také žádné neměla a vypadala atraktivně. Když nám dají její ocas, můžeme jí z něj transplantovat chomáčky chlupů na hlavu…“

„Charlie! Běž domů!“

„Tvoji rodiče mi to budou vyčítat. Jejich plešatá vnučka bude muset fixlovat a vystuduje jenom ekonomii – a všechno to bude moje chyba.“

Rachel chňapla po bzučáku ležícím na dece a výhružně ho zvedla do výšky, jako by to bylo dálkové odpalovací zařízení bomby. „Charlie, jestli okamžitě nepůjdeš domů a trochu se nevyspíš, tak přísahám, že přivolám sestru a nechám tě odsud vyhodit.“

Její hlas zněl neoblomně, ale usmívala se. Charlie se rád díval na její úsměv, vždycky to dělal rád. Měl pocit, jako by ho současně chválila a dávala mu svolení. Svolení být Charliem Asherem.

„Dobře, tak já půjdu.“ Položil jí ruku na čelo. „Nemáš horečku? Vypadáš unaveně.“

„Právě jsem porodila, ty telátko!“

„Jenom mám o tebe strach.“ Nebyl žádné telátko. Dávala mu za vinu ztrátu Sophiina ocasu, proto mu řekla telátko, a ne troubo jako všichni ostatní.

„Zlatíčko, běž už. Hned. Ať si můžu trochu odpočinout.“

Charlie jí načechral polštáře, zkontroloval džbán s vodou, přitáhl deku pod bradu, políbil ji na čelo, políbil dítě na čelo, načechral dítě, potom začal aranžovat květiny, které poslala jeho matka, přesunul velkou růžovou lilii dopředu, zdůraznil její krásu větvičkou bílých kvítků…

„Charlie!“

„Už jdu. Kristepane.“ Ještě naposledy zkontroloval pokoj, potom vycouval ke dveřím. „Mám ti něco přinést z domova?“

„Nic nepotřebuju. Myslím, že v pohotovostní výbavě, kterou jsi zabalil, je všechno. Vlastně je docela možné, že ten hasicí přístroj ani nebudu potřebovat.“

„Lepší ho mít a nepotřebovat, než ho potřebovat…“

„Běž! Trochu si odpočinu, doktor prohlédne Sophii a ráno si ji odvezeme domů.“

„To mi připadá dost brzy.“

„Je to běžný postup.“

„Nemám přivézt náhradní láhev s propanbutanem do polních kamínek?“

„Zkusíme vyjít s tím, co máme.“

„Ale…“

Rachel zvedla bzučák do výšky, jako kdyby chtěla říct, že pokud jejímu požadavku nevyhoví, následky budou strašlivé. „Miluju tě,“ pronesla důrazně.

„Taky tě miluju,“ odpověděl Charlie. „Obě dvě vás miluju.“

„Pápá, taťko,“ zamávala mu Rachel Sophiinou maličkou ručkou, jako kdyby vedla loutku.

Charlie cítil, jak se mu v krku usazuje velký knedlík. Nikdo ho ještě nikdy neoznačil za taťku, ani loutka ne. (Vlastně se jednou Rachel při sexu zeptal: „Kdo je tvůj taťka?“ a ona odpověděla: „Saul Goldstein“, v důsledku čehož byl týden impotentní a hlavou se mu honily nejrůznější představy, o kterých opravdu nechtěl uvažovat.)

Vycouval ze dveří a dlaní je za sebou opatrně zavřel. Potom prošel chodbou a kolem recepce, odkud ho s mírně pokřiveným úsměvem pozorovala staniční sestra s hadím tetováním.

Charlie jezdil šest let starou dodávkou, kterou podědil po otci, stejně jako vetešnictví a dům, v němž sídlilo. V dodávce byl pořád trochu cítit prach, kuličky proti molům a pot, i když Charlie rozvěsil vonné stromečky po všech kličkách, knoflících a výčnělcích. Otevřel dveře auta a ovanul ho odér nechtěného – zboží majitele vetešnictví.

Než stačil zasunout klíček do zapalování, všiml si, že na sedadle spolujezdce leží cédéčko Sarah McLachlanové. Ráchel se po něm bude shánět. Bylo to její oblíbené CD – a že by se měla z porodu vzpamatovávat bez něj? To nemohl Charlie dopustit. Popadl cédéčko, zamkl dodávku a zamířil zpět do Rachelina pokoje.

Ulevilo se mu, když zjistil, že se sestra vzdálila z recepce, takže nemusel snášet její ledový, obviňující pohled. V duchu si připravil krátkou řeč o tom, že být dobrým manželem a otcem zahrnuje předjímat manželčiny touhy a potřeby, a to znamená přinést jí hudbu – no, tak ten projev může použít na zpáteční cestě, kdyby ho snad přece jen chtěla zmrazit pohledem.

Otvíral dveře do Rachelina pokoje pomalu, aby ji nevylekal. Očekával, že mu věnuje vřelý nesouhlasný úsměv, ale místo toho se zdálo, že spí, a vedle její postele stál vysoký černoch v mátově zeleném obleku.

„Co tady děláte?“

Muž v mátově zeleném obleku se k němu překvapeně obrátil. „Vy mě vidíte?“ Ukázal si na čokoládově hnědou kravatu a Charlie si na zlomek vteřiny vzpomněl na ty tenounké, mátovým krémem plněné čokolády, které dávali v lepších hotelích pod polštáře.

„Jistě že vás vidím. Co tady děláte?“

Charlie přistoupil k Rachelině posteli a postavil se mezi cizince a členy své rodiny. Malou Sophii ten vysoký černý muž očividně fascinoval.

„Tohle není dobré,“ prohlásil Máta Zelený.

„Spletl jste si pokoj,“ oznámil mu Charlie. „Vypadněte odsud.“ Charlie se natáhl a konejšivě poklepal Rachel na ruku.

„Tohle vážně, vážně není dobré.“

„Pane, má žena se snaží spát a vy jste ve špatném pokoji. Tak odsud prosím odejděte, než…“

„Ona nespí,“ opravil ho Máta Zelený. Měl měkký, trošku jižanský přízvuk. „Je mi to líto.“

Charlie se otočil a pohlédl na Rachel. Čekal, že uvidí, jak se usmívá, uslyší, jak mu říká, aby se uklidnil, ale oči měla zavřené a hlava se jí svezla z polštáře.

„Miláčku?“ Charliemu vypadlo cédéčko z ruky a lehce s ní zatřásl. „Miláčku?“

Malá Sophie začala plakat. Charlie položil Rachel ruku na čelo, vzal ji za ramena a zatřásl s ní. „Miláčku, vzbuď se. Rachel.“ Přiložil jí ucho k hrudníku a nic neslyšel. „Sestro!“

Charlie se v horečném spěchu natáhl přes postel po bzučáku, který vypadl Rachel z ruky a ležel na dece. „Sestro!“ Bušil do tlačítka a otočil se k muži v mátově zelené. „Co se stalo…“

Byl pryč.

Charlie vyběhl na chodbu, ale nikdo tam nebyl. „Sestro!“ Dvacet vteřin poté přiběhla sestra s hadím tetováním, za dalších třicet vteřin resuscitační tým s vozíkem. Už nemohli nic dělat.

2

OSTRÉ HRANY

Nový zármutek má ostré hrany, přetíná nervy, odřezává od reality – je to milosrdenství ostré čepele. Až později, když se hrany obrousí, přijde opravdová bolest. A tak si Charlie téměř nevybavoval vlastní křik v Rachelině nemocničním pokoji, polykání sedativ ani tenounkou pavučinu hysterie, která přikryla všechno, co ten první den dělal. Poté to byly vzpomínky náměsíčníka, scény zabírané kamerou v očním důlku zombieho, v nichž se jako nemrtvý potácel mezi vysvětlováním, obviňováním, přípravami na pohřeb a smutečním obřadem.

„Říká se tomu mozková tromboembólie,“ oznámil mu doktor. „V nohou nebo pánvi se při porodu vytvoří krevní sraženina, ta se potom přesune do mozku a odřízne ho od přísunu krve. Je to velmi vzácné, ale stává se to. Nemohli jsme s tím nic dělat. I kdyby se nám ji podařilo vzkřísit, utrpěla by rozsáhlé poškození mozku. Necítila žádnou bolest. Pravděpodobně prostě usnula a už se neprobudila.“

Charlie šeptal, aby náhodou nezačal řvát. „Ten muž v mátově zelené! Něco jí udělal. Něco jí píchl. Byl tam a věděl, že umírá. Viděl jsem ho, když jsem jí přinesl cédéčko.“

Ukázali mu záznamy z bezpečnostních kamer. Zdravotní sestra, doktor, vedení nemocnice, advokáti, ti všichni se s ním dívali na černobílé záběry, na nichž odcházel z Rachelina pokoje, potom tam byla prázdná chodba a vzápětí opět on, jak se vrací do jejího pokoje. Žádný vysoký černý muž v mátově zeleném obleku. Dokonce nenašli ani to cédéčko.

Nedostatek spánku, říkali. Halucinace vyvolané vyčerpáním. Trauma. Dali mu prášky na spaní, prášky na úzkost, prášky na deprese a poslali ho s novorozenou dcerkou domů.

Charlieho starší sestra Jane držela Sophii v náručí, když se druhý den loučili s Rachel a pohřbívali ji. Nepamatoval si, že by vybíral rakev nebo cokoliv zařizoval. Připadal si jako ve snu – kolem něj se míhali příbuzní z manželčiny strany v černém, byli jako kymácející se přízraky a chrlili nevhodná banální slova útěchy: Je nám to moc líto. Byla tak mladá. To je tragédie. Kdybychom jen mohli něco udělat…

Rachelin otec a matka ho podpírali, všichni tři se dotýkali hlavami jako vrcholek trojnožky. Břidlicová podlaha pohřebního ústavu se leskla jejich slzami. Pokaždé když Charlie ucítil, jak se ramena Rachelina otce zachvěla vzlyknutím, měl pocit, že se mu vlastní srdce rozskočí. Saul vzal Charlieho hlavu do dlaní a řekl: „Neumíš si to představit, protože já sám si to neumím představit.“ Jenže Charlie si to uměl představit, protože byl beta samec a představivost byla jeho prokletím. A uměl si to představit, protože ztratil Rachel a měl dceru, toho maličkého cizince v sestřině náručí. Dokázal si představit, jak si ji ten černý muž v mátově zelené bere.

Charlie pohlédl na slzami zvlhlou podlahu a řekl: „To je důvod, proč mají ve většině pohřebních ústavů koberce. Někdo by mohl uklouznout.“

„Chudáčku,“ vzlykla Rachelina matka. „Samozřejmě budeme šivu držet s tebou.“

Charlie se vydal za sestrou Jane. Měla na sobě uhlově černý pánský oblek s jemným proužkem, dvouřadové sako z gabardénu, vytvářelo v kombinaci s divokým sestřihem popových hvězd osmdesátých let a novorozencem v růžové peřince v náručí dojem, že není ani tak oboupohlavní jako naprosto zmatená. Charlie si pomyslel, že jí ten oblek vlastně sluší víc než jemu, ale stejně ho měla požádat o dovolení, než si ho vzala.

„Já to nezvládnu,“ řekl jí. Naklonil se daleko dopředu, až se přes jeho ustupující poloostrov tmavých vlasů převalila její nagelovaná platinová vlna. Zdálo se mu, že tenhle postoj, opření čela o čelo, je ideální ke sdílení zármutku, a napadlo ho, že je to podobné, jako když se chlap na záchodě nad mušlí opile klátí, až hlavou narazí o zeď. Zoufalství.

„Vedeš si dobře,“ uklidňovala ho Jane. „Tohle nezvládá nikdo.“

„Co je to do prdele šiva?“

„Myslím, že nějaký hinduistický bůh se spoustou rukou.“

„To nemůže byt ono. Goldsteinovi ho chtějí celého se mnou držet.“

„Copak tě Rachel nenaučila žádné židovské zvyky?“

„Nevěnoval jsem tomu pozornost. Myslel jsem si, že máme dost času.“

Jane si posunula Sophii tak, aby ji mohla držet jednou rukou, a uvolněnou druhou rukou objala Charlieho kolem krku. „To bude dobrý, prcku.“

„Sedm,“ prohlásila paní Goldsteinová. „Šiva znamená ‚sedm‘. Bývalo zvykem držet sedmidenní smutek, oplakávat mrtvé a modlit se. To je ortodoxní tradice, teď se však většina lidí spokojí se třemi dny.“

Drželi šivu v Charlieho a Rachelině bytě, z něhož byly vidět tramvaje na rohu Mason a Vallejo Street. Byl to třípatrový edwardovský (tj, architektonicky ne tak velkolepě kurtizánsky načančaný, jako kdyby byl viktoriánský, ale dostatečně vyštafírovaný na to, aby na něj turisté zírali s otevřenou hubou) dům postavený po zemětřesení a požáru v roce 1906, kteréžto katastrofy srovnaly se zemí rozsáhlé části města, jimž se dnes říká North Beach, Russian Hill a Čínská čtvrť. Charlie s Jane ten dům s vetešnictvím, které zabíralo celé přízemí, zdědili, když jejich otec před čtyřmi lety zemřel. Charlie získal živnost, velký byt (vytvořený spojením dvou menších), v němž on a Jane jako děti vyrůstali, a povinnost hradit náklady spojené s údržbou staré budovy. Jane připadla polovina příjmu z pronájmu a jeden z bytů v nejvyšším patře, z něhož byl výhled na Bay Bridge.

Podle pokynů paní Goldsteinové byla všechna zrcadla v domě zakryta černou látkou a uprostřed obývacího pokoje stála na konferenčním stolku velká svíce. Všichni měli sedět na nízkých lavicích nebo na polštářích, ale Charlie žádné doma neměl, a tak poprvé od Racheliny smrti sešel dolů do vetešnictví, aby se podíval po něčem, co by se dalo použít. Od špižírny za kuchyní vedlo zadní schodiště přímo dolů do skladu, kde měl Charlie mezi krabicemi zboží čekajícího na roztřídění, ocenění a vystavení v obchodě malou kancelář.

V obchodě byla tma. Jediné světlo sem pronikalo výlohou z pouličního osvětlení na Mason Street. Charlie stál u paty schodiště s rukou na vypínači a upíral oči do šera. Mezi haraburdím a knihami v policích, hromadami rádií, stojany s oblečením, z nichž dokázal rozeznat jen nejasné tmavé obrysy, viděl několik temně rudě zářících předmětů – pulzovaly, téměř jako tepající srdce. Svetr na polici, porcelánová figurka žáby v ozdobné krabičce, starý podnos s logem Coca-Coly za výlohou, pár bot – všechno rudě zářilo.

Charlie stiskl vypínač, zářivkové trubice na stropě se s obvyklým úvodním zablikáním probudily k životu a ozářily obchod. Rudá záře zmizela. „No tak jo,“ zamumlal si pro sebe klidně, jako by teď už bylo všechno v naprostém pořádku. Zhasl světla. Rudě zářící věci. Na pultě kousek od něj stál mosazný stojan na vizitky ve tvaru jeřába… a matně rudě zářil. Chviličku si ho prohlížel, aby se ujistil, že to červené světlo nepřichází odněkud zvenku a neodráží se po místnosti, jestli zkrátka zbytečně nejančí. Vešel do ztemnělého obchodu, aby se na mosazného jeřába podíval zblízka a hlavně z jiného úhlu. Ne, mosaz skutečně rudě pulzovala. Otočil se na patě a vyběhl po schodech nahoru, jak nejrychleji dokázal.

Málem se srazil s Jane, která stála v kuchyni, jemně pohupovala Sophií v náručí a polohlasně na ni žvatlala.

„Co je?“ zeptala se. „Vím, že máš tam dole v obchodě pár velkých polštářů.“

„Já nemůžu,“ opáčil Charlie. „Jsem na prášcích.“ Ztěžka se opřel o lednici, jako kdyby si ji vzal jako rukojmí.

„Tak já tam pro ně dolů dojdu. A ty zatím podrž dítě.“

„Nemůžu, jsem na prášcích. Mám halucinace.“

Jane si posunula Sophii tak, aby ji udržela jako v kolíbce jen pravou rukou, a volnou rukou objala mladšího bratra kolem ramen. „Charlie, bereš antidepresiva a prášky proti úzkosti, žádné drogy. Jenom se rozhlídni po bytě, není tu nikdo, kdo by na něčem nebyl.“ Charlie vyhlédl servírovacím oknem z kuchyně. Ženy v černém, většina ve středních letech, vrtěly hlavami a muži se stoickými výrazy ve tváři postávali po obvodu obývacího pokoje, v rukou třímali velké sklenice s nějakým alkoholem a nepřítomně zírali před sebe.

„Vidíš, všichni jsou vyřízený.“

„Máma taky?“ Charlie pokynul hlavou směrem k jejich matce. Vyčnívala z davu šedovlasých žen v černém, protože byla doslova ověšená stříbrnými navažskými šperky a tak opálená, že to vypadalo, jako by se vpíjela do svých staromódních šatů, kdykoli si lokla ze sklenice.

„Zvlášť máma,“ poznamenala Jane. „Skočím se podívat po něčem, na čem by se dala prosedět šiva. Nechápu, proč se nedají jednoduše použít gauče. Tak si vezmi svou dceru.“

„Nemůžu. Nemůžeš mi ji svěřit.“

„Vem si ji, blbče,“ štěkla Jane Charliemu do ucha – bylo to spíš takové šeptané štěknutí. Už dávno se rozhodlo, kdo z nich dvou je alfa samec, a Charlie to nebyl. Předala mu dítě a vyrazila ke schodům.

„Jane,“ zavolal za ní Charlie. „Rozhlédni se kolem, než rozsvítíš. Jestli náhodou neuvidíš něco divného, jo?“

„Jasně.“

Nechala ho v kuchyni stát, prohlížet si dceru a přemýšlet o tom, že sice vypadá trochu šišatě, ale jinak se celkem podobá Rachel. „Tvoje maminka milovala tetu Jane,“ oznámil jí. „Při Riskuj!… a Monopolech… a hádkách… a vaření se proti mně vždycky spikly.“ Sklouzl po lednici, s roztaženýma nohama si sedl na zem a zabořil obličej do Sophiiny peřinky.

Ve tmě se Jane praštila do holeně o dřevěnou bednu plnou starých telefonů. „Tohle je naprostá pitomost,“ zavrčela polohlasně a rozsvítila. Nic divného. A potom, protože Charlie byl všechno možné jenom ne šílený, zase zhasla, aby se přesvědčila, že jí nic neuniklo. „Jasně. Divný.“

V celém obchodě nebylo nic divného, tedy až na ni – stála tam ve tmě a třela si nakopnutou holeň. Ale pak, právě když chtěla znovu rozsvítit, si všimla, že dovnitř někdo nakukuje výlohou a stíní si přitom dlaněmi, aby viděl pres odlesk světla pouličních lamp. Nějaký bezdomovec nebo opilý turista, napadlo ji. Prošla potemnělým obchodem kolem stohů na zemi narovnaných komiksů ke stojanu se saky a kabáty, odkud měla ničím nerušený výhled na výlohu, v níž vystavovali laciné fotoaparáty, vázy, přezky a všechny možné předměty, které Charlie považoval za zajímavé, ale zjevně ne natolik cenné, aby stálo za to kvůli nim výlohu rozbíjet.

Byl to vysoký muž, ale žádný bezdomovec, byl pěkně oblečený, jen v jediném odstínu světlé barvy. Měla dojem, že by to mohla být žlutá, ovšem ve světle pouličních lamp se to dalo těžko poznat. Mohla to klidně být i světle zelená.

„Máme zavřeno,“ křikla Jane dost hlasitě na to, aby ji bylo slyšet přes silné sklo výlohy.

Muž nakukoval do obchodu, ale nemohl ji zahlédnout. Poodstoupil od výlohy, takže uviděla, že je opravdu vysoký. Velmi vysoký. Když se pootočil, ozářilo světlo pouličních lamp linku jeho tváře. Byl také velmi hubený a velmi tmavý.

„Hledám majitele,“ prohlásil ten vysoký muž. „Musím mu něco ukázat.“

„Došlo k úmrtí v rodině,“ vysvětlovala Jane. „Budeme mít týden zavřeno. Nemohl byste přijít za týden?“

Vysoký muž přikývl a přitom se rozhlédl do všech stran. Zhoupl se na jedné noze, jako by se chtěl rozběhnout pryč, ale silou vůle se držel. Vypadal trochu jako sprinter zakleknutý do bloků. Jane se nehýbala. Na ulici byli pořád nějací lidé, a nebylo ještě ani tak pozdě, ale tenhle chlapík vypadal trochu moc nervózně. „Heleďte, jestli potřebujete něco ocenit…“

„Ne,“ přerušil ji. „Ne. Řeknete mu, že je… ne, řekněte mu, že mu přijde poštou balíček. Nejsem si jistý kdy.“

Jane se v duchu usmála. Tenhle chlapík měl něco – brož, minci, knihu –, za co si myslel, že může dostat peníze, třeba něco, co našel v babiččině skříni. Zažila to už aspoň tucetkrát. Vždycky se chovali, jako by objevili Atlantidu. Schovávali svůj poklad pod kabátem nebo pod tisícem vrstev jemného papíru a lepenky. (Obecně platilo: čím víc lepenky, tím bezcennější předmět to nakonec byl – dalo se tam téměř dát rovnítko.) V devíti z deseti případů to byl šunt. Vídala, jak se otec snaží ukonejšit jejich ego a jemně je připravit na zklamání, přesvědčit je, že díky citovému poutu má ten předmět nevyčíslitelnou hodnotu, a tudíž že on, obyčejný majitel vetešnictví, by se neodvážil jeho cenu stanovit. Charlie jim zase obvykle tvrdil, že se nevyzná v brožích, mincích nebo čemkoliv, co zrovna přinesli, a přenechal roli nositele špatných zpráv někomu jinému.

„Dobře, vyřídím mu to,“ křikla Jane z úkrytu za kabáty.

Ta odpověď vysokého muže zjevně uspokojila, otočil se a dlouhými kroky se vydal ulicí, až jí zmizel z očí. Jane pokrčila rameny, vrátila se do zadní části obchodu, rozsvítila a začala mezi hromadami věcí hledat polštáře.

Byl to velký obchod, zabíral téměř celé přízemí budovy a nebyl zrovna dobře uspořádaný, jelikož se zatím každý systém, který se kdy Charlie pokusil uplatnit, nejpozději během několika týdnů pod vlastní vahou sesypal. Výsledkem nebyla ani tak mozaika různých organizačních systémů jako naprosto nesmyslná změť hald a hromad. Lily, gotická s rudohnědými vlasy, která pro Charlieho dělala tři odpoledne v týdnu, tvrdila, že skutečnost, že se jim vůbec někdy podařilo něco najít, je nejlepším důkazem funkčnosti teorie chaosu. Načež obvykle s mumláním vyšla ven do postranní uličky kouřit hřebíčkové cigarety a zírat do hlubiny pekelné. (Která se, jak Charlie jednou poznamenal, nápadně podobala popelnici.)

Jane trvalo deset minut, než ve spleti uliček našla tři polštáře, které vypadaly, že jsou dostatečně velké, aby se na nich dala odsedět šiva. Když se vrátila do Charlieho bytu, našla ho spícího a stočeného do klubíčka kolem malé Sophie na podlaze v kuchyni. Ostatní truchlící pozůstalí na něj úplně zapomněli.

„Vstávej, troubo,“ dloubla ho špičkou boty do ramene a on se s dítětem v náručí překulil na záda. „Budou tyhle stačit?“

„Neviděla jsi tam něco, co by zářilo?“

Jane hodila polštáře na zem. „Cože?“

„Něco, co by rudě zářilo. Neviděla jsi v obchodě něco, co by rudě zářilo? Co by rudě pulzovalo?“

„Ne. Ty jo?“

„Tak trochu.“

„Naval.“

„Co?“

„Ty prášky. Dej mi je. Jsou očividně mnohem lepší, než jsi mi nabulíkoval.“

„Ale vždyť jsi povídala, že jsou jenom na úzkost.“

„Dej mi ty prášky. Dám pozor na dítě, zatímco budeš šivovat.“

„Nemůžeš hlídat moje dítě, když budeš na drogách.“

„Fajn. Naval drobka a padej sedět.“

Charlie jí podal dcerku. „A měla bys také dohlédnout na mámu, aby se do ničeho nepletla.“

„Tak to ne, bez drog nic takového dělat nebudu.“

„Jsou ve skříňce na léky ve velké koupelně. Na spodní poličce.“

Seděl na podlaze a mnul si čelo, jako kdyby ho ukrutně bolela hlava. Dloubla ho kolenem do ramene.

„Hele, prcku. Je mi to fakticky líto, víš? Nemusím to říkat, je ti to jasný, že jo?“

„Jo.“ Slabý úsměv.

Zvedla si dítě do výšky očí a zbožně se na něj zadívala, trochu jako Panna Marie na Jezulátko. „Co říkáš? Taky bych si měla nějaké pořídit, co?“

„Můžeš si, kdykoliv budeš potřebovat, půjčit moje.“

„Ne. Měla bych mít vlastní. Už teď mám špatný pocit z toho, že jsem si půjčovala tvoji ženu.“

„Jane!“

„Dělám si srandu! Kristepane. Ty jsi občas taková trubka. Běž sedět šivu. Šup šup šup.“

Charlie posbíral polštáře a odešel do obýváku truchlit s manželčinými příbuznými. Byl z toho dost nervózní, protože jediná modlitba, kterou znal, byla „Andělíčku, můj strážníčku“, a nebyl si jistý, jestli s ní vystačí celé tři dny.

Jane se mu úplně zapomněla zmínit o vysokém muži z obchodu.

3

POD AUTOBUSEM ČÍSLO ČTYŘICET JEDNA

Charliemu trvalo čtrnáct dní, než se odhodlal vyjít z domu – a pak u bankomatu na Columbus Avenue zabil prvního člověka. Jako smrtící zbraň si zvolil autobus číslo čtyřicet jedna jedoucí ze stanice Trans Bay u Bay Bridge do Presidia u Golden Gate Bridge. Když se budete chtít nechat v San Francisku přejet autobusem, měli byste vsadit na jednačtyřicítku. Pojistíte si tak moc pěkný výhled na most.

Charlie vlastně ani nepočítal s tím, že by to ráno někoho zabíjel. Spíš doufal, že vybere nějaké dvacetidolarovky do kasy vetešnictví, zjistí stav účtu a možná se zastaví v potravinách pro plnotučnou hořčici. (Charlie nebyl ten typ, který by si liboval v kremžské hořčici. Kremžská hořčice pro něj byla dochucovacím ekvivalentem skoku padákem – pro závodní řidiče a masové vrahy to bylo určitě fajn, ale pro Charlieho rozhodně ne. Jemná příchuť plnotučné byla vše, co k životu potřeboval.) Po pohřbu nechali přátelé a příbuzní v Charlieho lednici horu studeného jídla. Ničím jiným se poslední dva týdny neživil, ale teď už zbývala jen šunka, žitný chléb a kojenecká výživa, tedy nic, co by se dalo pozřít bez plnotučné hořčice. Koupil žlutou umělohmotnou láhev, strčil si ji do kapsy saka a hned se cítil bezpečněji, jenže když pak autobus srazil toho chlapíka, Charlie na hořčici úplně zapomněl.

Byl teplý říjnový den, město se koupalo v měkkém podzimním světle, každodenní ranní letní mlha ze zátoky se rozptýlila a vanul právě tak silný větřík, že těch pár plachetnic roztroušených po zátoce působilo dojmem, jako by pózovaly pro nějakého impresionistického malíře. V tom zlomku vteřiny, v němž si Charlieho oběť uvědomila, že ji přejede autobus, z toho samotného faktu asi nebyla příliš nadšená, ale rozhodně si pro tu událost nemohla vybrat lepší místo.

Jmenoval se William Creek. Bylo mu dvaatřicet let a pracoval jako analytik trhů ve finanční čtvrti, kam měl to ráno namířeno, když se rozhodl zastavit u bankomatu. Měl na sobě světlý vlněný oblek a běžecké boty – boty k obleku si nesl v kožené aktovce pod paží. Z postranní kapsy jeho aktovky vyčnívalo držadlo skládacího deštníku a právě to upoutalo Charlieho pozornost, protože ačkoliv se zdálo, že je vyrobeno z napodobeniny ořechového dřeva, vydávalo temně rudou záři, jako by se žhavilo ve výhni.

Charlie stál ve frontě na bankomat a snažil se nevšímat si toho, snažil se tvářit nezúčastněně, ale nedokázal přestat na to držadlo upřeně zírat. Vždyť zářilo, do háje! Copak to nikdo neviděl?

Ve chvíli, kdy zasouval kartu do bankomatu, se William Creek ohlédl, zjistil, že na něj Charlie civí, načež se pokusil silou vůle své sako přimět, aby se rozvinulo jako křídla rejnoka manty a zastínilo Charliemu výhled, zatímco zadával PIN. Vytrhl kartu ze stroje, shrábl vyžádané peníze, otočil se a co nejrychleji vyrazil na roh ulice.

Charlie už to déle nevydržel. Držadlo deštníku začalo rudě pulzovat jako bušící srdce. Creek byl právě na obrubníku, když ho Charlie oslovil: „Promiňte. Promiňte, pane.“

Když se Creek otočil, Charlie vyhrkl: „Váš deštník…“

V tu chvíli projížděl křižovatkou Columbus Avenue a Vallejo Street linkový autobus číslo čtyřicet jedna, jel pětapadesátkou a blížil se před další zastávkou k chodníku. Creek se podíval na aktovku do míst, kam Charlie ukazoval, a patou zachytil o mírný výstupek obrubníku. Začal ztrácet rovnováhu, což je něco, co se může kdykoliv stát komukoliv z nás, když se budeme procházet po městě –zakopneme o díru v chodníku a uděláme dva rychlé kroky, abychom získali ztracenou rovnováhu. Ovšem William Creek udělal jen jeden krok. Dozadu. Do silnice.

No, v tuhle chvíli to asi nelze moc lakovat narůžovo, co? Jednačtyřicítka ho trefila naplno. Prolétl dobrých patnáct metrů vzduchem, než jako velký gabardénový pytel masa dopadl na zadní okno saabu, sjel po něm na chodník a začal vypouštět tekutiny. Jeho majetek – aktovka, deštník, zlatá spona do kravaty, hodinky Tag Heuer – se rozlétl do všech stran, odrážel se od pneumatik, bot, poklopů kanálů; část jeho věcí zůstala ležet až o blok dál.

Charlie stál na obrubníku a pokoušel se nadechnout. Slyšel kvílení, jako kdyby někdo spustil houkačku dětského vláčku. Nic jiného neslyšel. Potom do něj někdo vrazil a jemu došlo, že ten zvuk je jeho rytmické ječení. Toho chlapa – toho chlapa s deštníkem – právě smetli s povrchu zemského. Lidé se sbíhali na místo neštěstí, utvořili kolem přejetého kruh, snad deset z nich cosi štěkalo do telefonů a řidič autobusu Charlieho málem porazil, když se po chodníku hnal na místo toho masakru. Charlie vrávoral za ním.

„Já se ho jenom chtěl zeptat…“

Nikdo se na Charlieho nedíval. Pouze s vypětím všech sil a také díky neustálému povzbuzování sestry se přiměl vyjít z domu, a teď tohle?

„Jenom jsem mu chtěl říct, že mu hoří deštník,“ vykládal Charlie, jako kdyby všechno vysvětloval někomu, kdo mu dává za vinu to, co se stalo. Ale nikdo mu vlastně nic nevyčítal. Lidé ho míjeli, někteří běželi k ležícímu tělu, jiní od něj – vráželi do Charlieho a zmateně se ohlíželi, jako kdyby se do nich opřel prudký poryv větru nebo nějaký duch, ne živý člověk.

„Ten deštník,“ pokračoval Charlie a rozhlížel se po důkazu. Potom ho zahlédl, ležel téměř až na dalším rohu u kanálu. A pořád rudě zářil a pulzoval jako skomírající neonový poutač. „Tam! Vidíte!“ Ale lidé stáli kolem mrtvého v širokém půlkruhu, zakrývali si rukama ústa a nikdo z nich nevěnoval pozornost hubenému muži, který za jejich zády plácal nesmysly.

Razil si davem cestu k deštníku. Byl rozhodnutý potvrdit svá slova; a byl příliš v šoku na to, aby se bál. Když ho od deštníku dělily pouhé tři metry, rozhlédl se na obě strany, aby se ujistil, že nejede další autobus, než se odvážil vykročit do ulice. Otočil se právě včas, aby zahlédl, jak se z uliční kanalizace vykradla hubená dehtově černá ruka, chňapla po skládacím deštníku a stáhla ho do kanálu.

Charlie leknutím ucouvl. Rozhlížel se kolem, jestli i někdo jiný viděl to co on, ale zjevně ne. Nikdo se mu ani nepodíval do očí. Proběhl kolem něj policista a Charlie ho chytil za rukáv, ale když se policajt otočil a vytřeštil oči, zpočátku zmateně a poté s nepředstíranou hrůzou, Charlie ho zase pustil. „Promiňte,“ zamumlal. „Promiňte. Je mi jasné, že máte spoustu práce… Promiňte.“

Policajt se otřásl, jako by mu po zádech přeběhl mráz, a protlačil se houfem čumilů k polámanému tělu Williama Creeka.

Charlie se dal do běhu, nejdřív na druhou stranu Columbus Avenue a potom nahoru po Vallejo Street, dokud jeho vlastní dech a divoké bušení srdce v uších nepřehlušily veškerý hluk ulice. Když byl blok od svého obchodu, přeletěl mu nad hlavou velký stín, vypadalo to jako nízko letící letadlo nebo nějaký obří pták, a Charlie při tom cítil, jak mu běží po zádech mráz. Sklonil hlavu, rozkmital ruce a zrovna vytáčel roh do Mason Street, když kolem něj projela tramvaj plná rozesmátých turistů… A všichni se dívali skrz něj. Krátce se podíval nahoru a měl pocit, že tam něco zahlédl, zmizelo to za střechou šestipatrového viktoriánského domu na druhé straně ulice, ale vzápětí už vpadl předními dveřmi do svého obchodu.

„Nazdar, šéfe,“ houkla na něj Lily. Bylo jí šestnáct, byla bledá a trochu širší v bocích – jako kdyby se její ženská figura nemohla rozhodnout, jestli bude ještě nosit dětský špek nebo radši už čekat dítě. Tentokrát měla levandulovou hlavu, dokonalou helmu ženy v domácnosti z padesátých let.

Charlie se ohnutý v pase opíral vedle dveří o skříň s bizarními figurkami a plnými doušky přerývaně vdechoval zatuchlinu vetešnictví. „Mys-lím-že-jsem-zrov-na-ně-ko-ho-za-bil,“ vyrážel ze sebe.

„Paráda,“ opáčila Lily, ignorujíc stejným dílem jeho sdělení i chování. „Budeme potřebovat drobné do kasy.“

„Autobusem,“ pokračoval Charlie.

„Volal Ray,“ oznámila mu. Ray Macy byl Charlieho druhý zaměstnanec, devětatřicetiletý starý mládenec trpící nezdravou neschopností rozlišovat mezi světem internetu a skutečností. „Letí do Manily, aby se tam setkal se svou životní láskou. Se slečnou MilujuTěUžStrašněDlouho. Ray je přesvědčený, že jsou spřízněné duše.“

„V tom kanále něco bylo,“ prohlásil Charlie.

Lily se soustředěně zadívala na kaz na svém černě nalakovaném nehtu. „Tak jsem odpískala školu a zaskočila za něj. Dělám to od té doby, co jsi… ehm… pryč. Budu potřebovat omluvenku.“

Charlie se narovnal a zamířil ke kase. „Lily, slyšela jsi, co jsem říkal?“

Chytil ji za ramena, ale Lily se mu prudce vyškubla. „Jau! Kurva. Pusť, Ashere, ty sadistickej úchyle. To je nový tetování.“ Praštila ho do ramene, silně, a odtáhla se od něj. Při tom si mnula vlastní rameno. „Slyšela jsem tě. Přestaň plácat nesmysly, s’il vous plait.“ Od té doby, co ve stohu starých knih ve skladu objevila Baudelairovy Fleurs du Mal, prokládala Lily své proslovy francouzskými frázemi. „Francouzština mnohem lépe vyjadřuje hlubokou noirovitost mého bytí,“ prohlašovala.

Charlie položil obě ruce na pult, aby se mu přestaly třást, a potom začal mluvit pomalu a srozumitelně, jako by hovořil s někým, pro koho je angličtina cizí jazyk. „Lily, mám teď trochu špatný měsíc a fakt si vážím toho, že zahazuješ vzdělání, abys mohla chodit sem a odrazovat mi zákazníky, ale jestli si teď, sakra, nesedneš na zadek a nebudeš se ke mně chovat trochu slušně, tak tě budu muset vyhodit.“

Lily si sedla na židli z vinylu a chrómu stojící za pultem a odhrnula si dlouhou levandulovou vlnu z očí. „Takže ty chceš, abych dávala majzla, zatímco se mi tady budeš přiznávat k vraždě? Abych si dělala poznámky, nebo dokonce vyndala z police kazeťák a všechno to nahrála? Tak podle tebe je fakt, že ignoruju tvoji očividnou vyklepanost, kterou bych si jinak musela pozdějc vybavit při výslechu na policii, takže bych byla osobně zodpovědná za to, že tě šoupnou do plynový komory, důkazem mojí bezohlednosti?“

Charlie se otřásl. „Kristepane, Lily.“ Neustále ho překvapovala pohotovost a trefnost její morbidnosti. Byla hotovým ztělesněním dětské morbidnosti. Tedy té lepší stránky dětské morbidnosti. Díky ní pochopil, že ho nejspíš žádná plynová komora nečeká.

„Nešlo o zabití jako takové. Něco mě sledovalo a…“

„Ticho!“ Lily zvedla ruku. „Radši bych neprokazovala kvality vzorného zaměstnance tím, že si každičkou podrobnost tvého odporného zločinu vryji do svý fotografický paměti, abych si všechno pozdějc vybavila u soudu. Prostě řeknu, že jsem tě viděla a vypadal jsi normálně, tedy na někoho, kdo je úplně mimo.“

„Ty nemáš fotografickou paměť.“

„To tedy mám a je to prokletí. Nikdy nedokážu zapomenout na marnost…“

„Minulý měsíc jsi minimálně osmkrát zapomněla vynést odpadky.“

„Nezapomněla.“

Charlie se zhluboka nadechl, důvěrně známá půda hádky s Lily ho vlastně trochu uklidnila. „Tak fajn, bez koukání mi řekni, jakou barvu má košile, kterou máš na sobě.“ Povytáhl obočí, jako kdyby ji tím dostal.

Lily se usmála a na vteřinku bylo vidět, že je pořád ještě dítě, docela milá a trochu potrhlá holka s líčením a manýrami drsňačky. „Černou.“

„Náhoda.“

„Víš, že nic jiného než černou nevedu.“ Zakřenila se. „Jsem ráda, že ses neptal na barvu vlasů, změnila jsem ji dneska ráno.“

„To neděláš dobře, víš? Ta barva obsahuje toxiny.“

Lily nadzvedla levandulovou paruku, aby mu ukázala své vlastní nakrátko ostříhané kaštanově hnědé vlasy, potom ji zase pustila. „Není nad přírodu.“ Zvedla se a poklepala na barovou židli. „Sedni, Ashere. Svěř se mi. Znuď mě.“

Lily se opřela zády o pult a naklonila hlavu ke straně, což mělo zřejmě znamenat, že odteď pozorně poslouchá, jenže s černě namalovanýma očima a levandulovou parukou na hlavě vypadala spíš jako loutka s přetrženými vodícími lanky. Charlie obešel pult a sedl si na židli. „Prostě jsem stál ve frontě za tím Williamem Creekem a viděl, že jeho deštník září…“

A Charlie jí vyložil celý ten příběh, pověděl jí o deštníku, o autobuse, o ruce plazící se z kanálu, o úprku domů a obrovském stínu vznášejícím se nad střechami domů, a když skončil, Lily se otázala: „Jak to, že znáš jeho jméno?“

„Co?“ zarazil se Charlie. Mohla se ho vyptávat na všechny možné hrůzné a prapodivné věci, tak proč se ptala zrovna na tohle?

„Jak to, že znáš jméno toho chlapa?“ zopakovala Lily. „Vždyť jsi s ním sotva prohodil pár slov, než zaklepal bačkorama. Viděls jeho jméno na výpisu nebo tak něco?“

„Ne, já…“ Neměl nejmenší tušení, jak na jméno toho muže přišel, najednou se mu zkrátka v hlavě vynořil obraz jeho jména napsaného velkými tiskacími písmeny. Seskočil ze židle. „Musím jít, Lily.“

Proběhl dveřmi do skladiště a potom nahoru do patra.

„Potřebuju tu omluvenku do školy,“ křikla za ním Lily, ale to už Charlie letěl kuchyní kolem obrovské Rusky, která kolébala v náručí jeho maličkou dcerku, vběhl do ložnice a popadl poznámkový blok, ležící na nočním stoku vedle telefonu.

A v něm stálo jeho rukou, tiskacími písmeny napsané jméno William Creek a pod ním číslice 12. Ztěžka dosedl na postel a notes držel před sebou, jako by to byla zkumavka s nějakou výbušnou směsí.

Za chvíli se ozvaly těžké kroky paní Korjevové, která ho následovala do pokoje. „Pane Ashere, dít se něco? Běžet kolem jako hořící medvěd.“

A Charlie, protože byl beta samec a standardní reakce beta samce na nevysvětlitelné věci se vyvíjela po miliony let, prohlásil: „Někdo tu se mnou vyjebává.“

Lily si právě černou fixou opravovala lak na nehtech, když do obchodu vstoupil pošťák Stephan.

„Jak je, Darque?“ nadhodil Stephan, vytáhl z kabely stoh dopisů a začal se jimi probírat. Bylo mu čtyřicet, byl malý, svalnatý a černý. Nosil aerodynamické sluneční brýle, které měl téměř vždy vetknuté ve vlasech spletených do těsných copánků. V Lily vyvolával smíšené pocity. Měla ho ráda, protože jí říkal Darque, tedy zkrácenou verzí Darquewillow Elventhing, což bylo jméno, pod nímž v obchodě přijímala poštu, ale zároveň se nedokázala zbavit hluboké nedůvěry k němu, protože byl věčně dobře naladěný a zdálo se, že má rád lidi.

„Potřebuju tvůj podpis,“ prohlásil Stephan a podal jí tablet, na který poslepu rozmáchle načmárala Charles Baudelaire.

Stephan pleskl poštu na pult. „Zase děláš sama? Kde jsou ostatní?“

„Ray je na Filipínách, Charlie má trauma.“ Povzdechla si. „Tíha celého světa spočívá na mých křehkých bedrech…“

„Chudák Charlie,“ prohlásil Stephan. „Říká se, že je to to nejhorší, co tě může potkat – ztratit ženu.“

„Jo, no to taky. Dneska má ovšem trauma z toho, že na Columbusu sestřelil před jeho očima autobus nějakýho chlápka.“

„O tom jsem slyšel. Bude v pohodě?“

„No to asi ne, do prdele, Stephane, sejmul ho autobus.“ Lily za celou dobu poprvé zvedla hlavu od svých nehtů.

„Myslel jsem Charlieho.“ Stephan na ni mrkl, přestože se na něj tak utrhla.

„Aha, no, to víš, je to Charlie.“

„Co dítě?“

„Evidentně vypouští toxické zplodiny.“ Lily si zamávala fixou pod nosem, jako by tím chtěla zahnat zápach pokaděného dítěte.

„Tak to je v pořádku,“ usmál se Stephan. „Pro dnešek je to všechno. Máš pro mě něco ty?“

„Včera mi přinesli nějaké červené vinylovky se zvýšenou podrážkou. Pánská desítka.“

„Jak vysoké?“

„Deset centimetrů.“

„Málo,“ opáčil Stephan, jako by to všechno vysvětlovalo. „Měj se, Darque.“

Lily mu zamávala fixem na rozloučenou a začala se probírat poštou. Vesměs to byly účty, pár letáků a jedna tlustá černá obálka, v níž byla na pohmat knížka nebo katalog. Byla určena Charliemu Asherovi „spravujícímu“ Asherův secondhand a byla na ní známka z Povrchova a Podsvětí, což bylo evidentně nějaké místo ve státě začínajícím na U. (Lily připadal zeměpis nejen neuvěřitelně nudný, ale v éře internetu také naprosto irelevantní.)

Není to snad adresováno člověku spravujícímu Asherův secondhand? uvažovala Lily. A copak ona, Lily Darquewillow Elventhing, neobsluhuje kasu, není snad jediným zaměstnancem – ne, manažerem – řečeného vetešnického krámu? Není tudíž jejím právem – ne, povinností – otevřít tu obálku a ušetřit tak Charliemu starosti s tou záležitostí? Vpřed, Elventhing! Tvůj osud je dán, a není-li to osud, tak se to dá všechno pohodlně zapřít, což je v politickém žargonu jedno a totéž.

Vytáhla zpod pultu drahokamy vykládanou dýku (hodnota každého kamenu přesahovala sedmdesát tři centy), rozřízla obálku, vytáhla z ní knihu a zamilovala se.

Měla lesklý obal jako knížka pro děti a byl na ní obrázek smějícího se kostlivce s maličkými lidskými postavami nabodnutými na prstech. A ti všichni měli ve tvářích výrazy, jako by si to užívali jako nikdy v životě, jako kdyby to byl nějaký karneval, jehož součástí byla shodou okolností povinnost pořídit si obrovskou díru v hrudním koši. Bylo to takové sváteční – všude spousta květin a sladkostí v základních barvách, trochu jako výtvor mexického lidového umělce. Největší velká kniha mrtvých, zněl název vyvedený v horní části obálky veselými písmeny z lidských stehenních kostí.

Lily otevřela knihu na první stránce, k níž někdo přilepil papírek se vzkazem.

Tohle by mělo vše vysvětlovat. Je mi to líto.

MS

Lily odlepila vzkaz a nalistovala první kapitolu. „Takže teď jste Smrt: A tohle budete potřebovat.“

Dál číst nemusela. Byla to ta nejúžasnější kniha, jakou kdy viděla. A rozhodně nic, co by Charlie dokázal ocenit, zvlášť ne ve svém současném stavu akutní neurózy. Strčila si knihu do batohu, potom roztrhala vzkaz i obálku na maličkaté kousky a zastrčila je na dno koše.

4

BETA SAMEC VE SVÉM PŘIROZENÉM PROSTŘEDÍ

„Jane,“ začal Charlie, „události posledních týdnů mě přesvědčily, že zlé síly nebo lidé – neznámí, leč velmi skuteční – ohrožují život, jak ho známe, a dokonce mají možná v úmyslu narušit samotné předivo našeho bytí.“

„A proto musím polykat plnotučnou hořčici?“ Jane seděla u jídelního stolu v Charlieho kuchyni, jedla koktejlové párky Little Smokies přímo z balíčku a máčela si je v misce s plnotučnou hořčicí. Malá Sophie seděla na stole v autosedačko-kolébko-dartvaderovsko-helmovité věci.

Charlie pochodoval sem a tam po kuchyni a klíčové body svého proslovu vypichoval párkem do vzduchu. „Za prvé ten chlápek v Rachelině pokoji, který záhadně zmizel ze záznamů bezpečnostních kamer.“

„Protože tam vůbec nebyl. Hele, Sophie má ráda plnotučnou hořčici stejně jako ty.“

„Za druhé,“ pokračoval Charlie přes sestřin očividný nezájem, „všechny ty věci v obchodě zářily, jako by byly radioaktivní. Nedávej jí to do pusy.“

„Panebože, Charlie, Sophie je na chlapy. Podívej, jak jde po tom párku.“

„A za třetí, ten chlap Creek, co ho včera přejel autobus na Colum-busu. Znal jsem jeho jméno a měl deštník, který rudě zářil.“

„Je to trochu zklamání,“ poznamenala Jane. „Těšila jsem se, že ji vychovám v exkluzivně holčičí partě a poskytnu jí výhody, které já nikdy neměla, ale jen se podívej na tu práci s párkem. To dítě je přirozený talent.“

„Vyndej jí to z pusy!“

„Klid, nemůže to sníst. Vždyť ani nemá zuby. A koneckonců na druhém konci nevisí ani hekající Teletubbík. Kristepane, budu si muset dát velkou tequilu, abych ten obraz vyhnala z hlavy.“

„Ona nesmí jíst vepřové, Jane. Je Židovka! To chceš z mé dcery udělat šiksu?“

Jane vytáhla Sophii koktejlový párek z pusy a prohlédla si ho. Od párku k miminku se táhlo solidní slinové optické vlákno. „Myslím, že tohle už nebudu v životě jíst,“ oznámila mu Jane. „Nadosmrti budu mít před očima vidinu své neteře, jak kouří postavičku ve froté kožichu.“

„Jane!“ Charlie jí vytrhl párek z ruky a hodil ho do dřezu.

„Co je?!“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Jasně, jasně, viděl jsi, jak nějakého chlápka přejel autobus, takže se tvoje předivo narušuje. A co má být?“

„Má být, že se mnou někdo vyjebává.“

„A co je na tom nového, Charlie? Máš pocit, že s tebou někdo vyjebává od té doby, co ti bylo osm.“

„A taky že jo. Nejspíš. Ale tentokrát je to doopravdy. Mohlo by být.“

„Hele, tyhle Little Smokies jsou celé hovězí. Takže Sophie nakonec není šmrksle.“

„Šiksa!“

„To je fuk.“

„Jane, ty mi s mým problémem vůbec nepomáháš.“

„A s jakým problémem? Ty máš problém?“

Charlieho problém spočíval v tom, že se mu ostří jeho vlastní beta-samčí představivosti zarývalo jako bambusové třísky pod nehty. Alfa samci, vesměs obdaření mimořádnými fyzickými přednostmi – velikostí, silou, rychlostí, pohledností –, prošli sítem eónů evoluce jako ti silnější, kteří přežili a vesměs získali všechny použitelné ženské. Beta samci přežili ne díky tomu, že by se protivenství postavili a přemohli ho, ale proto, že ho předvídali a vyhnuli se mu. To znamená, že když byli alfa samci někde pryč a honili mastodonty, dokázali si beta samci dopředu představit, že útok na huňatý buldozer zašpičatěným klackem má málo šancí na úspěch, a tak radši zůstali v táboře, aby mohli utěšovat truchlící vdovy. Když se alfa samci vypravili podmanit si sousední kmeny, počítat udatné činy a řezat hlavy, dokázali beta samci dopředu odhadnout, že v případě vítězství přinese příliv ženských otrokyň nadbytek volných žen zapuzených ve prospěch mladších trofejních kousků a ty nebudou mít na práci nic jiného než nasolovat hlavy a třídit nespočítané udatné činy, a některé z nich najdou útěchu v náručí beta samce, který byl dost chytrý na to, aby přežil. A v případě porážky tu byla opět ta záležitost s vdovami. Beta samec je málokdy nejsilnější nebo nejrychlejší, ale protože dokáže předvídat nebezpečí, počtem dalece předčí svého alfasamčího soka. Světu vládnou alfa samci, ale mechanismus světa se točí na ložiscích beta samce.

Problém (Charlieho problém) tkví v tom, že betasamčí představivost začala být v moderní společnosti nadbytečná. Je to stejné jako s tesáky šavlozubého tygra nebo testosteronem alfa samce, beta samec má jednoduše mnohem víc představivosti, než dokáže využít. Proto se z tolika beta samců stali hypochondři, neurotici, paranoia nebo si vypěstovali závislost na pornu či videohrách.

Představivost beta samce se sice na jedné straně rozvíjela proto, aby mu pomohla vyhnout se nebezpečí, ale jako vedlejší účinek mu také umožňovala snít a oddávat se fantaziím – což byla jediná šance, jak se kdy mohl dostat k moci, penězům a dlouhonohým modelkovitým ženám, které by ho ve skutečnosti ani nekoply do ledvin, aby se zbavily brouka, který jim vlezl na botu. Bohatý svět fantazie beta samce se často přelije do reality, čímž osvědčí téměř geniální schopnost sebeklamu. Mnoho beta samců vlastně navzdory empirickým důkazům upřímně věří, že jsou alfa samci a byli stvořitelem obdařeni dobře utajeným kouzlem osobnosti, které je ve své podstatě ohromné, leč ženami nestvořenými z uhlíkových vláken zcela nepostřehnutelné. Pokaždé, když se supermodelka rozvede s nějakým hvězdným rockerem, beta samec v duchu zajásá (nebo spíš pocítí obrovský nával iracionální naděje) a pokaždé, když se krásná filmová hvězda vdá, má beta samec pocit promarněné příležitosti. Celé Las Vegas – plastová opulentnost, bohatství na dosah ruky, nevkusné věžáky a servírky s neuvěřitelně napumpovanými ňadry – je postavené na sebeklamu beta samců.

Betasamčí sebeklam sehrál nemalou roli i v Charlieho prvním kontaktu s Ráchel, v ten deštivý únorový den před pěti lety, kdy vběhl do „Čistého a dobře osvětleného obchodu s knihami“, aby utekl před valící se vodou, a Rachel na něj vrhla plachý úsměv od stohu knih Carson McCullersové, které zakládala do polic. Bleskově přesvědčil sám sebe, že se na něj usmála proto, že z něj crčí chlapecký šarm, i když to ve skutečnosti bylo proto, že z něj prostě jen crčelo.

„Kape z vás voda,“ řekla mu. Měla modré oči, jemnou pleť a tmavé vlnité vlasy, které jí spadaly v dlouhých pramenech kolem tváře. Vrhla na něj postranní pohled – dost dlouhý na to, aby nakopl jeho betasamčí ego.

„Jo, díky,“ opáčil Charlie a přistoupil k ní o krok blíž.

„Nechtěl byste, abych vám přinesla ručník?“

„Ne, jsem na to zvyklý.“

„Kapete na Cormaka McCarthyho.“

„Omlouvám se.“ Charlie utřel Všechny krásné koně rukávem a přitom se snažil zjistit, jestli se pod tím plandavým svetrem a pracovními kalhotami skrývá i pěkná postava. „Chodíte sem často?“

Rachel si dala s odpovědí na čas. Na svetru měla připíchnutou jmenovku, rovnala zboží z železného vozíku do polic a byla si naprosto jistá, že už v obchodě tohohle chlapíka viděla. Takže nebyl hloupý, on se snažil být vtipný. Více méně. Nemohla si pomoct a zasmála se.

Charlie zvlhle pokrčil rameny a usmál se. „Charlie Asher.“

„Rachel,“ řekla Ráchel. Potřásli si rukama.

„Rachel, nezašla byste se mnou někdy na kafe nebo na něco jiného?“

„Možná, Charlie. Ale nejdřív mi musíte odpovědět na pár otázek.“

„Jasně,“ souhlasil Charlie. „Jestli vám to nevadí, měl bych také pár otázek.“ Napadalo ho: Jak vypadáte nahá? a Jak dlouho budete dělat drahoty?

„Tak dobře.“ Rachel odložila Baladu o smutné kavárně a vypočítávala na prstech.

„Máte práci, auto a bydlení? A jsou ty dvě poslední jedno a totéž?“ Bylo jí pětadvacet a už nějakou dobu byla sama. Naučila se lustrovat své nápadníky.

„Ehm, ano, ano, ano a ne.“

„Skvěle. Jste gay?“ Byla už delší dobu sama v San Francisku.

„Pozval jsem vás na rande.“

„To nic neznamená. Znala jsem kluky, kteří nevěděli, že jsou gayové, dokud jsme si párkrát někam nevyrazili. Skoro to vypadá, že je to moje specialita.“

„Teď si ze mě děláte srandu.“ Prohlédl si ji od hlavy k patě a usoudil, že pod tím pytlovitým oblečením rozhodně má skvělou postavu. „Dokážu si to představit obráceně, ale…“

„Správná odpověď. Fajn, takže na kafe s vámi půjdu.“

„Ne tak rychle. A co moje otázky?“

Rachel si opřela ruku v bok, protočila panenky a povzdechla si: „Tak jo, do toho.“

„Vlastně žádné nemám, jenom jsem nechtěl, abyste si myslela, že jsem tak snadno k mání.“

„Pozval jste mě na rande třicet vteřin poté, co jsme se setkali.“

„A kdo by se mi divil? Mám vás tu před sebou, oči, zuby, suché vlasy a s kvalitní literaturou v ruce…“

„Zeptejte se!“

„Myslíte si, že je nějaká šance, tedy až se vzájemně lépe poznáme, že byste mě mohla mít ráda? Chci říct, dokážete si to představit?“

Vůbec nevadilo, že moc tlačil na pilu – bez ohledu na to, jestli byl úlisný nebo jenom neohrabaný, nedokázala jeho betasamčímu šarmu sans charisma vzdorovat, a tak zalhala: „Ani omylem.“

„Stýská se mi po ní,“ řekl Charlie a odvrátil se od sestry, jako by ve dřezu našel něco, co opravdu stojí za důkladné prozkoumání. Ramena se mu roztřásla potlačovanými vzlyky, Jane k němu přistoupila a objala ho, když klesl na kolena.

„Vážně mi chybí.“

„Vím, že ano.“

„Nenávidím tuhle kuchyni.“

„Tak to naprosto chápu, prcku.“

Byla to dobrá sestra.

„Dívám se na tuhle kuchyni a vidím její tvář a nedokážu se s tím vyrovnat.“

„Ale dokážeš. Zvládneš to. Bude to lepší.“

„Možná bych se měl přestěhovat nebo tak něco.“

„Udělej, co považuješ za nutné, ale nezapomeň, že bolest umí bez potíží cestovat.“ Jane mu třela ramena a krk, jako by bolest způsoboval ztuhlý spletenec svalů a dala se odstranit správně zvoleným tlakem prstů.

Za pár minut se mu ulevilo, začal zase vnímat, seděl na stole mezi Sophií a Jane a pil kafe z hrnku. „Takže ty myslíš, že to jsou všechno jenom moje fantazie?“

Jane si povzdechla. „Charlie, Rachel byla středem tvého vesmíru. Každý, kdo vás viděl pohromadě, to věděl. Tvůj život se točil kolem ní. Když je teď Rachel pryč, je to, jako bys žádný střed neměl, nic, co by tě zakotvilo, jsi úplně vratký a nestabilní, proto ti všechno přijde neskutečné. Ale ty máš střed.“

„Mám?“

„Jsi to ty sám. Já nemám žádnou Rachel ani nikoho podobného na obzoru, přesto nejsem jako neřízená střela.“

„Takže mi radíš, že musím být sebestředný jako ty?“

„No, to možná jsem. Myslíš, že to ze mě dělá špatného člověka?“

„Záleží ti na tom?“

„Dobrá otázka. Budeš v pořádku? Potřebuju si skočit koupit pár DVD s jógou. Zítra začínám chodit na lekce.“

„K čemu potřebuješ DVD, když začneš chodit na lekce?“

„Musím vypadat, jako že vím, co dělám, jinak se mnou nikdo nepůjde na rande. Tak budeš v pohodě?“

„Budu. Jenom nemůžu chodit do kuchyně, dívat se na cokoliv v bytě, poslouchat hudbu a sledovat televizi.“

„Tak jo, bav se dobře,“ uzavřela debatu Jane a na rozloučenou Sophii lehounce cvrnkla do nosíku.

Potom, co odešla, zůstal Charlie sedět na stole a pozoroval malou Sophii. Bylo to zvláštní, ale ona byla tím jediným, co mu nepřipomínalo Rachel. Byla cizinka. Dívala se na něj a v těch doširoka otevřených modrých očích měla podivný rozostřený pohled. Nebyl to pohled plný lásky nebo údivu, jaký byste mohli čekat, spíš to vypadalo, jako by měla trochu upito a chystala se vypadnout, jakmile se jí podaří najít klíčky od auta.

„Promiň,“ řekl Charlie a stočil pohled ke štůsku nezaplacených účtů vedle telefonu. Cítil, že ho dítě neustále pozoruje. Napadlo ho, že teď možná právě přemýšlí, kolika froté figurkám ho bude muset vykouřit, než se dočká pořádného táty. Potom se přesvědčil, že je v sedačce bezpečně přikšírovaná, a šel vyprat, protože byl ve skutečnosti velmi dobrý táta.

Beta samci jsou téměř vždy dobří otcové. Bývají vyrovnaní a zodpovědní, prostě ten typ chlapa, kterého chce žena (pokud se rozhodla obejít se bez sedmiciferného platu nebo třímetrového výskoku) za otce svých dětí. Jistě, raději by s ním za tím účelem nespala, ale když vás alfa samci odkopnou do škarpy, je představa probuzení se v náručí chlapíka, který vás bude zbožňovat když už pro nic, tak z vděčnosti za sex, a vždycky tu pro vás bude, a to dokonce i v době, kdy ho už nebudete moct vystát, velmi příjemným kompromisem.

Protože beta samec je především věrný. Je skvělý manžel a výborný nejlepší přítel. Pomůže vám se stěhováním a uvaří polévku, když budete nemocná. Beta samec je vždy ohleduplný, takže děkuje ženě po sexu a často mu také nedělá problémy se omlouvat. Je perfektní na hlídání domu, zvlášť pokud si příliš nepotrpíte na domácí zvířata. Beta samec je důvěryhodný, vaše přítelkyně je obvykle ve společnosti vašeho beta-samčího přítele v dobrých rukou, tedy pokud to není naprostá děvka. (Po pravdě řečeno, jsou to pravděpodobně právě naprosté děvky, komu betasamčí geny bezvýhradně vděčí za přežití, protože přes veškerou svou věrnost je beta samec zcela bezbranný tváří v tvář náporu nevyfantazírovaných ňader.)

Beta samec sice má obrovský manželský a otcovský potenciál, ale všechno se musí napřed naučit. A tak příštích několik týdnů nedělal Charlie téměř nic jiného, než že se staral o tu malou cizinku ve svém domě. Byla pro něj podivný živočišný druh – kňourající stroj na polykání jídla a vyrábění hovínek –, o kterém nevěděl vůbec nic. Ale jak se tak o ni staral, mluvil na ni, téměř kvůli ní nespal, koupal ji, díval se, jak spí, a káral ji za nechutné výměšky jejího trávicího traktu, zamiloval se do ní. Jednou ráno po obzvlášť náročné krmičsko-přebalovačské noci se probudil a zjistil, že Sophie s úžasem zírá na chrastítka nad kolébkou, a když ho uviděla, usmála se. To ho dostalo. Stejně jako předtím její matka vytyčila malá Sophie kurs jeho života jediným úsměvem. A stejně jako v Rachelině případě to ráno v knihkupectví se teď jeho duše rozzářila. Všechny ty podivné, bizarní okolnosti Racheliny smrti, rudě žhnoucí předměty v obchodě, temná okřídlená věc nad střechami domů, to všechno ustoupilo do pozadí před tím nově nalezeným světlem.

Nechápal, že ona ho miluje bezvýhradně – a tak když uprostřed noci vstal, aby ji nakrmil, oblékl si vždy košili, učesal vlasy a ověřil si, že mu nesmrdí z pusy. Jen pár minut poté, co ho sklátila láska k dceři, se v něm probudil velký strach o její bezpečí, který během několika dalších dní rozkvetl ve zbrusu novou zahradu paranoie.

„Vypadá to tady jak u Nervíků,“ poznamenala Jane jedno odpoledne, když přinesla Charliemu účty z obchodu a šeky k podpisu. Charlie omotal všechny ostré hrany v bytě pěnovou pryží a lepenkou, všechny zásuvky opatřil plastovými krytkami, na všechny skříně namontoval dětské pojistky, nainstaloval nové detektory kouře, oxidu uhelnatého a radonu a na televizi aktivoval V-čip, takže se teď nemohl dívat na nic, co nezahrnovalo zvířecí mláďata nebo výuku abecedy.

„Nehody jsou hlavní příčinou úmrtí dětí v Americe,“ oznámil jí Charlie.

„Ale vždyť se ještě ani neumí sama přetočit na břicho.“

„Chci být připravený. Podle toho, co jsem se dočetl, je jednoho dne kojíš, a když se druhý den probudíš, vyhazují je z vysoké.“ Právě Sophii přebaloval na konferenčním stolku, a jestli Jane dobře počítala, tak použil už desátý ubrousek.

„Podle mě by to spíš mohla být metafora. Vždyť víš, jako že strašně rychle rostou.“

„No tak je to připravené na chvíli, až začne lézt.“

„Proč jí radši neuděláš velký pěnový obleček, to je jednodušší než vycpat celý svět. Charlie, vypadá to tady děsivě. Nemůžeš si sem ani přivést žádnou ženskou, myslela by si, že jsi magor.“

Charlie se na sestru dlouho beze slova díval, doslova ztuhl – s papírovou plenou v jedné ruce a dceřinýma nožkama mezi prsty druhé.

„Totiž, až na to budeš připravený,“ vyhrkla Jane. „Neříkám, aby sis sem nějakou ženskou vodil.“

„To je dobře, protože nevodím.“

„Jasně že ne. Vždyť nic takového neříkám. Ale musíš někdy vycházet z domu. Přinejmenším musíš zajít dolů do obchodu. Ray si udělal dole z počítače seznamovací agenturu a na Lily se tu už byl třikrát ptát školní referent pro záškoláky. A já nemůžu pořád hlídat účty, o všechno se starat a k tomu ještě dělat vlastní práci, Charlie. Táta přece přenechal živnost tobě.“

„Ale kdo by se staral o Sophii?“

„Přímo v domě máš paní Korjevovou a paní Lingovou, ať na ni dohlédne některá z nich. Ksakru, jestli to pomůže, tak se o ni pár hodin večer postarám já.“

„Večer mě dolů nikdo nedostane. Je to tam radioaktivní.“

Jane položila stoh papírů na konferenční stolek vedle Sophiiny hlavičky a s rukama zkříženýma na prsou se opřela o opěradlo gauče. „Buď tak laskav a zopakuj mi, cos právě řekl.“

Charlie to zopakoval a pokrčil rameny. „No jo, zní to trochu šíleně.“

„Běž se ukázat dolů do obchodu, Charlie. Jenom na pár minut, aby sis k tomu zase přičichl a pustil trochu hrůzy na Raye a Lily, ano? Já ji zatím dopřebalím.“

Jane vklouzla mezi gauč a konferenční stolek a odstrčila bratra stranou. Při tom se jí povedlo shodit použitou plínku na zem, kde se rozbalila.

„Panebože!“ Zalapala po dechu a odvrátila hlavu.

„Že by další důvod, proč by člověk neměl jíst kremžskou, natož dijonskou hořčici?“ ušklíbl se Charlie.

„Zmetku!“

Vycouval. „Tak jo, jdu dolů. Určitě to zvládneš?“

„Padej!“ odehnala ho Jane jednou rukou a druhou si ucpávala nos.

5

TEMNOTA ZÍSKÁVÁ NAVRCH

„Nazdar, Rayi,“ zavolal Charlie ještě cestou ze schodů do skladu. Vždycky se snažil dělat na schodech hodně hluku a obvykle zaměstnance předem upozorňoval na svůj příchod halasným „ahoj“. Prošel spoustou zaměstnání, než převzal rodinný podnik, a tak ze zkušenosti dobře věděl, že nikdo nemá rád šéfa-tichošlápka.

„Ahoj, Charlie,“ odpověděl Ray. Seděl na barové židli za pultem s kasou. Táhlo mu na čtyřicet, byl vysoký, proplešlý a světem proplouval, aniž se kolem sebe rozhlížel. Nemohl. Před šesti lety, když ještě sloužil u sanfranciské policie, dostal od nějakého gangstera kulku do krku a to bylo naposledy, co se bez zrcadla podíval přes rameno. Ray žil z velkorysého invalidního důchodu od města a pracoval pro Charlieho za pronájem bytu ve čtvrtém patře, díky čemuž zůstala celá transakce mimo účetnictví.

Otočil se na židli, aby se na Charlieho podíval. „Hele… ehm… chtěl jsem ti říct, že, no, víš… je to… totiž… velká ztráta. Každý měl Rachel rád. Víš, kdybych pro tebe mohl něco…“

Bylo to poprvé od pohřbu, co Charlie Raye viděl, takže bylo nutné prokousat se přes trapnost sekundárních kondolencí. „Udělal jsi víc než dost tím, že jsi to tady vzal za mě. Na čem zrovna děláš?“ Charlie se zoufale snažil nedívat se na nejrůznější předměty po celém obchodě, které temně rudě žhnuly.

„Na tomhle.“ Ray pootočil monitor a odsunul se, aby Charlie viděl na obrazovku a řady portrétů usmívajících se Asiatek. „Jmenuje se to Zoufalé Filipínky tečka com.“

„Tady ses seznámil se slečnou MilujuTěUžStrašněDlouho?“

„Tak se nejmenovala. Lily ti o tom řekla? Ta holka má nějaký problém.“

„Jo, to víš, holky,“ opáčil Charlie a náhle zaregistroval matronovitou ženu v tvídovém kostýmku, která se prohrabovala policemi s figurkami v přední části obchodu. Nesla si porcelánovou figurku žáby, která tlumeně rudě zářila.

Ray kliknul na jeden z portrétů, čímž otevřel profil dotyčné. „Koukni na tuhle, šéfe. Tady stojí, že je milovnicí skuly.“ Otočil se na židli a významně na Charlieho povytáhl obočí.

Charlie odtrhl pohled od ženy se žhnoucí žábou a podíval se na obrazovku.

„To je veslice, Rayi. Asi ráda vesluje.“

„No to asi ne. Koukni, tady píše, že byla na vysoké kormidelnice.“ Další významně povytažené obočí, tentokrát si Ray chtěl i plácnout.

„Zase veslování,“ zchladil nadšení bývalého policisty Charlie. „Člověku v zadní části lodi, který řve na veslaře, se říká kormidelník.“

„Fakticky?“ protáhl Ray zklamaně obličej. Byl už třikrát ženatý a všechny tři manželky ho opustily, protože se nedokázal začít chovat jako normální dospělý muž. Ray se k světu choval jako policajt; spoustě žen to sice připadalo zpočátku přitažlivé, ale očekávaly, že když přijde domů, nechá tenhle způsob chování spolu se služební zbraní v předsíni na věšáku. Nenechal. Když začal Ray dělat v Asherově secondhandu, trvalo Charliemu dva měsíce, než ho přiměl, aby přestal zákazníky komandovat, aby „pokračovali, protože tady není nic k vidění“. Ray trávil hodně času ve zklamání ze sebe samého a lidstva jako celku.

„No ale veslování, kámo!“ nadchl se Charlie, aby Rayovi zvedl náladu. Měl toho bývalého policajta rád, i když byl tak neotesaný. Ray byl v podstatě fajn chlap, dobrosrdečný a spolehlivý, pracovitý a puntičkářský – a co bylo nejdůležitější, vlasy mu ubývaly rychleji než Charliemu.

Ray si povzdechl. „Asi bych se měl podívat po jiné internetové stránce. Jak se říká tomu, když máš nároky nižší než největší zoufalec?“

Charlie prolétl pohledem text na stránce. „Tahle žena má magisterský titul z anglické literatury z Cambridge, Rayi. A podívej se na ni. Je nádherná. A je jí devatenáct. Proč by měla být zoufalá?“

„Hele, tak moment. Magisterský titul v devatenácti, ta holka je na mě až moc chytrá.“

„Ne, není. Jenom lže.“

Ray se prudce otočil, jako kdyby ho Charlie dloubl do ucha tužkou. „Ne!“

„Rayi, koukni na ni. Vypadá jako nějaká asijská modelka z reklamy na Pochoutky z olihní s příchutí kyselého jablka.“

„Oni něco takového fakt jedí?“

Charlie ukázal do levé části výlohy. „Rayi, dovol, abych ti představil Čínskou čtvrť. Čínská čtvrti, to je Ray. Rayi, Čínská čtvrť.“

Ray se zahanbeně usmál. Dva bloky od nich byl obchod, kde neprodávali nic jiného než sušené kusy žraločího masa, ve výloze měli spoustu obrázků krásných Číňanek třímajících v rukou žraločí slezinu nebo oči se stejně rozzářeným úsměvem, jako by právě dostaly Oscara. „No, je fakt, že poslední žena, se kterou jsem se seznámil přes tuhle stránku, měla nějaké chybičky a pár věcí ze svého životopisu vypustila.“

„Například?“ Charlie sledoval ženu v tvídovém kostýmku, která se se zářící žábou přibližovala k pokladně.

„No, tvrdila, že je jí třiadvacet, měří metr padesát dva, váží sedmačtyřicet kilo, tak jsem si říkal:,Bezva, užiju si s hubeňounkou ženskou…‘ Ukázalo se, že má přes sto kilo.“

„Tak to musel být šok, co?“ prohodil Charlie. Usmál se na přibližující se ženu a cítil, jak se ho zmocňuje panika. Ona chce tu žábu koupit!

„Metr padesát a sto pět kilo. Vypadala jak škatule. Ale to bych ještě skousnul, jenže ono jí nebylo třiadvacet – ale třiašedesát. Jeden z jejích vnuků se mi ji pokusil prodat.“

„Madam, je mi líto, ale tohle si nemůžete koupit,“ oznámil Charlie ženě.

„Člověk slyší ten výraz každou chvíli,“ pokračoval Ray, „ale jen málokdy se ti stane, abys narazil na někoho, kdo se ti opravdu pokusí prodat vlastní babičku.“

„Proč ne?“ zeptala se žena.

„Za padesát babek,“ prohlásil Ray.

„To je strašně moc,“ oponovala žena. „Je na tom napsáno deset.“

„Ne, těch padesát bylo za babičku, se kterou chodí Ray,“ vysvětlil Charlie. „Ta žába není na prodej, madam, je mi to líto. Je kazová.“

„Tak proč ji máte vystavenou? Proč je na ní cenovka? Žádný kaz nevidím.“

Očividně ani netušila, že ta pitomá porcelánová žába v jejích rukou nejenom září, ale teď navíc začala pulzovat. Charlie se natáhl přes pult a vyškubl jí žábu z ruky.

„Je radioaktivní, madam. Omlouvám se. Nemůžete si ji koupit.“

„Já s ní nechodil,“ ohradil se Ray. „Jenom jsem odletěl na Filipíny, abych se s ní setkal.“

„Není radioaktivní,“ nedala se žena. „Jenom se snažíte vyšponovat cenu. Fajn, dám vám za ni dvacet.“

„Ne, madam, z bezpečnostních důvodů to nejde,“ odpověděl Charlie, snažil se tvářit starostlivě a tiskl si žábu na prsa, jako by chtěl ženu uchránit před škodlivým zářením. „Navíc je naprosto směšná. Povšimněte si, že ta žába hraje na banjo, které má jenom dvě struny. Je to skoro výsměch. Co kdyby vám tady můj kolega ukázal nějakou opici hrající na činel. Rayi, mohl bys této mladé paní ukázat nějakou opici, prosím?“ Charlie doufal, že za tu „mladou paní“ dostane pár bodů k dobru.

Žena poodstoupila od kasy a kabelku před sebe zvedla jako štít. „Nevím, jestli si od takových pošuků, jako jste vy dva, vůbec chci něco koupit.“

„Heleďte!“ protestoval Ray, jako by chtěl říct, že v místnosti je jenom jeden pošuk a on to rozhodně není.

A pak to udělala. Několika rychlými kroky došla k polici s botami a vzala z ní červené tenisky Converse All Stars velikost dvanáct. Ty také rudě zářily. „Vezmu si tyhle kecky.“

„Ne.“ Charlie hodil přes rameno Rayovi žábu. Ray měl co dělat, aby ji chytil, málem mu upadla. „Ani ty nejsou na prodej.“

Tvídová žena couvala ke dveřím a boty schovávala za zády. Charlie šel těsně za ní a několikrát se jí pokusil boty vzít. „Dejte mi je.“

Potom patou vrazila do dveří; zvonek nad nimi zazvonil, a když se instinktivně podívala nahoru, Charlie zaútočil. Naznačil výpad doleva, ale místo toho šel doprava, natáhl se kolem ní a chňapl po tkaničkách tenisek – a jako bonus nahmátl i velkou tvídovou zadnici. Bleskově se stáhl zpátky k pokladně, hodil tenisky Rayovi, načež se otočil a zaujal postoj zápasníka sumo, aby se připravil na případný výpad tvídové ženy.

Zůstala stát u dveří, jako kdyby se nemohla rozhodnout mezi zděšením a znechucením. „Vás by měli někam zavřít. Nahlásím vás na živnostenský úřad a Spolku místních obchodníků. A vy, pane Ashere, můžete vyřídit slečně Severové, že se vrátím.“ S těmi slovy se otočila a odešla.

Charlie se obrátil na Raye. „Slečně Severové? Lily? Ona přišla za Lily?“

„Referentka ze sociálky, kvůli zameškaným hodinám,“ opáčil Ray. „Už tady párkrát byla.“

„Mohl jsi mi něco říct.“

„Nechtěl jsem, abychom přišli o možnost něco prodat.“

„Takže Lily…“

„Vždycky se schová vzadu, když ji vidí přicházet. Ta ženská si u tebe taky chtěla ověřit, že Lilyiny omluvenky jsou opodstatněné. Zaručil jsem se jí.“

„No, Lily může jít do školy, a to hned. Vracím se do práce.“

„To je bezva. Tihle lidé dneska volali – nějaká pozůstalost na Pacific Heights. Spousta pěkného ženského oblečení.“ Ray poklepal na poznámkový papír na pultu. „To vážně není nic pro mě.“

„Já to vyřídím, ale nejdřív nás čeká spousta povinností. Hoď tam ceduli ‚Zavřeno‘ a zamkni dveře, buď tak laskav, Rayi.“

Ray se nehýbal. „Jasně, Charlie, ale… jsi už připravený vrátit se zpátky do práce?“ Kývl hlavou k žábě a teniskám ležícím na pultu.

„Jo tohle, myslím, že s nimi něco je. Ty na nich nevidíš nic divného?“

Ray si předměty znovu prohlédl. „Ne.“

„Nepřipadá ti divné ani to, že jakmile jsem jí sebral tu žábu, vrhla se okamžitě na tenisky, které rozhodně nemají její velikost?“ Ray v duchu poměřoval pravdu se skvělým kšeftem, který tu měl – byt, podpultový příjem a šéfa, který byl strašně slušný chlap, dokud mu nepřeskočilo – a nakonec z něj vypadlo: „Jo, byla trochu divná.“

„Ha!“ prohlásil vítězoslavně Charlie. „Jenom by mě zajímalo, kde by se dal sehnat Geigerův počítač.“

„Já jeden mám,“ odpověděl Ray.

„Ty ho máš?“

„Jasně, chceš, abych pro něj skočil?“

„Možná později,“ rozhodl Charlie. „Teď běž zamknout a pak mi pomůžeš sesbírat nějaké zboží.“

Další hodinu Ray sledoval, jak Charlie přesouvá podle jeho názoru naprosto namátkou vybrané předměty z obchodu do skladu, načež si vyslechl, že je za žádnou cenu nesmí vyndat a nikomu prodat. Potom ho Charlie poslal pro Geigerův počítač, který Ray získal výhodnou výměnou za velkou tenisovou raketu bez strun, a nechal ho změřit každý z předmětů, které odklidil do skladu. A všechny byly samozřejmě inertní jako hrouda hlíny.

„A ty v téhle hromadě nevidíš nic, co by zářilo nebo pulzovalo?“ zeptal se Charlie.

„Je mi líto.“ Ray zavrtěl hlavou, bylo mu trochu trapně. „Ale na první den v práci to bylo fajn,“ nadhodil ve snaze najít na tom všem něco pozitivního. „Možná bys to měl pro dnešek zabalit, jít se podívat na dítě a ráno zavolat kvůli té pozůstalosti. Já zatím nastrkám tyhle věci do krabice a označím ji, aby to Lily náhodou neprodala.“

„Dobře,“ souhlasil Charlie. „Ale nevyhazuj to. Já tomu přijdu na kloub.“

„Jasná věc, šéfe. Tak zítra ráno.“

„Jo, díky, Rayi. Můžeš jít domů, až to doděláš.“

Charlie se vrátil do bytu a celou cestu nahoru si prohlížel vlastní ruce, jestli mu na nich neulpěla trocha rudé záře z té hromady věcí, které bral do ruky, ale zdály se mu naprosto normální. Poslal Jane domů, nakrmil a vykoupal Sophii, uspal ji několika stránkami z Jatek č. 5, potom šel brzy do postele a neklidně spal. Druhý den ráno se probudil a připadal si jako v mlze. Prudce se na posteli posadil, vytřeštil oči a srdce se mu divoce rozbušilo, když si všiml vzkazu na nočním stolku. Dalšího vzkazu. Potom si uvědomil, že to tentokrát není jeho rukopis a číslo na papírku je očividně telefonní číslo, a povzdechl si. Bylo to číslo těch lidí, na které ho upozornil Ray. Položil si ho na noční stolek, aby nezapomněl. Pan Michael Mainheart, stálo na papírku, a poté dvakrát podtržené luxusní dámské oblečení a kožešiny. Bylo to místní telefonní číslo. Zvedl papírek se vzkazem ze stolku a pod ním ležel ještě jeden, se stejným jménem, tentokrát napsaným jeho rukou, a číslicí 5. Nepamatoval si, že by to psal. V tu chvíli prolétlo něco velkého a černého kolem okna ložnice v prvním patře, ale než stačil zvednout hlavu, bylo to pryč.

Nad zátokou ležel závoj mlhy a z Pacific Heights vypadaly velké oranžové věže Golden Gate Bridge vyčnívající z mlhy jako mrkve v obličejích spících siamských sněhulácích dvojčat. Na Heights už ranní slunce vyčistilo oblohu a lidé pobíhali kolem, uklízeli na dvorcích a zahradách kolem vil.

První, čeho si Charlie všiml, když přijel k domu Michaela Main-hearta, bylo, že si ho nikdo ani nevšiml. Na dvoře pracovali dva chlapi a Charlie jim zamával, ale oni se ani neobtěžovali má zamávat v odpověď. A potom ho pošťák scházející z velké verandy bez jediného slova omluvy přinutil uhnout z cesty á šlápnout do orosené trávy.

„Promiňte!“ křikl za ním Charlie sarkasticky, ale pošťák měl na uších sluchátka a poslouchal něco, co ho nutilo zuřivě kývat hlavou, takže vypadal jako holub živený amfetaminy, a odkýval se pryč. Charlie na něj chtěl zakřičet něco ironického a chytrého, ale pak si to rozmyslel; bylo to sice už pár let, co naposledy slyšel o nějakém masakru spáchaném zaměstnancem pošty, tedy za předpokladu, že jste termín „poslat poštou“ nevykládali jinak než jako využití služeb doručovací společnosti, ale cítil, že by neměl pokoušet štěstí.

Jeden den ho naprosto cizí žena označí za pošuka a druhý den ho zaměstnanec města klidně vytlačí z chodníku. Z tohohle města se stává džungle.

Charlie zazvonil a počkal stranou od tři a půl metru vysokých zdobených dveří z tvrzeného skla. O chvilku později uslyšel cvaknutí vypínače, šouravé kroky a vzápětí už za sklem rozeznával drobnou siluetu. Dveře se pomalu otevřely.

„Pane Ashere,“ řekl Michael Mainheart. „Díky, že jste přišel.“ Stařec se téměř ztrácel v obleku, který si musel koupit aspoň před třiceti lety, kdy ještě býval mnohem robustnější. Když si s ním Charlie potřásl rukou, měl pocit, jako by stiskl kus zmrzlého ztrouchnivělého dřeva, tak byla mužova dlaň studená a křehká. Charlie se snažil nevšímat si mrazení, které se mu rozeběhlo po zádech, když ho stařík zavedl do velké kruhové vstupní haly obložené mramorem. Vitrážová okna vybíhala až ke klenutému stropu ve dvanácti metrech, uprostřed rotundy bylo točité schodiště, z jehož odpočívadla se vstupovalo do horních křídel rezidence. Charlie si často říkal, jaké to asi je mít takhle rozlehlý dům. Jak se dají v něčem takovém najít klíčky od auta?

„Tudy,“ vedl ho Mainheart. „Ukážu vám, kde měla má žena šaty.“

„Upřímnou soustrast,“ pronesl Charlie automaticky. Na podobné prohlídce už byl mnohokrát. Nesmíš vypadat jako nějaký sup, říkával mu otec. Vždycky pochval zboží, pro tebe to může být šunt, ale oni do toho dali vlastní duši. Pochval, ale nikdy neprojevuj příliš dychtivý zájem. Tak na tom můžeš vydělat, a přitom si všichni zachovají důstojnost.

„Sakra fix,“ zamumlal Charlie, když ho stařec dovedl do obřího šatníku o velikosti celého jeho bytu. „Totiž, chci říct, že vaše žena měla vybraný vkus, pane Mainhearte.“

V úhledných řadách tam měla vyrovnané oblečení od špičkových módních návrhářů, bylo tam opravdu všechno – od večerních rób ve skříních po dvoupatrové stojany s šaty z úpletu, vše seřazené podle barev a stupně formálnosti. Byla to okázalá duha z hedvábí, plátna a vlny. Kašmírové svetry, kabáty, pláštěnky, bundy, sukně, blůzy, prádlo. Šatník měl tvar T, v jehož vrcholu bylo umístěno obrovské zrcadlo a toalletní stolek a v obou křídlech doplňky – na jedné straně boty, na druhé pásky, šátky a kabelky. Celé jedno křídlo bot – italské, francouzské, samá ruční práce, z kůže zvířat, která prožila šťastný život bez jakékoliv újmy. Toaletní stolek z obou stran lemovala zrcadla sahající od podlahy ke stropu a Charlie v nich uviděl odraz sebe a Michaela Mainhearta. On v obnošeném šedém obleku z jemným proužkem a Mainheart ve špatně padnoucím károvaném obleku, studie v šedé a černé, obě jakoby bez života a v ostrém protikladu s tou pestrobarevnou zahradou.

Stařík došel k židli u toaletního stolku a s praskáním a sténáním se posadil. „Předpokládám, že vám bude chvíli trvat, než to všechno oceníte,“ prohlásil.

Charlie stál uprostřed šatníku a chviličku se rozhlížel, než odpověděl: „To záleží na tom, pane Mainhearte, s čím vším se chcete rozloučit.“

„Se vším. Do poslední nitě. Ze všeho ji cítím a to je k nevydržení.“ Hlas se mu zlomil. „Chci, aby to bylo pryč.“ Rychle se otočil směrem do křídla s botami, aby Charlie neviděl, že se mu oči zalévají slzami.

„Rozumím vám,“ hlesl Charlie, protože nevěděl, co by měl říct jiného. Tahle pozůstalost dalece přesahovala jeho možnosti.

„Ne, nerozumíte mi, mladý muži. Nemůžete mi rozumět. Emily byla můj život. Ráno jsem kvůli ní vstával, chodil kvůli ní do práce, vybudoval pro ni podnik. Každý den jsem se nemohl dočkat, až budu doma u ní a budu jí vyprávět, co jsem celý den dělal. Uléhal jsem do postele vedle ní a ve spánku se mi o ní zdálo. Byla mou vášní, mou manželkou, mým nejlepším přítelem, mou životní láskou. A jednoho dne bez varování odešla a můj život je naprosto prázdný. Tomu nemůžete rozumět.“

Ale Charlie rozuměl.

„Máte děti, pane Mainhearte?“

„Dva syny. Přijeli na pohřeb a potom se zase vrátili ke svým rodinám. Říkali, že udělají, co budou moct, ale…“

„Nemůžou udělat nic,“ dokončil Charlie větu za něj. „Nikdo nemůže.“

Stařec se na něj zadíval, jeho tvář byla bezvýrazná a prázdná jako obličej mumifikovaného baseta. „Chci jenom umřít.“

„To neříkejte,“ namítl Charlie, protože se to slušelo. „Ten pocit přejde.“ Což řekl proto, že to všichni povídali jemu. Podle všech měřítek používal jedno hloupé klišé za druhým.

„Ona byla…“ Mainheartův hlas se zadrhl na pokraji vzlyknutí. Silný muž přemožený žalem a stydící se za to, že je to na něm vidět.

„Já vím,“ přikývl Charlie a myslel na to, že Rachel stále patří místo v jeho srdci, a pokaždé, když se v kuchyni otočí, aby jí něco řekl, a ona tam není, vyrazí mu to dech.

„Ona byla…“

„Já vím,“ přerušil ho Charlie. Chtěl starci nějak pomoci, protože věděl, jak se teď cítí. Ona byla smyslem, řádem a světlem, a teď, když je pryč, všechno zahalil chaos jako temný, ocelově šedý mrak.

„Ona byla tak neuvěřitelně pitomá.“

„Cože?“ Charlie zvedl hlavu tak rychle, že ucítil, jak mu zapraskaly obratle. Tohle nečekal.

„Ta koza bláznivá snědla silikagel,“ zavrčel Mainheart podrážděně a zmučeně zároveň.

„Cože?“ Charlie vrtěl hlavou, jako by se z ní snažil vytřást něco, co mu bránilo, aby pořádně slyšel.

„Silikagel.“

„Cože?“

„Silikagel! Silikagel! Silikagel, idiote!“

Charlie měl pocit, že by v tu chvíli měl odseknout něco pseudovtipného. Něco jako: Taky mohla chytit syfla, kdyby sežrala syfilegel! Magore! Ale místo toho řekl: „Tu věc, ze které se dělají falešná ženská prsa? Ona to snědla?“ Představa dobře oblečené postarší dámy, jak si cpe do pusy třaslavou vycpávku svých umělých prsou, mu vířila mozkovými laloky jako retardovaná noční můra.

Mainheart se opřel rukama o toaletní stolek a postavil se. „Ne, ty malé balíčky s tím svinstvem, které přibalují k elektronice a fotoaparátům.“

„Ty, co je na nich napsáno: Nejíst?“

„Přesně tak.“

„Ale vždyť je to napsané přímo na tom pytlíčku – a ona to snědla?“

„Ano. Kožešník dal ty balíčky do kapes jejích kožichů, když montoval tu skříň,“ ukázal Mainheart.

Charlie se otočil a uviděl, že za velkými dveřmi, jimiž vešli do šatníku, je skříň s prosvícenými skleněnými dveřmi – a v ní asi tucet kožichů. Skříň měla nejspíš i vlastní klimatizační jednotku, která hlídala vlhkost, ale to neupoutalo Charlieho pozornost. I ve světle zabudované zářivky totiž jeden kabát zcela jasně rudě zářil a pulzoval. Pomalu se otočil k Mainheartovi, nechtěl reagovat přehnaně, i když si vlastně nebyl jistý, co by se v dané situaci dalo nazvat přehnanou reakcí. Každopádně se snažil zůstat klidný a nenechat si líbit žádné ojebávání.

„Pane Mainhearte, skutečně je mi líto vaší ztráty, ale nechcete mi něco vysvětlit?“

„Promiňte, ale nechápu, o čem teď mluvíte.“

„Mluvím o tom,“ nadechl se Charlie, „že by mě zajímalo, proč jste ze všech obchodníků s obnošeným šatstvem kolem zátoky zavolal zrovna mně? Jsou lidé, kteří jsou mnohem kvalifikovanější než já, aby se vypořádali s pozůstalostí této velikosti a kvality.“ Charlie napochodoval ke skříni s kožichy a prudce ji otevřel. Ozvalo se syčivé zašumění, jaké vydává mrazák, když ho otevřete. Popadl zářící plášť – vypadalo to na liščí kožešinu. „Nebo jde o tohle? Měl váš telefonát něco společného s tímhle?“ Charlie zvedl kožich do výšky, jako by ukazoval obviněnému vražednou zbraň. Jinými slovy, chtěl říct, snažíte se se mnou vyjebávat?

„Byl jste první obchodník s obnošeným oblečením v telefonním seznamu.“

Charlie nechal ruku s kožichem klesnout. „Asherův secondhand?“

„Začíná na A,“ prohlásil Mainheart pomalu a zřetelně – očividně sváděl vnitřní boj, aby Charliemu opět neřekl idiote.

„Takže to s tímhle kabátem nemá nic společného?“

„No, něco společného s tím kabátem to má. Chci, abyste si ho, stejně jako všechno ostatní, odnesl.“

„Aha,“ zahuhlal Charlie a snažil se vzpamatovat. „Pane Mainhearte, jsem opravdu velice rád, že jste mi zavolal, a tohle je rozhodně nádherná sbírka, opravdu úžasná, ale já nejsem s to takové zboží přijmout. A řeknu vám upřímně, i když by se kvůli tomu, že vám to povídám, můj otec obracel v hrobě, v tomhle šatníku je patrně oblečení za miliony dolarů. Možná za víc. A i když se vezme v potaz rychlost prodeje a uskladnění, má to vše hodnotu minimálně čtvrtiny pořizovací ceny. Takové peníze jednoduše nemám.“

„Něco vymyslíme,“ oponoval Mainheart. „Abych se toho zbavil…“

„Možná bych to mohl vzít do komise…“

„Pět set dolarů.“

„Cože?“

„Dejte mi pět set dolarů, a když si to odsud odnesete do zítřka, je to vaše.“

Charlie chtěl začít protestovat, ale doslova cítil, jak se nad ním tyčí duch jeho otce a chce ho praštit po hlavě plivátkem, jestli toho nenechá. Poskytujeme hodnotnou službu, synu. Jsme jako sirotčinec uměleckých předmětů, a protože jsme ochotni obchodovat s nechtěným, dáváme tomu hodnotu.

„To nemohu přijmout, pane Mainhearte, připadám si, jako kdybych využíval vašeho žalu.“

Pro Kristovy rány, ty beznadějnejpitomče, ty vůbec nejsi můj syn. Nemám žádného syna. Byl to duch Charlieho otce, který chřestil řetězy v Charlieho hlavě? Tak proč měl tedy hlas a slovník Lily? Může být svědomí chamtivé?

„Prokážete mi laskavost, pane Ashere. Velkou laskavost. Když si to nevezmete vy, zavolám do Naděje. Slíbil jsem Emily, že kdyby se jí někdy něco stalo, tak její věci jenom tak nerozdám. Prosím.“

V hlase toho starce bylo tolik bolesti, že se Charlie musel odvrátit. Charlie s ním soucítil, protože mu opravdu rozuměl. Nemohl mu nijak pomoct, nemohl říct: To přejde, jak to všichni říkali jemu. Ono to totiž nepřejde. Zeslábne to, ale nikdy to zcela nepřejde. A tenhle chlapík měl o padesát let víc času, aby si zpětně přehrával své naděje, nebo v daném případě spíš svou minulost.

„Tak já si to rozmyslím. Podívám se do skladu. Když to zvládnu, zítra vám zavolám, co vy na to?“

„Budu vám zavázán,“ souhlasil Mainheart.

A potom, aniž věděl vlastně proč, se Charlie zeptal: „Můžu si tenhle kožich vzít s sebou? Jako ukázku kvality vaší sbírky, pro případ, že bych ji musel rozdělit mezi víc obchodníků.“

„Proti tomu nic nemám. Doprovodím vás ven.“

Když vstoupili do rotundy, mihl se nad vitrážovými okny o tři patra výš jakýsi stín. Velký stín. Charlie se zastavil na schodech a čekal, jak bude stařec reagovat, ale ten se prostě jen dál belhal ze schodů, opíraje se při tom ztěžka o zábradlí. Když Mainheart došel ke dveřím, otočil se k Charliemu a podal mu ruku. „Omlouvám se za ten, ehm, výbuch tam nahoře. Nejsem ve své kůži od té doby, co…“

Ve chvíli, kdy stařec pootevřel venkovní dveře, sklouzla venku na zem podivná postava, která měla tvar ptáka, ovšem vysokého jako dospělý muž.

„Ne!“ Charlie se vrhl kupředu, odstrčil staříka stranou a přibouchl velkou ptačí hlavu do dveří. Veliký černý zoban se snažil procpat dovnitř, klapal jako zahradnické nůžky – tak silně, že převrhl stojan na deštníky a rozsypal jeho obsah po podlaze. Charlieho tvář dělilo od ptačích očí jen pár centimetrů. Opřel se do dveří ramenem a snažil se přitom udržet obě ruce z dosahu klovajícího zobanu. Na skle zaskřípěly ptačí pařáty a jedna tvrzená tabulka popraskala, jak se monstrum vzepřelo, aby se osvobodilo.

Charlie se bokem zapřel o futro, sklouzl po něm na zem, pustil liščí kožich a chňapl po jednom z deštníků ležících na podlaze. Bodl nahoru do peří na krku, ale při tom trochu povolil tlak na dveře – jednomu spáru se tak podařilo protáhnout se škvírou a zaseknout se mu do předloktí, obrovské drápy hladce prošly sakem i rukávem košile a zaryly se mu do masa. Charlie vší silou bodl deštníkem a zatlačil ptačí hlavu ven.

Havran zakrákal a se zapleskáním velkých křídel vzlétl. Charlie zůstal ležet na zádech, ztěžka popadal dech a zíral na vitrážová okna, jako kdyby se stín obřího havrana měl kdykoliv vrátit. Teprve po chvíli se podíval na Michaela Mainhearta, který ležel vedle něj jako loutka bez vodících nitek. Vedle jeho hlavy ležela vycházková hůl se slonovinovou hlavicí vyřezanou do tvaru ledního medvěda, která vypadla ze stojanu na deštníky. Hůl rudě žhnula. Stařec nedýchal.

„Tak to je v hajzlu,“ ulevil si Charlie.

6

HRDINOVÉ ROZLIČNÉ ÚDERNOSTI

V uličce za Asherovým secondhandem krmil Císař San Franciska svou družinu olivovou focacciou a snažil se, aby mu psí slinty nezničily snídani.

„Vydrž, Tuláku,“ krotil Císař bostonského teriéra, který skákal na den staré kolo italského chleba, jako kdyby byl na pérko, zatímco Lazarus, vážný zlatý retrívr, klidně stál opodál a čekal na svůj příděl. Tulák místo odpovědi netrpělivě odfrkl (odtud pramenily obavy z psích slintů). Měl ukrutný hlad, protože snídaně se ten den dost opozdila. Císař spal na lavičce Námořního muzea a během noci mu artritické koleno vylezlo zpod vlněného kabátu do vlhkého chladu, čímž se procházka z North Beach do italské pekárny, kde mu zadarmo nechávali den starý chleba, změnila v pomalý a bolestivý očistec.

Císař zasténal a sedl si na prázdnou bednu od mléka. Byl to pořádný kus chlapa, ramena měl široká, ale trošku shrbená, jak na nich spočívala tíha celého města. Zacuchané bílé vlasy a vousy mu lemovaly obličej jako bouřkové mraky. Co si pamatoval, tak on a jeho družina hlídkovali v ulicích města odjakživa, ale když se nad tím trochu zamyslel, mohlo to klidně být jen od středy. Nebyl si úplně jistý.

Císař se rozhodl pronést k družině řeč o významu soucitu tváří v tvář přílivu odporného sráčovství a politické slizkosti v sousední říši Spojených států. (Přišel na to, že publikum naslouchá jeho proklamacím nejpozorněji, když má masem vylepšenou focacciu ještě pečlivě ukrytou ve špižírně kapes svého kabátu; tentokrát ve vlněných hlubinách navíc spočívala i čabajka a parmezán, takže byli císařští ohaři vskutku uchváceni.) Ale právě když si odkašlal a chystal se zahájit řeč, vylétla zpoza rohu se skřípěním pneumatik dodávka, chvíli jela po dvou kolech, zkosila baterii popelnic a nakonec smykem zastavila nějakých patnáct metrů od něj. Dveře u řidiče se rozlétly, vyskočil z nich štíhlý muž v obleku s vycházkovou holí a dámským kožichem a rozběhl se přímo k zadním dveřím do Asherova secondhandu. Než však stačil udělat dva kroky, padl k zemi, jako by ho něco zezadu srazilo, potom se překulil na záda a začal do vzduchu nad sebou mlátit holí a kabátem. Císař, jenž znal skoro každého, v něm poznal Charlieho Ashera.

Tulák propadl záchvatu ňafání, zato vyrovnanější Lazarus jen jedinkrát zavrčel a rozběhl se k Charliemu.

„Lazare!“ volal za ním Císař, ale retrívr běžel, následován svým druhem s vypoulenýma očima, dál.

Charliemu se mezitím podařilo vstát, švihal holí před sebou, jako by šermoval s nějakým přízrakem, a kožich mu sloužil jako štít. Během života na ulici už Císař viděl mnoho lidí bojovat s přízraky, ale Charlie Asher evidentně protivníka i několikrát zasáhl. Hůl se s duněním odrážela od něčeho, co vypadalo jako čirý vzduch – ale ne, něco tam bylo, snad nějaký stín?

Císař vstal a kulhal k bojišti, ale než stačil udělat dva kroky, Lazarus skočil. Vypadalo to, že se vrhl přímo na Charlieho, ale místo toho mu přelétl přes hlavu a chňapl kousek nad ni – a zůstal tam viset s čelistmi zahryznutými do zbytnělého krku čirého vzduchu.

Charlie využil toho rozptýlení, ustoupil a švihl holí těsně nad levitujícím zlatým retrívrem. Ozvalo se lupnutí a Lazarus kořist pustil, ale to už se na neviditelného protivníka vrhl Tulák. Ať už tam bylo cokoliv, minul to a hrdinný bojovník elegantním obloukem zaplul do kontejneru.

Charlie se znovu rozběhl k ocelovým dveřím Asherova seconhandu, ale zjistil, že jsou zamčené, a když začal v kapse horečně lovit klíče, něco zezadu chytilo liščí kožich.

„Pusť to, ty zmetku,“ zavřeštěl stín.

Cosi vytrhlo Charliemu kožich z ruky, vylétlo s ním kolmo vzhůru a zmizelo za střechou třípatrového domu.

Charlie se otočil a držel před sebou hůl v pohotovostní poloze, ale ať už tam ještě před chvíli bylo cokoliv, teď to bylo pryč.

„Neměl bys spíš sedět nade dveřmi a krákat Už víckrát ne a další básnické žvásty?!“ zařval Charlie k obloze. A potom, aby si ulevil, dodal: „Ty šmejde!“

Lazarus štěkl a potom zakničel. Z Tulákovy popelnice se ozývalo pronikavé kovové ňafání.

„Tohle se tedy nevidí každý den,“ prohlásil Císař, kulhaje k Charliemu.

„Vy jste to viděl?“

„No, ne tak docela. Jenom stín, ale viděl jsem, že tam něco bylo. A něco tam bylo, že ano, Charlie?“

Charlie přikývl a snažil se popadnout dech. „Vrátí se to. Sledovalo mě to celou cestu přes město.“ Zalovil v kapse po klíčích. „A vy byste se měli jít schovat do obchodu se mnou, Vaše Veličenstvo.“ Charlie samozřejmě Císaře znal. Každý Sanfrancisčan znal Císaře.

Císař se usmál. „To je od vás velmi laskavé, ale my budeme zcela v bezpečí. A teď musím vysvobodit svého družiníka z pozinkovaného žaláře.“ Velký muž převrhl kontejner a Tulák vylezl s funěním a pohazováním hlavou ven, jako by chtěl vyjádřit, že natrhne řiť každému člověku nebo zvířeti, které by bylo tak bláhové, aby se mu teď připletlo do cesty (a jistě by to udělal, pokud by se jednalo o člověka či zvíře měřící maximálně třicet centimetrů v kohoutku).

Charlie se stále ještě potýkal se zámkem. Věděl, že ho měl už dávno nechat vyměnit, ale fungoval, když si s ním člověk chvíli hrál, takže to nikdy nedostalo prioritu. Koho by, k čertu, napadlo, že bude někdy potřebovat utéct před obřím ptákem? Potom se otočil a zaslechl vřeštění ne jednoho, ale hned dvou obrovských havranů, kteří přelétli přes střechu a snesli se na chodník v uličce. Psi vypustili na létající vetřelce salvu zuřivého zaštěkání a Charlie vložil do lomcování klíčem v zámku takovou sílu, že mu málem popraskaly svaly.

„Jsou zpátky. Kryjte mě.“ Charlie hodil hůl Císaři a připravil se na náraz, ale jakmile se hůl dotkla ruky starého muže, ptáci zmizeli. Bylo téměř slyšet zasyčení vzduchu, který okamžitě vyplnil prostor, jejž předtím zabírali. Psi se zarazili uprostřed štěknutí. Tulák zakničel.

„Co je?“ dožadoval se Císař vysvětlení. „Co je?“

„Jsou pryč.“

Císař se podíval na oblohu. „Jste si jistý?“

„Prozatím.“

„Viděl jsem dva stíny. Tentokrát jsem je opravdu viděl,“ řekl Císař.

„Ano, tentokrát byly dva.“

„Co jsou zač?“

„Nemám tušení, ale když jste si vzal tu hůl, tak… tak zmizely. Vy jste je opravdu viděl?“

„Jsem si tím jistý. Vypadaly jako vytvarovaný kouř.“

Konečně se klíč otočil v zámku a dveře do Asherova secondhandu se rozlétly dokořán.

„Měli byste jít dovnitř. Odpočinout si. Objednám něco k jídlu.“

„Ne, ne, mí muži a já musíme vyrazit na obchůzky. Dnes ráno jsem se rozhodl učinit prohlášení a musím za tím účelem zajít k tiskaři. Tohle budete potřebovat.“ Císař podával Charliemu hůl, jako by mu předával královský meč.

Charlie si ji od něj chtěl vzít, ale potom si to rozmyslel. „Vaše Veličenstvo, myslím, že byste si ji raději měl nechat. Zdá se, že by se vám mohla hodit.“ Charlie kývl hlavou k Císařovu bolavému koleni.

Císař mu hůl dál podával. „Já nejsem žádný uctívač materiálních požitků, víte?“

„To chápu.“

„Pevně věřím, že touha je zdrojem většiny lidských utrpení, víte, a žádný prohřešek není odpornější než touha po materiálním zisku.“

„S naprosto stejnými zásadami vedu svou živnost. Přesto však trvám na tom, abyste si tu hůl ponechal – prokážete mi tím nadmíru velkou laskavost.“

Charlie se přistihl, že přebírá Císařovo formální vyjadřování, jako by vstoupil do královského paláce, kde se šlechtic pozná podle drobků chleba v plnovousu a královská garda si s gustem olizuje kulky.

„Dobrá, jako laskavost ji přijmu. Je to krásný umělecký výtvor.“

„Ale co je důležitější, s její pomocí zvládnete své obchůzky ve výrazně lepším čase.“

Císaře prozradila touha v srdci, po tváři se mu rozlil úsměv a hůl si přitiskl k hrudi. „Je vskutku krásná. Charlie, musím se vám k něčemu přiznat, ale žádám vás, abyste mi propůjčil svou důvěru hodnou muže, jenž právě spolu s přítelem spatřil dva obří stíny ve tvaru havranů.“

„Samozřejmě.“ Charlie se usmál, i když ještě před okamžikem by býval přísahal, že úsměv na tváři je něco, co před mnoha měsíci nenávratně ztratil.

„Doufám, že o mně nebude smýšlet nízce, ale v okamžiku, kdy jsem se tohoto dotkl, měl jsem pocit, jako kdybych na to čekal celý život.“ A Charlie, aniž sám vlastně věděl proč, odpověděl: „Já vím.“

Pár minut předtím propadala Lily v obchodě melancholii. Nebyla to její klasická všeobecná melancholie, reakce na to, že je svět plný hlupáků, život postrádá smysl a samotný akt žití je naprostá marnost, zvlášť když vaše matka zapomene koupit kafe. Tohle byla mnohem konkrétnější melancholie, která ji přepadla, hned jak vkročila do krámu a Ray poznamenal, že je dnes řada na ní, aby si nasadila luxovací korunku, a trval na tom, že když už ji nosí, měla by také vysát v celém obchodě. (Ona vlastně nosila korunku posázenou falešnými diamanty ráda, jenže Charlie se zjevnou buržoazní zákeřností určil, že ji smí nosit jen ten, kdo v daný den luxuje a zametá. Její námitky se týkaly výhradně luxování a zametání. Připadala si manipulovaná a celkově využívaná – a navíc způsobem, který se jí nelíbil.) Když potom korunku a vysavač odložila a konečně nalila do systému pár hrnků kafe, její melancholie se jenom prohloubila a přerostla v plnohodnotnou úzkost, když jí začalo docházet, že nakonec přece jenom bude muset rozlousknout tu záležitost s vysokou, protože navzdory tomu, co se psalo v Největší velké knize mrtvých, ona nebyla vyvolena za temného přisluhovače zkázy. Kurva!

Stála ve skladu a prohlížela si hromadu předmětů, které tam den předtím nakupil Charlie – boty, lampy, deštníky, porcelánové figurky, hračky, pár knih, starý černobílý televizor a kresbu klauna na černém sametu.

„Říkal, že tyhle věcí září?“ zeptala se Raye, který stál ve dveřích do obchodu.

„Jo. Nechal mě je všechny projet Geigerovým počítačem.“

„Rayi, na co ty, kurva, máš Geigerův počítač?“

„Lily, proč máš ty v nose nastřelenou pecku ve tvaru netopýra?“

Lily tu otázku ignorovala a vzala z hromady keramickou žábu, kterou odmítl Charlie prodat a k níž byl teď připevněný lístek se vzkazem napsaným Charlieho úhledným tiskacím písmem: NEPRODÁVAT ANI NEVYSTAVOVAT.

„Tohle byla jedna z těch věcí? Tohle?“

„Tohle bylo první, kvůli čemu začal jančit,“ odpověděl Ray věcně. „Záškolácká referentka ji chtěla koupit. Potom to všechno začalo.“

Lily to otřáslo. Odcouvala k Charlieho stolu a sedla si na rozvrzanou dubovou otáčecí židli. „Vidíš, že by něco z toho zářilo nebo pulzovalo, Rayi? Nebo jsi to třeba jenom na chvilku zahlédl?“

Ray zavrtěl hlavou. „Charlie je pod velkým tlakem, ztratil Rachel a musí se starat o mimino. Možná by se na něj měl někdo podívat. Vím, že když jsem odešel od policie…“ Ray se odmlčel.

Vzadu v uličce se něco dělo, psi štěkali, lidé křičeli, potom začal někdo otáčet klíčem v zámku zadních dveří a lomcovat jimi. Vzápětí dovnitř vpadl Charlie, trochu zadýchaný a zašpiněný, jeden rukáv saka měl roztržený a zakrvácený.

„Ashere,“ vyhrkla Lily. „Ty jsi zraněný.“ Rychle uvolnila židli a Ray vzal Charlieho kolem ramen a usadil ho do ní.

„Jsem v pořádku,“ odbyl ji Charlie. „To nic není.“

„Skočím pro lékárničku,“ prohlásil Ray. „Sundej mu to sako, Lily.“

„Nic mi není,“ namítl Charlie. „Přestaň o mně mluvit, jako bych tu nebyl.“

„Je v deliriu,“ poznamenala Lily a pokoušela se vypáčit Charlieho ze saka. „Máš nějaké prášky na bolest, Rayi?“

„Já nepotřebuju prášky na bolest,“ protestoval Charlie.

„Sklapni, Ashere, ty nejsou pro tebe,“ odsekla Lily automaticky, ale pak si vzpomněla na knihu, Rayovu historku, lístky na všech těch věcech ve skladu a zachvěla se. Vypadalo to, že Charlie Asher nakonec není takový nemožný ťulpas, za jakého ho vždycky měla. „Promiň, šéfe. Nech nás, ať ti pomůžeme.“

Ray se vrátil z obchodu s malou umělohmotnou lékárničkou. Odhrnul Charliemu rukáv a začal rány čistit gázou namočenou v peroxidu. „Co se stalo?“

„Nic,“ odpověděl Charlie. „Uklouzl jsem a spadl na štěrk.“

„Ta rána je skoro čistá – není v ní vůbec žádný štěrk. To musel být pořádný pád.“

„To je na dlouho,“ povzdechl si Charlie. „Jau!“

„Co měl znamenat ten rámus v uličce?“ zeptala se Lily. Měla strašnou chuť si zapálit, ale nedokázala se přimět vstát. Neuměla si představit, že Charlie Asher je ten vyvolený. Jak by to mohl být on? Vždyť toho byl tak, tak nehodný. Nerozuměl temnému podbřišku života ani zdaleka tak jako ona. Ale byl to on, kdo viděl rudě žhnoucí předměty. On! Hnus.

„To se jenom Císařovi psi vrhli na racka v popelnici. Nic zvláštního. Spadl jsem z verandy na Pacific Heights.“

„Ta pozůstalost,“ vzpomněl si Ray. „Jak to šlo?“

„Nic moc. Manžel byl zdrcený žalem a dostal infarkt, ještě než jsem odjel.“

„Děláš si srandu.“

„Ne, nejspíš ho přemohl stesk po manželce a zhroutil se. Snažil jsem se ho vzkřísit, dokud nepřijala sanitka a neodvezla ho do nemocnice.“

„A,“ nadechla se Lily, „našel jsi tam – ehm – něco zvláštního?“

„Cože?“ Charlie na ni vytřeštil oči. „Co myslíš tím zvláštního? Nic zvláštního tam nebylo.“

„Klid, šéfe. Chtěla jsem se jenom zeptat, jestli teda dostaneme hadry tý babky…“ Je to on, blesklo Lily hlavou. Parchant jeden.

Charlie zavrtěl hlavou. „Nevím, je to divné. Celé je to úplně divné.“ Při těch slovech se zachvěl.

„Jak divné?“ dotírala Lily. „Divné ve smyslu skvělé a temné, nebo divné proto, že jsi Asher a většinu času jsi úplně mimo?“

„Lily!“ okřikl ji Ray. „Běž dopředu. Jdi něco oprašovat.“

„Ty nejsi můj šéf, Rayi. Jenom projevuju účast.“

„To je v pohodě, Rayi.“ Zdálo se, že Charlie přemýšlí, jak by přesně definoval divné, a nepřichází na nic, co by se dalo použít. Nakonec řekl: „No, tak především pozůstalost po té ženě je úplně jiná liga, než kopeme my. Manžel říkal, že mi zavolal, protože jsme první second-hand v telefonním seznamu, ale nevypadal jako ten typ, který by něco takového udělal.“

„To zas tak moc divné není,“ namítla Lily. Přiznej se, pobízela ho v duchu.

„Říkal jsi, že byl žalem bez sebe,“ poznamenal Ray, zatímco čistil peroxidem Charlieho šrámy. „Možná proto se choval trochu divně…“

„Jo a taky měl na svou ženu vztek kvůli tomu, jak zemřela.“

„A jak umřela?“ zeptala se Lily.

„Snědla silikagel,“ odpověděl Charlie.

Lily vrhla na Raye výmluvný pohled žádající vysvětlení, protože silikagel zněl jako nějaká ujetá technická záležitost a ty spadaly do Rayovy ujeté specializace. Ray ochotně vysvětlil: „Je to granulovité vysoušedlo, které přibalují k elektronice a dalším na vlhkost choulostivým věcem.“

„Ta věc, co je na ní napsáno Nejíst!?“ vyprskla Lily. „Panebože, to je pitomost. Každý ví, že nemá jíst něco, na čem je napsaný Nejíst.“

„Pan Mainheart z toho byl dost zničený,“ poznamenal Charlie.

„No, to bych řekla,“ usoudila Lily. „Oženil se s naprostým imbecilem.“

Charlie se zamračil. „Lily, to bylo nevhodné.“

Lily pokrčila rameny a obrátila oči v sloup. Nesnášela, když Charlie sklouzl do taťkovského tónu. „No jo, no jo. Jdu si dát ven cigáro.“

„Ne!“ Charlie vyskočil ze židle a postavil se mezi Lily a zadní dveře. „Běž před krám. Odteď, kdykoli si budeš chtít zakouřit, budeš chodit dopředu.“

„Ale vždyť jsi říkal, že vypadám jak dětská šlapka, když kouřím před krámem.“

„Rozmyslel jsem si to. Dospěla jsi.“

Lily zavřela jedno oko ve snaze nahlédnout mu do duše a pochopit tak jeho skutečné záměry. Uhladila si rukou černou latexovou sukni, čímž vyloudila strašný skřípavý zvuk. „Chceš mi naznačit, že mám velkej zadek, že jo?“

„Nic takového rozhodně netvrdím,“ hájil se Charlie. „Říkám jenom, že tvá přítomnost před obchodem je přínosná a pravděpodobně přiláká zákazníky z řad turistů.“

„Aha. Tak jo.“ Lily shrábla ze stolu balíček hřebíčkových cigaret a vydala se kolem kasy ven před obchod oddávat se melancholii, vlastně spíš truchlení, protože ačkoliv v to strašně doufala, ona nebyla Smrt. Ta kniha patřila Charliemu.

Ten večer měl Charlie službu v obchodě a právě přemýšlel, proč svým zaměstnancům zalhal, když zahlédl venku za oknem červený záblesk. Vzápětí vstoupila do krámu pozoruhodně bledá rusovláska. Měla na sobě krátké černé koktejlové šaty a černé vyzývavé punčochy. Kráčela uličkou, jako by přišla na konkurs na nějaký hudební klip. Vlasy jí spadaly v dlouhých vlnách přes ramena na záda jako kaštanový závoj. Oči měla smaragdově zelené, a když si všimla, že se na ni Charlie dívá, usmála se a zastavila pár kroků od něj.

Charlie ucítil téměř bolestivé škubnutí, jehož zdroj byl patrně někde v oblasti slabin, a až po chvíli si uvědomil, že je to automatická reakce chtíče. Nic takového nepocítil od té doby, co Rachel zemřela, a teď se za to trošku styděl.

Prohlížela si ho, zkoumala ho od hlavy k patě, jako by byl ojeté auto. Cítil, že se začíná červenat.

„Dobrý den,“ oslovil ji. „Můžu vám nějak pomoct?“

Rusovláska se znovu usmála, jenom trošičku, potom sáhla do malé černé kabelky, které si Charlie do té chvíli vůbec nevšiml. „Tohle jsem našla,“ řekla a podávala mu stříbrné pouzdro na cigarety. Bylo to něco, co Charlie nevídal příliš často, dokonce ani ve vetešnické branži. Pouzdro zářilo, pulzovalo jako předměty v jeho skladu. „Byla jsem poblíž a něco mi říkalo, že tohle patří sem.“

Přistoupila k pultu s pokladnou naproti Charliemu a položila cigaretové pouzdro před něj.

Charlie se nemohl ani pohnout. Zíral na ni a neuvědomoval si, že ve snaze vyhnout se jejím očím jí upřeně civí do výstřihu. Ona zatím pohledem přejížděla po jeho hlavě a ramenou, jako by sledovala dráhu letu neviditelného hmyzu, který kolem něj krouží.

„Dotkněte se mě,“ vyzvala ho.

„Co?“ Vzhlédl a pochopil, že to myslí vážně. Podala mu ruku, měla pečlivě upravené nehty, nalakované ve stejném odstínu červené jako její rtěnka. Vzal ji za ruku.

Jakmile se dotkl její ruky, odtáhla ji. „Vy hřejete.“

„Díky.“ V tu chvíli mu došlo, že ona ne. Její prsty studily jako led.

„Tak vy nejste jedním z nás?“

Snažil se přijít na to, koho přesně může mít na mysli. Iry? Lidi s nízkým tlakem? Nymfomanky? Proč ho něco takového vůbec napadlo? „Nás? Co myslíte tím nás?“

O krok ustoupila. „Ne. Vy neberete jenom ty slabé a nemocné, že? Vy berete všechny.“

„Beru? Co myslíte tím beru?“

„Vy o tom ani nevíte, že?“

„Co nevím?“ Charlie z toho začínal být dost nervózní. Jako beta samec měl dost problémů už jenom s tím, aby normálně fungoval, když byl středem pozornosti krásné ženy, ale tahle mu navíc naháněla strach. „Počkat. Vy vidíte, že tahle věc září?“ Zvedl cigaretové pouzdro do výšky.

„O žádné záři nevím. Jenom jsem měla pocit, že to patří sem,“ odpověděla. „Jak se jmenujete?“

„Charlie Asher. Tohle je Asherův secondhand.“

„No, Charlie, vypadáte jako prima chlap a já nevím, co přesně jste zač, a nezdá se, že byste to věděl vy sám. Vy to nevíte, že?“

„Procházím jistými změnami,“ připustil Charlie a hned poté se v duchu pozastavil nad tím, proč jí to vůbec řekl.

Rusovláska přikývla, jako kdyby jí tím něco potvrdil. „Dobře. Vím, jaké to je, když je, ehm, člověk hozen do situace, kdy ho síly, na které nemá žádný vliv, mění v někoho, něco, pro co nemá po ruce žádný návod. Vím, jaké to je nevědět. Ale někdo někde ví. Někdo vám může říct, co se s vámi děje.“

„O čem to mluvíte?“ Ale přitom věděl, o čem mluví. Jenom nechápal, jak o tom může vědět ona.

„Lidé kvůli vám umírají, že, Charlie?“ Řekla to, jako kdyby si musela hodnou chvíli dodávat odvahy, aby ho upozornila, že má mezi zuby kousek špenátu. Spíš jako by mu tím prokazovala službu, než že by ho obviňovala.

„Jak víte…?“ Jak věděla…

„Protože to dělám také. Ne jako vy, ale dělám to také. Najděte je, Charlie. Zavzpomínejte a najděte toho, kdo byl poblíž, když se váš svět změnil.“

Charlie se díval na ni, potom na cigaretové pouzdro a potom opět na rusovlásku, která už se neusmívala, ale ustupovala ke dveřím. Charlie se pokusil udržet kontakt s realitou, a tak znovu zaostřil na pouzdro a řekl: „Myslím, že bych vám mohl udělat odhadní…“

Zaslechl cinknutí zvonku nade dveřmi, a když zvedl hlavu, byla pryč.

Neviděl, že by odcházela ode dveří na jakoukoliv stranu. Prostě zmizela. Rozběhl se do přední části obchodu a potom dveřmi ven před něj. Tramvaj se právě škrábala po Mason Street do kopce u California Street. Slyšel cinkání jejího zvonku a viděl, jak řídká mlha stoupající ze zátoky vytváří barevné svatozáře kolem neonových poutačů sousedních obchodů, ale po krásné zrzce nebylo nikde ani stopy. Došel na roh a podíval se do Vallejo Street, ale ani tam rusovlásku nezahlédl, jen Císaře opřeného ve společnosti svých psů o jeden z domů.

„Dobrý večer, Charlie.“

„Vaše Veličenstvo, neviděl jste tady teď projít rusovlasou ženu?“

„Ach, ano. Mluvil jsem s ní. Nejsem si jistý, jestli u ní máte nějakou šanci, Charlie. Myslím, že je zadaná. A varovala mne, abych se od vás držel dál.“

„Proč? Říkala proč?“

„Říkala, že jste Smrť.“

„Já?“ užasl Charlie. „Já?“ Zatajil dech, když si v duchu promítl události uplynulého dne. „Cože jsem?“

„Poslyšte, synku,“ řekl Císař, „já nejsem žádný odborník ve věcech milostných vztahů, ale možná by bylo lepší, kdybyste si taková přiznání nechával až tak na třetí schůzku, kdy vás už dotyčná dáma přece jen lépe pozná.“

7

PEKELNÝ TOAST

Představivost beta samce sice u Charlieho často vyústila v ustrašenost nebo dokonce paranoiu, ale když došlo na přijetí nepřijatelného, posloužila mu jako toaletní papír z kevlaru – je neprůstřelný a při použití kapánek dře. Neschopnost uvěřit neuvěřitelnému rozhodně nebude příčinou jeho záhuby. Charlie Asher se nikdy nestane broukem rozplácnutým o kouřové sklo chabé fantazie.

Věděl, že všechno, co se mu stalo za těch několik posledních dní, pro mnoho lidí dalece přesahuje hranice možného. A jelikož jeho jediným spolupracujícím svědkem byl muž, který se považoval za Císaře San Franciska, bylo Charliemu jasné, že nemá šanci nikoho přesvědčit, že ho pronásledovali a napadli přisprostlí havrani, aby jej poté smyslné orákulum ve šlapkoidních punčochách označilo za převozníka na druhý břeh.

Tohle by mu neuvěřila dokonce ani Jane. Jen jedna osoba by mu to věřila, mohla by uvěřit, a při té myšlence mu už potisící implodovala Rachelina nepřítomnost v hrudi jako miniaturní černá díra. A tak se jeho tichým společníkem stala Sophie. Holčička seděla v oblečku á la Elmo a maličkých martenskách (pozornost od tety Jane) v dětské sedačce na stole v kuchyni, hned vedle akvária se zlatými rybkami. (Charlie jí koupil šest zlatých rybek zhruba v době, kdy začala registrovat pohyb. Holčička potřebuje mít kolem sebe zvířata. Pojmenoval je po televizních advokátech. Teď právě Mat-lock proháněl Perryho Masona a snažil se sníst dlouhé rybí lejno, které vlálo za Perryho análním otvorem.)

Sophii začínaly rašit stejně tmavé vlasy, jaké měla její matka, a jestli se Charlie nemýlil, měla na tváři stejný zmateně láskyplný výraz (a jako bonus slinu u pusy).

„Takže já jsem Smrť,“ prohlásil Charlie, zatímco se pokoušel vyrobit tuňákovy sendvič. „Taťka je Smrť, drahoušku.“ Zkontroloval toast, nevěřil vyskakovacímu mechanismu, protože výrobci toastovačů s člověkem občas rádi vyjebou.

„Smrť,“ zavrčel Charlie, když mu sjel otvírák na konzervy a on se praštil zafačovanou rukou o stůl. „Sakra!“

Sophie zabroukala a vesele dětsky zamumlala, což si Charlie vyložil jako: Nepovídej, tatí? Prosím, pokračuj, pověz mi o tom.

„Nemůžu ani vyjít z domu, abych se nemusel bát, že se mi svalí nějaká mrtvola k nohám. Jsem Smrt, zlatíčko. Jasně, teď se směješ, ale s otcem, který posílá lidi prdět do hlíny, se nikdy nedostaneš na slušnou přípravku.“

Sophie s účastí vyfoukla slintovou bublinu. Charlie manuálně vytáhl toast. Byl trochu nedopečený, ale kdyby ho tam zase vrátil, určitě by se spálil. Zvlášť kdyby ho neustále nehlídal a potom ho zase manuálně nevytáhl. Takže teď velice pravděpodobně chytí nějaký vzácný a vysilující patogen z nedopečeného toastu. Nemoc šíleného toastu! Zasraní výrobci toastovačů.

„Tohle je toast Smrti, mladá dámo.“ Ukázal jí toast. „Smrťův toast.“

Položil toast na stůl a pustil se do dalšího kola souboje s plechovkou tuňáka.

„Třeba to myslela obrazně? Třeba ta zrzka jenom chtěla naznačit, že jsem, no, k smrti nudný.“ To pochopitelně nevysvětlovalo všechny ty ostatní divné věci, které se děly. „Co myslíš?“ zeptal se Sophie.

Otočil se k ní a zjistil, že má na tváři stejně vychytralý úsměv jako Rachel (bez zubů). Užívala si jeho utrpení, a jakkoliv to zní podivně, to vědomí mu udělalo dobře.

Otvírák mu opět sklouzl, přičemž mu nálev vystříkl na košili a toast odlétl na zem, takže byl teď celý obalený chlupy. Chlupy na toastu! Chlupy na toastu Smrtě. K čemu mu sakra bylo, že byl pán Podsvětí, když měl na nedopečeném toastu chlupy. „Kurva!“

Sebral toast ze země a vztekle ho hodil nad Sophiinou hlavou do obýváku. Dítě ho sledovalo očima, potom se podívalo na otce a nadšeně vypísklo, jako by chtělo říct: Ještě, tati. Ještě jednou!

Charlie ji zvedl ze sedačky a pevně ji k sobě přitiskl. Vdechoval její hořkosladkou dětskou vůni a zamačkával slzy do jejího oblečku. Dokázal by to, kdyby tu byla Rachel, ale bez ní nemohl, nešlo to.

Jednoduše nebude vycházet ven. To bylo řešení. Jediná možnost, jak mohl obyvatele San Franciska ochránit, bylo zůstat doma. A tak následující čtyři dny zůstal doma se Sophií a pro jídlo si posílal paní Lingovou shora. (A začal si pořizovat solidní sbírku zeleniny, pro niž neměl žádné pojmenování a netušil, jak se vaří, protože paní Lingová bez ohledu na to, co jí napsal, šla vždycky nakupovat do Čínské čtvrti.) A když se po dvou dnech objevilo v zápisníku vedle postele nové jméno, vyřešil to Charlie tak, že zápisník schoval pod telefonní seznam v šuplíku v kuchyni.

Až pátý den zahlédl nade dveřmi na střechu protějšího domu stín havrana. Nejprve si nebyl jistý, jestli to je obří havran nebo jen normálně velký havran vrhající stín, ale když si uvědomil, že je poledne a každý normální stín by tedy mířil kolmo dolů, rozplynula se jeho naděje v normálního havrana jako pára nad hrncem. Zatáhl na té straně bytu žaluzie a zamkl se se Sophií, balíkem plenek Pampers, košíkem zeleniny, několika kartony dětské výživy a pomerančovou limonádou v pokoji; a schovával se tam, dokud nezazvonil telefon.

„Co si myslíš, že děláš?“ ozval se z druhého konce linky velmi hluboký mužský hlas. „Zbláznil ses?“

Charlieho to zaskočilo. Podle čísla, které se zobrazilo na displeji, by předpokládal, že je to nějaký omyl. „Jím něco, co myslím, že je buď meloun, nebo dýně.“ Podíval se na tu zelenou věc, co chutnala jako meloun, ale vypadala spíš jako dýně, dýně s ostny. (Paní Lingová tomu říkala „sklapniAsnězToProspějeTiTo“.

Na což muž řekl: „Děláš v tom bordel. Máš práci. Dělej, co ta kniha poroučí, nebo přijdeš o všechno, co pro tebe něco znamená. Myslím to vážně.“

„Jaká kniha? Kdo volá?“ zeptal se Charlie. Měl pocit, že mu ten hlas zní povědomě, a z nějakého důvodu se jeho mozek okamžitě přepnul do krizového režimu.

„To ti nemůžu říct, je mi líto,“ odpověděl muž. „Vážně.“

„Mám tvoje číslo, ty troubo. Vím, odkud voláš.“

„Jejda,“ hlesl muž.

„Na to jsi měl myslet dřív. Co jsi to za hrozivou temnou moc, když si ani neumíš zablokovat zobrazování vlastního čísla?“

Krátký identifikační text na telefonu hlásal Svěží hudba, následovalo telefonní číslo. Charlie číslo vytočil, ale nikdo to nebral. Rozběhl se do kuchyně, vytáhl ze šuplíku telefonní seznam a našel v něm Svěží hudbu. Byl to hudební obchod nedaleko Upper Market v Castru.

Telefon znovu zazvonil a Charlie strhl sluchátko z vidlice a přiložil si ho k uchu tak zuřivě, že si málem vyrazil zub.

„Ty hajzle bezcitnej!“ zařval Charlie do telefonu. „Nemáš páru, čím jsem si prošel, ty bezcitná zrůdo!“

„Víš co, Ashere, běž do prdele!“ sdělila mu Lily. „Že jsem dítě, ještě neznamená, že nemám city.“ A zavěsila.

Charlie jí zavolal zpátky.

„Asherův secondhand,“ ozvala se Lily, „rodinný podnik, který už přes třicet let patří snobským buržoazním sprosťákům.“

„Lily, omlouvám se, myslel jsem, že jsi někdo jiný. Kvůli čemu jsi volala?“

„Moi?“ podivila se Lily. „Je me fous de ta gueule, espéce de gaufre de douche.“

„Lily, přestaň mluvit francouzsky. Říkal jsem, že se omlouvám.“

„Přišel sem za tebou nějaký policajt,“ oznámila mu.

Charlie sešel ze schodů se Sophií přikšírovanou na prsou jako terorista opásaný dětskou bombou. Už se dostala do věku, kdy udržela hlavu nahoře, a tak si ji připnul na prsa čelem do místnosti, aby se mohla rozhlížet. Při každém Charlieho kroku se jí zahoupaly ručičky i nožičky, takže to trochu vypadalo, jako by letěla volným pádem a ten hubeňour jí sloužil jako padák.

Policajt stál u pultu naproti Lily; v italském indigově modrém dvouřadovém saku, žlutohnědé plátěné košili a žluté kravatě vypadal jako reklama na koňak. Byl to Hispánec kolem padesátky, štíhlý, s ostře řezanou tváří a výrazem dravce. Vlasy měl sčesané dozadu a díky šedým pramenům na spáncích působil dojmem, jako by se k vám přibližoval, i když stál na místě.

„Inspektor Alphonse Rivera,“ oslovil Charlieho policajt a podal mu ruku. „Díky, že jste přišel. Tato mladá dáma mi řekla, že jste minulé pondělí v noci pracoval.“

Pondělí. Den, kdy svedl vzadu v uličce souboj s havrany, den, kdy ta bledá rusovláska přišla do jeho obchodu.

„Nemusíš mu nic říkat, Ashere,“ ozvala se Lily, v níž se navzdory zaměstnavatelově snobské buržoaznosti očividně probudila loajalita.

„Díky, Lily, co kdyby sis udělala přestávku a šla se podívat, jak to vypadá v pekelné hlubině.“

Cosi nesrozumitelně zamumlala, potom si vzala něco ze šuplíku pod pokladnou, nejspíš cigarety, a vyšla zadními dveřmi ven.

„Proč není ta holka ve škole?“ zeptal se Rivera.

„Je výjimečná,“ odpověděl Charlie. „Vyučují ji doma.“

„A z toho je tak veselá?“

„Tenhle měsíc probírají existencionalismus. Minulý týden žádala o den praxe, aby mohla na pláži zabít nějakého Araba.“

Rivera se usmál a Charlie se trochu uvolnil. Policista vytáhl z náprsní kapsy fotografii a ukázal ji Charliemu. Sophie po ní natáhla ručičky, jako by si ji chtěla vzít. Na snímku byl starší gentleman v nejlepších nedělních šatech na schodech kostela. Charlie poznal katedrálu sv. Petra a Pavla na Washington Square, jen pár bloků od jeho obchodu.

„Neviděl jste v pondělí večer tohoto muže? Tu noc měl na sobě černý kabát a klobouk.“

„Ne, je mi líto. Neviděl,“ opáčil Charlie. A byla to pravda. „Byl jsem tady v obchodě asi do deseti. Měli jsme jenom pár zákazníků, ale tenhle tu nebyl.“

„Jste si jistý? Jmenuje se James O’Malley. Je nemocný, má rakovinu. Jeho manželka říkala, že si vyšel na procházku v pondělí za soumraku a už se nevrátil.“

„Ne, je mi líto,“ řekl Charlie. „Ptal jste se tramvajáků?“

„Už jsem mluvil se všemi, kteří tu noc pracovali na téhle lince. Myslíme si, že se možná někde zhroutil, ale ještě jsme ho nenašli. Po tak dlouhé době to nevypadá dobře.“

Charlie přikývl a snažil se vypadat zamyšleně. Tak se mu ulevilo, že se policajt nepřišel ptát na nic, co by souviselo s ním, že radostí skoro poskakoval. „Možná byste se měl zeptat Císaře – znáte ho, ne? Ten zná víc skrýší a koutů ve městě než většina z nás.“

Rivera se při zmínce o Císaři zarazil, ale potom se uvolnil a usmál. „To je dobrý nápad, pane Ashere. Pokusím se ho najít.“ Podal Charliemu vizitku. „Pokud si na něco vzpomenete, dejte mi vědět, ano?“

„Dám. Ehm, inspektore,“ ozval se Charlie a Rivera se zastavil pár kroků od pultu, „není to trochu moc obyčejný případ na to, aby se jím zabýval inspektor jako vy?“

„Ano, obvykle takové věci vyřizují uniformovaní policisté, ale je možné, že to souvisí s něčím, na čem dělám, takže je to na mně.“

„Aha, tak jo,“ přikývl Charlie. „Mimochodem, krásný oblek. Nemohl jsem si nevšimnout. Patří to k mé práci.“

„Díky,“ odpověděl Rivera a trochu nostalgicky se podíval na své rukávy. „Před nedávnem se na mě na chvíli usmálo štěstí.“

„To máte kliku,“ poznamenal Charlie.

„Už je to pryč,“ povzdechl si Rivera. „Roztomilé děcko. Dávejte na sebe oba pozor, ano?“ A s tím vyšel ze dveří.

Charlie se otočil, aby se vrátil nahoru, a málem vrazil do Lily. Stála tam s rukama zkříženýma pod nápisem „Peklo jsou ti druzí“ na tričku a tvářila se ještě kritičtěji než obvykle. „No, Ashere, nechceš mi něco říct?“

„Lily, nemám čas na…“

Zvedla stříbrné cigaretové pouzdro, které mu dala ta zrzka. Pořád rudě zářilo. Sophie po něm natahovala ruce.

„Co je?“ divil se Charlie. Že by to Lily také viděla? Že by také začínala vidět rudou záři?

Lily pouzdro otevřela a strčila ho Charliemu před oči. „Přečti si ten nápis.“

James O’Malley, stálo tam ozdobným písmem.

Charlie o krok ucouvl.

„Lily, já nemůžu… Já o tom staříkovi nic nevím. Koukni, musím požádat paní Lingovou, aby mi pohlídala Sophii, zatímco budu v Castru. Vysvětlím ti to později, ano? Slibuju.“

Chvíli o tom uvažovala a drtila ho obviňujícím pohledem, jako by ho nachytala, jak krmí cukrem její bête noire, ale potom se smilovala.

„Běž,“ propustila ho.

8

TRAMVAJ DO STANICE ZMATEK

Vzhůru do protiútoku na čtvrť Castro vyrazil Charlie Asher, starožitnou vycházkovou hůl (ze skladu svého obchodu), ukrývající v dutině rapír, položenou v dodávce na sedadle vedle sebe, bradu vytrčenou jako bajonet a ve tváři soustředěný výraz nahánějící děs. Půl bloku, půl bloku, půl bloku vpřed – do Údolí předražených džusových barů a bizarních melírů – ujížděl ve spravedlivém hněvu beta samec. A běda tomu hloupému zlovolníkovi, jenž opovážil by se zahrávat si s tímto obchodníkem se smrtí z druhé ruky, neboť jeho zpustlý život bude velmi rychle v sázce. V Gaytownu dojde k zúčtování, pomyslel si Charlie, a já si vystřílím spravedlnost.

No, asi si ji zrovna nevystřílí – jelikož měl jen rapír ukrytý ve vycházkové holi a ne pistoli –, takže to spíš bude vypíchaná spravedlnost, což nemělo zrovna ty správné andělsko-mstitelské konotace, o které stál. Prostě měl zlost a měl chuť někomu nakopat zadek, toť vše. Takže si prostě dávejte bacha. (Shodou okolností byla Vypíchaná spravedlnost název druhého nejoblíbenějšího titulu ve videopůjčovnách v Castru, těsně porážela Zrodila se hvězda: prodloužená verze a prohrávala pouze s Policajty bez kalhot, kteří byli naprosto jasnou jedničkou.)

Charlie odbočil z Market Street a hned na rohu s Noe Street to uviděl – Svěží hudba, vývěsní štít s umělecky vyvedenými písmeny z barevného skla. Vnímal, jak se mu vzadu na krku ježí chloupky, a v podbřišku ucítil naléhavé šimrání. Jeho tělo přešlo do režimu bojuj-nebo-zdrhni a už podruhé během jediného týdne si proti své betasamčí přirozenosti vybral boj. Budiž, pomyslel si. Budiž. Postaví se svému mučiteli čelem a srazí ho k zemi, tedy hned jak najde místo na zaparkování – což se mu nedařilo.

Objel kolem bloku, míjel kavárny a bary, kterých byla v Castru spousta. Projížděl sem a tam postranními uličkami lemovanými řadami pečlivě udržovaných (a nehorázně drahých) viktoriánských domů a nemohl najít žádné volné místo pro svého zrezivělého oře. Po půlhodině kroužení po okolí zamířil zpátky na periferii a našel volné místo v garážích ve Fillmore, načež naskočil do starodávné tramvaje jedoucí po Market Street dolů do Castra. Byla to rozkošná, malá, zelená, v Itálii vyrobená starodávná tramvaj s dubovými lavicemi, mosazným kováním a mahagonovými okenními rámy, s kouzelným mosazným zvonem a nejvyšší rychlostí pětatřicet kilometrů v hodině – tak se Charlie hnal do bitvy. Snažil se představit si, že po stranách visí horda Hunů, máchá strašlivými meči a střílí šípy na pomalované zdi ve čtvrti Mission. Nebo že je aspoň plná loupeživých Vikingů, na bocích vozu mají pověšené štíty a za hlubokého dunění bubnu veslují, aby vyplenili antikvariáty, obchody s kůží, suši bary, kožené suši bary (ani se neptejte, co to znamená) a galerie v Castru. A v tu chvíli i Charlieho úctyhodná představivost selhala. Vystoupil z tramvaje na rohu Castro a Market Street a vrátil se jeden blok zpět ke Svěží hudbě. Před krámem zaváhal a začal přemýšlet, co by měl, sakra, udělat teď.

Co když si tady ten volající prostě jenom půjčil telefon? Co když tam vpadne s řevem a výhrůžkami a najde u pokladny jenom nějaké zmatené dítě? Ale potom nahlédl dveřmi dovnitř a uviděl, že za pultem stojí zcela sám mimořádně vysoký černý muž oblečený od hlavy k patě v mátově zelené; a v tu chvíli Charlie ztratil hlavu.

„Tys ji zabil!“ zařval Charlie a hnal se kolem stojanů s cédéčky k muži v mátově zelené. Za běhu vytáhl z hole vražednou čepel, nebo se o to spíš pokusil. Chtěl ji jediným plynulým pohybem tasit z pochvy ve vycházkové holi a přeseknout jí Rachelinu vrahovi krk. Jenže hůl s ukrytou čepelí ležela vzadu v Charlieho obchodě příliš dlouho a až na tři případy, kdy s ní chtěla Lilyina kamarádka Abby odejít (jednou se ji pokusila koupit, a když ji Charlie odmítl prodat, zkusila ji dvakrát ukrást), nikdo čepel celé roky nevytáhl. Malý mosazný knoflík, který se musel zmáčknout, aby se čepel uvolnila, se zasekl, takže Charlie zasadil smrtící úder celou holí, která byla těžší – a pomalejší –, než by byl samotný rapír. Muž v mátově zelené prokázal na svou výšku pozoruhodnou mrštnost a skrčil se, takže Charlie pouze smetl celou řadu cédéček Judy Garlandové, ztratil rovnováhu, narazil do pultu, otočil se a znovu se pokusil o ten jediný pohyb, během nějž se čepel tasí a současně sekne, jak to tolikrát viděl v samurajských filmech a jak si to v duchu tolikrát nacvičil cestou sem. Tentokrát čepel skutečně vyjela z pochvy a opsala smrtící oblouk metr od muže v mátově zelené a čistě sťala portrét Barbry Streisandové v životní velikosti.

„Tak tohle jsi, kurva, fakticky nemusel!“ zaburácel vysoký muž.

Charlie se zrovna chystal k dalšímu seku, tentokrát přes ruku, když zahlédl, že se na něj řítí něco velkého a tmavého. V posledním okamžiku, než ta věc dopadla na jeho hlavu, poznal, že je to starodávná pokladna. Zablesklo se mu před očima, zazvonilo mu v uších a všechno pohltila blátivá tma.

Když se Charlie probral, zjistil, že je přivázaný k židli ve skladu za obchodem, který se nápadně podobal skladu v jeho vlastním obchodě, až na to, že všechny ty na sobě naskládané krabice byly místo všemožného harampádí plné desek a cédéček. Ten vysoký černoch se tyčil nad ním a Charliemu v první chvíli přišlo, že se mu ztrácí v mlze nebo kouři, ale potom si uvědomil, že má nejspíš jen rozostřené vidění; současně s tím zjištěním se mu v hlavě zažehla bolest a rozblikala se jako stroboskop. „Jauvajs.“

„Co váš krk?“ zeptal se dlouhán. „Nemáte pocit, že byste měl zlomený krk. Cítíte nohy?“

„No jen do toho, jen mě zabij, ty zasranej zbabělče,“ zavrčel Charlie, nahrbil se na židli a pokusil se na svého věznitele vrhnout. Připadal si trochu jako Černý rytíř ve Svatém grálu Monty Pythonů poté, co mu usekali ruce i nohy. Kdyby ten chlap přišel ještě o krok blíž, mohl by ho Charlie hlavou praštit do rozkroku, určitě by to zvládl.

Dlouhán šlápl Charliemu na špičky bot. Na prsty u nohou mu dopadly osmnáctky v kožených pantoflích poháněné sto dvaceti kily překupníka se smrtí a gramofonovými deskami z druhé ruky.

„Jau!“ Charlie vyhopkal i s židlí malé kolečko bolesti. „Sakra! Jau!“

„Takže nohy cítíte?“

„Skoncuj s tím. Jen do toho.“ Charlie natáhl krk, jako by ho nastavoval, aby mu jej dlouhán prořízl – snažil se ho přilákat blíž, aby mu mohl přetrhnout zuby stehenní tepnu a potom se kochat pohledem, jak mu krev proudí po mátově zelených kalhotách na zem. Charlie by se při pohledu na to, jak z toho šmejda vyprchává život, smál dlouho a zlověstně, potom by odskákal se židlí ven na ulici, na Market Street by naskočil do tramvaje, na Van Nessu přestoupil na autobus číslo čtyřicet jedna, na Columbus Avenue by z něj vyskočil a odhopkal dva bloky domů, kde by ho někdo odvázal. Měl plán – a tramvajenku platnou ještě minimálně čtyři dny – a to znamenalo, že se tenhle zkurvysyn pokoušel vyjebat se špatným chlapem.

„Nemám vás vůbec v úmyslu zabíjet, Charlie,“ prohlásil dlouhán z bezpečné vzdálenosti. „Omlouvám se, že jsem vás musel praštit kasou. Nedal jste mi moc na vybranou.“

„Mohl jsi okusit smrtící ostří mé čepele!“ Charlie se rozhlédl kolem, pro případ, že by jeho věznitel nechal hůl s rapírem ležet někde v jeho dosahu.

„Jo, jasně, to jsem mohl, ale říkal jsem si, že se radši obejdu bez fleků na podlaze a pohřbu.“

Charlie se napjal v poutech, přičemž zjistil, že je k židli přivázaný igelitovými taškami. „Dráždíš Smrtě, víš? Já jsem Smrť.“

„Jo, já vím.“

„Ty to víš?“

„Jasně.“ Vysoký muž si přitáhl další židli, sedl si na ni čelem k Charliemu a rukama se opřel o opěradlo. Kolena měl v úrovni loktů a vypadal jako velká přikrčená rosnička připravená zaútočit na hmyz. Charlie si poprvé všiml, že má zlatavé oči, zářivé a pronikavé, kontrastující s jeho tmavou kůží. „A já taky,“ oznámil mu zlý mátově zelený žabí muž.

„Ty? Ty jsi Smrť?“

„Smrť, ne SMRŤ. Myslím, že žádný SMRŤ není. Aspoň teď už ne.“ Charlie nic z toho nechápal, a tak sebou mlel a poskakoval, až ho musel dlouhán chytit, jinak by se i se židlí převrhl. „Zabil jsi Rachel.“

„Nezabil.“

„Viděl jsem tě tam.“

„Ano, viděl. To je problém. Přestanete se už laskavě svíjet?“ Zatřásl Charlieho židlí. „Ale neměl jsem na Rachelině smrti žádný podíl. Něco takového neděláme, alespoň teď už ne. Copak jste se do té knihy ani nepodíval?“

„Do jaké knihy?“ divil se Charlie, který se už trochu uklidnil. „Říkal jste něco o nějaké knize už po telefonu.“

„Do Největší velké knihy mrtvých. Poslal jsem vám ji do obchodu. Řekl jsem ženě za pultem, že vám ji pošlu, a dostal jsem potvrzení o doručení, takže vím, že vám přišla.“

„Jaké ženě… Lily? To není žena, je ještě dítě.“

„Ne, byla to žena zhruba vašeho věku s vlasy á la new wave.“

„Jane? Ne. Ta mi nic nevyřídila a žádnou knihu jsem nedostal.“

„Do háje. To vysvětluje, proč se začaly objevovat… Takže vy jste nic nevěděl…“

„Kdo? Co? Jak? Proč?“

Mátově zelený Smrť si ztěžka povzdechl. „Vypadá to, že tu chvíli pobudeme. Skočím uvařit trochu kafe. Dáte si?“

„Jasně, snažíte se mě ošálit falešným pocitem bezpečí, a potom past sklapne.“

„Do prdele, dyť jsi přivázanej, ty mamtáku, nemusím tě ničím šálovat, kurva. Zahrával sis se strukturou lidský existence a někdo ti musel zatnout tipec.“

„No jasně, jen do mě. A černošsky. Jen si klidně tu rasovou kartu vyneste.“

Mátově zelený dlouhán se postavil a zamířil ke dveřím do obchodu. „Mlíko?“

„A dva cukry, prosím,“ poručil si Charlie.

„To je fakt jízda. Proč mu to chceš vrátit?“ zeptala se Abby Normál. Abby byla Lilyina nejlepší kamarádka a společně teď seděly na zemi ve skladu Asherova secondhandu a listovaly Největší velkou knihou mrtvých. Abbyino pravé jméno bylo Alison, ale ona už nehodlala dál snášet potupnost toho, čemu sama říkala „jméno otroka denního světla“. Všichni přijali její nově vyvolené jméno mnohem snáz než to Lilyino –Darquewillow Elventhing –, které musela lidem pokaždé hláskovat.

„Ukázalo se, že je to Asher, a ne já,“ vysvětlila Lily. „Byl by strašně naštvaný, kdyby přišel na to, že jsem si ji vzala. A teď je navíc nejspíš Smrť, takže bych mohla být v pěkným průšvihu.“

„Řekneš mu, že jsi tu knihu měla?“ Abby se poškrábala na stříbrném cvoku ve tvaru pavouka v obočí. Byl to čerstvý piercing, rána se ještě hojila a ona si s ním pořád musela hrát. Abby byla stejně jako Lily celá, od hlavy po paty, v černém, lišily se jen tím, že Abby měla na černém tričku červené přesýpací hodiny (jaké má na zádech černá vdova) a byla štíhlejší – a ve své afektované ponurosti také bezprizornější.

„Ne. Jenom mu řeknu, že se to někam založilo. To se tady stává často.“

„Jak dlouho sis myslela, že jsi to ty?“

„Asi měsíc.“

„A co ty sny a jména a všechny ty věci, o kterých se v tomhle píše, nic z toho jsi nezaznamenala, co?“

„Myslela jsem si, že jen postupně nabírám sílu. Sestavila jsem spoustu seznamů lidí, kterých bych se chtěla zbavit.“

„Jo, to dělám taky. A teprve včera jsi zjistila, že je to Asher?“

„Jo,“ přikývla Lily.

„To nasere,“ poznamenala Abby.

„Sere mě celej tendle posranej život,“ opáčila Lily.

„A co teď?“ zeptala se Abby. „Půjdeš na vysokou?“

Obě truchlivě pokývaly hlavami a zadívaly se do hlubin svých nalakovaných nehtů, aby se nemusely dělit o pocit ponížení z toho, že jedna z nich vyměnila během okamžiku statut temného poloboha za postavení lokální nuly. Žily pro naději, že je v životě potká něco velkého, temného a nadpřirozeného, takže když k tomu došlo, přijaly to s větší lehkostí, než bylo pravděpodobně zdrávo. Strach je koneckonců nástrojem přežití.

„Takže všechny tyhle věci jsou duševní schránky?“ zeptala se Abby tak vesele, jak jí jen důstojnost dovolila. Mávla rukou směrem k hromadě předmětů, které Charlie opatřil visačkami „neprodávat“. „To jako že v tomhle jsou něčí duše?“

„Podle knihy ano,“ potvrdila Lily. „Asher tvrdí, že vidí, jak žhnou.“

„Líbí se mi ty conversy All Stars.“

„Tak si je vem, jsou tvoje,“ nabídla jí Lily.

„Fakt?“

„Jasně,“ přikývla Lily. Vyndala tenisky z poličky a podala jí je. „Vůbec mu nebudou chybět.“

„Paráda. Mám dokonalý červený síťový punčochy, který k nim sednou.“

„Je v nich nejspíš duše nějakýho zpocenýho diskofila,“ poznamenala Lily.

„Může mi ležet u nohou a vzývat mě,“ prohlásila Abby, udělala piruetu a arabesku (což byly spolu s poruchou příjmu potravy pozůstatky deseti let hodin baletu).

„Takže já jsem něco jako santovský pomocník Smrti?!“ Charlie zašermoval svým hrnkem kafe. Dlouhán mu rozvázal jednu ruku, aby se mohl napít, a tak teď Charlie při každém gestu hojně křtil podlahu ve skladu francouzskou praženou kávou. Pan Svěží se zamračil.

„O čem to, sakra, mluvíte, Ashere?“ Svěží měl výčitky, že vzal Charlieho Ashera po hlavě kasou a přivázal ho k židli, a teď zapřemýšlel, jestli mu tou ranou náhodou nějak nepoškodil mozek.

„Mluvím o Santovi v Macy’s, pane Svěží. Když jste dítě a zjistíte, že má Santa Claus v Macy’s přilepené fousy a že na Union Square je minimálně šest dalších Santa Clausů od Armády spásy, zeptáte se na to rodičů a ti řeknou, že pravý Santa je na severním pólu a má moc práce, a všichni tihle chlapíci jsou Santovi pomocníci a jsou tu od toho, aby mu pomáhali se vší tou prací. To jste myslel, když jste říkal, že jsme santovští pomocníci Smrti?“

Svěží stál u svého stolu, ale po tomhle Charlieho proslovu došel k němu a zblízka se mu podíval do očí. Velmi jemně pronesl: „Charlie, ale vy teď už přece víte, že to není pravda, že? Tedy to o Santových pomocnících a vůbec.“

„Samozřejmě že vím, že žádný Santa Claus není. Používám to jako metaforu, ty pako.“

V tu chvíli vlepil Svěží Charliemu pohlavek. A hned toho zalitoval.

„Hej!“ Charlie odložil hrnek a začal si třít jeden z mohutných koutů, který mu po tom plesknutí zčervenal.

„Hulváte,“ prohlásil Svěží. „Nechovejte se jako hulvát.“

„Takže vy mi tvrdíte, že Santa existuje?“ nadhodil Charlie a přikrčil se v očekávání dalšího pohlavku. „Panebože, jak daleko tohle spiknutí sahá?“

„Ne, žádný zatracený Santa není. Jenom říkám, že nevím, co jsme zač. Nevím, jestli existuje nějaký velký Smrť s velkými písmeny, i když kniha naznačuje, že dříve býval. Říkám jenom, že je nás mnoho, tucet jenom tady ve městě, aspoň co já vím. A všichni sbíráme schránky s dušemi a staráme se o to, aby se dostaly do správných rukou.“

„A to spočívá v tom, že někdo náhodou přijde do vašeho obchodu a koupí si desku?“ Potom Charlie vytřeštil oči, protože mu to došlo. „Rachelino cédéčko Sarah McLachlanové. Vy jste ho vzal?“

„Ano.“ Svěží sklopil oči, ne proto, že by se styděl, ale proto, aby se vyhnul bolesti v očích Charlieho Ashera.

„Kde je? Chci ho vidět,“ vyhrkl Charlie.

„Prodal jsem ho.“

„Komu? Najděte ho. Já chci Rachel zpátky.“

„Nevím. Nějaké ženě. Neřekla mi jméno, ale jsem si jistý, že pro ni bylo určeno. Vy to poznáte také.“

„Poznám? Proč to poznám?“ divil se Charlie. „Proč já? Nechci zabíjet lidi.“

„My lidi nezabíjíme, pane Ashere. To je nedorozumění. My pouze zprostředkujeme přenesení duše.“

„No jo, jenže jeden chlápek umřel, protože jsem mu něco řekl, a další dostal infarkt, protože jsem zase něco udělal. Když vaše činy způsobí smrt, je to totéž jako zabití, tedy pokud zrovna nejste politik. Tak proč já? Já v tomhle svinstvu neumím bruslit. Tak proč já?“

Svěží přemýšlel o tom, co mu Charlie řekl, a měl při tom pocit, jako by se mu něco strašlivého šplhalo po páteři. Za všechny ty roky si nepamatoval, že by se jeho jednání stalo přímou příčinou něčí smrti, a nikdy neslyšel, že by se něco takového stalo kterémukoliv z obchodníků se smrtí. Jistě, občas se stalo, že jste přišli v okamžiku něčího skonu, ale jen zřídkakdy – a nikdy jste nebyli příčinou.

„No?“ ozval se znovu Charlie.

Svěží přikývl. „Protože jste mě viděl. Určitě jste si všiml, že vás nikdo nevidí, když vyrazíte získat schránku s duší.“

„Nikdy jsem nikam nešel, abych nějakou získal.“

„Ale ano, šel, a půjdete, nebo byste alespoň měl. Musíte se zapojit do programu, pane Ashere.“

„Jo, to už jste povídal. Takže vy… ehm… my jsme neviditelní, když se vypravíme pro ty schrány s dušemi?“

„Neviditelní tak říkajíc nejsme, jenom nás nikdo nevidí. Můžete klidně vejít k lidem domů a oni si vůbec nevšimnou, že stojíte vedle nich, ale když na někoho promluvíte na ulici, uvidí vás, servírka přijme vaši objednávku, taxíky vám zastaví – no, mně ne, protože jsem černej, ale víte, jak to myslím, měly by. Podle mě je to celé otázka vůle. Zkoušel jsem to. Jo, mimochodem zvířata nás vidí. Měl byste si dávat pozor na psy, až půjdete pro nějakou schránku.“

„Takže takhle se člověk stane… Jak že nám to říkají?“

„Obchodníci se smrtí.“

„Vážně?“

„V knize to není. Vymyslel jsem to sám.“

„Má to fakt šmrnc.“

„Díky.“ Pan Svěží se usmál, ulevilo se mu, že nemusí chvíli přemýšlet o významu Charlieho unikátní přeměny v obchodníka se smrtí. „Po pravdě řečeno, myslím, že je to postava z přebalu jednoho alba, chlapík za kasou, oči mu rudě žhnou, ale to jsem nevěděl, když mě to prvně napadlo.“

„No, dává to dokonale smysl.“

„Jo, taky myslím,“ souhlasil Svěží. „Ještě trochu kafe?“

„Prosím.“ Charlie nastavil prázdný hrnek. „Takže vás někdo viděl. Tak takhle se člověk stane obchodníkem se smrtí?“

„Ne, takhle jste se jím stal vy. Myslím, že možná jste, ehm…“ Svěží nechtěl toho chudáka uvést v omyl, ale na druhou stranu vlastně vůbec nevěděl, co se stalo. „Myslím, že jste možná jiný než my ostatní. Mě nikdo neviděl. Dělal jsem v ochrance kasina ve Vegas, a když se mi to znechutilo – prý mám problémy s respektem a autoritami –, přesunul jsem se do San Franciska, otevřel si tenhle obchod a začal obchodovat se starými deskami a cédéčky, ze začátku hlavně s jazzem. Po nějaké době se to prostě začalo dít – lidé mi začali přinášet rudě zářící schránky s dušemi s tím, že je našli v něčí pozůstalosti. Nevím proč ani jak, ale prostě se to stalo a já o tom nikomu nic neřekl. Potom mi přišla poštou ta kniha.“

„Zase ta kniha. Nemáte tu někde výtisk?“

„Existuje jen jediná. Aspoň jediná, o které vím.“

„A to jste ji svěřil poště?“

„Poslal jsem ji doporučeně!“ zaburácel Svěží. „Někdo ve vašem obchodě podepsal převzetí. Myslím, že jsem udělal, co jsem mohl.“

„Dobře, omlouvám se, pokračujte.“

„Když jsem přijel do Castra, bylo to dost smutné místo. Na ulicích jste viděl jen hodně staré nebo hodně mladé chlapy, všichni mezi tím byli buď mrtví, nebo nakažení HIV, belhali se o holích a na obličejích měli roušky. Smrt byla všude. Zdálo se, že tu prostě schází nějaké odpočívadlo pro duše, a do toho jsem přišel já a zřídil si krám se starými deskami. Potom mi tedy přišla poštou ta kniha. Přicházela mi sem spousta duší. Těch prvních pár dní jsem přijímal duše každý den, někdy dvě nebo tři denně. Překvapilo by vás, kolik gayů vkládá své duše do hudby.“

„A všechny jste je prodal?“

„Ne. Prostě přicházejí a odcházejí. Vždycky nějaké zůstávají.“

„Ale jak si můžete být jistý, že ta správná osoba dostane tu správnou duši?“

„To ale není můj problém, ne?“ pokrčil Svěží rameny. Zpočátku ho to trápilo, ale potom se zdálo, že všechno běží, jak má, a on se poddal rytmu důvěry v mechanismus nebo sílu, která za tím vším je.

„No, když se k tomu stavíte takhle, tak proč to vůbec děláte? Já tuhle práci nechci. Já práci mám – a navíc mám dítě.“

„Musíte to dělat. Věřte mi, potom, co jsem dostal knihu, jsem to zkusil nedělat. Všichni to zkusili. Nebo aspoň ti, se kterými jsem mluvil. Tuším, že už jste viděl, co se stane, když to neděláte. Začnete slyšet hlasy a začnou se objevovat stíny. Kniha jim říká bytosti z Podsvětí.“

„Ti obrovští havrani? To jsou oni?“

„Byly to jen nezřetelné stíny, než jste se objevil. Něco se děje. U vás to začíná a vámi to pokračuje. Nechal jste je sebrat schránku s duší, že ano?“

„Já? Říkal jste přece, že je tu víc obchodníků se smrtí…“

„Ostatní by to neudělali. Byl jste to vy. Posral jste to. Začátkem týdne jsem viděl jednoho ve vzduchu. A dneska jsem se procházel a ty hlasy byly dost zlé. Hodně zlé. Potom jsem vám zavolal. Byl jste to vy, že ano?“

Charlie přikývl. „Nevěděl jsem to. Jak jsem to měl vědět?“

„Takže dostaly jednu?“

„Dvě,“ přiznal Charlie. „Z kanálu se vyplazila ruka. Byl to můj první den…“

„No, a je to,“ povzdechl si Svěží a chytil se za hlavu. „Teď jsme určitě v hajzlu.“

„To nemůžete vědět,“ pokusil se na to Charlie podívat z lepší stránky. „Mohli jsme být v hajzlu už předtím. Chci říct, že vedeme secondhandy pro mrtvé lidi, to je přece určitá definice bytí v hajzlu.“

Pan Svěží vzhlédl. „V knize stojí, že když nebudeme dělat svou práci, všechno pokryje temnota a svět bude vypadat jako Podsvětí. Nevím, jak Podsvětí vypadá, pane Ashere, ale párkrát jsem měl možnost zhlédnout ukázky jejich představení, a nemám zájem vidět ho celé. Co vy?“

„Třeba je to Oakland?“ nadhodil Charlie.

„Co je Oakland?“

„Podsvětí.“

„Oakland není Podsvětí!“ Pan Svěží vyskočil ze židle. Nebyl vůbec horkokrevný ani násilník, člověk s jeho proporcemi skutečně nemusí být žádný násilník, ale…

„Tak Tenderloin na předměstí?“ navrhl Charlie.

„Nenuťte mě vás zase plesknout. To přece nechce ani jeden z nás, že ne, pane Ashere?“

Charlie zavrtěl hlavou. „Viděl jsem havrany,“ prohlásil, „ale žádné hlasy jsem neslyšel. Jaké hlasy?“

„Mluví na vás, když jdete po ulici. Občas zaslechnete hlas vycházející z klimatizace, okapové roury, někdy z uliční kanalizace. Vždycky jsou to ony. Ženské hlasy. Pošklebují se. Stávalo se, že jsem je třeba celé roky neslyšel, téměř jsem na ně zapomněl, a potom jsem šel vyzvednout schránku a jeden z nich na mě promluvil. Dříve jsem občas volal ostatním obchodníkům, ptal jsem se jich, jestli něco třeba neudělali, ale s tím jsme rychle skončili.“

„Proč?“

„Protože si myslíme, že to je součást toho, co je přivádí. Neměli bychom se spolu vůbec stýkat. Chvíli nám trvalo, než jsme na to přišli. Tehdy jsem ve městě našel jenom asi šest obchodníků a jednou týdně jsme se scházeli na oběd, mluvili o tom, co jsme věděli, porovnávali si poznámky – a tehdy jsme uviděli stíny poprvé. Mimochodem, tohle je z bezpečnostních důvodů poslední setkání nás dvou.“ Pan Svěží znovu pokrčil rameny a začal Charlieho odvazovat. Při tom si myslel: Ten den v nemocnici se všechno změnilo. Tenhle chlap všechno změnil a já ho teď pouštím ven jako obětního beránka – nebo to je možná on, kdo obětuje jiné. Tenhle chlapík může být ten…

„Počkejte, vždyť já nic nevím,“ prosil Charlie. „Nemůžete mě přece jen tak poslat ven, aniž byste mi toho řekl trochu víc. Co moje dcera? Jak mám vědět, komu mám duše prodávat?“ Zachvátila ho panika a snažil se vychrlit všechny otázky dřív, než ho Svěží odváže. „Co znamenají ta čísla za jmény? Také se vám takhle objevují jména? Jak dlouho to musím dělat, než budu moct odejít do důchodu? Proč se pořád oblékáte do mátově zelené?“ Pan Svěží mu právě odvazoval nohu a Charlie se snažil znovu si přivázat ruku.

„Kvůli svému jménu,“ řekl Svěží.

„Promiňte?“ Charlie se přestal přivazovat.

„Oblékám se do mátově zelené kvůli svému křestnímu jménu. Jmenuji se Mátomil.“

Charlie úplně zapomněl na to, z čeho má strach. „Mátomil? Vy se jmenujete Mátomil Svěží?“

Vypadalo to, že se Charlie snaží potlačit kýchnutí, ale potom vyprskl hlasitým smíchem.

9

DRAK, MEDVĚD A RYBA

Na chodbě ve třetím patře Charlieho domu se konala schůzka asijských velmocí – paní Lingové a paní Korjevové. Paní Lingová držela v náručí Sophii, což jí poskytovalo strategickou výhodu, ale paní Korjevová zase disponovala hrozbou masivního odvetného útoku, jelikož byla dvakrát větší než paní Lingová. Obě dámy měly však mnoho společného, tedy kromě toho, že byly vdovy a imigrantky – obě velmi milovaly maličkou Sophii, často se potýkaly se záludností angličtiny a naprosto nedůvěřovaly schopnostem Charlieho Ashera vychovávat svou dceru.

„On být rozzlobený, když ráno odcházet. Jako medvěd,“ prohlásila paní Korjevová, která byla posedlá atavistickým nutkáním všechno přirovnávat k medvědům.

„On šiká šádné vepšové,“ kontrovala paní Lingová, jejíž anglický slovník obsahoval jen průběhová slovesa v přítomném čase, což odůvodňovala svou zen-buddhistickou vírou. „Kdo dává vepšové dítěti?“

„Vepřové být pro dítě dobré. Být po něm silná,“ ohradila se paní Korjevová a bleskově dodala: „Jako medvěd.“

„On šiká, že ji to změní v šik-cu. Šik-cu je pes. Jaký to otec, když myslí, že holčička mění ve pes?“ Paní Lingová měla silné ochranitelské pudy vůči malým holčičkám, jelikož vyrůstala v čínské provincii, kde každé ráno přijížděl muž s dvoukolákem, aby sesbíral tělíčka holčiček, které se narodily během noci a rodina je vyhodila před dům. Ona sama měla štěstí, že s ní matka utekla na pole a odmítala se vrátit domů, dokud ostatní nepřijali její dceru do rodiny.

„Ne šik-cu,“ opravila ji paní Korjevová. „Šiksa.“

„Dobše, tak šiksa. Pes jako pes,“ připustila paní Lingová. „Je nepšípustné.“ Paní Lingová nedovolila, aby jí z úst vyšlo jediné r.

„Být slovo v jidiš pro nežidovská dívka. Rachel být Židovka, víme?“ Paní Korjevová nebyla na rozdíl od většiny ruských přistěhovalců, kteří ještě obývali tuto část San Františka, Židovka. Její předkové přišli z ruských stepí, vlastně byla potomkem kozáků, což není obvykle Hebrejcům právě přátelsky nakloněný národ. Hříchy svých předků napravovala zuřivou ochranitelskou láskou (ne nepodobnou péči medvědice) k Rachel a teď k Sophii.

„Květiny potřebovat dnes vodu,“ poznamenala paní Korjevová.

Na konci chodby bylo velké arkýřové okno s výhledem na budovu na protější straně ulice a okno s truhlíkem plným červených muškátů. Každé odpoledne se obě asijské velmoci scházely na chodbě, obdivovaly květiny, mluvily o drahotě a stěžovaly si na čím dál větší nepohodlnost svých bot. Ani jedna se neodvažovala pořídit si vlastní truhlík s muškáty, protože by to mohlo vypadat, že ukradla ten nápad lidem odnaproti, a tudíž by tím mohla odstartovat závody ve zdobení oken, které by mohly ve výsledku vyústit v krveprolití. Mlčky se shodly na tom, že budou ty červené květiny obdivovat, ale nebudou po nich prahnout.

Paní Korjevová měla ráda tu jejich červeň. Vždycky měla zlost na komunisty, že si tu barvu přisvojili, protože jinak by v ní vyvolávala bezuzdnou radost. Ale je fakt, že ruská duše tvarovaná tisíci let úzkosti nebyla stavěná na bezuzdnou radost, takže to bylo nejspíš jenom dobře.

Paní Lingovou také okouzlovala červeň muškátů, protože v její kosmologii tato barva znamenala štěstí, blahobyt a dlouhý život. Vždyť stejnou rudou barvou byly natřené brány chrámů a červené květy symbolizovaly jednu z mnoha cest k wu – věčnosti, osvícení. V podstatě se dá říct, že se v té květině ukrýval vesmír. A také ji napadlo, že by muškáty byly skvělou přísadou do polévky.

Sophie objevila kouzlo barev teprve nedávno, ale červené cákance na dřevěném obložení dokázaly spolehlivě vyloudit na její maličké tváři bezzubý úsměv.

A tak se všechny tři kochaly krásou rudých květů, když vtom černý pták narazil do okna takovou silou, že se po skle rozeběhla pavučina prasklin. Ale místo aby se pták od skla odrazil, to vypadalo, jako by se do trhliny vpíjel a zvětšoval se jako černá inkoustová skvrna po celém okně a po stěnách v chodbě.

A asijské velmoci uprchly na schodiště.

Charlie si mnul levé zápěstí v místech, kde ho ještě před chvílí svírala igelitková pouta. „Cože? To vám dala matka jméno podle reklamy na ústní vodu?“

Pan Svěží, který v tu chvíli vypadal na muže jeho rozměrů poněkud zranitelně, ho opravil: „Vlastně to byla zubní pasta.“

„Fakticky?“

„Jo.“

„Omlouvám se, to jsem nevěděl,“ řekl Charlie. „Ale mohl jste si ho změnit, ne?“

„Pane Ashere, to, co jste, můžete odmítat jen do určité doby. Nakonec se prostě rozhodnete smířit se se svým osudem. Pro mě to znamenalo, že jsem černoch, měřím dva metry patnáct – ale přesto nejsem v NBA –, jmenuji se Mátomil Svěží a stal jsem se obchodníkem se smrtí.“ Povytáhl obočí, jako by Charlieho obviňoval. „Naučil jsem se s tím vším žít.“

„Myslel jsem, že řeknete, že jste gay,“ ozval se Charlie.

„Cože? Chlap přece nemusí být gay, když se obléká do mátově zelené.“

Charlie si prohlédl mátově zelený oblek pana Svěžího (byl z lehké indické příze a na to, jaké bylo roční období, byl dost tenký) a pocítil k tomu obchodníkovi se smrtí se svěžím jménem náklonnost. Charlie si to neuvědomoval, ale vycítil z něj neklamné rysy dalšího beta samce. (Samozřejmě jsou i beta gayové. Betasamčí partneři jsou v komunitě gayů velmi cenění, protože je jejich protějšek může naučit, jak se mají oblékat, a přitom se nemusí příliš obávat, že by se u nich vyvinul skutečný cit pro módu nebo že by ho nakonec zastínili.) „Asi máte pravdu, pane Svěží,“ řekl Charlie. „Je mi líto, že jsem dělal předčasné závěry. Omlouvám se.“

„Nic se nestalo,“ mávl rukou pan Svěží. „Ale teď už byste opravdu měl jít.“

„Ne, pořád ještě nechápu, jak poznám, komu má ta která duše připadnout. Totiž, potom, co se to stalo, jsem zjistil, že se mi sešla v obchodě spousta schránek s dušemi, aniž jsem to tušil. Jak mám vědět, že jsem je neprodal někomu, kdo už nějakou má? Co když jich má někdo víc?“

„To se nemůže stát. Aspoň co já vím. Koukněte, prostě to poznáte. To mi můžete věřit. Když jsou lidé připraveni duši přijmout, dostanou ji. Přišel jste někdy do styku s nějakým východním náboženstvím?“

„Žiju v Čínské čtvrti,“ ohradil se Charlie, a i když to byla technicky tak trochu pravda, uměl říct mandarínskou čínštinou dohromady jen tři věci: Dobrý den, Mírně naškrobit, prosím a Jsem hloupý bílý ďábel, což ho naučila paní Lingová. Pevně věřil, že to poslední v překladu znamená „přeji vám krásné dobré ráno“.

„Tak já to řeknu jinak,“ nadechl se pan Svěží. „Přišel jste někdy do styku s nějakým východním náboženstvím?“

„Jo tak, vy myslíte východní náboženství,“ řekl Charlie a předstíral, že si poprvé tu otázku špatně vyložil. „Jenom co jsem zahlédl na Discovery Channel – víte, co myslím: Buddha, Šiva, Gandalf, prostě ti nejdůležitější.“

„Rozumíte konceptu karmy? Tomu, že se nevyřešené záležitosti přesunou do vašeho příštího života?“

„No jasně. Aby ne.“ Charlie pohoršeně obrátil oči v sloup.

„Tak si představte, že jste něco jako agent zprostředkovávající přesun duše. My jsme agenti karmy.“

„Tajní agenti,“ zasnil se Charlie.

„No, doufám, že to se rozumí samo sebou,“ prohlásil pan Svěží. „Nemůžete nikomu vykládat, co děláte, takže ano, řekl bych, že jsme tajní agenti karmy. Střežíme duši, dokud na ni není její budoucí majitel připravený.“

Charlie zavrtěl hlavou, jako by si pokoušel vytřást vodu z uší. „Takže to znamená, že když někdo přijde do mého obchodu a koupí si schránku s duší, žil do té doby život bez duše? To je strašné.“

„Vážně?“ zeptal se Mátomil Svěží. „A jste si jistý, že vy duši máte?“

„Samozřejmě že mám.“

„Co vás vede k tomu přesvědčení?“

„Protože jsem sám sebou.“ Charlie se klepl do prsou. „Jsem tady.“

„To je jen osobnost,“ opravil ho Mátomil, „a to ještě kdo ví jestli. Můžete být prázdná schránka a vůbec to nepoznáte. Třeba jste ještě nedospěl v životě do toho okamžiku, kdy budete připraven přijmout duši.“

„Cože?“

„Vaše duše může být vyvinutější, než jste nyní vy. Když dítě ve třeťáku na gymplu propadne, necháte je opakovat celou školní docházku od školky?“

„Ne, to asi ne.“

„Ne, necháte ho zopakovat si jenom ten třeťák. No a s dušemi je to stejné. Pouze stoupají vzhůru. Člověk získá duši, jen když je připraven ji dovést na další úroveň, když je připraven naučit se novou lekci.“

„Takže když jednu z těch zářících věcí někomu prodám, znamená to, že ten člověk byl do té doby bez duše?“

„To je moje teorie,“ přiznal Mátomil Svěží. „Za ty roky jsem o tom hodně přečetl. Studoval jsem texty ze všech kultur a náboženství a tohle to vysvětluje lépe než cokoliv jiného, co mě napadá.“

„Takže to není všechno napsané v té knize, kterou jste mi poslal.“

„Tam jsou jenom praktické instrukce. Žádná vysvětlení. Je to návod. Říká se tam, že si máte pořídit kalendář a položit si ho vedle postele a že se v něm začnou objevovat jména. Nepíše se tam, jak máte ty lidi najít, ani v jakých předmětech se ukrývají duše, jenom že je máte najít. Pořiďte si diář se samostatnou stránkou na každý den. Ten používám já.“

„Ale co znamená to číslo? Kdykoliv jsem našel na stole vedle postele napsané jméno, bylo u něj pokaždé nějaké číslo.“

Pan Svěží přikývl a trochu rozpačitě se usmál. „To udává, kolik máte dní na to, abyste získal schránku s duší.“

„Chcete říct, že to znamená, jak dlouho bude ještě ten člověk žít? Jestli ano, tak to nechci vědět.“

„Ne, neznamená to, jak dlouho bude ten člověk ještě žít, ale kolik času máte na získání schránky, a to číslo není nikdy vyšší než čtyřicet devět. Napadlo mě, že to může být důležité, a tak jsem se po tom začal pídit v literatuře o smrti a umírání. Shodou okolností je to počet dní barda, což je v tibetské Knize mrtvých výraz označující mezistav mezi smrtí a znovuzrozením. Z nějakého důvodu jsme my obchodníci se smrtí médiem zprostředkovávajícím přenos duší, ale musíme se k nim dostat během čtyřiceti devíti dní. To je tedy aspoň moje teorie. Takže nebuďte překvapený, když se občas stane, že bude ten člověk i několik týdnů po smrti, když dostanete jeho jméno. Budete mít ještě daný počet dní v bardu, abyste získal jeho schránku s duší.“

„A když to nestihnu včas?“ zeptal se Charlie.

Mátomil Svěží smutně potřásl hlavou. „Stíny, havrani, temné svinstvo lezoucí z Podsvětí… Kdo ví? Jde o to, že je musíte najít včas. A vy je najdete.“

„Ale jak, když nebudu mít adresu ani žádné instrukce typu: Je to pod matrací.“

„Někdy – vlastně většinou – k vám přijdou samy od sebe. Shodou okolností.“

Charlie si vzpomněl na krásnou rusovlásku, která mu přinesla stříbrné cigaretové pouzdro. „Říkal jste někdy?“

Svěží pokrčil rameny. „Občas musíte opravdu pátrat, najít danou osobu, jít do jejího domu – jednou jsem si dokonce najal soukromého detektiva, aby mi pomohl někoho najít, ale poté se začaly ozývat hlasy. Můžete si ověřit, jestli jste blízko, podle toho, jestli vás lidé registrují.“

„Ale musím z něčeho žít. Mám dítě…“

„To zvládnete také, Charlie. Peníze jdou s touhle prací ruku v ruce. Však uvidíte.“

Charlie už to viděl. Na vlastní oči. Na pozůstalosti paní Mainheartové mohl vydělat tisíce dolarů, kdyby ji dostal.

„Teď už musíte jít,“ popoháněl ho Mátomil Svěží. Podal mu ruku a jeho tvář přeťal úsměv jako srpek měsíce noční oblohu. Charlie si s tím dlouhánem potřásl rukou a jeho dlaň se v sevření mohutného obchodníka se smrtí zcela ztratila.

„Pořád mám ještě nějaké otázky. Můžu vám zavolat?“

„Ne,“ odpověděl Máta.

„Tak dobře, tak já už jdu,“ řekl Charlie, ale nehýbal se z místa. „Vydán na milost silám Podsvětí a vůbec.“

„Dávejte na sebe pozor,“ loučil se Mátomil Svěží.

„Nemám tušení, co to, sakra, dělám,“ pokračoval Charlie a po maličkatých krůčcích se přibližoval ke dveřím. „Na mých ramenou leží váha celého člověčenstva.“

„Jo jo, tak to si nezapomeňte poránu zacvičit,“ nabádal ho dlouhán.

„Mimochodem, jste gay?“ zeptal se Charlie mimo rytmus svého kňourání.

„Jestli něco jsem, tak jsem sám,“ odpověděl Mátomil Svěží. „Úplně a dokonale sám.“

„Tak jo,“ povzdechl si Charlie. „Omlouvám se.“

„To je v pohodě. Omlouvám se, že jsem vás praštil po hlavě.“

Charlie kývl, vzal si zpoza pultu svou hůl s kordem a vyšel ze Svěží hudby do zataženého sanfranciského dne.

No, nebyl tedy tak docela Smrť, ale nebyl ani žádný santovský pomocník. Nezáleželo na tom, že by mu to nikdo neuvěřil, kdyby se mu to pokusil vysvětlit. Obchodník se smrtí zněl trochu uboze, ale líbila se mu představa, že je tajným agentem. Agentem tajné služby KARMA – agentem Karmické Agentury pro Rozdělování a Masakry Ateistů, no dobře, na významu té zkratky bude ještě muset zapracovat, ale stejně byl agentem.

Charlie se vlastně na povolání agenta výborně hodil, i když o tom vůbec nevěděl. Z beta samců bývají výborní agenti, protože pracují pod hladinou radaru. Samozřejmě teď není řeč o agentovi typu Jamese Bonda s aston martinem vyzbrojeným raketami, šoustajícím ruskou raketovou vědkyni na hermelínovém povlečení. Mluvíme tu spíš o agentovi typu špatně učesaného, dokonale utajeného byrokrata lovícího kafem polité dokumenty z popelnice. Jeho očividná neškodnost mu umožňovala přístup do míst a k lidem, kam se alfa samec, z něhož odkapává testosteron, nemá šanci dostat. Beta samec může být ve skutečnosti nebezpečný. Ne jako „Bruce Lee – celé tělo je zbraň“, spíš jako „opilec, který si myslí, že je Luke Skywalker, a zaútočí na sousedovu kůlnu“.

A tak si Charlie cestou na zastávku tramvaje na Market Street v duchu zkoušel svou novou osobnost tajného agenta a měl ze sebe opravdu dobrý pocit, když ve chvíli, kdy míjel odtok uliční kanalizace, zaslechl chraplavý ženský hlas zašeptat: „My tu malou dostaneme. Uvidíš Nové maso. Brzy ji dostaneme.“

Lily vyběhla do skladu Charliemu naproti, hned jak vešel z boční uličky dovnitř.

„Byl tu zase ten policajt. Ten chlap umřel. Vy jste ho zabil?“ A potom tu kulometnou dávku novinek doplnila o: „Ehm, pane?“ Načež zasalutovala, udělala pukrle a japonskou úklonu se sepjatýma rukama.

Charlieho to všechno zaskočilo, protože se to na něj valilo ve chvíli, kdy měl panický strach o svou dceru a zrovna se prohnal přes město jako šílenec. Nepochyboval o tom, že ta gesta úcty jsou ve skutečnosti jenom nějaká temná zástěrka žádosti o laskavost, projevy ironie – anebo že si z něj prostě ta puberťačka jako obvykle utahuje. A tak si sedl na jednu z vysokých dubových židlí u stolu a řekl: „Policajt? Chlap? Buď tak hodná a rozveď to. A nikoho jsem nezabil.“

Lily se zhluboka nadechla. „Ten policajt, co tu byl posledně, se vrátil. Ukázalo se, že ten chlapík, za nímž jste jel minulý týden do Pacific Heights…“ podívala se na něco, co měla inkoustem napsané na předloktí, „… Michael Mainheart, se zabil. A nechal vám vzkaz. V tom stojí, že si máte vzít jeho šaty a šaty jeho manželky a prodat je za tržní cenu. A potom napsal…“ další letmý pohled na inkoustem zamazanou ruku… „Čemu na Chci jenom umřít nerozumíte?“ Lily zvedla hlavu.

„To řekl poté, co jsem mu dal umělé dýchání,“ prohlásil Charlie.

„Tak zabil jste ho? Nebo jak tomu říkáte? Mně to můžete povědět.“ Znovu vysekla poklonu, což Charlieho víc než trochu zneklidňovalo. Jeho vztah s Lily odjakživa těžil z pevných základů laskavého pohrdání a tohle to všechno shazovalo. A navíc mu najednou vykala.

„Ne, nezabil jsem ho. Co je to za otázku?“

„A zabil jste toho chlapa s cigaretovým pouzdrem?“

„Ne! Vždyť jsem ho v životě neviděl.“

„Uvědomujete si, že jsem váš věrný přisluhovač?“ nadhodila Lily a přidala další pukrle.

„Lily, co to s tebou, sakra, je?“

„Nic. Vůbec nic se mnou není, pane Ashere… ehm… Charlesi. Chcete, abych vám říkala raději Charlesi nebo Charlie?“

„Na to se ptáš teď? Co ještě ten policajt povídal?“

„Chtěl s vámi mluvit. Mám pocit, že našli toho Mainhearta oblečeného do šatů jeho ženy. Nebyl doma z nemocnice ani hodinu, když poslal ošetřovatelku pryč, celý se nastrojil do ženských šatů a vzal si hrst prášků na bolest.“

Charlie přikývl, protože si vzpomněl, jak urputně se Mainheart dožadoval toho, aby odvezl šaty jeho ženy z domu. Dělal všechno pro to, aby cítil její blízkost, a ono to nefungovalo. A když ho k ní nepřiblížilo nošení jejích šatů, vydal se za ní jedinou cestou, kterou znal – zemřel. Charlie mu rozuměl. Nebýt Sophie, možná by se stejným způsobem pokusil odejít za Rachel.

„Trochu divný, ne?“ nadhodila Lily.

„Ne!“ vyštěkl Charlie. „To tedy ne, Lily. Tak to vůbec není. Ať tě to ani nenapadne. Pan Mainheart zemřel žalem. Může to vypadat všelijak, ale právě tak to bylo.“

„Omlouvám se,“ špitla Lily. „Vy jste odborník.“

Charlie upřeně zíral na podlahu, snažil se to celé nějak pochopit a přemýšlel, jestli to, že ztratil kožich paní Mainheartové, znamená, že ti dva už nikdy nebudou spolu. Kvůli němu.

„Jo, a taky volala paní Lingová,“ vzpomněla si Lily. „Byla celá vyjukaná, v jednom kuse drmolila něco čínsky a vykřikovala něco o nějakém černém ptáku, který rozbil okno…“

Charlie bleskově sjel ze židle a bral schody po dvou.

„Jsou ve vašem bytě,“ stihla za ním ještě zavolat Lily.

První, čeho si Charlie všiml, když vpadl do bytu, byl slizký oranžový povlak, který vytvářeli televizní advokáti na hladině akvária. Asijské velmoci stály v kuchyni. Paní Korjevová si tiskla maličkou Sophii k hrudi a ta doslova plavala, jak se snažila uniknout z rosolovitého ochranného kaňonu mezi obřími kozáckými ňadry. Charlie Sophii vytáhl, když se už potřetí málem utopila ve výstřihu, a pevně ji k sobě přitiskl.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Tím otevřel stavidla přívalu čínštiny a ruštiny okořeněnému sem tam nějakým srozumitelným slovem: pták, okno, rozbité, černý a, vykálel na mě.

„Dost!“ Charlie zvedl volnou ruku. „Paní Lingová, co se stalo?“

Paní Lingová se vzpamatovala z nárazu ptáka na okno i z šíleného úprku dolů po schodech, ale přesto teď byla zcela netypicky ostýchavá, protože se bála, že by si Charlie mohl všimnout mokrého fleku na kapse jejích šatů, kde oranžově spočíval nedávno zesnulý Barnaby Jones a čekal na seznámení s knedlíčky, zelenými cibulkami, špetkou pěti koření a jejím polévkovým hrncem. „Ryba je ryba,“ říkala si, když toho nezbedníka lovila z akvária. Koneckonců v něm plavalo pět dalších mrtvých advokátů, tak komu by jeden chyběl?

„Ehm, nic,“ odpověděla paní Lingová. „Pták rozbíjí okno a děsí nás. Ne tak zlé.“

Charlie pohlédl na paní Korjevovou. „Kde?“

„Na našem patře. Hovořit my spolu v hale. Mluvit o tom, co nejlepší pro Sophii, když bum, pták praštit do okna a skrz protéct černý inkoust. My utíkat sem a zamknout dveře.“ Obě vdovy měly klíče od Charlieho bytu.

„Zítra to nechám spravit,“ ujistil je Charlie. „A to je všechno? Nic… nikdo nevešel dovnitř?“

„Být třetí patro, Charlie. Nikdo nedostat dovnitř.“

Charlie se podíval na akvárium. „Co se stalo tam?“

Paní Lingové se rozšířily zorničky. „Musím chodit. V chrámu večer mahjong turnaj.“

„My jít dovnitř, zamknout dveře,“ vysvětlovala paní Korjevová. „Ryba v pořádku. Dát Sophii do sedačky, jak to vždycky dělat, potom jít podívat na chodbu, jestli pobřeží čisté. Když se paní Lingová otočit, ryba mrtvá.“

„Já ne! To Ruska, kdo vidí mrtvá ryba,“ protestovala paní Lingová.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji Charlie. „Viděly jste nějaké ptáky, něco temného tady v bytě?“

Obě ženy zavrtěly hlavami. „Jenom nahoře,“ prohlásila paní Lingová.

„Tak se pojďme podívat,“ zavelel Charlie a se Sophií v jedné a vycházkovou holí s rapírem ve druhé ruce vyšel z bytu. Dovedl obě ženy k malému výtahu, provedl bleskové srovnání rozměrů paní Korjevové s prostorem uvnitř a zamířil s celou družinou ke schodům. Když uviděl popraskané arkýřové okno, podlomily se mu trochu nohy. Nešlo ani tak o to okno, jako spíš o to, co bylo na střeše protějšího domu. V pavučině tvrzeného skla se natisíckrát lámal ženský stín vržený na dům. Podal dítě paní Korjevové, přistoupil k oknu a udělal do skla díru, aby lépe viděl. Když to udělal, sjel stín po zdi domu, přes chodník a zmizel v uliční kanalizaci kousek od míst, kde právě vystoupila z tramvaje skupinka turistů. Nezdálo se, že by si kdokoliv z nich čehokoliv všiml. Bylo krátce po jedné a slunce vrhalo stíny téměř kolmo dolů. Obrátil se na obě vdovy.

„Viděly jste to?“

„Myslíte, jak vy rozbíjí okno?“ zeptala se paní Lingová, opatrně přistoupila k oknu a vyhlédla ven dírou, kterou Charlie udělal. „Ach ne.“

„Co je? Co?“

Paní Lingová se otočila k paní Korjevové. „Máte pravdu. Květiny potřebují vodu.“

Charlie se podíval dírou v okně a pochopil, že paní Lingová mluví o truhlíku plném suchých muškátů. „Bezpečnostní mříže na všechna okna. Hned zítra,“ prohlásil Charlie.

Kousek cesty, vraním letem, odtamtud, na široké křižovatce kanalizačního potrubí pod Columbus Avenue, kde se stýkalo několik trubek uliční kanalizace, pochodoval Orkus Prastarý sem a tam. Záda ohýbal jako hrbáč a mohutné bodce trčící z jeho ramenou drhly o stěny trubky, až z ní odletovaly jiskry a kolem se linul zápach hořící rašeliny.

„Jestli budeš ještě chvíli takhle pochodovat, úplně si zničíš ostny,“ varovala ho Babd.

Seděla v podřepu v jedné z menších bočních trubek vedle svých sester Nemain a Machy. S výjimkou Nemain, jíž se ptačí peří po celém těle začínalo jakoby pokrývat ocelí, jim chyběl třetí rozměr. Byly jen ploché nepřítomnosti světla, absolutně černé i v tom matném přísvitu, který sem pronikal mřížkami kanálů – vlastně byly jen stíny, obrysy. Přízraky – chatrné, ženské a nelítostné.

„Sedni si. Něco zakousni. K čemu by to bylo, zmocnit se Nahoře, když budeš nakonec vypadat příšerně?“

Orkus zavrčel a prudce se otočil na všechny tři Morrighan. „Moc dlouho bez čerstvého vzduchu! Moc dlouho.“ Z koše u pasu si nabodl na jeden z pařátů lidskou lebku a zchroustal ji.

Morrighan se zachechtaly. Jejich smích zněl jako vítr skučící potrubím. Potěšilo je, že se mu tím darem zavděčily. Trvalo jim skoro celý den, než ty lebky (Orkus je rád odrakvené) vyhrabaly na sanfranciských hřbitovech a než je očistily od hlíny a štěrku, takže se teď leskly jako porcelán.

„Letěly jsme,“ řekla Nemain. Chviličku se kochala modročernými obrysy peří na svém těle. „Nahoře,“ dodala zbytečně. „Jsou všude, jako třešničky, které jen čekají na to, až je ukradneme.“

„Neukradneme,“ opravil ji Orkus. „Přemýšlíš jako vrána. Oni čekají jen na to, až si je vezmeme.“

„No jasně, a kde jsi byl ty? Já dostala tohle.“ Přízrak zvedl jednou rukou do vzduchu deštník Williama Creeka a druhou kožich, který vyrval Charliemu Asherovi z ruky. Ještě pořád rudě žhnuly, ale záře rychle slábla. „Díky tomuhle jsem byla Nahoře. Letěla jsem.“ Když na to nikdo nic neřekl, Nemain dodala: „Nahoře.“

„Já jsem také letěla,“ přidala se Babd nesměle. „Trošku.“ Byla si moc dobře vědoma toho, že nemá žádné peří ani třetí rozměr.

Orkus svěsil svou velkou hlavu. Morrighan se k němu seběhly a začaly ho hladit po obřích bodcích, které kdysi bývaly křídly. „Brzy budeme všichni Nahoře,“ prohlásila Macha. „Ten nový neví, co dělá. Postará se o to, že budeme moct být Nahoře všichni. Podívej, jak daleko jsme se už dostaly – a teď jsme blízko. Dvě Nahoře během tak krátké doby. Tohle Nové maso, ten, co nic neví, může být všechno, co potřebujeme.“

Orkus zvedl býčí hlavu a usmál se, čímž ukázal, že má víc zubů než žralok. „Budou jako ovoce, které budeme česat.“

„Vidíš,“ ozvala se znovu Nemain. „Jak jsem říkala. Víš, že Nahoře můžeš vidět opravdu do dálky? Kilometry. A ty nádherné pachy. Nikdy jsem si neuvědomila, jak je to tady dole vlhké a zatuchlé. Je nějaký důvod, proč nemůžeme mít okno?“

„Sklapni!“ zavrčel Orkus.

„Pche, proč mi rovnou neukousneš hlavu?“

„Neprovokuj,“ varoval ji Smrť s býčí hlavou. Vstal a vedl ostatní Smrti – Morrighan – kanalizačním potrubím do finanční čtvrti k pohřbené lodi z dob zlaté horečky, která byla jejich domovem.

DRUHÁ ČÁST

DUŠE Z DRUHÉ RUKY

Nehledejte smrt. Smrt si najde vás.

Ale hledejte cestu, díky níž bude smrt

naplněním.

– Dag Hammarskjöld

10

SMRT SI VYŠLA NA PROCHÁZKU

Charlie se procházel každé ráno. V šest hodin po časné snídani předal Sophii do péče paní Korjevové nebo paní Lingové (podle toho, která byla na řadě), aby mohl vyrazit do práce a na procházku. Procházel se, loudal se, co noha nohu mine, po městě s holí a v ní ukrytým rapírem, které se staly součástí jeho standardní výbavy, stejně jako černé vycházkové boty a drahý oblek z druhé ruky, který si nechal přešít v malé čistírně a krejčovství v Čínské čtvrti. Charlie se sice tvářil, že ty procházky mají nějaký cíl, ale především ten čas využíval k přemýšlení, snažil se vyrovnat s tím, že je Smrť, a prohlížel si všechny lidi, které tak brzy po ránu potkal. Uvažoval, jestli ta dívka z květinářství, kde si často kupoval karafiát do klopy, má duši, nebo jestli mu ji dá a zemře přímo před jeho očima. Díval se, jak ten chlapík na North Beach připravuje kapucino a kreslí do jeho pěny obličeje a kapradí, a přemýšlel, jestli ten muž může vůbec existovat bez duše nebo jestli jeho duše chytá prach v Charlieho skladu. K vidění tu byla spousta lidí a ještě víc věcí na přemýšlení. Tím, jak se pohyboval mezi obyvateli města, když se teprve začínalo hýbat, zdravilo den a celkově se připravovalo, si uvědomil, nejen jakou odpovědnost jeho nová role obnáší, ale také jakou mu dává sílu, a nakonec i jakou s sebou nese výjimečnost. Nezáleželo na tom, že nevěděl, co dělá, ani na tom, že musel ztratit svou životní lásku, aby se to stalo – on byl prostě vyvolen. A když si tohle uvědomil, ten den právě scházel po California Street z Nob Hillu do finanční čtvrti, kde se vždy cítil nepatřičně a odtrženě od světa a kde ho makléři a bankéři ve spěchu míjeli, vztekle štěkali do telefonů příkazy do Hongkongu, Londýna nebo New Yorku a nikdy se mu nepodívali do očí, přestal se loudat a začal si vykračovat. Ten den nastoupil Charlie Asher poprvé od dětství do tramvaje na California Street, držel se jednou rukou zábradlí, visel do ulice, volnou rukou držel hůl s ukrytou čepelí nataženou jako kopí při útoku jízdy a hondy a mercedesy svištící po ulici pod ním ho míjely jen o pár centimetrů. Vyskočil na konci trasy, koupil si z automatu Wall Street Journal, došel k nejbližší vpusti uliční kanalizace, rozložil noviny po zemi, aby si neušpinil kalhoty od bláta, potom si vedle železné mříže klekl a zařval do ní: „Jsem vyvolený, tak mě nezkoušejte ojebat!“ Když se narovnal, stál kolem něj hlouček chodců čekajících na zelenou. Všichni na něj zírali.

„Bylo to potřeba,“ řekl Charlie, nebyla to omluva, jenom vysvětlení.

Všichni, bankéři, makléři, zástupci ředitelů, personalisté i žena, která se chystala servírovat ústřicovou polévku v chlebové míse v Boudinově pekařství, přikývli. Nevěděli vlastně ani proč, tedy až na to, že pracovali ve finanční čtvrti, takže moc dobře věděli, jaké to je, když s vámi někdo vyjebává, a v hloubi duše (když už ne mysli) věděli, že Charlie právě ječel tím správným směrem. Složil noviny, zastrčil si je do podpaží, otočil se, a když se na semaforu rozsvítila zelená, přešel s nimi na druhou stranu ulice.

Někdy ušel Charlie i několik bloků a celou dobu nemyslel na nic jiného než na Rachel – a tehdy se mu stávalo, že se tak ponořil do vzpomínek na její oči, její úsměv a její dotek, že vrážel do lidí. Jindy zase lidé vráželi do něj, aniž mu ovšem ukradli peněženku nebo řekli „promiňte“, což by mohlo být normální v New Yorku, ale ne v San Francisku, a to znamenalo, že je blízko schráně s duší, kterou je třeba vyzvednout.

Jednu našel na Russian Hillu – byl to bronzový pohrabáč, který někdo hodil na chodník mezi smetí. Jindy zase zahlédl zářící vázu v arkýřovém okně viktoriánského domu na North Beach. Sebral veškerou odvahu, aby zaklepal na dveře, a když se v nich potom objevila mladá žena, vyšla na verandu, aby se podívala, kdo to klepal, a nikoho neviděla, proklouzl Charlie kolem ní, popadl vázu a vyběhl ven dřív, než za sebou stačila na zpáteční cestě zavřít dveře. Srdce mu při tom bušilo jako válečný buben a adrenalin pěnil v žilách jako hormonální centrifuga. To ráno si na zpáteční cestě do obchodu s nemalou dávkou ironie uvědomil, že dokud se nestal Smrtěm, nikdy si nepřipadal tak živý.

Charlie se každé ráno snažil jít jiným směrem. V pondělí vycházel rád do Čínské čtvrti, vždy těsně po rozbřesku, kdy přijížděly všechny zásobovací dodávky – bedny mrkve, salátu, brokolice, květáku, melounů a desítek druhů zelí, vypěstované Hispánci v Central Valley a konzumované Číňany v Čínské čtvrti, jež prošly rukama Anglosasů právě na tak dlouho, aby z nich stihli vysát výživné peníze. V pondělí přivážely rybářské firmy čerstvé úlovky – obvykle to byli statní Italové, jejichž rodiny provozovaly tu živnost po pět generací. A ti teď předávali svůj úlovek nevyzpytatelným čínským obchodníkům, jejichž předkové vykupovali od Italů ryby na koňmi tažených vozech před sto lety. Přes chodník tu přenášeli všechny možné živé a donedávna živé ryby – chňapaly, platýze, makrely, mořské okouny, obří tresky a serioly, tichomořské kraby bez klepet, kraby velké, strašidelné mořské ďasy s dlouhými šavlovitými zuby a z hlavy vybíhajícím hřebenem se světélkující „návnadou“, na niž donedávna v nejtemnějších hlubinách oceánu, kam světlo slunce nepronikne, lákali kořist. Charlieho tvorové z hlubin oceánu fascinovali, všechny ty olihně s velikýma očima, sépie a slepí žraloci, kteří nacházejí kořist díky elektromagnetickým impulzům – tvorové, kteří nikdy neviděli světlo. Nutili ho k zamyšlení nad tím, co může čekat z Podsvětí. Protože i poté, co zapadl do rytmu nacházení jmen v notesu na nočním stolku a schránek s dušemi na nejrůznějších místech, a havrany či stíny vídal jen zřídkakdy, cítil jejich přítomnost v hlubinách pod ulicemi, kdykoliv prošel kolem ústí uliční kanalizace. Občas slyšel, jak šeptají jedna druhé a rychle umlkají – v tom výjimečném okamžiku, kdy se na ulici rozhostilo naprosté ticho.

Procházka Čínskou čtvrtí za svítání se stávala součástí nebezpečného tance, protože tam nebyly žádné postranní vchody ani uličky, kde by mohlo probíhat nakládání a vykládání, takže veškeré zboží muselo putovat přes chodník. A přestože do té doby nepřinášelo ani nebezpečí, ani tanec Charliemu žádné potěšení, tady ho vysloveně bavilo dělat tanečního partnera tisícovce maličkých čínských babiček v černých pantoflích nebo pestrobarevných gumových botách, které pelášily z jednoho krámku do druhého, všechno osahávaly, očichávaly a oklepávaly, hledaly to nejčerstvější a nejlepší pro své rodiny, chrlily na obchodníky příkazy a otázky v mandarínské čínštině, přičemž je neustále dělila vteřina nebo jediné uklouznutí od smrtící srážky s hovězím, obrovskými stojany s čerstvými kachnami nebo trakaři naloženými do závratné výšky bednami s živými želvami. Z této ranní procházky Čínskou čtvrtí si Charlie zatím nepřinesl ani jednu schránku s duší, ale byl stále připravený, protože ten vír času a pohybu věštil, že jednoho zamlženého rána něčí babička zaklepe gumovými sandály.

Jedno pondělí si Charlie jen tak pro legraci vzal lilek, na který si usmyslela jedna působivě seschlá stařenka, ale místo aby mu ho vykroutila z ruky nějakým mystickým chvatem kung-fu, jak očekával, se mu jen podívala do očí a zavrtěla hlavou. Bylo to vlastně jen kratičké trhnutí hlavou, sotva postřehnutelné, mohl to klidně být tik, ale přitom to bylo nejvýmluvnější možné gesto. Charlie si ho přeložil takto: Ach, ty, Bílý ďáble, ty mi nemůžeš ten fialový plod ukrást, protože mám za sebou na rozdíl od tebe čtyři tisíce let předků a civilizace. Moji pradědové postavili železnici a vyhloubili stříbrné doly a moji otcové přežili zemětřesení, požár a společnost, která postavila mimo zákon samotné bytí Číňanem. Jsem matkou tuctu dětí, babičkou stovky a prababičkou celé legie, rodila jsem děti a omývala mrtvé, jsem dějinami a strádáním a moudrostí, jsem Buddhou i drakem, takže koukej můj lilek pustit z tý svý zasraný pracky, nebo ti ji urazím.

A Charlie baklažán pustil.

A ona se usmála, jenom trošičku. Třemi zuby.

A on si říkal, že jestli mu kdy připadne úkol vyzvednout schránku s duší jedné z Chronových pamětnic, bude mít možná co dělat, aby ji uzvedl. A úsměv jí oplatil.

A zeptal se jí na telefonní číslo, které poté dal Rayovi. „Připadala mi milá,“ řekl mu. „Taková vyzrálá.“

Někdy se Charlie zatoulal do Japonské čtvrti, kde míjel nejtajemnější obchod ve městě – Opravnu neviditelné obuvi. Vždycky si říkal, že tam jednou musí zajít, ale stále se ještě vyrovnával s obřími havrany, nepřáteli z Podsvětí a skutečností, že je obchodníkem se smrtí, takže si nebyl jistý, jestli je připravený na neviditelné boty, nemluvě už vůbec o neviditelných botách, které potřebují opravit! Často se za chůze pokoušel nahlédnout přes clonu kolemjdoucích japonských postav do výlohy, ale nic tam neviděl, což samozřejmě nic neznamenalo. Prostě na to ještě nebyl připravený. Ale v Japonské čtvrti byl také obchod se zvířaty (Dům přátelských ryb a křečků), kde původně koupil Sophii rybičky a kam se poté vrátil, aby televizní advokáty nahradil televizními detektivy, kteří se o týden později také všichni naráz odebrali na věčnost. Charlie byl dost rozrušený, když našel svou dcerku, jak slintá před akváriem oplývajícím větším přídělem mrtvých detektivů než festival noir filmů. A poté, co celou šestici spláchl a musel při tom použít zvon, aby Magnumovi a Mannixovi pomohl do odpadu, se zařekl, že příště už své malé dcerce pořídí nějaké odolnější kamarády. Jedno odpoledne tak vycházel z Domu PR&K s domečkem a dvěma statnými křečky, když náhodou narazil na Lily, která kráčela do kavárny na Van Nessu, kde se měla sejít s kamarádkou Abby a společně se poté oddávat depresi urychlované kávou latté.

„Ahoj, Lily, jak se máš?“ Charlie se snažil, aby to znělo věcně, ale pochopil, že rozpačitost, která se v posledních měsících vkradla do jeho vztahu s Lily, se těžko rozptýlí tím, že ho vidí, jak si po ulici nese umělohmotnou bednu plnou hlodavců.

„Pěkní tarbíci,“ poznamenala Lily. Měla na sobě kostkovanou sukni jako z katolické školy, k tomu černé punčocháče, martensky a těsné latexové body, které jí nahoře vytlačovalo prsa – trochu jako plechovka s těstem na sušenky, když s ní bokem praštíte o pult. Barva vlasů pro ten den byla fuchsiová, oční stíny fialové a k nim se výborně hodily krajkové rukavice nad lokty stejné barvy. Rozhlédla se do všech stran, a když nezahlédla nikoho, koho by znala, připojila se k Charliemu.

„Nejsou to tarbíci, ale křečci,“ opravil ji Charlie.

„Ashere, netajíš přede mnou náhodou něco?“ Naklonila hlavu maličko na stranu, ale nepodívala se na něj. Pořád upírala oči před sebe a vyhlížela, jestli neuvidí někoho, koho zná a kdo by ji mohl vidět s Charliem a tím ji přimět spáchat seppuku.

„Šmarjá, Lily, to je pro Sophii!“ vyhrkl Charlie. „Rybky jí pochcípaly, tak jí nesu nějaké nové mazlíčky. A navíc, celá ta věc s tarbíky je jenom městská pověra…“

„Myslela jsem, jako že jsi Smrť,“ prohlásila Lily.

Charliemu málem vypadli hlodavci z rukou. „Cože?“

„To je tak nefér…“ pokračovala Lily a šla dál, přestože se Charlie zastavil, takže musel popoběhnout, aby ji dohnal. „To je tak nefér, že jsi ten vyvolený ty. Ze všech zklamání, která mi život nachystal, je tohle suverénně největší.“

„Je ti šestnáct,“ řekl Charlie a jen s potížemi se vyrovnával s tím, že o tom mluví tak věcně.

„No, jen mi to vmeť do tváře, Ashere. Teprve šestnáct mi bude už jenom dva měsíce, a co potom? V mžiknutí oka se má krása změní v hostinu pro červy a já v zapomenutý vzdech v moři nicoty.“

„Ty máš za dva měsíce narozeniny? Tak to ti budeme muset sehnat pěkný dort,“ usoudil Charlie.

„Neměň téma, Ashere. Vím o tobě všechno a o tvé roli Smrtě také.“

Charlie se znovu zastavil a otočil se, aby se jí podíval do tváře. Tentokrát se zastavila také.

„Lily, vím, že se od Racheliny smrti chovám trochu divně, a je mi líto, žes měla kvůli mně problémy ve škole, ale všechno to byly jen projevy toho, že jsem se s tím snažil vypořádat, s dítětem, s prací a tak. Stres z toho všeho…“

„Já mám Největší velkou knihu mrtvých,“ oznámila mu Lily. Zachytila Charlieho křečky, protože tentokrát už mu opravdu vypadli z rukou. „Vím o schránkách s dušemi, o temných silách, které povstanou, když to zkurvíš, o všem… úplně o všem. Myslím, že jsem to věděla déle než ty.“

Charlie nevěděl, co na to říct. Zachvátila ho panika a úleva zároveň. Panika, protože o tom Lily věděla, ale úleva, že aspoň někdo ví, věří a skutečně viděl tu knihu. Tu knihu!

„Lily, ty tu knihu ještě pořád máš?“

„Je v obchodě. Schovala jsem ji dozadu do té skleněné vitríny, kam dáváš ty cenné věci, které si nikdo nikdy nekoupí.“

„Do té vitríny se nikdy nikdo nedívá.“

„Fakticky? Já si říkala, že když tam tu knihu jednou náhodou najdeš, budu tvrdit, že tam byla odjakživa.“

„Musím jít.“ Otočil se a vydal se opačným směrem, ale potom si uvědomil, že předtím šel správným směrem k domovu, a tak se znovu otočil. „Kam máš namířeno?“

„Na kafe.“

„Půjdu s tebou.“

„Nepůjdeš.“ Lily se znovu rozhlédla v obavě, že by je někdo mohl spolu vidět.

„Ale vždyť jsem Smrť, Lily. To by mi mělo dodat aspoň trochu na zajímavosti.“

„Jo, taky myslím, ale jak se zdá, tobě se podařilo vysát z toho poslání veškerou zajímavost.“

„Jau, to bylo kruté.“

„Vítej v mém světě, Ashere.“

„Doufám, že víš, že o tomhle nesmíš nikomu říct?“

„Jako kdyby někoho zajímalo, co děláš s tarbíky.“

„Křečky! To není…“

„Klid, Ashere.“ Lily se zachichotala. „Vím, co myslíš. Nikomu to neřeknu – až na Abby, která to už ví. Ale té je to jedno. Říká, že se seznámila s nějakým klukem, který je její temný pán. Je ve stadiu, kdy si myslí, že je péro nějaká mystická magická hůlka.“

Charlie si nervózně přehodil krabici s křečky do druhé ruky. „Děvčata procházejí takovými stadii?“ Proč se o tom dozvídá až teď? Dokonce i křečci vypadali, že jsou z toho nesví.

Lily se otočila na patě a vydala se opačným směrem. „O tomhle se s tebou bavit nebudu.“

Charlie tam stál, díval se, jak odchází, svíral klec s křečky a úplně zbytečnou hůl s rapírem a snažil se z kapsy saka vylovit mobilní telefon. Potřeboval se do té knihy podívat a potřeboval se do ní podívat dřív než za hodinu, kterou by mu jinak cesta přes město trvala. „Lily, počkej!“ zavolal na ni. „Volám si taxík, můžu tě svést.“

Mávnutím ruky odmítla jeho nabídku a šla dál. Zaslechl to, když čekal, až zvedne operátor na centrále taxikářské firmy sluchátko – ten šeplavý hlas. A teprve v tu chvíli si uvědomil, že stojí přímo nad vpustí uliční kanalizace. Už to bylo měsíc, co je slyšel naposledy, a napadlo ho, že možná zmizely úplně. „Tu taky dostaneme, Maso. Teď je naše.“

Cítil, jak se mu strach valí do krku jako žluč. Zaklapl telefon a za mohutného chrastění hole a natřásání křečků se rozběhl za Lily. „Lily, počkej! Počkej!“

Prudce se otočila a její fuchsiová paruka udělala místo půlobratu jen čtvrtobrat, takže když promluvila, měla celý obličej zakrytý vlasy: „Chci zmrzlinový dort od Thirty-one Flavors, jo? Dál už není nic než zoufalství a nicota.“

„Necháme ti to na ten dort napsat,“ slíbil Charlie.

11

DĚVČATA UMĚJÍ BÝT NĚKDY PĚKNĚ TEMNÁ

Největší velká kniha mrtvých nakonec nebyla zase tak moc velká a rozhodně nebyla moc podrobná. Charlie si ji přečetl desetkrát, udělal si poznámky, pořídil kopie, snažil se najít odkazy na něco z toho, co v ní stálo, ale celá podstata těch osmadvaceti bohatě ilustrovaných stránek se dala shrnout do několika bodů:

1. Blahopřejeme, byl jste vybrán do role Smrti. Je to špinavá práce, ale někdo to dělat musí. Vaší povinností je sbírat schránky s dušemi mrtvých a umírajících a doručit je do příštího těla. Pokud selžete, pohltí svět temnota a zavládne chaos.

2. Před nějakou dobou přestal existovat Luminatus neboli Velký Smrt, jehož úkolem bylo udržovat rovnováhu mezi světlem a temnotou. Od té doby se síly temnot pokoušejí povstat z hlubin. Vy jste to jediné, co stojí mezi nimi a zkázou kolektivní duše lidstva.

3. Pro zadržení postupu sil temnot budete potřebovat tužku dvojku a kalendář, nejlépe nějaký bez obrázků roztomilých koťátek.

4. Začnou se vám v něm objevovat jména a čísla. Číslo udává počet dní, které máte na vyzvednutí schránky s duší. Schránky poznáte podle karmínové záře.

5. Nikomu neříkejte, co děláte, jinak temné síly… atd, atd, atd.

6. Ostatní lidé vás nemohou vidět, když vykonáváte své povinnosti, tak dávejte pozor při přecházení ulice. Nejste nesmrtelný.

7. Nevyhledávejte ostatní. Nezanedbávejte své povinnosti, jinak síly temnot zničí vše, co je vám drahé.

8. Nezpůsobujete smrt, nemůžete smrti zabránit, jste služebníkem Osudu, ne jeho vykonavatelem. Smiřte se s tím.

9. Za žádnou cenu nedovolte, aby jakákoliv schránka s duší padla do rukou těm z hlubin – protože to by bylo zlé.

Uběhlo pár měsíců a Charlie opět pracoval v obchodě sám s Lily. Zeptala se ho: „Tak co, pořídil sis tužku dvojku?“

„Ne, mám jedničku.“

„Ty lotře! No tak, Ashere, síly temnot…“

„Jestli je tenhle svět bez toho Luminata tak vratký, aby nás to, že jsem si koupil tužku s o jeden stupeň tvrdší tuhou, uvrhlo do hlubiny pekelné, tak už bylo nejspíš načase…“

„Prr, prr, prr, prr, prr,“ zvolala Lily, jako by se snažila zkrotit splašeného koně. „Je rozdíl, když jsem nihilistická já, protože pro mě je to módní vyjádření a jsem na to patřičně oblečená. Ty se nemůžeš po hlavě vrhat do hrobu, když furt nosíš tyhle pitomé obleky ze Savile Row.“

Charlie byl na ni hrdý, protože poznala, že má na sobě jeden z těch drahých obleků ze Savile Row, které si nechal přešít. Sobě navzdory se učila řemeslu.

„Už mě unavuje pořád se bát,“ oznámil jí. „Silám temnoty, nebo co to bylo, jsem se už postavil, a víš co, Lily? Je to jedna jedna.“

„Tohle bys mi asi neměl říkat. Ta kniha přece…“

„Myslím, že jsem jiný, než za jakého mě ta kniha má, Lily. Kniha tvrdí, že nezpůsobuji smrt, ale přinejmenším dva lidé už zemřeli více či méně následkem mého jednání.“

„Opakuju, tohle bys mi asi neměl říkat. Jak jsi už mockrát poznamenal, jsem ještě malá holka a jsem strašně nezodpovědná. Strašně nezodpovědná, jasný? Nikdy moc neposlouchám, co povídáš.“

„Jsi jediná, kdo o tom ví,“ pokrčil rameny Charlie. „A už je ti sedmnáct, takže nejsi žádná malá holka, ale mladá žena.“

„Neser mě, Ashere. Jestli se mnou budeš takhle mluvit, pořídím si další piercing, nacpu se éčkem, až budu dehydrovaná jak mumie, budu se vykecávat po mobilu, dokud úplně nevytluču baterku, a pak si najdu nějakýho hubenýho, bledýho kluka a vyhulím ho, až bude brečet.“

„Takže se vlastně budeš chovat jako každý pátek večer?“ nadhodil Charlie.

„Co dělám, když mám volno, je moje věc.“

„Já vím!“

„No tak sklapni!“

„Už mě unavuje se pořád bát, Lily!“

„No tak se přestaň bát, Charlie!“

Oba se v rozpacích odvrátili. Lily předstírala, že se probírá účty, a Charlie se tvářil, že cosi hledá v aktovce, které on říkal vycházková brašna a Jane kabelka pro chlapy.

„Omlouvám se,“ zamumlala Lily, aniž zvedla hlavu od účtenek.

„Dobrý,“ zabručel Charlie. „Já taky.“

„Ale vážně, tohle bys mi fakt radši neměl říkat,“ prohlásila Lily s očima stále sklopenýma k účtenkám.

„Asi ne,“ připustil Charlie. „Je to pro mě trochu těžké. Je to taková…“

„špinavá práce?“ Lily zvedla hlavu a usmála se. „Jo,“ přikývl s úlevou Charlie. „Už o tom nikdy nebudu mluvit.“

„To je dobrý. Je to vlastně bezva.“

„Vážně?“ Charlie si nemohl vzpomenout, že by někdo někdy v souvislosti s ním použil termín bezva. Dojalo ho to.

„Ale ne ty. Celá ta věc se smrtí.“

„Aha, jasně,“ přitakal Charlie. Ano! To mu ovšem pořád zaručovalo celkem slušný výsledek na stupnici bezvadnosti. „Ale máš pravdu, není to bezpečné. O mém… ehm… vedlejším zaměstnání už nebudeme mluvit.“

„A já už ti nikdy neřeknu Charlie,“ slibovala Lily. „Nikdy.“

„To by bylo fajn,“ odvětil Charlie. „Budeme se chovat, jako by se tohle nikdy nestalo. Skvěle. Hezky jsme si popovídali. Můžeš se vrátit ke svému chabě maskovanému pohrdání.“

„Jdi do prdele, Ashere.“

„Hodná holka.“

Čekaly na něj druhý den ráno, když vyrazil na obvyklou obchůzku. Počítal s tím a nebyl zklamán. Zastavil se v obchodě pro italský oblek, který nedávno odkoupil, a také pro zapalovač, který se poslední dva roky válel úplně vzadu ve vitríně s kuriozitami. Zastrčil ho do kabely vedle zářícího porcelánového medvěda, který byl schránkou na duši někoho, kdo už kdysi dávno zemřel. Potom vyšel ven, postavil se přímo nad kanál… a zamával turistům v tramvaji, která ho právě s cinkáním míjela.

„Dobré ráno,“ zahlaholil vesele. Kdyby ho někdo sledoval, mohl mít pocit, že zdraví nový den, protože široko daleko nikdo jiný nebyl.

„Vykloveme jí oči jako zralé švestky,“ zasyčel z kanálu ženský hlas. „Vyveď nás nahoru, Maso. Vyveď nás nahoru, abychom mohly chlemtat tvou krev z hlubokých ran ve tvé rozdrásané hrudi.“

„A drtit v čelistech tvé kosti jako bonbóny,“ dodal jiný, také ženský hlas.

„Jasně,“ souhlasil první hlas. „Jako bonbóny.“

„Jasně,“ ozval se i třetí.

Charlie cítil, jak mu po celém těle naskákala husí kůže, ale ovládl se a snažil se, aby se mu netřásl hlas.

„No, dnes na to bude příhodný den,“ prohlásil. „Jsem výborně odpočatý po zdravém spánku v pohodlné posteli s ochranným potahem na matraci. Rozhodně ne, jako kdybych strávil noc ve stoce nebo tak někde.“

„Hajzle!“ zasyčel ženský sbor.

„No, promluvíme si na konci příštího bloku.“

Vydal se do Čínské čtvrti, čiperně si vykračoval s holí v ruce a s oblekem v lehkém nylonovém vaku přes rameno. Zkusil si pohvizdovat, ale potom ho napadlo, že to už je možná trochu moc. Už na něj čekaly v kanále pod dalším rohem.

„Přímo před tvýma očima vysaju tomu dítěti duši slabinama, Maso.“

„Ach, to je milé,“ poznamenal Charlie, při tom zatínal zuby a doufal, že se mu do hlasu nevkradlo příliš zděšení. „Teď začíná hodně lézt, takže byste to měly zkusit ještě před snídaní, protože jestli bude mít po ruce svou umělohmotnou lžičku, dá vám co proto.“

Z kanálu se ozvalo zlostné zakvílení a skřípavý, syčivý šepot: „Tohle přece nemůže říkat? Nebo může? Ví vůbec, kdo jsme?“

„Na příští křižovatce zahýbám doleva. Uvidíme se tam.“

Mladý Číňan v hiphoperské uniformě si Charlieho prohlédl a rychle ustoupil stranou, aby od toho pěkně oblečného Lo paka* náhodou nechytil virus šílenství, kterým byl očividně nakažený. Charlie si poklepal na ucho a řekl: „Promiňte, bezdrátový headset.“

Hiphoper krátce kývl, jako že to od začátku věděl, a ač to nemuselo být na první pohled jasné, on rozhodně nezakopl, naopak, v naprostý po-ho-dič-ce si tu vykračuje jako správnej frajer, tak se kliď z cesty, ty buzno. Přešel na červenou a lehce při tom kulhal pod tíhou okolností.

Charlie vešel do čistírny u Zlatého draka a chlapík u kasy, pan Ču, kterého znal Charlie od osmi let, ho přivítal přátelským a vřelým trhnutím levého obočí, což byl jeho obvyklý pozdrav a pro Charlieho užitečná pomůcka, jak poznat, že je stařík ještě naživu. Na konci dlouhé černé špičky zaklesnuté do Čuovy zubní protézy hořela cigareta.

„Dobré ráno, pane Ču,“ pozdravil Charlie. „Krásný den, není-liž pravda?“

„Oblek?“ prohlásil pan Ču s pohledem upřeným na oblek, který si nesl Charlie přehozený přes rameno.

* Bílý muž

„Ano, dnes jen jeden,“ přitakal Charlie. Charlie nosil k Zlatému drakovi všechno své lepší zboží na vyčištění a v posledních měsících to znamenalo spoustu práce, protože se mu pozůstalosti jen hrnuly. Také si tady nechával obleky upravovat, protože pan Ču byl považován za nejlepšího tříprstého krejčího na Západním pobřeží a dost možná na celém světě.

V Čínské čtvrti ho všichni znali jako Tříprstého Čua, i když je třeba po pravdě přiznat, že byl vlastníkem osmi prstů chyběl mu jen malíček a prsteníček na pravé ruce.

„Upravit?“ zeptal se pan Ču.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Charlie. „Tenhle půjde do prodeje, není pro mě.“

Ču mu vyškubl oblek z ruky, pověsil ho na ramínko a zařval čínsky: „Jeden oblek pro Bílého ďábla!“ Což byl povel pro některou z jeho vnuček, aby se vyřítila ze zadní části čistírny, popadla oblek a zmizela s ním za závěsem dřív, než mohl Charlie zahlédnout její tvář. „Jeden oblek pro Bílého ďábla,“ opakovala komusi vzadu.

„Středa,“ oznámil mu Tříprstý Ču. Podal Charliemu lístek.

„Ještě něco,“ řekl Charlie.

„Dobře, úterý,“ prohlásil Ču, „ale žádná sleva.“

„Ne, pane Ču. Vím, že je to už dávno, co jsem to po vás chtěl, ale říkal jsem si, jestli ještě provozujete svou druhou živnost?“

Pan Ču zavřel jedno oko a snad minutu se tak na Charlieho díval, než konečně odpověděl. A když promluvil, řekl: „Pojďte.“ Poté zmizel za závěsem a zbyl po něm jen oblak cigaretového kouře.

Charlie šel za ním dozadu. Skrz hlučné, párou prosycené peklo čistících prostředků, mandlovacích strojů, kde nepřetržitě kmital snad tucet zaměstnanců, došli k maličké překližkové kanceláři, Ču za nimi zavřel dveře a zamkl, aby měli klid na transakci, kterou poprvé provedli už před dvaceti lety.

Když vedl Tříprstý Ču Charlieho Ashera přes pekelnou zadní část čistírny u Zlatého draka poprvé, tehdy desetiletý beta samec si byl jistý, že ho unesou a prodají na otrocké práce, zmasakrují a udělají z něj dim sum, anebo ho přinutí kouřit opium a v pyžamu bojovat s padesáti bojovníky kung-fu (Charlie měl v deseti jen velmi matné povědomí o kultuře svých sousedů). Ale přes veškerý strach ho poháněla touha zakódovaná v jeho genech už před miliony let – hledání ohně. Ano, byl to mazaný beta samec, kdo vynalezl oheň, i když je fakt, že mu ho hned poté sebral alfa samec. (Alfa samci sice prošvihli možnost vynalézt oheň, ale protože je nenapadlo nic lepšího než sáhnout po té horké, oranžové části klacku, mají zásluhu na vynálezu popálenin třetího stupně.) Proto v žilách každého beta samce hoří ta prvotní jiskra. V době, kdy už se alfa chlapci dávno začnou věnovat holkám a sportu, oddávají se beta samečci dál pyrotechnice, obvykle do pokročilé puberty a někdy i mnohem déle. Alfa samci možná velí světovým armádám, ale jsou to beta samci, kteří se starají o to, aby všechno vyletělo do povětří.

A jaké lepší doporučení může mít dodavatel rachejtlí než chybějící prsty? Tříprstý Ču. Když před ním kdysi Ču poprvé rozložil na stole třípatrovou krabici a ukázal mu své zboží, měl mladý Charlie pocit, že prošel ohněm pekelným, aby konečně vstoupil do ráje – a s radostí se zbavil své ruličky zmuchlaných a propocených dolarových bankovek. A Charlie si horečně vybíral potěchu svého srdce, zatímco se velké kusy stříbřitého popela z Čuových cigaret snášely na zápalné šňůry petard jako husté, poněkud smrtonosné sněžení, a samým vzrušením se málem počural.

Smrťácký Charlie, který vyšel to ráno z čistírny u Zlatého draka s úhledným papírovým balíčkem pod paží, cítil podobné vzrušení, protože jakkoliv to bylo proti jeho přirozenosti, opět se hnal do protiútoku. Došel k nejbližšímu kanálu uliční kanalizace, vyndal z brašny porcelánového medvěda, zamával s ním u země a křikl: „Půjdu jeden blok rovně a potom čtyři nahoru, mrchy. Připojíte se?“

„Bílému ďáblovi definitivně přeskočilo,“ poznamenala jedenáctá vnučka Tříprstého Čua Cindy Lou Ču, která stála za pultem vedle svého ctihodného předka.

„Jeho peníze ne šílené,“ prohlásil Tříprstý Ču.

Charlie si té uličky všiml na jedné z vycházek do finanční čtvrti. Ležela mezi Montgomery a Kearney Street a disponovala vším, co správná postranní ulička má mít – úniková požární schodiště, kontejnery, nejrůznější ocelové dveře počmárané graffiti, krysu, dva racky, špínu všeho druhu, chlapa vyspávajícího kocovinu pod vrstvou papundeklu a půltucet značek „zákaz stání“, tři provrtané kulkami. Byl to platónský ideál postranní uličky, od ostatních uliček v okolí ji však odlišoval fakt, že v ní byly dvě vpusti uliční kanalizace. Dělilo je od sebe ani ne padesát metrů, jeden kanál byl na úplném konci uličky, druhý v její polovině, schovaný mezi dvěma kontejnery. Charlie si v poslední době začal ústí uliční kanalizace pozorně všímat, a tak je nemohl přehlédnout.

Vybral si kanál, který nebyl z ulice vidět, dřepl si asi metr od něj a otevřel balíček od Tříprstého Čua. Vyndal z něj osm M-80 a nůžtičky na nehty, které pořád nosil na řetízku u klíčů, načež zkrátil pěticentimetrové zápalné šňůry asi na centimetr. (M-80 je obrovská petarda, která má výbušnost čtvrtiny dynamitové patrony. Vesnické děti je používají k ničení schránek na dopisy nebo školního vodovodního potrubí, ve městě ji ale vesměs coby oblíbený prostředek k povyražení nahradil Glock ráže 9 mm.)

„Děcka!“ křikl Charlie do kanálu. „Jste tam? Promiňte, neznám vaše jména.“ Tasil rapír z vycházkové hole, položil ho vedle sebe, potom vylovil z kabely porcelánového medvěda a postavil si ho vedle druhého kolena. „Něco pro vás mám,“ houkl dolů.

Z kanálu se ozvalo divoké syčení, a jestli měl předtím pocit, že je v něm tma, teď byla ještě temnější. Viděl, že se v té temnotě pohybují nějaké stříbřité kotouče. Vypadaly by trochu jako mince padající do hlubin, temného oceánu, kdyby nebyly spárované – oči.

„Dej to sem, Maso. Dej to sem,“ zašeptal ženský hlas.

„Jen si pro to pojď,“ opáčil Charlie a snažil se nevšímat si strašného mravenčení v zádech. Byl to pocit, jako by mu někdo přejížděl po páteři suchým ledem. Měl co dělat, aby se nezačal třást.

Stín začal z kanálu prosakovat na chodník, jen o pár centimetrů, ale Charlie to viděl zcela jasně… Jako kdyby se najednou změnilo světlo. Ale ono se nezměnilo. Stín nabral podobu ženské ruky a posunul se o dalších patnáct centimetrů blíž k zářícímu medvědovi. V tu chvíli sáhl Charlie po rapíru a sekl s ním po stínu. Čepel nedopadla na dláždění, ale zastavila se o něco měkčího a vzápětí ho ohlušil příšerný skřek.

„Ty zmetku zasraná!“ ječel hlas – teď už vzteky, ne bolestí. „Ty zatracenej malej… ty…“

„Znáte to, dámy. Přežijí jen ti rychlí,“ oznámil Charlie. „Jenom ti rychlí. No tak, pojďte to zkusit znovu.“

Z levé části kanálu se vyplížil druhý stín ženské ruky a hned poté další z pravé. Charlie posunul medvěda dál od kanálu a vytáhl z kapsy zapalovač na doutníky. Zapálil zkrácené šňůry čtyř rachejtlí M-80 a zatímco stíny šmátraly po dláždění, hodil rachejtle do kanálu.

„Co to bylo?“

„Co to hodil?“

„Uhni, ať se můžu…“

Charlie si ucpal uši prsty. M-80 vybuchly a Charlie se usmál. Zasunul rapír zpět do hole, posbíral své věci a sprintem doběhl ke druhému kanálu. V uzavřeném prostoru musela být ta rána strašná, úplně vražedná. Dál se křenil.

Slyšel chorál ječení a nadávek v půl tuctu mrtvých jazyků, jež se místy překrývaly, jako by někdo otáčel knoflíkem ladění na krátkovlnném rádiu, které dokáže obsáhnout čas i prostor. Klekl si a zaposlouchal se, i když z bezpečnostních důvodů zůstal v alespoň metrové vzdálenosti od kanálu. Slyšel, jak se stíny blíží, sledují ho pod úrovní ulice. Doufal, že se nemýlí a že skutečně nemohou vylézt ven, ale i kdyby přece jen vylézt mohly, měl svůj rapír a denní světlo bylo na jeho straně. Zapálil čtyři další M-80, tentokrát s dlouhými zápalnými šňůrami, a naházel je jednu po druhé do kanálu.

„Kdo je teď Nové maso?“ zeptal se.

„Co? Co říkal?“ skuhral hlas ze stoky.

„Neslyším ani hovno.“

Charlie zamával porcelánovým medvídkem před kanálem. „Chcete tohle?“ Hodil dovnitř další M-80.

„Líbí se vám to, jo?“ zařval Charlie a hodil dovnitř třetí dělbuch. „To vás odnaučí klovat mi do ruky, zasrané Harpyje!“

„Pane Ashere,“ ozval se hlas zpoza jeho zad.

Charlie se otočil a zjistil, že nad ním stojí policejní inspektor Alp-honse Rivera.

„Jé, dobrý den,“ pozdravil Charlie, načež si uvědomil, že v ruce drží zapálenou M-80, a řekl: „Omluvte mě na vteřinku!“ Hodil petardu do kanálu. V tu chvíli začaly všechny vybuchovat.

Rivera o pár kroků ustoupil a položil si ruku na sako, pravděpodobně v místech, kde měl zbraň. Charlie uložil porcelánového medvěda do kabely a postavil se. Slyšel, jak na něj ženské hlasy ječí a proklínají ho.

„Ty sráči zasranej,“ kvílela jedna z temných. „Upletu si z tvejch střev košík a budu v něm nosit tvoji hlavu.“

„Jasně,“ přidal se druhý hlas. „Košík.“

„Mám pocit, že tím jsi mu už vyhrožovala,“ poznamenal třetí.

„To není pravda,“ ohradil se první hlas.

„Držte huby!“ zařval Charlie do kanálu; potom se podíval na Riveru, který vytáhl pistoli a držel ji v natažené ruce u boku.

„Máte nějaký problém,“ nadhodil Rivera, „s… ehm… s někým v kanále?“

Charlie se usmál. „Také to slyšíte, co?“ Nadávky pokračovaly, ale teď už v jazyce, který zněl, jako by pro jeho správnou výslovnost bylo třeba značné dávky slizu – gaelština, němčina nebo něco takového.

„Slyším zcela jasné zvonění v uších, pane Ashere, z vašich zcela jasně nelegálních petard, ale jinak nic.“

„Krysy,“ prohlásil Charlie a podvědomě povytáhl obočí, které zcela jasně říkalo: Tak zbaštíš tu hromadu hovadin nebo ne? „Nesnáším krysy.“

„Aha,“ řekl suše Rivera. „Krysy, krysy, které vám klovou do ruky a dle vašeho názoru chovají tajnou zálibu v laciných soškách zvířat?“

„Takže tohle jste slyšel?“ zeptal se Charlie.

„Jo.“

„Tak to vám to všechno musí připadat dost divné, co?“

„Jo,“ připustil policajt. „Ale máte pěkný oblek. Armani?“

„Vlastně je to Canali,“ odpověděl Charlie. „Ale díky.“

„Rozhodně to není nic, co bych si na sebe vzal na bombardování kanalizace, ale každý máme své gusto.“ Rivera se nepohnul. Stál kousek od obrubníku asi tři metry od Charlieho a zbraň stále ještě držel u boku. Proběhl kolem nich jogger a využil té příležitosti, aby přidal do kroku. Charlie i Rivera mu zdvořile kývli na pozdrav.

„No, vy jste profesionál,“ prohlásil Charlie. „Tak jak byste tohle vysvětlil?“

Rivera pokrčil rameny. „Neberete nějaké prášky, kterých byste si mohl vzít moc?“

„Kéž by,“ zavrhl to Charlie.

„Propil jste celou noc, vyhodila vás manželka, výčitky vás dohnaly na pokraj šílenství?“

„Moje žena zemřela.“

„To je mi líto. Jak je to dlouho?“

„Už to bude rok.“

„No, tak to by asi neprošlo,“ uznal Rivera. „Netrpěl jste někdy v minulosti nějakou psychickou poruchou?“

„Ne.“

„No, tak teď ano. Gratuluji, pane Ashere. Příště to budete moci použít.“

„Povedete mě přes město v poutech?“ zeptal se Charlie a přemýšlel, jak tohle bude vysvětlovat sociálním pracovnicím. Chudinka Sophie, tátu má kriminálníka a Smrt, ta to bude mít ve škole opravdu těžké. „To sako je šité na míru, myslím, že půjde jenom těžko přetáhnout přes hlavu. Půjdu do vězení?“

„Se mnou ne, já vás nikam nepovedu. Myslíte, že by se mi to kdovíjak snadno vysvětlovalo? Já jsem inspektor a nezatýkám lidi za to, že do kanálu házejí petardy a ječí do něj.“

„Tak proč máte vytaženou zbraň?“

„Dodává mi to pocit bezpečí.“

„Tak to chápu,“ přikývl Charlie. „Nejspíš jsem působil trochu nevyrovnaně.“

„Myslíte?“

„A co z toho plyne?“

„To je zbytek vašeho arzenálu?“ Rivera kývl hlavou směrem k papírovému balíčku s petardami pod Charlieho rukou.

Charlie přikývl.

„Co kdybyste to hodil dolů do kanálu – a skončíme to.“

„Ani náhodou. Neumím si představit, co by udělaly, kdyby se jim dostaly do ruky dělbuchy.“

Teď bylo na Riverovi, aby povytáhl obočí. „Myslíte krysy?“

Charlie hodil balík do kanálu. Slyšel zdola šepot, ale snažil se nedat na sobě před Riverou znát, že poslouchá.

Rivera zastrčil pistoli do pouzdra a srovnal si klopy saka. „Takže… Přicházejí vám do obchodu takové obleky často?“ zeptal se.

„Poslední dobou víc než dříve. Mám teď hodně práce na pozůstalostech,“ odpověděl Charlie.

„Máte moji vizitku, zavolejte mi, kdybyste dostal něco ve čtyřicítce, italského, střední nebo lehká vlna, a kdyby bylo, tak třeba i surové hedvábí.“

„Jo, hedvábí je do tohohle počasí perfektní. Jistě, rád pro vás něco schovám. Mimochodem, inspektore, jak jste se takhle v úterý dopoledne ocitl v téhle uličce, úplně mimo hlavní třídu?“

„To vám přece nemusím vysvětlovat,“ odpověděl Rivera s úsměvem.

„Vážně?“

„Vážně. Přeji vám hezký den, pane Ashere.“

„Vám také,“ odvětil Charlie. Takže teď ho sledují na ulici i pod ní? Co by tady jinak detektiv z oddělení vražd dělal? Ani Největší velká kniha ani Mátomil Svěží neříkali o policajtech ani slovo. Jak má člověk celou tu dušesběrnou práci udržet pod pokličkou, když vás hlídá policajt? Euforie z toho, že přenesl boj na území nepřítele, což bylo silně proti jeho přirozenosti, z něj vyprchala. Nevěděl proč, ale něco mu říkalo, že to právě podělal.

Ve stoce pod ulicí se Morrighan užasle dívaly jedna na druhou.

„On to neví,“ řekla Macha a zálibně si prohlížela své spáry, které se v matném světle dopadajícím sem shora leskly jako z vyleštěného nerezu. Na jejím těle se začínaly rýsovat ocelové obrysy peří a její oči už nevypadaly jako stříbrné kruhy, ale získaly všechny přednosti zraku dravce. Kdysi kroužila nad bojišti Severu, dosedala na vojáky, kteří umírali na následky svých zranění, a vyklovávala z nich ve své havraní podobě duše. Keltové říkali usekaným hlavám svých nepřátel „Machina sklizeň žaludů“, ale přitom neměli tušení, že jí jejich holdy ani kmeny vůbec nezajímají, že prahne jen po jejich krvi a duších. Už to bylo tisíc let, co naposledy takhle viděla své pařáty.

„Pořád nic neslyším,“ prohlásila její sestra Nemain, jíž se rýsovaly modročerné obrysy per po celém těle, a spokojeně zasyčela, když si přejela těmi čepelemi přes prsa. Začínaly se jí klubat i tesáky, které přerůstaly její tenké černé rty. Smyslem jejího života bylo kapat jed na ty, které označila cejchem smrti. Nenašli byste zuřivějšího bojovníka, než byl ten, jehož se dotkl Nemainin jed, protože neměl co ztratit, a tak vyrazil na bojiště beze strachu a v záchvatu zuřivosti, který mu dal sílu deseti mužů, díky čemuž strhl s sebou do záhuby i mnoho dalších.

Babd zaškrábala svými znovuobjevenými spáry o stěny kanálu, čímž vyryla do betonu hluboké rýhy. „Miluju je. Úplně jsem zapomněla, že je mám. Vsadila bych se, že teď můžeme Nahoru. Chcete jít Nahoru? Cítím, že bych mohla Nahoru. Dnes v noci můžeme Nahoru. Můžeme mu vyrvat nohy a dívat se, jak se plazí ve vlastní krvi, to by byla sranda.“ Babd křičela – říkalo se, že její skřek dokáže obrátit celé armády na útěk, třeba i stovky řad vojáků zemřely naráz hrůzou. Byla ztělesněním všeho krutého, zuřivého a nepříliš chytrého.

„Maso to neví,“ opakovala Macha. „Proč bychom se měly uspěchaným útokem připravit o výhodu?“

„Protože by to byla sranda,“ odpověděla Babd. „Nahoru? Sranda? Já vím, místo košíku mu můžeš ze střev uplést třeba klobouk.“

Nemain vypustila ze spárů trochu jedu a ten se zasyčením vyleptal pruhy v betonu. „Měly bychom to říct Orkovi. Bude mít plán.“

„To s tím kloboukem?“ zeptala se Babd. „Musíte mu ale říct, že to byl můj nápad. Miluje klobouky.“

„Musíme mu říct, že to Nové maso neví.“

Všechny tři se jako kouř rozlétly potrubím k velké lodi, aby se s Orkem podělily o novinu, že jejich nejnovější nepřítel (kromě mnoha jiných věcí) neví, čím je, ani co světu způsobil.

12

SANFRANCISKÁ KNIHA MRTVÝCH

Charlie pojmenoval křečky Parmezán a Romano (nebo krátce Parmík a Romík), protože si právě v době, kdy došlo na vymýšlení jmen, četl etiketu omáčky na špagety. Na víc ingrediencí si v tu chvíli nevzpomněl, ale bohatě to stačilo. Charlieho napadlo, že to možná trochu přehnal, protože když se v den velkého petardo-kanálního fiaska vrátil domů, našel tam dcerku, jak rozpustile tluče úplně tuhým křečkem o tác své vyvýšené dětské židle.

Tím otloukánkem byl Romano, Charlie to poznal podle malé tečky od laku na nehty, kterou mu udělal mezi uši, aby ho rozeznal od jeho parťáka Parmezána, který neméně ztuhle ležel uvnitř plastového domečku. Na dně křeččího kolotoče. Smrt na kolotoči.

„Paní Lingová!“ zavolal Charlie. Vyprostil mrtvého hlodavce z dceřiny maličké ruky a hodil ho do klece.

„To Vladěna, pane Ashere,“ zaduněl mohutný hlas ze záchodu. Ozvalo se spláchnutí, vzápětí vyšla paní Korjevová a cestou si zapínala kalhoty. „Omlouvat se, muset srát jako medvěd. Sophie být v bezpečí na židli.“

„Hrála si s mrtvým křečkem, paní Korjevová.“

Paní Korjevová se podívala na dva křečky v plastovém domečku, lehce na něj poklepala a potom s ním zatřásla sem a tam. „Oni spát.“

„Oni nespí, jsou mrtví.“

„Být v pořádku, když já jít do koupelny. Hrát, běhat v kole, bavit.“

„Vůbec se nebavili. Byli mrtví. Jednoho měla Sophie v ruce.“ Charlie se zblízka podíval na křečka, kterého předtím Sophie s takovou vervou naklepávala. Měl úplně mokrou hlavu. „A v puse. Ona ho měla v puse.“ Utrhl z role na kuchyňské lince papírový ručník a začal s ním Sophii vytírat pusu. S veselým la-la-la se pokusila ručník sníst. Nejspíš si myslela, že je to součást hry.

„A kde je vůbec paní Lingová?“

„Muset si jít vyzvednout léky, tak já Sophii chvíli hlídat. A maličcí medvědi šťastní, když já jít na záchod.“

„Křečci, paní Korjevová, žádní medvědi. Jak dlouho jste tam byla?“

„Možná pět minut. Myslet, že mít namožená řiťka, jak mohutně tlačit.“

„Ajajajaj,“ ozval se výkřik ode dveří. Paní Lingová se vrátila a hned se hrnula k Sophii. „To pozdě na chrupka,“ vyštěkla paní Lingová na paní Korjevovou.

„Už se o ni postarám sám,“ prohlásil Charlie. „Jedna z vás ať u ní zůstane, než vyhodím ty K-Ř-E-Č-K-Y.“

„Myslet maličké medvědy,“ vysvětlila paní Korjevová.

„Já vyhazuju, pane Ashere,“ nabídla se paní Lingová. „Ne problém. Co děje jim?“

„Spát,“ odpověděla paní Korjevová.

„Dámy, běžte. Prosím. Za jednou z vás se zastavím zítra ráno.“

„To já na řadě,“ ozvala se smutně paní Korjevová. „Být vykázaná? Být žádná Sophie pro Vladěna, ano?“

„Ne. Ehm, ano. To je v pořádku, paní Korjevová. Uvidíme se zítra ráno.“

Paní Lingová třásla křeččí klecí. Hlodavci měli očividně pořádně tvrdé spaní. Že by dostali křeč? „Já postarám,“ nabídla se. Vzala domeček pod paži a vycouvala ke dveřím. Přitom zamávala Sophii. „Pápá, Sophie. Pápá.“

„Pápá, blublinko,“ loučila se paní Korjevová.

„Pápá,“ řekla Sophie a také jim zamávala.

„Kdy ses naučila pápá?“ zeptal se Charlie užasle dcery. „Nemůžu tě ani na chvíli nechat samotnou.“

Ale hned druhý den ji samotnou nechal, když vyrazil sehnat náhradu za křečky. Tentokrát jel do obchodu se zvířaty dodávkou. Všechna ta odvaha nebo arogance, která se v něm nakupila před útokem na kanálové harpyje, se vytratila a najednou neměl nejmenší chuť se k uliční kanalizaci ani přiblížit. V chovatelských potřebách tentokrát vybral dvě želvy ozdobné s krunýřem velkým jako víčko od majonézy. Koupil jim ledvinovitou misku s vlastním maličkým ostrovem, umělohmotnou palmou, několika vodními rostlinami a šnekem. Šnek měl pravděpodobně želvám zvyšovat sebevědomí. „Myslíš, že jsme pomalé? Tak se koukni na tamtoho.“ Pro zvýšení šnekova sebevědomí byl součástí sady zase kámen. Každý je šťastnější, když má někoho, na koho může shlížet z patra, a dalšího, ke komu může vzhlížet, zvlášť když oba nesnáší. To není jen strategie přežití beta samců, to je podstata kapitalismu, demokracie a většiny náboženství.

Poté, co prodavače patnáct minut mučil otázkami ohledně životaschopnosti želviček a byl opakovaně ujištěn, že by nejspíš přežily i výbuch atomové bomby, kdyby jim zbylo dost brouků k jídlu, vypsal Charlie šek a začal své želvy smáčet slzami.

„Jste v pořádku, pane Ashere?“ zeptal se prodavač.

„Omlouvám se,“ odpověděl Charlie. „To jen, že to byl poslední šek v knížce.“

„A banka už vám nechce vydat novou?“

„Ne, novou už mám, ale tohle je poslední, kterou ještě vyplňovala moje žena. A když jsem teď tuhle vypotřeboval, už nikdy neuvidím v šekové knížce její písmo.“

„To je mi líto,“ řekl prodavač, který si až do té chvíle naivně myslel, že nejtěžší úkol dne bude utěšit chlápka, kterému umřel párek křečků.

„To není váš problém,“ prohlásil statečně Charlie. „Prostě si vezmu ty želvy a půjdu.“

Přesně to udělal a celou cestu domů mačkal v ruce prázdnou šekovou knížku. Každým dnem se mu Rachel víc a víc vzdalovala.

Týden předtím si přišla Jane půjčit med a objevila vzadu v lednici sklenici Racheliných oblíbených švestkových povidel, která pokrýval povlak zelené plísně.

„Bratříčku, tohle musí pryč,“ prohlásila Jane a protáhla obličej.

„Ne. To bylo Rachelino.“

„Já vím, hochu, a ona už se pro to nevrátí. Co tady ještě… Proboha!“ Málem od lednice odskočila. „Co to je?“

„Lasagne. Rachel je uvařila.“

„Ty to tady máš víc než rok?“

„Nedokázal jsem to vyhodit.“

„Tak hele, v sobotu přijdu a tenhle byt vyčistím. Vyhodím všechno, co patřilo Rachel a už to nebudeš chtít.“

„Chci si nechat všechno.“

Jane se odmlčela a plně se soustředila, aby bezpečně dopravila zeleno-fialové lasagne i s pánví do koše. „Ne, nechceš, Charlie. Takové věci ti nepomůžou na Rachel nezapomenout, jenom ti ubližují. Musíš se soustředit na Sophii a zbytek života vás dvou. Jsi ještě mladý, nemůžeš to vzdát. Všichni jsme Rachel milovali, ale ty by ses měl posunout dál, třeba si trochu vyrazit.“

„Nejsem na to připravený. A tuhle sobotu sem přijít nemůžeš, mám zrovna službu v obchodě.“

„Já vím,“ odvětila Jane. „Bude lepší, když u toho nebudeš.“

„Ale tobě se nedá věřit, Jane.“ Charlie to vyslovil, jako by to bylo něco stejně samozřejmého, jako že Jane umí být pěkně protivná. „Vyhodila bys všechny kousky Rachel a ukradla mi oblečení.“ Od té doby, co začal Charlie nosit luxusnější obleky, Jane mu se železnou pravidelností některý šlohla. Právě teď měla na sobě dvouřadové, na míru, na jeho míru, šité sako, které si teprve před pár dny vyzvedl u Tříprstého Čua. Charlie ho ještě ani neměl na sobě. „Proč vlastně pořád nosíš obleky? Není tvoje nová přítelkyně učitelka jógy? Neměla bys spíš nosit stejné pytlovité kalhoty z konopí a sóje jako ona? Vypadáš jak David Bowie, Jane. Tak a je to venku. Je mi líto, ale musel jsem ti to říct.“

Jane vzala bratra kolem ramen a políbila ho na tvář. „To bylo milé. Bowie je jediný muž, který mi kdy připadal přitažlivý. Dovol mi to tady uklidit. Pohlídám ti při tom i Sophii – můžeš dát aspoň vdovám volno, aby mohly jít svádět boje do obchodu Vše za dolar.“

„Tak dobře, ale jenom oblečení a krámy, obrázky ne. A dáš to do krabic dolů do sklepa, nic nevyhodíš.“

„Ani jídlo? Charlie, ty lasagne, víš…“

„Dobře, jídlo vyhodit můžeš. Ale ať Sophie nevidí, co děláš. A nech mi tu Rachelin parfém a zubní kartáček. Chci, aby Sophie věděla, jak její matka voněla.“

V sobotu večer, když zavřel krám, zašel do sklepa, do malé uzamykatelné kóje, která patřila k jeho bytu, a sedl si ke krabicím, které tam Jane nanosila. Když to nezabralo, otevřel je a rozloučil se s každou věcí zvlášť – se všemi kousky Rachel. Měl pocit, jako by se neustále loučil s kousíčky Rachel.

Cestou domů ze zverimexu se zastavil v čistém, dobře osvětleném obchodě s knihami, protože i to byla část Rachel a on potřeboval něco, z čeho by cítil její přítomnost. Ale také se potřeboval podívat na internet. Pročesal síť ve snaze najít jakoukoliv zmínku o smrti. Při té příležitosti zjistil, že sice existuje spousta lidí, kteří se chtějí oblékat jako mrtví, rozdávat si to s mrtvými, dívat se na fotky nahých lidí s mrtvými nebo posílat prášky, které mrtvým poskytnou stoprocentní záruku erekce, ale přitom není nikde ani slovo o tom, jak se vypořádat s faktem, že jste po smrti nebo Smrť. Nikdo nikdy neslyšel o obchodnících se smrtí, kanálových harpyjích nebo čemkoliv aspoň vzdáleně podobném. Odešel z obchodu s půlmetrovým stohem knížek o smrti a umírání, protože si řekl, jak to tak u beta samců bývá, že než se s nepřítelem znovu utká, měl by nejprve zjistit co nejvíc o tom, s kým má tu čest.

Večer se uvelebil na gauči vedle své dcerky a četl si, zatímco Lamželezo a Džíp (pojmenoval je tak, aby jim vštípil ducha výdrže) chroustali sušené brouky a sledovali na kabelovce Kriminálku Miami.

„No, miláčku, tak podle téhle paní Kubler-Rossové je pět stadií smrti: hněv, popírání, licitace, deprese a přijetí. Tak všemi těmi stadii jsme prošli, když jsme ztratili maminku, viď?“

„Máma,“ řekla Sophie.

Když poprvé vyslovila „máma“, vyhrkly Charliemu do očí slzy. Díval se jí v tu chvíli přes rameno na fotografii Rachel. Když to řekla podruhé, bylo to už méně emotivní. Seděla ve své dětské židli za stolem v kuchyni a mluvila na toastovač.

„To není maminka, Sophie, to je toastovač.“

„Máma,“ trvala na svém Sophie a natahovala ručičky k přístroji.

„Děláš si ze mě srandu, viď?“ řekl Charlie.

„Máma,“ prohlásila Sophie tentokrát směrem k ledničce.

„Paráda,“ povzdechl si Charlie.

Četl dál a uvědomil si, že dr. Kubler-Rossová má naprostou pravdu. Všemi pěti stadii procházel každé ráno, kdy se probudil a zjistil, že má v diáři nové jméno a číslo, a obvykle to stihl ještě před snídaní. Ale když teď mělo každé stadium jméno, začalo mu docházet, že jimi procházejí i rodinní příslušníci jeho klientů. Tak říkal lidem, jejichž duše měl vyzvednout – klienti.

Potom si přečetl knihu nazvanou Poslední pytlík – o tom, jak se zabít igelitovým sáčkem. Nejspíš to nebyl příliš účinný rádce, protože si na zadní straně obálky přečetl, že má dvě pokračování. Představoval si, co asi mohl napsat fanoušek autorovi:

Drahý autore Posledního pytlíku,

byl jsem už skoro mrtvý, jenže se mi pytlík úplně zamlžil, takže jsem neviděl na televizi, a tak jsem si do něj udělal díry pro oči. Doufám, že to budu moci zkusit znovu s Vaší další knihou.

Ta kniha Charliemu opravdu moc nepomohla, tedy kromě toho, že v něm vyvolala novou a dosud nepoznanou fobii z igelitových pytlíků.

Během následujících měsíců přečetl Egyptskou knihu mrtvých, z níž se dověděl, jak háčkem vytáhnout člověku nosem mozek z hlavy, což se mu určitě bude jednou hodit, tucet knih o smrti, truchlení, pohřebních rituálech a mýtech o Podsvětí, v nichž se dočetl, že si od úsvitu dějin lidé Smrt personifikovali a žádná nevypadala jako on. Přečetl i Tibetskou knihu mrtvých, z níž zjistil, že bardo – přechod mezi současným a budoucím životem – trvá čtyřicet devět dní a že během té doby potkáte asi třicet tisíc démonů. Ti byli všichni v knize popsáni do nejmenších podrobností, ovšem žádný ani vzdáleně nepřipomínal kanálové harpyje, a člověk v barelu je měl ignorovat a nebát se jich, protože nebyli skuteční, jelikož pocházeli z hmotného světa.

„Zvláštní,“ řekl Charlie Sophii, „jak všechny tyhle knihy mluví o tom, že hmotný svět není důležitý, a já přitom musím sbírat lidské duše, které jsou spjaté s hmotnými předměty. Skoro by se zdálo, že smrt je ironická, nemyslíš?“

„Ne,“ odpověděla Sophie.

Osmnáctiměsíční Sophie odpovídala na všechny otázky „ne“, „sušenka“ nebo „jako medvěd“ – to poslední přičítal Charlie tomu, že nechával svou dceru příliš často v péči paní Korjevové. Po želvách se odebrali do velkého woku na nebesích (nebo spíš ve třetím patře) další dva křečci, krab poustevník, leguán a dvě žáby. Nakonec to Charlie vzdal a přinesl domů osm centimetrů velkého švába madagaskarského a pojmenoval ho Medvěd, aby jeho dcera neříkala pořád jen nesmysly.

„Jako medvěd,“ poznamenala Sophie.

„To mluví o tom broukovi,“ vysvětloval Charlie ochotně Jane, když se u nich jednou večer zastavila.

„O žádném broukovi nemluví,“ nesouhlasila Jane. „A vůbec, co jsi to za otce, že koupíš dceři švába? To je nechutné.“

„Údajně je nedokáže nic zabít. Existují už sto milionů let. Měl jsem na výběr mezi nimi a bílým žralokem, a ten je prý dost náročný na chov.“

„Proč to nevzdáš, Charlie? Ať si vystačí s vycpanými zvířátky.“

„Malé dítě by mělo mít nějaké domácí zvíře. Zvlášť malé dítě vyrůstající ve městě.“

„My jsme přece také vyrostli ve městě a žádná zvířata jsme neměli.“

„Já vím, a jen se podívej, jak jsme dopadli,“ opáčil Charlie a ukazoval přitom prstem střídavě na sebe a na ni, na muže, jehož řemeslem byla smrt a doma měl švába jménem Medvěd, a ženu, která během půl roku vystřídala už tři přítelkyně-učitelky jógy a právě měla na sobě jeho nejnovější tvídový oblek od Harrise.

„Dopadli jsme skvěle, nebo aspoň jeden z nás,“ prohlásila Jane a předvedla nádheru svého obleku, jako by byla hosteska v televizní soutěži Sláva oboupohlavnosti a předváděla divákům hlavní cenu. „Měl bys trochu přibrat. Tyhle kalhoty jsou mi trochu moc těsné přes zadek,“ upadla zpět do obvyklé zaujatosti sama sebou. „Nezařezávají se mi do buchty?“

„Já se nedívám, já se nedívám, já se nedívám,“ skandoval Charlie.

„Žádná domácí zvířata by nepotřebovala, kdybys ji aspoň občas vzal ven,“ poznamenala Jane a povytáhla si kalhoty v rozkroku, aby zabránila obávanému efektu devastace pečiva. „Vem ji do zoo, Charlie. Ať vidí taky něco jiného než tenhle byt. Vem ji ven.“

„Vezmu, zítra. Vezmu ji ven a ukážu jí město,“ slíbil Charlie. A udělal by to, kdyby se druhý den neprobudil a nenašel v diáři jméno Madeline Albyové a vedle něj číslici jedna.

A šváb byl mrtvý.

„Vezmu tě ven,“ říkal Charlie, když usazoval Sophii do židličky. „Vezmu, drahoušku. Slibuji. Věřila bys tomu, že mi dali jenom den?“

„Ne,“ opáčila Sophie. „Džus,“ dodala, protože to byla její židle a byl čas džusu.

„Je mi Medvěda líto, zlatíčko,“ pokračoval Charlie a snažil se jí učesat vlasy nejdřív na jednu, potom na druhou stranu, a nakonec to vzdal. „Byl to prima brouk, ale už s námi není. Paní Lingová ho pohřbí. V jejím truhlíku za oknem už musí být dost nával.“ Nevzpomínal si, že by kdy viděl za oknem u paní Lingové nějaký truhlík s květinami, ale kdo byl, aby o něčem takové pochyboval?

Charlie otevřel telefonní seznam a milosrdně v něm našel jméno M. Albyová s bydlištěm na Telegraph Hillu – tedy ani ne deset minut od něj. Ještě žádný klient nebydlel takhle blízko, a jelikož už uběhlo téměř půl roku od chvíle, co naposledy zaslechl nebo zahlédl kanálovou harpyji, začínal mít pocit, že má celý ten Smrťovský kšeft pevně v rukou. Dokonce se mu podařilo udat i většinu schránek s dušemi, které vyzvedl. Ale z té krátké lhůty měl špatný pocit. Moc špatný.

Byl to poitalštěný viktoriánský dům na kopci těsně pod Coit Tower, což je mohutný žulový sloup postavený na počest sanfranciských hasičů, kteří přišli o život ve službě. Říká se, že umělec měl zřejmě na mysli hubici hasičské hadice, ale při pohledu na ni snad nikdo neodolá nutkání podotknout, že se velmi podobá obřímu penisu. Dům Madeline Albyové – bílý kvádr s plochou střechou, ozdobený spirálami a korunovaný římsou se sochami cherubů – vypadal jako svatební koláč balancující na šourku tohoto monumentu.

Jak se tak zvolna šinul nahoru po šourku města San Franciska, přemýšlel Charlie, jak se vlastně dostane dovnitř do toho domu. Obvykle měl dost času, mohl si počkat, sledovat někoho, kdo do domu vcházel, nebo udělat nějaký rozruch a proklouznout dovnitř, ale tentokrát měl jen jediný den na to, aby se dostal dovnitř, našel schránku s duší a zase vyšel ven. Doufal, že Madeline Albyová je už po smrti. Velice nerad se potloukal kolem nemocných lidí. Jenže jediný pohled na auto zaparkované před vchodem – s malou zelenou samolepkou hospiců – rozdrtil veškeré naděje na mrtvého „klienta“ jako úder palice porcelánový čajový šálek.

Vyšel po schodech v levé části domu na verandu a čekal u dveří. Má je sám otevřít? Všimne si toho někdo, nebo se jeho mimořádná „nepostřehnutelnost“ vztahuje i na objekty, se kterými manipuluje? Usoudil, že ne. Ale potom se dveře otevřely a na verandu vyšla žena zhruba Charlieho věku. „Jdu si jenom zapálit,“ zavolala přes rameno do domu, a než za sebou stihla dveře zase zavřít, proklouzl Charlie dovnitř.

Vstupní dveře ústily do haly, vpravo viděl Charlie místnost, která původně byla salonkem. Přímo před ním bylo schodiště a za ním další dveře, které mohly vést do kuchyně. Ze salonku slyšel nějaké hlasy, a když tam zpoza rohu nahlédl, uviděl čtyři starší ženy sedící na dvou gaučích proti sobě. Měly na sobě šaty a klobouky a klidně se zrovna mohly vrátit z kostela, ale Charlie spíš předpokládal, že se přišly rozloučit s kamarádkou.

„Člověk by řekl, že s tím kouřením sekne, když nahoře její matka umírá na rakovinu,“ poznamenala dáma v šedé sukni, saku, barevně sladěném klobouku a s velkým smaltovaným špendlíkem ve tvaru krávy.

„No, vždycky to byla paličatá holka,“ ozvala se jiná žena v šatech, které vypadaly, jako by byly ušité ze stejného materiálu jako potah sedačky. „Víte, že se scházela s mým synem Jimmym nahoře v Pioneer Parku, když byli malí?“

„Říkala, že si ho vezme,“ přidala se další, která vypadala jako sestra té první.

Všechny dámy se zasmály a v jejich smíchu zněla směs poťouchlosti a smutku.

„No, nevím, co ji to napadlo, vždyť je to strašný holkař,“ řekla mamka.

„Jo, je padlej na hlavu,“ dodala její sestra.

„No, teď už je.“

„Od té doby, co ho trefilo to auto,“ prohlásila sestra. „A nevběhl on přímo pod auto?“ zeptala se dáma, která až do té doby mlčela.

„Ne, vběhl přímo do něj,“ opravila ji mamča. „Byl tehdy na drogách.“ Povzdechla si. „Vždycky jsem říkala, že mám jeden exemplář od každého druhu – kluka, holku a Jimmyho.“

Všechny pokývaly hlavami. Tohle není poprvé, co se takhle sešly, hádal Charlie. Byly ten typ postarších žen, které nakupují kondolence po balíčcích a pokaždé, když slyší projet kolem sanitku, udělají si poznámku, že by si měly vyzvednout černé šaty z čistírny.

„Maddy vypadá dost špatně,“ podotkla paní v šedé.

„No, vždyť umírá, drahoušku, to se stává.“

„Asi jo.“ Další povzdech.

Cinkání ledu ve skleničkách.

Všechny třímaly v rukou koktejlové skleničky. Charlie odhadoval, že jim koktejly umíchala mladá žena, která právě venku kouřila. Rozhlížel se kolem, jestli v místnosti nezahlédne něco, co by zářilo. V rohu stál dubový stůl s roletou, na který by se býval rád podíval zblízka, ale to bude muset počkat na později. Opustil svou pozorovatelnu a zamířil do kuchyně, kde seděli za dubovým stolem dva muži kolem čtyřicítky a hráli scrabble.

„Kde je Jenny? Je na tahu.“

„Možná se šla s jednou z těch ženských podívat nahoru na mámu. Ošetřovatelka jim dovolí chodit nahoru jen po jedné.“

„Chtěl bych, aby už bylo po všem. Nemůžu to čekání vydržet. Mám rodinu, ke které se musím vrátit. Připadám si, jako bych měl každou chvíli vyletět z kůže.“

Starší z nich se natáhl přes stůl a položil bratrovi vedle písmenek dva maličké modré prášky.

„Tohle ti pomůže.“

„Co je to?“

„Postupně uvolňovaný morfin.“

„Fakt?“ Mladší bratr se tvářil vyděšeně.

„Sotva je ucítíš, v podstatě tě jenom tak trochu otupí. Jenny už je bere čtrnáct dní.“

„Tak proto to vy dva snášíte tak dobře a já jsem troska? Vy jste se sjeli máminýma práškama na bolest?“

„Jo.“

„Já drogy neberu. Tohle jsou drogy. Ty přece taky nebereš drogy.“

Starší bratr se opřel o opěradlo. „Léky na bolest, Bille. Cos myslel?“

„Ne, já si máminy prášky na bolest brát nebudu.“

„Jak je libo.“

„Co když je bude potřebovat?“

„V tom pokoji je tolik morfínu, že by to složilo medvěda kodiaka, a kdyby to nestačilo, dodá hospic další.“

Charlie chtěl mladším bratrem zatřást a zaječet: Vem si ty prášky, ty idiote. To byla výhoda zkušeností. Tuhle situaci sledoval znovu a znovu, rodiny u smrtelné postele svých blízkých, lidi pološílené zármutkem a vyčerpáním, přátele přicházející a odcházející z domu jako přízraky, lidi, kteří přišli říct sbohem nebo se dostavili prostě jen proto, aby mohli vyprávět, že tam byli a mohli se poté spolehnout na to, že jednou nezemřou sami. Proč nebylo nic z toho v knihách mrtvých? Proč nestálo v instrukcích nic o té bolesti a zmatku, kterých bude svědkem?

„Půjdu najít Jenny,“ prohlásil starší bratr, „a zeptám se jí, jestli nechce něco k jídlu. Můžeme to dohrát později, jestli chceš.“

„To je dobrý, stejně jsem prohrával.“ Mladší bratr posbíral písmenka a uklidil hrací desku. „Půjdu nahoru a zkusím se trochu vyspat, dnes v noci je na mě řada s hlídáním mámy.“

Starší bratr odešel a Charlie sledoval, jak si ten mladší zastrkuje modré pilulky do kapsy košile a odchází z kuchyně. Tím umožnil obchodníkovi se smrtí vyplenit špižírnu a skříňky při hledání schránky s duší. Ale věděl, že tam nebude, ještě dřív, než vůbec začal hledat. Bude muset jít nahoru.

Opravdu bytostně nesnášel, když se musel motat kolem nemocných lidí.

Madeline Albyová seděla na posteli s peřinou vytaženou až pod bradu a ochranným povlakem matrace stočeným za hlavou. Byla tak drobná, že její tělo nebylo pod dekou téměř vidět. Charlie odhadoval, že může vážit maximálně třicet pětatřicet kilogramů. Ve tváři měla vyčerpaný výraz a pod silně zažloutlou kůží se jí zřetelně rýsovaly obrysy očních důlků a čelisti. Charlie to tipoval na rakovinu jater. Jedna z přítelkyň zdola nyní seděla vedle postele a sestra z hospiců, mohutná žena v bílém plášti, seděla na židli na druhé straně pokoje a četla si. Mezi Madelininým ramenem a krkem spal stočený do klubíčka malý pes, nejspíš jorkšírský teriér, pomyslel si Charlie.

Když Charlie vešel do pokoje, Madeline promluvila: „Nazdar, chlapče.“

Ztuhl na místě. Dívala se přímo na něj – křišťálově modré oči a úsměv na rtech. Že by zavrzala podlaha? Nebo něco shodil?

„Co tam děláš, chlapče?“ zahihňala se.

„Koho tam vidíš, Maddy?“ zeptala se její přítelkyně. Sledovala Madelinin pohled, ale sama se dívala skrz Charlieho.

„No tamtoho chlapce.“

„Dobře, Maddy. Nechceš trochu vody?“ Přítelkyně se natáhla po kelímku s brčkem, který stál na nočním stolku vedle postele.

„Ne. Ale řekni tomu chlapci, aby šel sem. No tak, pojď sem, chlapče.“ Madeline vyprostila ruce zpod deky a začala s nimi pohybovat, jako kdyby pletla nebo ve vzduchu vyšívala.

„No, radši půjdu,“ řekla přítelkyně. „Nechám tě trochu si odpočinout.“ Podívala se na ošetřovatelku, která se na ni usmála očima přes obroučky brýlí na čtení. Jediný odborník v domě udělil povolení. Přítelkyně vstala a políbila Madeline Albyovou na čelo. Madeline přestala na chviličku vyšívat, zavřela oči a opřela se do toho polibku jako mladičká dívka. Přítelkyně jí stiskla ruku a řekla: „Sbohem, Maddy.“

Charlie ustoupil a nechal ženu projít. Když procházela dveřmi, zachvěla se jí ramena potlačovaným vzlyknutím.

„Ahoj, chlapče,“ ozvala se znovu Madeline. „Pojď sem a sedni si.“ Přestala vyšívat na dostatečně dlouhou dobu, aby se Charliemu mohla podívat přímo do očí, což ho víc než trochu vyděsilo. Vrhl nervózní pohled na ošetřovatelku, která vzhlédla od knihy, ale hned se zase vrátila ke čtení. Charlie ukázal prstem na sebe.

„Jo, ty,“ přitakala Madeline a Charlie začal panikařit. Ona ho viděla, ale sestra z hospiců ne, nebo to tak aspoň vypadalo.

Ošetřovatelčiny hodinky zapípaly a Madeline zvedla psíka a přiložila si ho k uchu. „Haló? Ahoj, jak se máš?“ Pohlédla na Charlieho. „To je moje nejstarší dcera.“ Psík vrhl na Charlieho pohled, v němž se zračila jednoznačná prosba: „Zachraň mě.“

„Čas na léky, Madeline,“ oznámila ošetřovatelka.

„Copak nevidíte, že telefonuji, Sally?“ protestovala Madeline. „Vydržte chviličku.“

„Dobře, počkám,“ souhlasila sestra. Vzala do ruky hnědou lahvičku s kapátkem, naplnila ho, zkontrolovala množství a čekala.

„Pa. Taky se měj hezky,“ řekla Madeline. Podávala maličkého psíka Charliemu. „Byl bys tak laskav a zavěsil to?“ Ošetřovatelka chytila psíka a postavila ho na postel vedle Madeline.

„Otevřete pusu, Madeline,“ poručila poté. Madeline poslušně otevřela ústa a sestra jí do nich vyprázdnila kapátko.

„Mňam, jahodová,“ libovala si Madeline.

„Přesně tak, jahodová. Nechcete ji spláchnout trochou vody?“ Ošetřovatelka jí podávala kelímek s brčkem. „Ne. Sýr. Dala bych si trochu sýra.“

„Mohla bych vám nějaký přinést,“ nabídla se sestra. „Čedar.“

„Tak tedy čedar,“ souhlasila ošetřovatelka. „Hned jsem zpátky.“ Přitáhla Madeline deku pod bradu a odešla.

Stařenka se opět podívala přímo na Charlieho. „Můžeš mluvit, když je pryč?“

Charlie pokrčil rameny a s rukou před pusou se rozhlížel do všech stran jako někdo, kdo hledá, kam by mohl honem rychle vyplivnout sousto mimořádně nechutných mořských plodů.

„Jen žádnou pantomimu, drahý,“ požádala Madeline. „Nikdo tu není na pantomimu zvědavý.“

Charlie si ztěžka povzdechl – co mohl ještě ztratit? Ona ho prostě viděla. „Ahoj, Madeline. Jsem Charlie.“

„Jméno Charlie se mi vždycky líbilo,“ poznamenala Madeline. „Jak to, že tě Sally nevidí?“

„Teď mě můžete vidět jenom vy,“ prozradil jí Charlie.

„Protože umírám?“

„Myslím, že ano.“

„Dobře. Vypadáš jako moc sympatický chlapec…“

„Díky. Vy také nevypadáte zle.“

„Mám strach, Charlie. Nebolí to. Kdysi jsem se bála, že to bude bolet, ale teď mám strach z toho, co bude potom.“

Charlie si sedl na židli vedle postele. „Myslím, že proto jsem tady, Madeline, takže se nemusíte bát.“

„Vypila jsem moc brandy, Charlie. Proto se mi tohle stalo.“

„Maddy… Můžu vám říkat Maddy?“

„Jasně, chlapče, jsme přece přátelé.“

„Ano, to jsme. Maddy, tohle se muselo stát. Neudělala jste nic, čím byste to způsobila.“

„No tak to je dobře.“

„Maddy, máte pro mě něco?“

„Jako dárek?“

„Jako dárek, který byste dala sama sobě. Něco, co byste mi svěřila do opatrování, abych vám to později vrátil…“

„Jehelníček,“ usoudila Madeline. „Chtěla bych, aby sis ho vzal. Patřil mé babičce.“

„Bylo by mi ctí vzít ho do opatrování, Maddy. Kde ho najdu?“

„V mém kufříku se šitím v horním šuplíku v tamté skříni.“ Ukázala na starodávnou skříň na druhé straně pokoje. „Ach, omluv mě, mám telefon.“

Madeline mluvila se svou starší dcerou do cípu polštáře. Charlie mezitím vyndal z horního šuplíku její kufřík se šitím. Byl proutěný a i zvenčí bylo vidět, že v něm rudě září schránka s duší. Vytáhl z něj jehelníček z rudého sametu zdobeného pásky z pravého stříbra a zvedl ho do výšky, aby jej Madeline viděla. Usmála se a zdviženým palcem dala najevo, že se trefil. V tu chvíli se do pokoje vrátila ošetřovatelka s talířkem sýra a slaných sušenek.

„To je má nejstarší dcera,“ vysvětlila jí Madeline a tiskla si přitom roh polštáře na prsa, aby to její dcera neslyšela. „Božíčku, to je sýr?“

Ošetřovatelka přikývla. „A slané sušenky.“

„Zavolám ti za chvíli zpátky, zlato. Sally mi zrovna přinesla sýr a nechci být nezdvořilá.“ Zavěsila polštář a dovolila Sally, aby ji nakrmila kousky sýra a sušenek.

„Myslím, že to je nejlepší sýr, jaký jsem kdy jedla,“ prohlásila Madeline.

Charlie z výrazu její tváře usoudil, že to skutečně je nejlepší sýr, jaký kdy jedla. Každý gram jejího bytí se soustředil na vychutnání plátků čedaru a při každém soustu blaženě vzdychala.

„Nechceš trochu sýra, Charlie?“ zeptala se Madeline, přičemž poprskala ošetřovatelku kousíčky sušenky. Ta se hned poté podívala do rohu, kde stál Charlie s jehelníčkem bezpečně zasunutým do kapsy saka.

„Aha, ty ho nemůžeš vidět, Sally,“ řekla Madeline a poklepala sestře na ruku. „A přitom je to takový pohledný rošťák. I když trochu hubený.“ A potom, pro Sally, ale dost hlasitě, aby to slyšel i Charlie, dodala: „Zatraceně by potřeboval trochu sýra.“ Znovu se zasmála a poprskala dalšími kousky sýra sestru, která se také smála a měla co dělat, aby neupustila talíř.

„Co to povídala?“ ozval se hlas z chodby. Do pokoje vešli oba synové a dcera, zprvu byli vyplašení z toho, co zaslechli z chodby, ale potom se začali smát spolu s matkou a ošetřovatelkou. „Říkala jsem, že je ten sýr moc dobrý,“ prohlásila Madeline.

„Jo, mami, to je,“ souhlasila dcera.

Charlie stál v rohu pokoje, díval se, jak Madeline jí sýr a směje se, říkal si: Tohle mělo být v knize. Díval se, jak jí pomáhají s mísou, dávají jí napít vody a otírají jí obličej mokrým ručníkem – díval se, jak do ručníku kouše asi jako Sophie, když jí myje obličej. Nejstarší dcera, která, jak Charliemu došlo, byla už několik let po smrti, volala ještě třikrát – jednou na psa, dvakrát na polštář. Kolem poledne byla Madeline unavená a usnula, asi za hodinu začala lapat po dechu, potom přestala, potom půl minuty nedýchala vůbec, načež se zhluboka nadechla, a potom přišel konec. A Charlie vyklouzl z pokoje s její duší v kapse.

13

PLEŇTE – A VYPUSŤTE BĚSY VÁLEČNÉ!

Pohled na umírající Madeline Albyovou Charliem otřásl. Vlastně ho nevzala ani tak její smrt jako její život, který se mu promítl těsně předtím, než zemřela. Napadlo ho: Jestli se musíte podívat Smrti do očí, abyste dokázali vdechnout trochu života do svého žití, tak kdo by to měl udělat spíš než muž, který holí Smrťovy tváře?

„Sýr v knize nebyl,“ oznámil Charlie Sophii, když ji tlačil před sebou z obchodu v novém golfáku, který vypadal jako něco, co vzniklo zkřížením kola s rámem z uhlíkových vláken a dětského kočárku, a výsledkem bylo vozítko, které jste si klidně mohli vzít na celodenní túru po horách. Bylo pevné, snadno se tlačilo a Sophie byla bezpečně ukrytá v jeho hliníkovém rámu. Kvůli sýru jí ani nenasadil helmu. Chtěl, aby se mohla rozhlížet a dívat na svět kolem a být jeho součástí. Při pohledu na to, jak si Madeline Albyová vychutnává ten sýr každičkou částí své bytosti, jako kdyby to byla první a největší pochoutka jejího života, si uvědomil, že on sám vlastně nikdy pořadně neochutnal ani sýr, ani slané sušenky, ani život. A nechtěl, aby tak žila jeho dcera. Ještě ten večer ji přestěhoval do vlastního pokoje, do pokoje, na jehož strop ještě Rachel namalovala obláčky a veselý balon, v jehož koši plula po obloze rozverná parta zvířecích kamarádů. Tu noc nespal dobře a pětkrát vstával, aby šel Sophii překontrolovat, pokaždé zjistil, že klidně spinká. Ale Charlie byl klidně ochoten obětovat pár hodin spánku výměnou za to, že jeho dcera bude moci prožít život bez jeho obav a omezení. Chtěl, aby mohla zakusit všechen skvělý sýr života.

Procházeli se po North Beach. Zastavil u jednoho krámku a koupil sobě kafe a Sophii jablečný džus. Podělili se o velký koláč s arašídovým máslem; ještě dlouho potom se za nimi po chodníku táhlo hejno holubů hodujících na řece drobků, která vyvěrala ze Sophiina golfáku. V televizích všech barů a kaváren v okolí běželo fotbalové mistrovství světa a jejich hosté zablokovali nejen přilehlé chodníky, ale i silnice, napjatě sledovali hru, jásali, posmívali se soupeři, objímali se, nadávali a celkově prožívali návaly radosti a zklamání ve společnosti nově nalezených přátel, kteří se sjeli do této italsko-americké čtvrtí z celého světa. Sophie jásala spolu s fotbalovými fanoušky a pištěla radostí, protože oni byli šťastní. Když byl dav zklamaný – po zablokované střele nebo překažené přihrávce –, byla sklíčená i Sophie a obracela se s prosebným pohledem na tátu, aby to napravil a nějak zařídil, aby byli všichni zase šťastní. A táta to dokázal, protože za pár vteřin už zase všichni jásali. Vysoký Němec naučil Sophii křičet „Góóóóóóóóóóóóól!“ jako komentátor přenosu a procvičoval to s ní tak dlouho, než to zvládala rovných pět vteřin v kuse. Sophie ovšem pilně cvičila i potom sama, když už byli tři bloky daleko, a nutila Charlieho odpovídat na nechápavé pohledy kolemjdoucích krčením ramen, které mělo vyjadřovat: To víte, holka je fotbalová fanynka, co s tím naděláte?

Když se blížil čas odpoledního spánku, zavelel Charlie k návratu a zamířil domů širokým obloukem přes Washington Square Park, kde si lidé četli a odpočívali ve stínu stromů, nějaký chlapík hrál na kytaru (pro změnu) písničky od Dylana, dva mladí bílí rastafariáni si kopali hakysákem a lidé se všeobecně uvelebovali a užívali si příjemného a klidného letního dne. Charlie zahlédl černé kotě, které se opatrně plížilo z křoví poblíž Columbus Avenue, zdálo se, že loví divoký obal od McMuffinu, a upozornil na ně Sophii.

„Podívej, Sophie, koťátko.“ Charlie měl výčitky ze skonu švába Medvěda. Možná by mohl ještě dnes odpoledne zajít do obchodu se zvířaty a pořídit Sophii nového kamaráda.

Sophie radostně vypískla a ukázala prstíkem na malé kotě.

„Umíš říct ‚koťátko‘?“ pobízel ji Charlie.

Sophie ukázala a slintavě se usmála.

„Chtěla bys koťátko? Umíš říct ‚koťátko‘, Sophie?“

Sophie ukázala prstem na kočku. „Koťátko,“ broukla.

Malá kočka padla k zemi. Mrtvá.

„Svěží hudba,“ ohlásil se Mátomil Svěží do telefonu, jeho hlas zněl jako linka bassaxofonu uprostřed pomalé jazzové skladby.

„Co to má, do prdele, být? O tomhle jsi nic neříkal! Kniha o ničem takovém nic neříkala! Co se to, do prdele, děje?“

„Patrně voláte do knihovny nebo do kostela,“ usoudil Mátomil. „Tohle je hudební obchod, tady neposkytujeme odpovědi na všeobecné otázky.“

„Tady Charlie Asher. Co jsi to sakra udělal? Co jsi udělal mojí malé dcerce?“

Mátomil se zamračil a přejel si rukou po hlavě. Dnes ráno se zapomněl oholit. Mělo ho napadnout, že z toho bude nějaká nepříjemnost. „Charlie, nesmíte mi volat. Říkal jsem vám to. Je mi líto, jestli se něco stalo vaší holčičce, ale přísahám, že jsem…“

„Ukázala na kotě, řekla ‚koťátko‘ a to okamžitě padlo mrtvé k zemi.“

„No, to je nešťastná shoda náhod, Charlie, koťátka přece mají docela vysokou úmrtnost.“

„Jo, jenže pak ukázala na staříka krmícího holuby, řekla ‚koťátko‘ a on taky padl mrtvý k zemi.“

Mátomil Svěží byl moc rád, že v tu chvíli nebyl v obchodě nikdo, kdo by mohl vidět výraz jeho tváře, protože si byl jistý, že ten ledový mráz, který mu přebíhal nahoru dolů po zádech, úplně rozmetal dosavadní výraz neochvějného klidu. „To dítě má vadu řeči, Charlie. Měl bys ho vzít k nějakému doktorovi.“ Tykání bylo na místě, jejich vztah se posunul do nové roviny.

„Vadu řeči! Vadu řeči! Roztomilé šišlání je vada řeči. Moje dcera zabíjí lidi slovem koťátko. Musel jsem jí držet celou cestu domů ruku před pusou. Někdo to určitě natočil na video. Lidi si mysleli, že jsem jeden z těch rodičů, co mlátí své děti v obchoďáku…“

„Nebuď směšný, Charlie, lidé milují rodiče, kteří mlátí své děti v obchoďáku. Všichni nesnášejí ty rodiče, kteří své děti nechají dělat binec.“

„Můžeme se držet tématu, prosím? Co o tom víš? Na co jsi přišel za všechny ty roky coby obchodník se smrtí?“

Mátomil Svěží si sedl na stoličku za pultem a podíval se do očí papírové Cher v naději, že v nich najde nějaké odpovědi. Ale ta mrcha mlčela jako zařezaná. „Nevím vůbec nic, Charlie. To dítě bylo v místnosti, když jsi mě viděl, a dobře víš, co to udělalo s tebou. Kdo ví, co to udělalo s ní. Říkal jsem ti, že mám pocit, že jsi jiná liga než my ostatní, no, a možná že to dítě je také něco jiného. Nikdy jsem neslyšel o žádném obchodníkovi se smrtí, který by mohl někoho jen tak ‚odkoťátkovat‘ nebo způsobit smrt jiným než normálním způsobem. Zkoušel jsi ji naučit jiná slova? Třeba štěňátko?“

„Jo, to jsem měl v plánu, ale potom mě napadlo, že by to mohlo pěkně rozhodit ceny nemovitostí, kdyby najednou všichni v okolí zaklepali bačkorama! Ne, žádná jiná slova jsem nezkoušel. Už se dokonce i bojím nutit ji jíst zelené fazolky, aby mě náhodou nekoťátkovala.“

„Určitě budeš mít imunitu.“

„Největší velká kniha říká, že my sami nejsme vůči smrti imunní. Mám pocit, že až se příště objeví na Discovery Channelu nějaké kotě, bude moje sestra moct začít vybírat rakev.“

„Je mi to líto, Charlie, ale nevím, co ti na to mám říct. Podívám se doma do knihovny, ale vypadá to, jako by tvoje dcerka byla mnohem blíž k tomu, jak legendy vykreslují Smrtě, než my všichni dohromady. Ale věci mají sklon nacházet rovnováhu, tak třeba bude mít tahle její, ehm, vada, i nějakou pozitivní stránku. A mezitím by ses měl možná vypravit do Berkeley a podívat se, jestli něco nenajdeš v tamní knihovně. Ta dostává povinný výtisk od každé knihy, která vyjde.“

„Tys to ještě nezkoušel?“

„Zkoušel, ale nehledal jsem nic takhle konkrétního. Jo a cestou tam dávej pozor. Nejezdi metrem.“

„Myslíš, že kanálové harpyje jsou v tunelech metra?“ zeptal se Charlie.

„Kanálové harpyje? Co je to?“

„Tak jim říkám,“ vysvětlil Charlie.

„Aha. No, nevím. Je to pod zemí a jednou se mi stalo, že vypadl proud, když jsem jel metrem. Myslím, že bys to neměl riskovat. Je to jejich teritorium. A když už je o tom řeč, tak za sebe můžu říct, že byly posledního půl roku podezřele zticha. Ani pípnutí.“

„Jo, u mě to samé,“ připustil Charlie. „Ale tenhle telefonát to asi změní.“

„Jo, to nejspíš ano. Ale se schopnostmi tvé dcery to také může být úplně jiná hra. Dávej na sebe pozor, Charlie Ashere.“

„Ty taky, Mátomile.“

„Pane Svěží.“

„Totiž pane Svěží.“

„Sbohem, Charlie.“

V kabině velké lodi se Orkus dloubal v zubech rozštěpenou stehenní kostí nemluvněte. Babd mu pařáty česala černou hřívu a Smrť s býčí hlavou přemýšlel o tom, co Morrighan viděly z kanálu na Columbus Avenue – Charlieho a Sophii v parku.

„Je čas,“ ozvala se Nemain. „Nečekali jsme už dost dlouho?“ Zachřestila pařáty jako kastanětami a pokropila při tom stěny i podlahu kapkami jedu.

„Nemůžeš dávat pozor?“ okřikla ji Macha. „To svinstvo nejde dolů. Zrovna jsem tady položila nový koberec.“ Nemain na ni vyplázla černý jazyk. „Pradleno,“ vyprskla. „Kurvo,“ kontrovala Macha.

„Nelíbí se mi to,“ promluvil Orkus. „To dítě mě znepokojuje.“

„Nemain má pravdu. Podívej, jak jsme teď silní,“ Babd při těch slovech poškrábala Orka na pavučinách, které vyplnily prostor mezi bodci na jeho ramenou – vypadalo to, jako by tam měl připevněné vějíře nebo nějaké zdobené součásti samurajské zbroje. „Vyrazíme. Obětování toho dítěte ti může vrátit celá křídla.“

„Myslíš, že to půjde?“

„Půjde, za tmy,“ opáčila Macha. „Jsme silnější než kdykoliv za posledních tisíc let.“

„Půjde jen jedna z vás a v tajnosti,“ rozhodl Orkus. „To dítě má velmi staré nadání, naštěstí zatím v nedospělém těle. Pokud ho ovládne, může se nám další šance naskytnout až za dalších tisíc let. Zabijte to dítě a přineste mi jeho mrtvolu. A ať vás nevidí dřív, než udeříte.“

„A její otec? Máme ho taky zabít?“

„Tak silné ještě nejste. Ale jestli se probudí a zjistí, že je jeho dítě pryč, možná ho zničí vlastní žal.“

„Nemáš nejmenší tušení, co děláš, viď?“ nadhodila Nemain.

„Ty zůstaneš dnes v noci tady,“ poručil jí Orkus.

„Sakra,“ ulevila si Nemain a pokropila zeď kouřící sprškou jedu. „Ach, promiň mi, že jsem pochybovala o samotném vznešeném. Hele, býčí hlavo, to by mě zajímalo, co z tebe padá druhou stranou?“

„Ha,“ utrousila Babd. „Ha. To bylo dobré.“

„A jaký mozek se asi najde pod tím tvým peřím?“ opáčil Orkus.

„Cha! Dostal tě, Nemain. Mysli na to, jak si tě vychutnal, až budu dnes v noci zabíjet to dítě.“

„To se týká i tebe,“ zchladil ji Orkus. „Půjde Macha.“

Upadla dovnitř střechou, rozervala vypouklé okno ve čtvrtém patře a sklouzla na chodbu. Tiše jako stín prošla chodbou ke schodům a po nich téměř sklouzla, její nohy se jich sotva dotýkaly. Ve druhém patře se zastavila u dveří a prozkoumala zámky. Kromě hlavního zámku byly na dveřích ještě dvě závory. Zvedla hlavu a nade dveřmi uviděla malé okénko zajištěné jen mosaznou západkou. Škvírou rychle protáhla spár a stačilo jediné otočení zápěstí, aby se mosazný zámek vylomil a s tlumeným třesknutím dopadl na dřevěnou podlahu uvnitř. Vysoukala se nahoru, protáhla světlíkem a zploštělá se přisála zevnitř ke vstupním dveřím. Vypadala jako kaluž stínu.

Ucítila pach dítěte a zaslechla jeho tichounké oddechování z druhé strany bytu. Přesunula se doprostřed velkého pokoje a zarazila se. Nové maso tam bylo také, cítila ho, spal v pokoji naproti ložnici dítěte. Jestli se jí připlete do cesty, urve mu hlavu a odnese ji Orkovi na loď jako důkaz, že by ji neměl podceňovat. Byla v pokušení ho vyřídit, ale ne dřív, než dostane to dítě.

Z noční lampičky se linul napříč dětským pokojem pruh měkkého růžového světla. Macha mávla spárem a světlo zhaslo. Tiše spokojeně zapředla. Bývaly doby, kdy stejným způsobem dokázala uhasit i lidský život, a ty doby se možná zase vracely.

Vklouzla do dětského pokoje a zastavila se. V měsíčním světlě, které se dovnitř linulo oknem, viděla, že dítě leží stočené do klubíčka v postýlce a objímá plyšového zajíčka. Ale neviděla do rohů místnosti – vládla v nich tak temná tma, že jí nedokázaly proniknout ani její oči nočního dravce. Připlížila se k postýlce a sklonila se nad ni. Dítě spalo s pusou otevřenou dokořán. Macha se rozhodla, že mu bodne dráp skrz patro do mozku. Bude to tiché a zanechá to na místě pro otce dost krve, navíc se jí tak mrtvolka dítěte dobře ponese – nabodnutá na spár jako ryba na háčku. Pomalu se naklonila do postýlky a natáhla pařát, aby mohla vést ránu s co největší razancí. Osmicentimetrový dráp se zaleskl v měsíčním světle a ten krásný lesk ji na okamžik rozptýlil. Hned potom její předloktí sevřely čelisti.

„Dopr…“ vyjekla, když se vznesla do vzduchu a narazila do zdi. Další čelisti se jí zahryzly do kotníků. Zkroutila se do půltuctu rozličných podob, což jí nijak nepomohlo se osvobodit, jen s ní něco jako s hadrovou panenkou praštilo o prádelník, o postýlku a znovu o zeď. Sekla po útočníkovi pařáty a do něčeho je zaryla, jenže vzápětí ucítila, jak jí něco rve spáry z kloubů, a tak zase hned pustila. Vůbec nic neviděla, cítila jen divoký, dezorientující pohyb a potom náraz. Vší silou kopla po tom, co drželo její kotník, a pustilo ji to, ale to, co ji drželo za předloktí, s ní vyrazilo okno a praštilo o bezpečnostní mříže. Slyšela, jak se na ulici dole snáší déšť střepů, vší silou se vzepřela a současně šílenou rychlostí měnila tvar, až se jí podařilo protáhnout se skrz mříže. Padala na chodník.

„Jau. Kurva!“ ozval se výkřik z ulice. Ženský hlas. „Jau.“

Charlie rozsvítil a uviděl Sophii, jak sedí v postýlce, drží v rukou králíčka a chichotá se. Okno za ní bylo na kusy, sklo se vysypalo na ulici.

Veškerý nábytek v pokoji až na postýlku byl vzhůru nohama, ve dvou stěnách byly díry o velikosti basketbalového míče a z dřevěných příček zbyly třísky. Všude po zemi se válelo černé peří a něco, co vypadalo jako krev, a to peří se začalo přímo před Charlieho očima vypařovat. „Běsíci, tati,“ žvatlala Sophie. „Běsíci.“ Potom se zahihňala.

Zbytek noci prospala Sophie v tátově posteli; Charlie ji proseděl na židli vedle ní, celou dobu nespouštěl oči ze zamčených dveří a hůl měl neustále po ruce. V Charlieho ložnici nebylo žádné okno, takže dveře byly jediným vchodem i východem. Sophie se probudila za rozbřesku, Charlie ji přebalil, vykoupal a oblékl. Potom zavolal Jane, aby jí připravila snídani, a sám šel odklidit ze Sophiina pokoje kusy skla a omítky. Potom sešel do přízemí, aby se podíval po nějaké překližce, kterou by zabednil rozbité okno.

Štvalo ho, že nemůže zavolat na policii ani nikam jinam. Ale jestli tohle bylo důsledkem jediného telefonátu jinému obchodníkovi se smrtí, nemohl to riskovat. A navíc, co by asi tak policisté řekli na jeho historku, že všude bylo černé peří a krev, ale přímo před očima se to všechno vypařilo?

„Někdo minulou noc hodil do Sophiina okna cihlu,“ oznámil Jane.

„Páni, ve druhém patře taky. Myslela jsem si, že ses zbláznil, když jsi nechal namontovat ty bezpečnostní mříže po celém baráku, ale teď už si to nemyslím. Z bezpečnostních důvodů bys měl do toho okna nechat dát výplně z tvrzeného skla.“

„Nechám,“ souhlasil Charlie. Z bezpečnostních důvodů? Neměl nejmenší tušení, co se v Sophiině pokoji přihodilo, ale skutečnost, že se jí uprostřed vší té zkázy vůbec nic nestalo, ho příšerně vyděsila. Nechá to okno zasklít, ale odteď bude stejně dcerka spát v jeho pokoji, dokud jí nebude třicet a nevezme si nějakého chlapa s ninjovským výcvikem.

Když se Charlie vrátil ze sklepa s dřevotřískovou deskou, kladivem a hřebíky, našel Jane, jak sedí na kuchyňském stole a potahuje z cigarety.

„Jane, já myslel, žes přestala.“

„Jo, přestala. Před měsícem. Tuhle jsem našla v kabelce.“

„Proč kouříš v mém domě?“

„Zašla jsem do Sophiina pokoje pro toho jejího králíčka.“

„No a? Kde je Sophie? Ještě by tam na podlaze mohlo být nějaké sklo, doufám…“

„Jo, je tam. A vůbec to nebylo vtipné, abys věděl, Ashere. Tentokrát jsi tu mánii s domácími zvířaty fakticky přehnal. Budu si muset dát tři hodiny jógy, masáž a jointa velkého jako termoska, abych se z toho aspoň trochu vzpamatovala. Vyděsili mě tak, že jsem si cvrnkla do kalhot.“

„Co to, k sakru, meleš, Jane?“

„Švanda,“ ušklíbla se. „Fakt švanda. Mluvím o běsících, taťko.“

Charlie pokrčil rameny, jako by chtěl říct: Nemohla bys mluvit ještě trochu nesouvisleji a nesrozumitelněji? Bylo to gesto, které za posledních dvaatřicet let vypiloval k dokonalosti. Potom se rozběhl k Sophiinu pokoji a rozrazil dveře.

Vedle jeho drahé dcerušky seděli, z každé strany jeden, dva největší a nejčernější psi, jaké kdy viděl. Sophie se o jednoho z nich opírala zády a druhého mlátila po hlavě plyšovým králíčkem. Charlie udělal krok, aby vyrazil dceři na pomoc, když vtom se jeden ze psů odrazil, jediným skokem se přenesl přes pokoj, povalil Charlieho na zem a přišpendlil ho k ní. Druhý se postavil mezi Charlieho a dítě.

„Sophie, tatínek tě zachrání, neboj se!“ Charlie se snažil vykroutit ze psího sevření, ale pes jen sklonil hlavu a zavrčel na něj. Ani se nehnul. Charlie odhadoval, že by ho jediným hryznutím dokázal připravit o nohu a kus trupu. Ta potvora měla větší hlavu než tygři bengálští ze sanfranciské zoo.

„Jane, pomoz mi. Dostaň ze mě to zvíře.“

Velký pes zvedl hlavu, aniž sundal tlapy z Charlieho ramen.

Jane se otočila na barové židli a zhluboka potáhla z cigarety. „Ne, myslím, že ne, bratříčku. Po tom, co jsi na mě tohle nastražil, v tom lítáš sám.“

„Nic jsem nenastražil. Nikdy předtím jsem ty psy neviděl. Nikdo nikdy nic takového neviděl.“

„Víš ty co, my lesby jsme vůči psům nesmírně tolerantní, ale to ti nedává právo dělat něco takového. No, nechám tě si to užít,“ prohlásila Jane a vzala si ze stolu klíče a kabelku. „Dobře se se svými psími kamarádíčky bav. Já jdu vyšilovat do práce.“

„Jane, počkej!“

Ale to už byla pryč. Slyšel jen prásknutí vstupních dveří.

Nezdálo se, že by měl ten velký pes v úmyslu Charlieho sežrat, jenom ho držel na místě. Pokaždé, když se pokusil vykroutit, ta potvora zavrčela a přitlačila.

„Dolů. K noze. Fuj.“ Charlie experimentoval s povely, které slyšel od chovatelů v televizi. „Přines. Překul se. Tak už mě, do prdele, pusť, ty potvoro.“ (Ten poslední byl jeho vlastní, skromný příspěvek.)

Zvíře štěklo Charliemu do levého ucha tak hlasitě, že na chvíli ohluchl a slyšel z té strany jen zvonění. Zdravým uchem registroval, jak se jeho dcerka na druhé straně pokoje chichotá. „Sophie, zlatíčko, všechno je v pořádku.“

„Běsíci, tati,“ broukla Sophie. „Běsíci.“ Na nejistých nožkách se k němu připotácela a podívala se na něj. (V osmnácti měsících se Sophie většinou pohybovala jako malý opilec.) „Běsíci,“ zopakovala. Chytla obrovského psa za ucho a stáhla ho z Charlieho. Nebo to spíš bylo tak, že jí pes dovolil, aby ho za ucho odvedla stranou. Charlie vyskočil na nohy a natáhl se po Sophii, ale druhý pes okamžitě vyskočil, postavil se před něj a zavrčel. Ta bestie měla hlavu ve výšce Charlieho prsou, i když stála všemi čtyřmi na zemi.

Odhadoval, že každý z těch psů musí vážit přes dvě stě kilo. Byli přinejmenším dvakrát větší než největší pes, jakého do té doby viděl – novofoundlanďan, kterého zahlédl, jak plave ve vodním parku u Námořního muzea. Měli krátkou srst jako dobrmani, široké plece rotvajlerů, ale velké hranaté hlavy a zvednuté uši dog. Byli tak černí, že to vypadalo, jako by spíš pohlcovali světlo, a Charlie znal jen jediného tvora, který něco takového dokázal – havrany z Podsvětí. Pochopil, že ať tihle psi přišli odkudkoliv, nebyli z jeho světa. Ale stejně tak bylo jasné, že nechtějí Sophii nijak ublížit. Tak obrovské zvíře by se z jejího tělíčka beztak ani pořádně nenajedlo, a kdyby jí ti dva chtěli ublížit, mohli ji už dávno překousnout vejpůl.

Zpustošení Sophiina pokoje minulou noc mohlo být dílem těchhle psů, ale oni zcela jistě nebyli tím, kdo původně zaútočil. Něco se vplížilo do jejího pokoje, aby jí to ublížilo, a oni ji chránili, což dělali i v tu chvíli. Charliemu bylo jedno, proč to dělají, byl prostě jen vděčný, že jsou na jeho straně. Netušil, kam se poděli, když uslyšel třesk rozbíjeného okna a přiběhl do Sophiina pokoje, ale teď to vypadalo, že jsou zkrátka tady a v žádném případě se nemají k odchodu.

„Dobře, já jí nechci ublížit,“ oznámil jim Charlie. Pes se uklidnil a o pár kroků ustoupil. „Potřebuje dát na nočník,“ pokračoval Charlie a připadal si trochu hloupě. Právě si všiml, že psi mají kolem krků široké stříbrné obojky, což ho jistým způsobem znepokojovalo víc než jejich obrovitost. Po drezuře, kterou jeho betasamčí představivost dostávala poslední rok a půl, se celkem snadno vypořádal se dvěma obřími psy, kteří se z ničeho nic objevili v ložnici jeho dcery, ale představa, že jim někdo dal kolem krků obojky, ho úplně vyváděla z míry.

Ozvalo se zaklepání na vstupní dveře a Charlie vycouval z pokoje. „Zlatíčko, taťka bude hned zpátky.“

14

ŠÍLENÝ ŠTĚKOT

Charlie otevřel dveře a dovnitř vplula Lily. „Jane říkala, že tady máš dva obrovské černé psy. Musím je vidět.“

„Lily, počkej,“ volal za ní Charlie, ale ona doslova proběhla přes obývák a vpadla do Sophiina pokoje dřív, než ji mohl zastavit. Ozvalo se temné zavrčení a Lily vycouvala ven.

„No do prdele práce, ty vole,“ ulevila si s širokým úsměvem na rtech. „Ti jsou parádní. Kde jsi je sehnal?“

„Já je nikde nesehnal. Prostě se tu objevili.“

Charlie se postavil vedle Lily těsně za prahem Sophiina pokoje. Lily se otočila a vzala ho za ruku. „Jsou to nástroje tvého smrťáckého řemesla nebo tak něco?“

„Lily, měl jsem pocit, že jsme se domluvili, že o tom nebudeme mluvit.“

A také že ano. Po pravdě řečeno, Lily byla v tomhle směru skvělá. Od té doby, co zjistila, že je obchodník se smrtí, se o tom skoro nezmínila. Také se jí podařilo dokončit střední školu bez jediného významnějšího zápisu v trestním rejstříku a potom se dokonce dala i zapsat do Kulinářského institutu. Výhodou toho bylo, že teď nosila do práce bílý kuchařský plášť, kostkované kalhoty a gumové papuče, což poněkud zmírňovalo dojem z jejího make-upu a vlasů, které byly stále drsné, temné a trochu strašidelné.

Sophie se zachichotala a přitulila se k jednomu psisku. Oba obří psi ji na oplátku olizovali, takže se jí na těle vytvořil souvislý povlak pekelných psích slin. Vlasy měla slepené do desítek prapodivných bodlin, takže vypadala trošku jako nějaká animovaná postavička s obrovskýma očima.

Sophie si všimla ve dveřích stojící Lily a zamávala jí. „Běsíci, Ily. Běsíci,“ řekla jí.

„Ahoj, Sophie. Ano, jsou to moc pěkní pejsánci,“ prohodila Lily, potom se obrátila k Charliemu: „Co s nimi budeš dělat?“

„Nevím, co mám dělat. Nenechají mě se k ní přiblížit.“

„Tak to je dobře. Jsou tu, aby ji chránili.“

Charlie přikývl. „Myslím, že ano. Něco se tu v noci stalo. Víš, jak Největší velká kniha mluví o těch druhých? Myslím, že jedna z nich po ní včera šla a tihle fešáci se toho vložili.“

„Zírám. Čekala bych, že budeš mnohem víc vyšilovat.“

Charlie jí neměl chuť vyprávět, že je utahaný z toho, jak vyšiloval den předtím, protože jeho holčička zabila staříka slovem koťátko. Lily už beztak věděla až příliš – a teď bylo navíc naprosto jasné, že ať je tam dole cokoliv, bude to nebezpečné. „Asi bych měl, ale oni jí nechtějí nijak ublížit. Musím zajít do knihovny v Berkeley a podívat se, jestli tam o nich něco nemají. Musím od nich Sophii nějak oddělit.“

Lily se zasmála. „Jo, tak to jsem zvědavá jak. Hele, dneska mám práci a školu, ale zítra bych se na to mohla podívat. Mezitím se můžeš pokusit nějak se s nimi skamarádit.“

„Já se s nimi nechci kamarádit.“

Lily se podívala na psy – Sophie právě jednoho z nich se smíchem mlátila pěstičkami – a potom zpět na Charlieho. „Ale ano, chceš.“

„No, asi bych měl,“ souhlasil Charlie. „Už jsi někdy viděla tak velkého psa?“

„Žádní takhle velcí psi nejsou.“

„Tak jak se jim tedy říká?“

„To nejsou psi, Ashere, to jsou kerberové.“

„Jak to víš?“

„Vím to, protože než jsem se začala učit o bylinkách, snižování obsahu tuku a podobných věcech, trávila jsem volný čas čtením o temné straně. A tihle hoši se v tom čas od času objevovali.“

„A co tedy potřebujeme v knihovně zjišťovat, když už tohle víme?“

„Pokusím se zjistit, kdo nebo co je poslalo.“ Poklepala mu na rameno. „Musím jít otevřít krám. A ty se běž kamarádit s běsíky.“

„Čím je mám krmit?“

„Krmením pro pekelné psy od Puriny.“

„Copak se něco takového vyrábí?“

„Co myslíš?“

„No jo,“ povzdechl si Charlie.

Trvalo to několik hodin, ale když začala být Sophie cítit po plenkovém překvapení, postrčil ji jeden z obřích psů čumákem k Charliemu, jako by říkal: Vyčistit a přivést zpátky. Charlie cítil, že z něj psi nespouštějí oči po celou dobu, co ji přebaloval, a byl moc rád, že papírové pleny nemají špendlíky. Nepochyboval totiž o tom, že kdyby nešťastnou náhodou Sophii píchl, utrhli by mu kerberové hlavu. Pozorně ho sledovali, když ji nesl ke kuchyňskému stolu, a seděli každý z jedné strany její židličky, když ji krmil.

Udělal pokus – vyrobil jeden toast navíc a hodil ho jednomu z pekelných psů. Chytil ho za letu, olízl si tlamu a očima teď visel na Charliem a bochníku chleba. Charlie vyrobil čtyři další toasty a psi je na střídačku pochytali v letu tak rychle, že si Charlie nebyl jistý, jestli u jejich tlam náhodou nezahlédl obláčky páry, jak sebou jejich čelisti klapaly jako hydraulické lisy.

„Tak vy jste pekelní psi z jiné dimenze a máte rádi toasty. Fajn.“

Charlie dal péct další čtyři krajíce chleba, ale potom toho nechal, protože si připadal hloupě. „Ale vám je asi jedno, jestli jsou pečené nebo ne, co?“ Hodil nejbližšímu psovi krajíc chleba a ten ho bleskově zhltl. „Fajn, všechno se tak urychlí.“ Charlie jim naházel zbytek bochníku.

Potřel pár krajíců tlustou vrstvou arašídového másla, což na obě zvířata nemělo vůbec žádný vliv, a potom půl tuctu dalších citrónovým prostředkem na nádobí, a ani to jim nijak neublížilo, jenom poté krkali pěkné akvamarínové bubliny. „Pojď projít, tati,“ žadonila Sophie.

„Dnes nebude žádné procházení, zlatíčko. Myslím, že zůstaneme tady v bytě a pokusíme se přijít na kloub našim novým kamarádům.“

Charlie zvedl Sophii ze židle, utřel jí dětskou výživu z obličeje a z vlasů, sedl si s ní na gauč a předčítal jí z reklamní přílohy Chroniclu, přes niž realizoval velkou část svých obchodů, tedy s výjimkou svých smrťáckých záležitostí. Ale než se dostal pořádně do rytmu, přišel za nimi jeden z pekelných psů, lehce se mu zakousl do rukávu a odvlekl vzpouzejícího se, protestujícího a nadávajícího Charlieho, který ho navíc praštil po hlavě mosaznou stolní lampou, do ložnice. Tam ho obrovský pes pustil, došel k nočnímu stolku a upřeně zíral do Charlieho diáře, jako by na něm byly cákance šťávy z hovězího.

„Co je?“ zeptal se Charlie, ale potom to uviděl. Při všem tom vzrušení nějak přehlédl nové jméno v diáři. „Hele, je u toho třicítka. Mám ještě měsíc na to, abych ho našel. Nech mě být.“ Při té příležitosti si Charlie také všiml, že na kerberově stříbrném obojku je vyryté jméno ALVIN.

„Alvin? To je nejhloupější jméno, jaké jsem kdy slyšel.“

Charlie se vrátil na gauč a pes ho znovu odvlekl do ložnice, tentokrát za nohu. Když ho vlekl dveřmi, sáhl Charlie po holi s čepelí. Když ho Alvin pustil, vyskočil Charlie na nohy a tasil rapír. Velký pes si lehl na záda a zakničel. Ve dveřích se s funěním objevil jeho parťák. (Podle štítku na obojku se jmenoval Muhammad.) Charlie zvažoval své šance. Vždy považoval hůl s rapírem za skvělou zbraň, dokonce byl ochoten s ní vytáhnout na kanálové harpyje, ale potom ho napadlo, že tahle stvoření vymetla s jednou z těch temných bytostí podlahu a nedělalo jim nejmenší problém jen pár hodin poté schroustat bochník mýdlového chleba. Zkrátka byli někde úplně jinde. Chtěli, aby šel vyzvednout tu schránku s duší – tak půjde vyzvednout schránku s duší. Ale nehodlal s nimi nechat svou milovanou dcerušku samotnou. „A stejně je Alvin pitomé jméno,“ prohlásil a zasunul rapír zpět do pochvy v holi.

Než dorazila paní Korjevová, měl už Charlie Sophii uloženou k odpolednímu spánku a kolem její postýlky podřimovala černá halda pekelných kožichů – chrápala a vyfukovala oblaka citrónově svěžího psího dechu. V tu chvíli se asi v Charliem probudila rošťácká dušička, protože nechal paní Korjevovou vejít do Sophiina pokoje bez nejmenšího varování, že má holčička párek nových mazlíčků. Málem se nahlas rozesmál, když mohutná kozácká babička rychle vycouvala z pokoje a při tom rusky klela.

„Být tam obří psi.“

„Ano, jsou tam.“

„Ale ne jako normální obří pes. Být spíš jako extraobří, černá bestie, velká jako…“

„Jako medvěd?“ navrhl Charlie.

„Ne, nechtít říct ‚medvěd‘, Pane Chytrohlíku. Ne jako medvěd. Jako vlk, jenom větší, silnější…“

„Jako medvěd?“ popichoval dál Charlie.

„Vaše matka stydět, když vy takhle protivný, Charlie Ashere.“

„Ne jako medvěd?“ nadhodil Charlie.

„Nebýt teď důležité, být jenom překvapená. Vladěna být stará žena a mít slabé srdce, ale vy jít bavit a já hlídat Sophii a velké psy.“

„Děkuji, paní Korjevová, jmenují se Alvin a Muhammad. Mají to napsané na obojcích.“

„Mít pro ně nějaké jídlo?“

„V mrazáku je spousta steaků. Každému z nich jich pár hoďte a ustupte stranou.“

„Jak mít je rádi propečené?“

„Myslím, že zmražené budou tak akorát, žerou jako…“

Paní Korjevová zvedla varovně prst, držela ho v přímce s velikou bradavicí na straně svého nosu, takže to trochu vypadalo, jako by se dívala do zaměřovače nějaké zbraně.

„… jako koně. Žerou jako koně,“ dokončil větu Charlie.

Paní Lingová nenesla seznámení s Alvinem a Muhammadem ani zdaleka tak dobře jako její ruská sousedka. „Ajajajajajajaj! Obří šiksy kadí!“ kvílela paní Lingová a utíkala chodbou za Charliem. „Zpátky, zpátky! Šiksy kadí!“

A skutečně, když se Charlie vrátil do bytu, našel na koberci v obýváku velké kouřící bagety pekelněpsích lejn. Alvin s Muhammadem seděli po stranách dveří do Sophiina pokoje jako mohutní čínští lvi u chrámových bran a nevypadali v tu chvíli ani tak divoce jako zahanbeně a kajícně.

„Oškliví psi,“ huboval je Charlie. „Děsit paní Lingovou. Oškliví psi.“ Chvíli uvažoval o tom, že by jim vymáchal čumáky v tom, co vyrobili, ale nebyl si jistý, jestli by se mu to bez vydatné pomoci bagru a několika desítek metrů ocelových řetězů vůbec mohlo podařit. „Myslím to vážně, pánové,“ dodal obzvláště přísným hlasem.

„Omlouvám se, paní Lingová,“ obrátil se k drobounké matróně. „To jsou Alvin a Muhammad. Měl jsem být konkrétnější, když jsem vám říkal, že má Sophie nová domácí zvířátka.“ Po pravdě řečeno byl tak vágní schválně a doufal, že se dočká hysterické reakce. Ne že by tu starou paní chtěl vyděsit, ale beta samci se tak málokdy dostanou do situace, kdy mohou někoho skutečně vystrašit, že když se jim naskytne příležitost, ztratí občas soudnost.

„To je v pošádku,“ odpověděla paní Lingová s pohledem upřeným na pekelné psy. Vypadala trochu nepřítomně. Poté, co se oklepala z prvotního šoku, rozběhly se jí v hlavě rychlé výpočty – její mentální počítadlo bleskově kalkulovalo s hmotností a objemem každého z těch psích poníků, kolik kotlet, steaků, žeber a kusů dušeného masa by z nich mohlo být.

„Takže všechno v pořádku?“ ujišťoval se Charlie.

„Vy nepřicházíte pozdě, ano?“ požádala ho paní Lingová. „Chci do Sears a dívat se tam po velkokapacitní mrazák. Máte motorovou pilu, kterou můžu půjčovat?“

„Motorovou pilu? No, nemám, ale Ray vám ji určitě rád půjčí. Vrátím se za pár hodin,“ slíbil Charlie. „Ale nejdřív tohle uklidím.“ Vydal se do sklepa a doufal, že tam najde lopatu na uhlí, kterou tam kdysi skladoval jeho otec.

Když se ten den rozcházeli, spoléhali Charlie i paní Lingová na to, že opět zaúřaduje syndrom vysoké úmrtnosti Sophiiných domácích mazlíčků, čímž se sám od sebe vyřeší jak problém s obřími psími lejny, tak problém s polévkou. To jim však nebylo souzeno.

Uběhlo několik týdnů a kerbery nepotkala žádná nehoda, takže se Charlie smířil s tím, že by to nakonec mohli být domácí mazlíčci, kteří jsou s to přežít Sophiinu pozornost. Mnohokrát byl v pokušení zavolat Mátomilovi Svěžímu a požádat ho o radu, ale nakonec odolal, protože právě takový telefonát k nim nejspíš přivedl Alvina s Muhammadem.

Lilyiny badatelské výpravy toho také příliš nepřinesly.

„Mluví se o nich celou dobu,“ hlásila Lily mobilem z knihovny v Berkeley. „Vesměs o tom, že s oblibou prohánějí bluesové zpěváky –a zjevně existuje i německý fotbalový tým, který si říká Pekelní psi, ale to asi není moc relevantní. Znovu a znovu, v desítkách různých kultur se objevují zmínky o tom, že střeží hranici mezi životem a smrtí.“

„No tak to dává smysl,“ komentoval to Charlie. „Asi. Ale o tom, kde je ta hranice, se tam nic nepíše, co? Na které stanici metra?“

„Ne, Ashere, nepíše. Ale našla jsem knížku od jeptišky, kterou v devadesátých letech devatenáctého století exkomunikovali, není to paráda? Tahle knihovna je úžasná. Mají tu snad devět milionů knížek.“

„Jo, to je skvělé, Lily… A co ta exjeptiška napsala?“

„Sesbírala všechny zmínky o pekelných psech a jedna věc, na které se všechny shodují, je to, že slouží přímo vládci Podsvětí.“

„Katolička a říkala tomu Podsvětí?“

„No, za napsání téhle knížky ji vyhodili z církve… Jo, přesně tak to tam píše.“

„Asi se jí nedá někam zavolat pro případ, že bychom chtěli znát podrobnosti, co?“

„Hele, Ashere, šla jsem sem ve svým volnu a dělám ti laskavost. Hodláš se dál chovat jako idiot?“

„Ne, promiň, Lily. Pokračuj.“

„To je všechno. Něco jako příručku pro chovatele tady nevedou. Z toho, co jsem zjistila, vyplývá, že mít kolem sebe pekelné psy není nic dobrého.“

„A tahle knížka se jmenuje jak? Zevrubný průvodce k zasraně očividnému?“

„Víš ty co? Tohle byla placená služba. Zacvakáš mi čas a cestovní výlohy.“

„Promiň. Jasně. Takže bych se jich měl koukat zbavit.“

„Žerou lidi, Ashere… A pak kdo tady omílá naprosto jasné věci.“

Po tomhle rozhovoru Charlie usoudil, že se bude muset aktivně snažit se monstrózních psů zbavit.

Jediné, čím si mohl být u těch pekelných psů stoprocentně jistý, byl fakt, že půjdou, kamkoliv vezme Sophii. A tak je vzal na výlet do sanfranciské zoo a nechal je zamčené v dodávce s puštěným motorem a hadicí od luxu nataženou z výfuku do bočního okénka. Po mimořádně úspěšné procházce po zoo, během níž se ani jedno zvíře pod rozzářeným pohledem jeho dcerky nezazmítalo ve smrtelné křeči, se Charlie vrátil k dodávce a dvěma hodně sjetým, ale jinak zcela zdravým kerberům, kterým táhl z tlam pach spálené umělé hmoty, protože z nedostatku jiné činnosti ožrali potahy sedadel.

Řada dalších experimentů prokázala, že Alvin s Muhammadem jsou nejen imunní vůči většině jedů, ale třeba postřik na hubení hmyzu jim vysloveně chutná. Charlie dosáhl jen toho, že kerberové během týdne po pravidelné návštěvě deratizátora olízali veškerou barvu z parket v jeho bytě.

Postupem času se Charlie začal snažit porovnat nebezpečí vyplývající z přítomnosti těch dvou obřích psisek se škodami, které by jejich úmrtí mohlo napáchat na Sophiině psychice, protože jeho dcera k nim velmi přilnula. A tak Charlie skoncoval s více méně přímými útoky a přestal jim házet párky pod expresní autobusovou linku číslo 90. (Toto rozhodnutí mu usnadnila hrozba od správy města San Franciska, které chtělo Charlieho žalovat, pokud jeho psi zdemolují další autobus.)

Přímé útoky byly pro Charlieho navíc dost obtížné (jelikož jediné pravé bojové umění beta samců spočívá v laskavosti k cizincům), a tak se do pekelných psů pustil s veškerým strašlivým arzenálem betasamčího kung-fu pasivní agrese.

Začal konzervativně. Vzal je dodávkou na výlet do East Bay, za pomoci několika kilo hovězích žeber je vylákal na bažinaté Oaklandské pláže a rychle odjel, jenom aby je po návratu domů našel, jak na něj čekají v obýváku důkladně pokrytém vrstvou bláta. Potom zkusil ještě nepřímější útok. Nacpal je do bedny a letecky je poslal do Koreje v naději, že skončí v nějakém předkrmu, jenže kerberové byli zpátky dole v krámě dřív, než stačil z bytu vymést všechny psí chlupy.

Potom dostal nápad, že by je mohl odehnat, když proti nim využije jejich vlastní přirozené instinkty. Navedl ho na to článek na internetu, podle něhož je někdy možné odradit psy od močení na keře a květiny tím, že se dotyčné rostliny postříkají trochou pumí moče. Po vyčerpávajícím hledání v telefonním seznamu se Charliemu podařilo najít číslo obchodu pro trampy a zálesáky v jižním San Francisku, který se pyšnil certifikátem špičkového prodejce.

„Jasný že máme pumí moč,“ povídá chlapík do telefonu. Jeho hlas zněl, jako by měl kabát z jelenice a dlouhou bradku, ovšem Charlie mohl jen podléhat stereotypům.

„A to by mělo psy odrazovat?“ zeptal se Charlie.

„Úplnej zázrak. Funguje to na psy, vysokou a králíky. Kolik jí potřebujete?“

„Co já vím, asi tak čtyřicet litrů.“

Rozhostilo se delší ticho a Charlie si byl jistý, že slyší, jak si ten chlápek vybírá kousky losího masa z fousů. „Prodáváme to v čtvrtdeckových, půldeckových a jedenapůldeckových flaškách.“

„No tak to by asi nešlo,“ usoudil Charlie. „Nemohli byste mi sehnat nějaké velké výhodné balení – pokud možno z pumy, která posledních pár měsíců nežrala nic jiného než psy? Předpokládám, že půjde o moč domestikované pumy, nebo se pletu? Totiž, asi nevyrážíte někam do divočiny a nesbíráte ji sám, ne?“

„Ne, pane, mám pocit, že ji berou ze zoo.“

„Z divočiny by ale byla asi lepší, co?“ nadhodil Charlie. „Totiž kdybyste ji dokázal sehnat… Nemyslím přímo vás. Nechtěl jsem naznačit, abyste běhal někde v divočině a pronásledoval pumu s odměrkou v ruce. Myslel jsem, kdyby nějaký profesionál… Haló?“ Chlapík zavěsil.

A tak Charlie poslal Raye do jižního San Franciska, aby koupil veškerou pumí moč, co tam měli, ale ve výsledku tím nedosáhl ničeho jiného, než že celé druhé patro domu smrdělo jako kočičí bedýnka.

Když se ukázalo, že nezabírají ani ty nejdůmyslnější pasivně agresivní výpady, uchýlil se Charlie k nejzazší formě útoku beta samců – začal přítomnost Alvina a Muhammada navenek tolerovat, ale při každé vhodné příležitosti trousil na jejich adresu jízlivé poznámky.

Krmit pekelné psy bylo totéž jako házet lopatou uhlí do dvou vyhladovělých parních strojů. Aby s nimi udržel krok, nechal si Charlie obden vozit do obchodu pětadvacetikilové balení psího žrádla, které kerberové promptně proměňovali v obří torpéda psích lejn, jimiž poseli ulice a uličky v širokém okruhu kolem Asherova secondhandu, jako by se celému sousedství chystali vyhlásit takový menší psí blitzkrieg.

Výhodou jejich přítomnosti bylo, že Charlie celé měsíce nezaslechl ani pípnutí z uliční kanalizace a nezahlédl jediný zlověstný havraní stín na zdi, když se vypravil pro nějakou schránku s duší. A co se smrtího řemesla týče, měli kerberové také své upotřebení, protože kdykoliv se v diáři objevilo nové jméno, vláčeli Charlieho každé ráno k nočnímu stolku, dokud schránku s duší nevyzvedl, takže se mu za celé dva roky ani jednou nestalo, že by nějakou schránku zapomněl nebo nestihl vyzvednout. Ti velcí psi také samozřejmě Charlieho doprovázeli, když zase začal brát Sophii na procházky, což učinil poté, co si byl jistý, že má jeho dcerka své „zvláštní“ jazykové schopnosti pod kontrolou. Byli to sice největší psi, jaké kdy kdo viděl, ale nebyli zase úplně neuvěřitelně velcí, a lidé se všude, kam přišli, Charlieho vyptávali, co je to za rasu. Brzy ho unavilo cokoliv vysvětlovat, a tak odpovídal jednoduše: „Jsou to hellhoundi.“ A když někdo vyzvídal, jak k nim přišel, opáčil: „Jednou v noci se prostě objevili v pokoji mé dcery a odmítli odejít.“ Po takové konverzaci ho lidé obvykle považovali nejen za lháře, ale také za pitomce. A tak svou odpověď změnil na: „Jsou to irští hellhoundi,“ což lidé z nějakého důvodu bez řečí přijímali. (Tedy až na jednoho irského fotbalového fanouška z restaurace v North Beach, který mu řekl: „Já sem Ir a tydle potvory zatraceně irský nésú.“ Na což Charlie odpověděl: „Severoirští.“ Fotbalový fanoušek to odkýval, jako že mu to bylo hned jasné, a směrem k servírce prohodil: „Hoď mi sém fofrem dalšího piváka, néž ti tu dočista zvoschnu, cácorko.“)

Svým způsobem si Charlie začal užívat pověst chlápka s rozkošnou holčičkou a dvěma obrovskými psy. Když musíte pořád držet svou identitu v tajnosti, neubráníte se potěšení z trochy pozornosti veřejnosti. A Charlie si ji opravdu užíval, dokud ho jednoho dne na procházce se Sophii nezastavil v postranní uličce na Russian Hillu vousatý muž v dlouhém bavlněném kaftanu a pletené čepici. Sophie už byla dost velká na to, aby většinou cupitala po svých, ale Charlie i tak bral s sebou dětský postroj na záda, aby ji mohl nést, když se unavila (byť většinou spíš jela na Alvinovi nebo Muhammadovi a on ji přidržoval).

Vousatý muž přistoupil trochu moc blízko k Sophii a Muhammad zavrčel a postavil se mezi muže a dítě.

„Muhammade, pojď zpátky,“ křikl Charlie. Ukázalo se, že pekelné psy lze vycvičit, zvlášť když jste jim říkali, aby dělali věci, které by beztak udělali. („Jez, Alvine. Hodný hoch. Teď se vykaď. Skvěle.“)

„Proč tomu psovi říkáte Muhammad?“ zeptal se vousatý muž.

„Protože se tak jmenuje.“

„Neměl jste tomu psovi dávat jméno Muhammad.“

„Já mu jméno Muhammad nedal,“ opáčil Charlie. „Jmenoval se Muhammad, už když jsem ho dostal. Měl to jméno vyryté na obojku.“

„Je to rouhání, říkat psovi Muhammad.“

„Snažil jsem se mu říkat jinak, ale neposlouchal. Sledujte. Steve, ukousni tomu muži nohu. Vidíte? Nic. Fleku, okousni tomu muži nohu. Taky nic. Klidně bych na něj mohl mluvit fársí. Chápete, co tím chci říct?“

„No a co kdybych vám řekl, že jsem svému psovi dal jméno Ježíš. Co vy na to?“

„Tak to je mi líto, nevěděl jsem, že jste ztratil psa.“

„Já jsem žádného psa neztratil.“

„Vážně? Viděl jsem ve městě plakáty s nápisem: ‚Našli jste Ježíše?‘ Tak to musel být nějaký jiný pes jménem Ježíš. Nabídl jste odměnu? Odměna pomáhá, víte?“ Poslední dobou Charlie zjišťoval, že mu dělá čím dál větší potíže potlačovat nutkání dělat si z lidí legraci, zvlášť když se sami neodbytně chovali jako idioti.

„Nemám žádného psa jménem Ježíš – a vám je to jedno, protože jste bezbožný bezvěrec.“

„Vážně, pojmenujte si psa, jak chcete, a mně to bude jedno. Ano, jsem bezbožný bezvěrec. Tak jsem aspoň hlasoval v posledních volbách.“ Charlie se usmál.

„Smrt bezvěrci! Smrt bezvěrci!“ vykřikl vousatý muž v reakci na Charlieho neodolatelný šarm. Poskakoval se zaťatými pěstmi kolem obchodníka se smrtí, čímž vyděsil Sophii tak, že si zakryla oči a rozplakala se.

„Nechte toho, děsíte mi dceru.“

„Smrt bezvěrci! Smrt bezvěrci!“

Muhammada s Anvilem brzy přestalo bavit dívat se, jak tam ten chlapík v noční košili tancuje, sedli si a čekali, až jim někdo řekne, aby ho sežrali.

„Myslím to vážně,“ varoval ho Charlie. „Musíte přestat.“ Připadal si trapně a rozhlédl se kolem, ale nikdo jiný v uličce nebyl.

„Smrt bezvěrci! Smrt bezvěrci,“ skandoval vousatý muž.

„Všiml jste si, jak jsou ti psi velcí, Muhammade?“

„Smrt… Hele, jak víte, že se jmenuju Muhammad? To je jedno. Zapomeňte na to. Smrt bezvěrci. Smrt…“

„Páni, jste vážně hrdina,“ poznamenal Charlie, „ale ona je ještě malá a vy ji děsíte, takže byste toho měl hned nechat.“

„Smrt bezvěrci! Smrt bezvěrci!“

„Koťátko!“ řekla Sophie, odkryla si oči a ukázala na poskakujícího muže.

„Ach, zlatíčko,“ zvolal Charlie. „Doufal jsem, že tohle nebude třeba.“

Charlie si vzal Sophii na záda a vzdaloval se s kerbery v závěsu od vousatého muže, který nehnutě ležel v mírumilovné pozici na chodníku. Jeho pletenou čepici si zastrčil do kapsy. Temně rudě zářila. Bylo to zvláštní, ale jméno toho vousatého muže se objevilo v Charlieho diáři až druhý den ráno.

„Vidíš, jak je důležitý smysl pro humor?“ poznamenal Charlie a udělal přes rameno na dceru legrační obličej.

„Hloupý taťka,“ opáčila Sophie.

Později přepadly Charlieho výčitky z toho, že jeho dcerka opět použila slovo „koťátko“ jako zbraň, a měl pocit, že slušný otec by jí měl ten zážitek nějak vysvětlit – vyvodit z toho pro ni ponaučení. A tak posadil Sophii ke stolečku se dvěma plyšovými medvídky, několika maličkými hrnečky neviditelného čaje a talířem imaginárních koláčků (a dvěma obřími psisky z pekla) a absolvoval svůj první naprosto upřímný rozhovor otce s dcerou.

„Zlatíčko, je ti jasné, proč ti tatínek říkal, abys to už nikdy nedělala? Proč lidé nemohou vědět, že to umíš?“

„Jsme jiní než ostatní lidé?“ navrhla Sophie.

„Přesně tak, zlatíčko, protože jsme jiní než ostatní lidé,“ řekl nejchytřejší a nejhezčí holčičce na světě. „A víš také, proč to tak je, viď?“

„Protože jsme Číňani a Bílým ďáblům se nedá věřit?“

„Ne, není to proto, že jsme Číňané.“

„Protože jsme Rusové a v našich srdcí je mnoho hoře?“

„Ne, v našich srdcích není mnoho hoře.“

„Protože jsme silní jako medvěd?“

„Ano, srdíčko, to je pravda. Jsme jiní, protože jsme silní jako medvěd.“

„Věděla jsem to. Ještě čaj, tati?“

„Ano, dám si ještě trochu čaje, Sophie.“

„Jak vidím,“ pravil Císař, „spletitými cestami osudu jste přišel na to, jak život člověka obohatí společnost statného páru ohařů.“

Charlie seděl u zadních dveří do svého obchodu, lovil z bedny celá mražená kuřata a házel je jedno po druhém Alvinovi s Muhammadem. Kuřata mizela v útrobách obrovských psů s tak razantním cvaknutím čelistí, že sebou Císař, Tulák i Lazar, kteří se choulili na druhé straně uličky a podezíravě si pekelné psy měřili, pokaždé trhli, jako by někdo poblíž vystřelil z pistole.

„Spletité obohacení,“ poznamenal Charlie a vyhodil do vzduchu další kuře. „Tak bych to nejspíš popsal.“

„Nenajdete lepšího a věrnějšího přítele, než je dobrý ohař,“ prohlásil Císař.

Charlie se zarazil, protože z krabice tentokrát nevytáhl kuře, ale ruční elektrický mixér. „Věrný přítel,“ zopakoval po Císaři, „věrný přítel.“ Muhammad schramstl mixér bez žvýkání – z tlamy mu plandalo jen asi půl metru kabelu.

„Neublíží mu to?“ zeptal se Císař.

„Vláknina,“ vysvětlil stručně Charlie a hodil Muhammadovi na zajedení mražené kuře – zhltl ho naráz i se zbytkem napájecí šňůry. „Vlastně to nejsou moji psi. Patří Sophii.“

„Dítě potřebuje nějaké domácí zvíře,“ souhlasil Císař. „Společníka, s nímž by vyrůstalo – i když tihle mládenci už, jak se zdá, vyrostli celkem dost.“

Charlie pokýval hlavou a nechal Alvinovy nedočkavé čelisti zpracovat alternátor z buicku model osmdesát tři. Ozvalo se zařinčení a pes si říhl, ale ocas bičující kontejner signalizoval, že chce další. „Dřív jí dělali společnost neustále,“ prohlásil Charlie. „Teď už jsme je aspoň naučili, aby hlídali jenom budovu, ve které zrovna je. Nějakou dobu se od ní nechtěli hnout ani na krok. Zvlášť koupání bývalo docela problematické.“

„Tuším, že to byl básník Billy Collins, kdo napsal: Nikdo nemá rád mokrého psa,“ poznamenal Císař.

„Ano, a to se nejspíš nikdy ani nemusel pokoušet vylovit kroutící se batole a dva dvousetkilové psy z pěnové koupele.“

„Takže říkáte, že se zklidnili?“

„Museli. Sophie začala chodit do školy. Učiteli se dva obří psi ve třídě nezamlouvali.“ Charlie hodil Alvinovi telefonní záznamník a jeho čelisti ho rozdrtily jako sušenku pro psy. Do všech stran se rozlétl déšť poslintaných úlomků umělé hmoty.

„Co jste s nimi přesně udělal?“

„Trvalo nám to několik dní a stálo to dost vysvětlování, ale podařilo se mi je vycvičit, aby zůstali sedět venku před dveřmi do budovy.“

„A vedení školy se obměkčilo?“

„No, každé ráno jsem je přestříkal mramorově šedým sprejem a nařídil jim, aby seděli úplně nehybně každý na jedné straně vstupních dveří. Zdálo se, že si jich nikdo nevšímá.“

„A poslechli? Vydrželi tam celý den?“

„Zatím je to jen půlden, Sophie chodí teprve do školky. A musel jsem jim slíbit nějakou dobrotu.“

„Vždy je třeba něco zaplatit.“ Císař vytáhl z krabice mražené kuře. „Mohu?“

„Jen do toho,“ pokynul mu Charlie velkorysým mávnutím ruky. Císař hodil kuře Muhammadovi a ten ho jediným klapnutím čelistí schramstl.

„Tedy, tomu říkám uspokojující pocit,“ prohlásil Císař.

„To nic není,“ opáčil Charlie. „Když je nakrmíte maličkými propanovými bombičkami, budou říhat oheň.“

15

VOLÁNÍ KOŘISTI

„Šukací panenky,“ ozval se náhle Ray. Cvičil vedle Charlieho na stepperu; oba se potili a zírali na řadu šesti perfektně vytvarovaných zadnic, namířených na ně z posilovačích strojů před nimi.

„Cos říkal?“ zeptal se Charlie.

„Šukací panenky,“ zopakoval to Ray. „Nic jiného nejsou.“

Ray přesvědčil Charlieho, aby s ním začal chodit do fitcentra pod záminkou, že ho zasvětí do života svobodného muže. Ale protože byl Ray bývalý policajt, pozoroval lidi důkladněji, než bylo zdrávo, měl příliš volného času a sám ven moc nechodil, byl skutečný důvod jiný. Ray vzal Charlieho s sebou do posilovny proto, aby ho poznal i mimo obchod. Od Racheliny smrti si u něj všiml několika podivných náhod – tak třeba že Charlie začal přinášet osobní majetek lidí, jejichž úmrtní oznámení se krátce předtím objevilo v novinách. A jelikož Charlie neměl zájem o společnost, nechával si pro sebe, co dělá, když není v krámě, nemluvě už vůbec o všech těch zvířatech, která zemřela v jeho bytě, podezíral ho Ray, že je sériový vrah. A tak se Ray rozhodl dostat se k Charliemu blíž, aby si to podezření ověřil.

„Ne tak nahlas, Rayi,“ sykl na něj Charlie. „Panebože.“ Vzhledem k tomu, že Ray nemohl otáčet hlavou, mluvil přímo k ženským zadnicím.

„Ony mě neslyší, koukni, všechny mají uši ucpané headsetem.“ Měl pravdu, všechny mluvily do mobilních telefonů. „Ty a já jsme pro ně neviditelní.“

Charlie dobře věděl, jaké to je být pro lidi neviditelný, nebo skoro neviditelný, a instinktivně se rozhlédl. Bylo dopoledne a tělocvična byla plná štíhlých žen kolem dvacítky v elastickém oblečení s disproporčně velkými ňadry, perfektní kůží a drahými účesy, které se dívaly skrz něj, což se mu stávalo, když se vydal pro něčí schránku s duší. Proto se také, sotva vešli s Rayem dovnitř, pozorně rozhlédl kolem, jestli neuvidí nějaký rudě pulzující předmět, a napadlo ho, jestli to ráno náhodou nepřehlédl v diáři nové jméno.

„Potom, co mě střelili, jsem chodil s fyzioterapeutkou, která tu chvíli pracovala,“ povídá Ray. „To ona jim tak říkala: šukací panenky. Každá z nich má byt, který jí platí nějaký starší vysoce postavený manažer – stejně jako ji zaplatil permanentku do fitcentra a ty umělý kozy. Ve dne chodí po masážích a manikúrách a v noci jsou mu k dispozici.“

Charliemu bylo při té Rayově litanii strašně trapně, protože ty ženy šlapaly koneckonců jen pár desítek centimetrů od nich. Jako každý beta samec by se ve společnosti tolika krásných žen cítil i bez toho velmi trapně, ale tohle všechno ještě zhoršovalo.

„Takže jsou něco jako trofejní manželky?“ zeptal se.

„Ne-e, jako rádoby trofejní manželky. Nemají nárok na toho chlapa, na jeho barák ani na nic jiného. Smyslem jejich existence je být jeho perfektní prdelka.“

„Šukací panenky?“ zopakoval Charlie.

„Šukací panenky,“ potvrdil Ray. „Ale zapomeň na ně, kvůli nim tu nejsi.“

Ray měl samozřejmě pravdu. Ony nebyly důvod, proč tam Charlie byl. Od Racheliny smrti už uběhlo pět let a každý mu radil, že musí znovu začít žít. Ale ani to nebyl důvod, proč souhlasil, že doprovodí bývalého policajta do posilovny. Jelikož Charlie trávil spoustu času sám – zvlášť od té doby, co začala Sophie chodit do školky – a protože skrýval svou identitu a „vedlejší zaměstnání“, začal podezírat každého, že má také nějaké temné tajemství. A jelikož byl Ray samotář, hodně mluvil o lidech z okolí, kteří zemřeli, a protože se zdálo, že skutečně nemá žádný společenský život kromě online komunikace s těmi Filipínkami, Charlie ho podezíral, že by mohl být sériový vrah. A Charlie se rozhodl, že k Rayovi pronikne blíž, aby to zjistil.

„Takže jsou jako jejich milenky?“ nadhodil Charlie. „Jako v Evropě?“

„Nejspíš,“ připustil Ray. „Ale slyšels někdy o tom, že by milenky musely takhle dřít, aby vypadaly dobře? Myslím, že šukací panenky je výstižnější, protože když zestárnou a už si nedokážou udržet pozornost toho svého chlapa, přijdou o všechno. Jsou vyřízené jako loutky bez vodicích šňůrek.“

„Ježkovy voči, Rayi, to je teda dost smutný.“ Třeba Ray jednu z těch žen sleduje, napadlo Charlieho.

Ray pokrčil rameny.

Charlie přejel očima řadu dokonalých zadnic sem a tam, pocítil váhu všech těch let, co prožil v osamělosti nebo ve společnosti dítěte a dvou obřích psů, a prohlásil: „Chci šukací panenku.“

Ha! blesklo Rayovi hlavou. Vybírá si oběť. „Já taky,“ řekl nahlas. „Ale chlapi jako my šukací panenky nedostanou, Charlie. Prostě nás ignorují.“

Ha! blesklo Charliemu hlavou. Zahořklý psychopat vyplouvá na povrch. „Tak proto jsi mě sem vzal? Abych předvedl, jak mám mizernou fyzičku, před nádhernými ženami, které si mě ani nevšimnou?“

„Ne, na šukací panenky se dobře kouká, ale chodí sem i pár normálních ženských.“ Které se mnou ovšem taky neztratí ani slovo, dodal v duchu Ray.

„Které s tebou ovšem taky neztratí ani slovo,“ řekl Charlie. Protože je jim jasné, že jsi psychopatický vrahoun.

„Uvidíme v baru po cvičení,“ prohlásil Ray. Kde budu sedět tak, abych viděl na to, jak si vybíráš oběť.

Ty šmejde zvrácená, pomysleli si oba.

Když se Charlie druhý den ráno probudil, našel v diáři ne jedno, ale hned tři jména, a u toho posledního – Madison McKernyová – byly jen tři dny na vyzvednutí schránky s duší. Charlie schovával doma neustále štos starých novin a obvykle v nich měsíc zpátky hledal případná úmrtní oznámení každého svého nového klienta. Často, když ho kerberové více méně nechávali na pokoji, prostě jen čekal, až se jméno objeví v části novin vyhrazené nekrologům, a potom šel pro schránku s duší v době, kdy bylo snazší se do domu dostat – buď s pozůstalými, nebo předstíral, že chce dům koupit. Ale tentokrát měl jen tři dny a jméno Madison McKernyová mezi nekrology nenašel, což znamenalo, že je nejspíš stále ještě naživu. Navíc ji neobjevil ani v telefonním seznamu, takže musel začít jednat velmi rychle. Paní Lingová a paní Korjevová v sobotu rády nakupovaly, a tak Charlie zavolal sestře Jane a požádal ji, aby mu Sophii pohlídala.

„Chci bratříčka,“ oznámila Sophie tetě Jane.

„Zlatíčko, je mi to líto, ale nemůžeš mít bratříčka, protože to by znamenalo, že tvůj tatínek bude mít sex a to už se nikdy nestane.“

„Jane, nemluv s ní tak,“ okřikl ji Charlie. Dělal jim sendviče a přemýšlel, proč je vždycky musí dělat on. Sophii poté řekl: „Srdíčko, proč si nejdeš hrát do svého pokoje s Alvinem a Muhammadem? Tatínek si potřebuje promluvit s tetou Jane.“

„Tak jo,“ odpověděla Sophie a odhopkala do svého pokoje.

„A ne že se budeš zase převlékat, tyhle šatičky ti sluší,“ řekl Charlie. „Tohle jsou už čtvrté, co si dnes vzala,“ vysvětloval Jane. „Mění šaty stejně často jako ty přítelkyně.“

„Jauvajs. Ne tak zhurta, Chucku, jsem citlivá a mohla bych ti taky nakopat zadek.“

Charlie pleskl pořádnou porci majonézy na krajíc celozrnného chleba, aby sestře ukázal, že to myslí vážně. „Jane, nejsem si jistý, jestli je to pro ni zdravé, když má každou chvíli jinou tetičku. Už takhle je pro ni těžké, že ztratila matku, a teď ses ty odstěhovala pryč – prostě si nemyslím, že je správné, aby k těm ženám přilnula a tys je pak zase vyrvala z jejího života. Potřebuje soustavný ženský vliv.“

„Tak za prvé, neodstěhovala jsem se pryč, přestěhovala jsem se jen na druhý konec města a vídám ji úplně stejně často, jako když jsem bydlela v tomhle domě. Za druhé, nejsem promiskuitní, jenom mám potíže navázat dlouhodobější vztah. Za třetí, s Cassie jsme spolu už tři měsíce a zatím nám to moc dobře klape, což je důvod, proč jsem se přestěhovala. A za čtvrté, Sophie matku neztratila, nikdy matku neměla, měla tebe, a jestli ty máš být normální lidská bytost, musíš se s někým vyspat.“

„Přesně o tom mluvím, před Sophií se nemůžeš takhle vyjadřovat.“

„Charlie, je to pravda! I Sophii je to jasné. Ani neví, co to je, ale je jí jasné, že ti to chybí.“

Charlie přestal vyrábět sendviče a došel ke kuchyňskému stolu. „Nejde o sex, Jane. Jde o lidský kontakt. Tuhle jsem byl u holičky, a když se mi prsem otřela o rameno, málem jsem se udělal. A potom jsem málem vykřikl.“

„To mi zní jako sex, bráško. Byl jsi s někým od té doby, co Rachel zemřela?“

„Víš, že ne.“

„To je chyba. Rachel by to nechtěla. Musíš to vědět. Vždyť se nad tebou slitovala, když se s tebou dala dohromady, a to pro ni nemohlo být snadné, protože musela vědět, že by na tom mohla být mnohem líp.“

„Slitovala se nade mnou?“

„Jak jsem řekla. Byla to milá žena – a ty jsi teď žalostnější troska než tehdy. A tenkrát jsi měl také víc vlasů, neměl jsi dítě a dva psy velké jako volva. K čertu, určitě existuje nějaký řád, kde by ti to jeptišky udělaly jako akt milosrdenství. Nebo pokání.“

„Nech toho, Jane.“

„Sestry nekonečného bezpičkového utrpení.“

„Tak špatné to se mnou není,“ bránil se Charlie.

„Řád svatého Klátila, patrona internetového porna a nenapravitelných honimírů.“

„Dobře, Jane, omlouvám se za to, že jsem řekl, že často měníš přítelkyně.“

Jane se opřela o opěradlo barové židličky, založila si ruce na prsou a zatvářila se spokojeně, ale skepticky. „Jenže to problém nijak neřeší.“

„Jsem v pohodě. Mám Sophii a práci, nepotřebuju přítelkyni.“

„Přítelkyni? Pořídit si přítelkyni je ve tvém případě příliš smělý plán. Potřebuješ jenom někoho, s kým by sis to rozdal.“

„Nepotřebuju.“

„Ale ano, potřebuješ.“

„Tak dobře, potřebuju,“ rezignoval Charlie. „Ale už musím jít. Pohlídáš mi Sophii?“

„Jasně, vezmu ji k sobě domů. Mám v ulici protivného souseda, kterého bych chtěla představit štěňátkům. Vykadí se na povel?“

„Vykadí, když jim ho dá Sophie.“

„Super. Uvidíme se večer. Slib mi, že si s někým vyjdeš. Nebo že se aspoň podíváš po někom, s kým by sis vyrazil.“

„Slibuju.“

„Dobře. Už sis nechal přešít ten nový modrý oblek s proužkem?“

„Ať tě ani nenapadne lézt mi do skříně.“

„Neměl bys už jít?“

Ray usoudil, že všechno nejspíš začalo, když Charlie zavraždil všechna ta zvířátka, která přinesl domů dceři. Možná byl nákup těch velkých černých psů voláním o pomoc – domácí mazlíčci, jejichž odchodu by si určitě někdo všiml. Podle filmů tak začínali všichni – malými zvířátky, aby se zanedlouho přesunuli ke stopařkám, šlapkám, a brzy už mumifikovali celé houfy vedoucích a praktikantů nějakého tábora v lesích a aranžovali si jejich ostatky kolem karetního stolku ve svém skalním doupěti. Doupě někde v horách se sice do Charlieho profilu moc nehodilo, protože měl spoustou alergií, ale to mohla být jen známka jeho ďábelského génia. (Ray býval pochůzkář, takže se nikdy nezabýval profilováním zločinců, a jeho kriminalistické teorie tedy tíhly ke značné barvitosti, což bylo vedlejším účinkem jeho betasamčí obrazotvornosti a obsáhlé sbírky DVD.)

Charlie ho snad pětkrát nebo šestkrát požádal, aby mu přes svoje kontakty u policie a na evidenci motorových vozidel pomohl najít lidi, kteří během pár týdnů poté zemřeli. Ale nebyly to vraždy. V obchodě se během posledních pár let objevily věci, které patřívaly nedávno zesnulým (Ray na nich našel vyleptaná čísla proti krádeži a zavolal kamarádovi u policie, který mu prozradil jména majitelů), ovšem nikdo z nich nebyl zavražděn. Bylo tam pár nehod, ale jinak vesměs přirozená úmrtí. Buď byl Charlie výjimečně vychytralý, nebo se Ray zbláznil, což byla možnost, kterou úplně nevylučoval, když už pro nic jiného, tak proto, že měl tři bývalé manželky, které to byly ochotny odpřisáhnout. Proto vymyslel tu posilovací lest, aby Charlieho odhalil. Ale zároveň byla pravda, že s ním Charlie vždycky jednal hezky, a Ray by se cítil pod psa, že ho balamutil, kdyby se nakonec ukázalo, že Charlie nemá žádné jeskynní doupě v horách plné mumifikovaných ostatků táborových praktikantů.

Co když na Charliem není nic špatného a jenom se potřebuje vyspat s nějakou ženskou?

Ray právě chatoval s Eduardou, svou novou přítelkyní ze serveru ZoufaléFilipínky.com, když Charlie sešel ze schodů.

„Rayi, potřeboval bych, abys mi někoho našel.“

„Vydrž chvilku, musím se odhlásit. Charlie, koukni na můj nejnovější objev.“ Ray zvětšil na obrazovce fotografii podsadité, ale celkem atraktivní Asiatky.

„Je pěkná, Rayi. Ale teď ti nemůžu dát volno, aby sis zaletěl na Filipíny. Aspoň ne do doby, než najmu někoho, kdo bude brát Lilyiny směny.“ Charlie se naklonil k monitoru. „Hele, vždyť se jmenuje Eduardo.“

„Já vím. To je filipínské jméno, jako Edwina.“

„A má strniště.“

„Jsi rasista. Některá etnika prostě mají víc ochlupení na obličeji než jiná. Mně je to jedno, chci jen nějakou, která bude čestná, pozorná a atraktivní.“

„Má ohryzek.“

Ray zamžoural na obrazovku, potom rychle vypnul monitor a otočil se na židli k Charliemu. „Tak koho potřebuješ najít?“

„To nic, Rayi,“ chlácholil ho Charlie. „Ohryzek přece ještě nevylučuje, že by to mohla být čestná, pozorná a atraktivní žena, jen je to méně pravděpodobné.“

„Jasně. Určitě to bylo jenom špatným nasvícením. Tak koho potřebuješ najít?“

„Znám jenom jméno – Madison McKernyová. Vím, že žije tady ve městě, ale to je všechno.“

„Tanečnice.“

„Prosím?“

„Madison je jméno striptérky.“

Charlie zavrtěl hlavou. „Ty tu ženu znáš?“

„Já ji neznám, i když mi to jméno zní povědomě. Ale Madison je jméno nové generace striptérek. Jako Reagan a Morgan.“

„Nechápu, Rayi.“

„Strávil jsem nějaký čas ve striptýzových barech, Charlie. Nejsem na to hrdý, ale je to prostě něco, co děláš, když jsi policajt. A dříve či později přijdeš na kloub vzorcům jmen striptérek.“

„To jsem netušil.“

„Jo, ten vývoj se dá vysledovat už od padesátých let – Bubbles, Boom Boom a Blaze zplodily Bambi, Candy a Jewel, ty zplodily Sunshine, Brandy a Cinnamon, které zplodily Amber, Brittany a Brie a po nich přišly Reagan, Morgan a Madison. Madison je jméno striptérky.“

„Rayi, vždyť v padesátých letech jsi ještě ani nebyl naživu.“

„Ne, a nebyl jsem naživu ani ve čtyřicátých, ale vím o druhé světové válce a bigbandech. Jsem fanda do historie.“

„Dobře. Takže mám hledat striptérku? To mi nepomůže. Ani nevím, kde začít.“

„Prošel bych záznamy v registru motorových vozidlech a na daňovém úřadě. Jestli bydlí ve městě, budeme mít do odpoledne její adresu. Proč ji potřebuješ najít?“

Následovala odmlka, během níž se Charlie tvářil, že objevil nějakou špínu na skle vitríny na pultě, setřel ji, a potom řekl: „Hm, jde jenom o pozůstalost. V jedné z těch pozůstalostí, které jsme přijali v poslední době, bylo něco pro ni.“

„Neměl by to zařídit vykonavatel té pozůstalosti nebo jeho právník?“

„Je to drobnost, o níž v poslední vůli není ani zmínka. Vykonavatel mě požádal, abych to obstaral. Může ti z toho kápnout padesát babek.“

Ray se zazubil. „To není nutné, stejně bych ti pomohl, ale jestli se ukáže, že je to striptérka, půjdu k ní s tebou, platí?“

„Platí,“ souhlasil Charlie.

O tři hodiny později dal Ray Charliemu adresu a díval se, jak jeho šéf běží z krámu a bere si taxík Proč taxík? Proč nejede dodávkou? Ray ho chtěl sledovat, potřeboval ho sledovat, jenže nejdřív by musel najít někoho, kdo za něj vezme směnu v obchodě. Mělo ho to napadnout dřív, ale byl trochu roztržitý.

Ray byl roztržitý od chvíle, kdy mluvil s Charliem – a nejen kvůli pátrání po Madison McKernyové. Ray si totiž lámal hlavu, jak do nenucené konverzace s drahouškem Eduardou vsunout otázku: „Máš penis?“ Po několika laškovných e-mailech to už nevydržel a musel to napsat přímo: Eduardo, ne že by v tom byl nějaký velký rozdíl, ale uvažuju o tom, že bych ti poslal jako přátelský dárek nějaké sexy prádlo, a říkal jsem si, jestli bych neměl nějak speciálně upravit kalhotky.

Potom čekal. A čekal. A jelikož bylo v Manile pět hodin ráno, začínaly v něm hlodat pochybnosti. Napsal to moc vágně nebo naopak až příliš jednoznačně? A teď musel jít. Věděl, kam Charlie jede, ale musel se tam dostat dřív, než se cokoliv stane. Zavolal Lily na mobil a doufal, že nebude muset být ve své druhé práci a prokáže mu laskavost.

„Mluv, nevděčníku,“ ozvala se Lily.

„Jak jsi věděla, že jsem to já?“ zeptal se Ray.

„Rayi?“

„Jo, jak jsi věděla, že jsem to já?“

„Nevěděla,“ opáčila Lily. „Co chceš?“

„Nemohla bys za mě na pár hodin zaskočit v obchodě?“ A potom, když uslyšel, jak se zhluboka nadechla, což věštilo příval nadávek, rychle dodal: „Budeš za to u mě mít padesát babek.“ Ray slyšel, jak vydechla. Ano! Po absolvování Kulinářského institutu si Lily sehnala práci pomocné kuchařky v bistru na North Beach, ale nevydělávala dost na to, aby se mohla odstěhovat z matčina bytu, a tak se nechala od Charlieho přemluvit, aby dál brala pár služeb v Asherově secondhandu, aspoň dokud za ni nenajde náhradu.

„Dobře, Rayi, na pár hodin přijdu, ale v pět musím být v restauraci, takže se vrať, nebo zavřu krám brzy.“

„Díky, Lily.“

Charlie upřímně doufal, že Ray přes všechny indicie není sériový vrah. Bez jeho policejních kontaktů by tuhle ženu nikdy nenašel – a co by dělal, kdyby někdy v budoucnu zase potřeboval někoho najít a Ray by byl v kriminále? Ovšem na druhou stranu si mohl být poměrně jistý, že Ray díky svým policajtskými zkušenostem nikdy nenechá na místě činu žádné důkazy. Ale proč si potom pořád namlouvá po internetu ty Filipínky, když hledá jen lidi, které by zavraždil? Možná to provádí pokaždé, když se na Filipíny vypraví údajně navštívit své milenky. Možná zabíjí zoufalé Filipínky. Možná je Ray turistický sériový vrah. Nech to na později, řekl si Charlie. Teď musíš vyzvednout schránku s duší.

Charlie vystoupil z taxíku před obytným komplexem Fontána, jen blok od Ghirardelli Square, bývalé továrny na čokoládu, přeměněné na nákupní centrum na nábřeží. Fontána byla vysoká, kruhová budova ze skla a betonu, z níž byl výborný výhled na Alcatraz a Golden Gate Bridge a která sklízela opovržení Sanfrancisčanů už od 60. let, kdy byla dostavěna. Nešlo ani tak o to, že to byla šeredná budova, i když by nikdo jistě neřekl, že není, ale v sousedství viktoriánských a edwardovských domů vypadala jako obří mimozemská klimatizační jednotka zabodnutá do čtvrti z devatenáctého století. Nabízela ovšem exkluzivní výhled, měla vrátného, podzemní parkoviště a na střeše bazén, takže když jste dokázali snést stigma obyvatele architektonického paskvilu, bylo to skvělé místo na bydlení.

Podle toho, co Ray zjistil, bydlela Madison ve dvaadvacátém patře a tam také pravděpodobně byla schránka s její duší. Charlie si nebyl jistý, jaký má jeho nenápadnost dosah (odmítal to považovat za neviditelnost, protože to neviditelnost nebyla), ale doufal, že je to alespoň dvaadvacet pater. Bude muset proklouznout přes vrátného a dostat se do výtahu. Tady mu asi nepomůže, když se bude vydávat za zájemce o koupi domu.

No, kdo nic neriskuje, nic nezíská. Když ho chytí, bude muset přijít na nějaký jiný způsob, jak se tam dostat. Počkal u dveří, dokud dovnitř nevešla mladá žena v kostýmku, a potom za ní vstoupil do haly. Vrátný se na něj ani nepodíval.

Ray viděl Charlieho vystupovat z taxíku a poručil svému řidiči, aby zastavil o blok dál. Tam vyskočil, hodil taxikáři bůra a řekl, ať si nechá drobné, načež zalovil v kapse a doplatil zbytek jízdného, zatímco řidič netrpělivě bubnoval do volantu a polohlasem urdsky klel.

„Promiňte, už je to dávno, co jsem jel naposledy taxíkem,“ vysvětloval Ray. Ray měl auto, pěknou malou toyotu, ale nedařilo se mu najít parkování blíž než osm bloků od domova a tam směl parkovat jen proto, že to byly garáže hotelu, který řídil jeho kamarád. Když máte parkovací místo v San Francisku, tak se ho držíte, a tak Ray většinou jezdil městskou hromadnou dopravou a auto si bral, jenom když měl volno, aby dobil baterku. Takhle tedy naskočil do taxíku před Charlieho vetešnictvím a křikl: „Sledujte ten taxík!“ čímž úplně vyděsil japonskou rodinu na zadním sedadle.

„Promiňte,“ řekl jim Ray. „Koničiva. Už je to dávno, co jsem jel naposledy taxíkem.“ Nato zase vyskočil ven a chytil si taxík, který nebyl obsazený.

Rychle se kradl ulicí k pouliční lampě, od ní k automatu na noviny a potom k reklamnímu panelu. Za každou překážkou se přikrčil, hned poté v podřepu vyrazil dál, čímž nedosáhl vůbec ničeho až na to, že vypadal jako naprostý pošuk před dítětem, které čekalo na druhé straně ulice na autobus. Dostal se k vjezdu do podzemních garáží Fontány právě ve chvíli, kdy Charlie vykročil k předním dveřím. Ray se přikrčil za stojanem se čtečkou čipových karet.

Nebyl si jistý, co bude dělat, když Charlie do toho domu vejde. Naštěstí si zapamatoval telefonní číslo Madison McKernyové a mohl ji tak varovat, že za ní Charlie jde. V taxíku si také vzpomněl, kde její jméno už viděl – v seznamu členů svého fitcentra. Madison McKernyová byla jednou z těch šukacích panenek z toho rána v posilovně. Charlie ji pronásledoval. Rayovo tušení se vyplnilo.

Díval se, jak Charlie vklouzl dovnitř za mladou ženou v kostýmku a potom zmizel. Prostě zmizel.

Ray vyšel na chodník, aby lépe viděl. Žena tam stále byla, udělala jen pár kroků, ale Charlieho nikde neviděl. Nebylo tam žádné křoví, žádné zdi, celá ta zatracená hala byla prosklená, tak kam se, k sakru, poděl?

Ray si byl jistý, že ani na chvíli neuhnul pohledem stranou, měl pocit, že snad ani nemrkl, a kdyby udělal Charlie nějaký rychlý pohyb, určitě by mu to neuniklo.

Ray sklouzl ke své betasamčí tendenci k sebeobviňování a přemýšlel, jestli náhodou neprodělal nějaký záchvat, který by mu způsobil vteřinové zatmění před očima. Ať už nějaký prodělal nebo ne, teď hlavně musel varovat Madison McKernyovou. Sáhl k opasku a nahmátl prázdné pouzdro na mobil, potom si vzpomněl, že si telefon odložil na poličku pod pult, když ráno přišel do práce.

Charlie našel správný byt a zazvonil. Když se mu podaří přimět Madison McKernyovou, aby vyšla na chodbu, může za ní proklouznout dovnitř a porozhlédnout se v bytě po schránce s duší. O kus dál stál na chodbě stůl s umělými květinami. Převrhl ho a doufal, že Madison McKernyová bude zvědavá a půjde se podívat zblízka. Pokud nebude doma, no, tak se bude muset dovnitř vloupat. Byla tu jistá šance, že nebude mít v bytě alarm, když je dole vrátný. Ale co jestli ho uvidí? Někdy ho klienti viděli. Ne často, ale stávalo se to, a… Otevřela dveře.

Charlie užasle zíral. Byla nádherná. Charlie zapomněl dýchat a civěl na její prsa.

Nebylo to tím, že to byla mladá a krásná bruneta s dokonalými vlasy a dokonalou pletí. Nešlo ani o to, že měla na sobě tenoučký bílý hedvábný župan, který jen minimálně zahaloval její postavu modelky. A nebylo to ani tím, že měla disproporčně velká vzpřímená prsa, která napínala župan a vykukovala z hlubokého výstřihu, když se vyklonila ze dveří – jakkoliv to byl pohled, který by každému nešťastnému beta samci vyrazil dech. Šlo o to, že její prsa rudě zářila, skrz ten hedvábný župan, z toho hlubokého dekoltu, žhnula jako dvě vycházející slunce a pulzovala jako červené žárovky v kýčovitých lampičkách havajských tanečnic. Duše Madison McKernyové dlela v jejích prsních implantátech.

„Ty musím mít,“ řekl Charlie, který úplně zapomněl, že není tak docela sám a že nemluví tak docela sám k sobě.

Vtom si ho Madison McKernyová všimla a spustila křik.

16

VOLÁNÍ KOŘISTI II:

REKVIEM PRO ŠUKACÍ PANENKU

Ray rozrazil dveře takovou silou, že zvoneček nad nimi odlétl a s cinkáním se kutálel po podlaze.

„Panebože,“ vyhrkl. „Nebudeš tomu věřit. Sám tomu nemůžu vůbec uvěřit.“

Lily se na něj podívala přes obroučky brýlí na čtení a odložila francouzskou kuchařku, v níž si listovala. Vlastně brýle na čtení nepotřebovala, ale do pohledu přes jejich obroučky mohla vložit obrovskou dávku blahosklonnosti a pohrdání, což byl výraz, který jí slušel.

„Já ti také musím něco říct,“ opáčila Lily.

„Ne,“ odmítl Ray a rozhlížel se kolem, aby se ujistil, že v krámě nikdo jiný není. „To, co ti chci povědět, je moc důležité.“

„Dobře,“ souhlasila Lily. „To, co mám já, podle mě moc důležité není. Tak začni.“

„Dobře.“ Ray se zhluboka nadechl a pustil se do toho. „Myslím, že by Charlie mohl být sériový vrah s ninjovskými schopnostmi.“

„Páni, to je dobrý,“ komentovala to Lily. „Fajn, tak teď já. Volala ti slečna Já-Tak-Nadržená. Chtěla ti vzkázat, že disponuje dvaceticentimetrovým kusem rajcovního chlapského masa.“ Lily zvedla Rayův mobil, který nechal pod pultem.

„Panebože, to ne!“ Ray si sevřel hlavu do dlaní a teatrálně padl na pult vedle kasy.

„Říkala, že touží po tom se o něj s tebou podělit.“ Lily si prohlížela nehty. „Takže Asher je ninja, jo?“

Ray zvedl hlavu. „Jo, a pronásleduje šukací panenku z mého fitcentra.“

„Nemyslíš, že už i tak žiješ život dost bohatý na fantazie, Rayi?“

„Sklapni, Lily, tohle je katastrofa. Moje práce a bydlení závisí na Charliem, nemluvě o tom, že má dítě a že nové světlo mého života je chlap.“

„Ne, není.“ Lily se sama podivila, že to vzdala tak brzy – už ji nebavilo Raye mučit tak jako dřív.

„He? Cože?“

„Dělám si z tebe srandu, Rayi. Nevolala. Jen jsem si přečetla celou tvoji poštu.“

„To je soukromá věc.“

„Což je důvod, proč to máš všechno tady v počítači?“

„Trávím tady hodně času a vzhledem k tomu časovému posunu…“

„A když už je řeč o soukromí, co to meleš o tom, že je Asher ninja a sériový vrah? To jako obojí? Současně?“

Ray se k ní naklonil a mluvil si do límce, jako kdyby ji zasvěcoval do nějakého velkého spiknutí. „Sledoval jsem ho. Charlie přijímá spoustu věcí od mrtvých lidí. Děje se to už celé roky. Vždycky odchází narychlo a já za něj musím zaskakovat, nikdy nevysvětlí, kam jde, ale pokaždé, když k tomu dojde, se brzy v krámě začnou objevovat věci těch mrtvých. Tak jsem ho dnes sledoval. Šel po ženě, která chodí do mého fitcentra a kterou jsme tam možná tuhle spolu viděli.“

Lily o krok ustoupila, zkřížila ruce na prsou a znechuceně se na Raye podívala, což bylo celkem snadné, protože v tom měla léta praxe. „Rayi, tebe nenapadlo, že Asher vyřizuje pozůstalosti a že máme mnohem lepší obchody od té doby, co je začal dělat ve větším měřítku – protože kvalita zboží je mnohem vyšší? A víš proč? Pravděpodobně proto, že se tam dostane tak brzy?“

„Já vím, ale tak to není. Ty tady teď moc často nejsi, Lily. Býval jsem policajt, těchhle věcí si všímám. Tak třeba, věděla jsi, že ten detektiv z vražd pořád Charlieho sleduje? Přesně tak. Dal mi vizitku a řekl mi, ať mu zavolám, kdybych si všiml něčeho neobvyklého.“

„Rayi, to bys přece neudělal.“

„Charlie zmizel, Lily. Sledoval jsem ho a on se najednou vypařil, přímo před mýma očima. Naposledy jsem ho viděl, jak jde do domu té šukací panenky.“

Lily chtěla vzít z pultu sešívačku a v rychlém sledu za sebou nasázet aspoň stovku sponek do Rayova lesklého čela. „Ty nevděčnej chcípáku! Tys na Ashera zavolal policajty? Na chlapa, který ti poskytl práci a místo, kde už deset let žiješ?“

„Nezavolal jsem uniformy, jenom toho inspektora Riveru. Znám ho z doby, kdy jsem byl u policie. Nebude kolem toho dělat žádný velký poprask.“

„Padej pro šekovou knížku a pro auto,“ vyštěkla Lily. „Jedeme za něj složit kauci.“

„Ještě ho nejspíš ani nevyslechli,“ namítl Ray.

„Rayi, ty honimíre zoufalej. Padej. Já zatím zavřu krám a počkám na tebe venku.“

„Lily, takhle se mnou nemůžeš mluvit. Tohle si nemusím nechat líbit.“

Ray nemohl otáčet hlavou, a tak nestačil uhnout prvním dvěma sponkám, které mu Lily nastřílela do čela, ale tou dobou už byl více méně rozhodnutý, že bude skutečně nejlepší zajít pro šekovou knížku a pro auto.

„A co je vlastně šukací panenka?“ křikla za ním Lily, mírně zaskočená bouřlivou intenzitou své loajálnosti k Charliemu.

Policistka vzala Charliemu otisky prstů devětkrát, než se podívala na inspektora Alphonse Riveru a řekla: „Tenhle chlap žádné otisky prstů nemá.“

Rivera vzal Charlieho za ruku, otočil ji dlaní vzhůru a prohlédl si jeho prsty. „Vždyť tady úplně jasně vidím rýhy. Má úplně normální otisky.“

„Tak si to udělejte sám,“ vyzvala ho. „Protože mně se tady neobjeví vůbec nic.“

„Tak dobře,“ přikývl Rivera. „Pojďte se mnou.“ Dovedl Charlieho ke zdi, na níž byl namalovaný velký metr, a řekl mu, aby se podíval do objektivu.

„Co vlasy?“ zeptal se Charlie.

„Neusmívejte se.“ Charlie se zamračil.

„Nedělejte obličeje. Prostě se dívejte přímo před sebe a… Vaše vlasy jsou v pohodě, i když teď máte inkoust na čele. Není to tak těžké, pane Ashere, zločinci to dělají každou chvíli.“

„Já nejsem zločinec,“ ohradil se Charlie.

„Vloupal jste se do zabezpečené budovy a obtěžoval mladou ženu, to z vás dělá zločince.“

„Nikam jsem se nevloupal a nikoho jsem neobtěžoval.“

„To uvidíme. Slečna McKernyová tvrdí, že jste jí vyhrožoval zabitím. Určitě proti vám vznese obvinění, a chcete-li znát můj názor, máte velké štěstí, že jsem se tam v tu chvíli objevil.“

Právě to Charliemu vrtalo hlavou. Šukací panenka začala vřískat a zacouvala do bytu a on šel za ní, aby jí všechno vysvětlil; snažil se přijít na to, jak z toho ven, a přitom věnoval trochu moc pozornosti jejím prsům.

„Nevyhrožoval jsem jí.“

„Řekl jste jí, že zemře. Dnes.“

No, tak to ho dostal. Charlie se totiž skutečně ve všem tom zmatku a křiku zmínil, že musí dostat její prsa, protože ona dnes zemře. Při zpětném pohledu si říkal, že si tu informaci možná měl nechat pro sebe.

Rivera ho vzal o patro výš do malé místnosti se stolem a dvěma židlemi. Charlie se jako v televizi rozhlížel kolem, jestli neuvidí nějaké zrcadlo, skrz něž by ho někdo sledoval z vedlejší místnosti, ale zklamaně zjistil, že kolem něj jsou jen betonové zdi natřené snadno omyvatelnou mechově zelenou barvou. Rivera ho tam usadil a potom zamířil ke dveřím.

„Pár minut vás tady nechám, než přijde slečna McKernyová podat žalobu. Je to tu příjemnější než v cele předběžného zadržení. Nechcete něco k pití?“

Charlie zavrtěl hlavou. „Mám si zavolat právníka?“

„To je na vás, pane Ashere. Je to určitě vaše právo, ale já vám nemohu radit tak ani tak. Vrátím se v pět. Můžete si zavolat, až se vrátím, když budete chtít.“

Rivera odešel a Charlie si všiml, že přede dveřmi stojí jeho partner, nevrle vyhlížející holohlavý chlapík s býčí šíjí jménem Cavuto. Ten chlap Charlieho vážně děsil. Ne tolik jako vidina toho, že bude muset nějak získat prsní implantáty Madison McKernyové, nebo toho, co by se stalo, kdyby to neudělal. Ale přece jen děsil.

„Nech ho běžet,“ zavrčel Cavuto.

„Cože? Nechat ho běžet? Zrovna jsem ho sem dotáhl, ta McKer-nyová…“

„Je mrtvá. Přítel ji zastřelil a pak, když tam po telefonátu, že se střílelo, vlítli naši chlapi, oddělal sám sebe.“

„Cože?“

„Ten přítel byl ženatý, McKernyová po něm chtěla lepší zajištění a chtěla to vykecat jeho ženě. Hráblo mu.“

„A jak tohle všechno už víš?“

„Její soused to našim chlapům řekl hned, jak tam přijeli. Tak pojď, je to náš případ. Musíme s tím pohnout. Pusť toho chlápka. Dole na něj čeká Ray Macy s nějakou trhlou gotickou kuchařkou.“

„Právě Ray Macy mi volal, myslel si, že ji chce Asher zabít.“

„Já vím. Správný zločin, špatný chlap. Jdeme.“

„Pořád ho můžeme zavřít za držení skryté zbraně.“

„Vycházkové hole s čepelí? To chceš jít před soudce a vysvětlovat mu, že jsi toho chlapa zavřel pro podezření z toho, že je sériový vrah, ale on nakonec přistoupil na dohodu a přiznává se, že je kretén na kvadrát?“

„Dobře, tak já ho pustím, ale povídám ti, Nicku, tenhle chlap řekl McKernyové, že dneska zemře. Děje se tu něco svinsky divného.“

„Copak už takhle nemáme na krku dost svinskejch podivností?“

„To je fakt,“ souhlasil Rivera.

Madison McKernyová vypadala v béžových hedvábných šatech překrásně, jako obvykle měla dokonalý účes i make-up a její diamantové náušnice a platinový náhrdelník s diamantem ideálně ladily se stříbrnými madly ořechové rakve. Na někoho, kdo nedýchal, byla krásná, až to bralo dech, a zvlášť Charliemu, který byl jediný, kdo viděl, že jí v rakvi rudě pulzují ňadra.

Charlie byl už na spoustě pohřbů, ale ten Madison McKernyové mu přišel opravdu hezký. A na to, že pohřbívali někoho, komu bylo teprve dvacet šest, na něj přišlo docela dost lidí. Ukázalo se, že Madison vyrostla v Mill Valey kousek od San Franciska a spousta lidí ji tam znala. Kromě její rodiny se s ní ale evidentně většina z nich moc nestýkala, a tak je trochu překvapilo, že ji zastřelil ženatý milenec, který jí platil drahý byt ve městě.

„To by do ní člověk fakt neřekl, co?“ pokusil se Charlie zapříst hovor s jedním s Madisoniných spolužáků, vedle něhož stál u mušle na pánských záchodech.

„Odkud jste se s Madison znal?“ zeptal se s blahosklonným tónem ten muž. Vypadal jako někdo, do koho byste řekli, že všechny strašně štve tím, jak je bohatý a kolik má vlasů.

„Jako já? Jsem přítel ženicha,“ odvětil Charlie. Zapnul se a zamířil k umyvadlu dřív, než stihl chlapík něco odpovědět.

Charlieho také překvapilo, že na pohřbu natrefil na několik lidí, které znal; pokaždé, když opustil jednoho, narazil na dalšího.

Nejdřív inspektor Rivera, který lhal: „Musel jsem přijít. Je to náš případ. Trochu jsem při tom poznal její rodinu.“

Potom Ray, který lhal: „Chodila do mého fitcentra. Měl jsem prostě pocit, že bych se s ní měl nějak rozloučit.“

Potom Riverův parťák Cavuto, který nelhal: „Pořád si myslím, že jste divnej, a to se týká i toho vašeho expolicajtskýho kamaráda.“

A Lily, která byla také upřímná: „Chtěla jsem vidět mrtvou šukací panenku.“

„Kdo je v krámě?“ zajímal se Charlie.

„Zavřeno. Úmrtí v rodině. Mimochodem, víš, že na tebe Ray zavolal policajty?“

Od té doby, co Charlieho propustili, si neměli šanci promluvit. „Mělo mě to napadnout,“ zabručel Charlie.

„Říkal, že tě viděl, jak jsi vešel do baráku té mrtvé holky a prostě zmizel. Myslí si, že máš nějaké ninjovské schopnosti. To je součást tamtoho?“ Povytáhla obočí v typicky grouchomarxovském spikleneckém gestu, jehož dojem poněkud kazil fakt, že měla místo obočí tenkou, tužkou nakreslenou fuchsiovou linku.

„Jo, je to trochu součást tamtoho. Ale Ray nemá v tomhle směru žádné podezření, že ne?“

„Ne, kryla jsem tě. Pořád si myslí, že bys mohl být sériový vrah.“

„Já myslel, že on je sériový vrah.“

Lily se otřásla. „Bože, oba dva si potřebujete zašukat.“

„Souhlas, ale teď jsem tady proto, abych udělal něco, co se týká tamtoho.“

„Takže ještě nemáš její tamto?“

„Ani si neumím představit, jak se k tomu dostat. Její tamto je pořád támhle.“ Kývl hlavou k rakvi.

„Tak to jsi v hajzlu,“ usoudila Lily.

„Teď si budeme muset jít sednout,“ řekl Charlie. Zavedl ji do kaple, kde právě začínala smuteční mše.

Nick Cavuto, který stál zády k němu a jen metr daleko, si to namířil rovnou ke svému parťákovi a prohlásil: „Nemůžeme Ashera jednoduše odprásknout a pak si najít důvod? Jsem si jistý, že ten sráč udělal něco, za co si to zaslouží.“

Charlie nevěděl, co má dělat, netušil, jak se dostane k duševním implantátům, ale pevně věřil, že ho nakonec něco napadne. Věřil tomu po celou dobu mše. Věřil tomu, když uzavřeli rakev, ve smutečním průvodu na hřbitov i během celého obřadu spouštění rakve do hrobu. Víra ho začala opouštět, když se začali pozůstalí rozcházet, hrobníci spustili rakev do hrobu a začali hrob zasypávat hlínou, v tu chvíli se vzdal více méně jakékoliv naděje, že dostane nějaký nápad. No, ještě tu samozřejmě bylo vykrádání hrobů, ale to se snad ani do kategorie nápadů zařadit nedalo. Přes všechny ty roky zkušeností obchodníka se smrtí neměl Charlie pocit, že by měl na to, aby se vloupal na hřbitov, celou noc vyhrabával rakev a potom vyřízl prsní implantáty z těla mrtvé ženy. To nebylo ani zdaleka totéž jako šlohnout vázu z krbové římsy. Proč nemohla být duše Madison McKernyové ve váze nad krbem?

„Takže jste to nedostal,“ ozval se hlas po jeho boku. Charlie se otočil a zjistil, že Rivera stojí ani ne krok od něj. Neviděl ho od chvíle, kdy opustili pohřební ústav.

„Co jsem nedostal?“

„Co jste nedostal?“ nadhodil Rivera. „Určitě víte, že ji s těmi diamanty nepohřbili, že?“

„To by taky byla věčná škoda,“ připustil Charlie.

„Dostaly je její sestry,“ oznámil mu Rivera. „Víte, Charlie, většina lidí nezůstane na hřbitově tak dlouho, aby viděli, jak zasypávají rakev…“

„Vážně?“ podivil se Charlie. „Byl jsem jenom zvědavý. Chtěl jsem vědět, jestli používají lopaty nebo co vlastně. Co vy?“

„Já? Já vás sleduji. Už jste se dostal z té záležitosti s kanálovými harpyjemi?“

„Aha, tohle myslíte? Jen jsem si musel trochu poupravit skladbu léků.“ To byl výraz, který si Charlie půjčil od Jane. Ve skutečnosti žádné léky nebrala, ale ta výmluva jí sloužila perfektně.

„No tak si to hlídejte, Charlie. A já pohlídám vás. Adios.“ S tím Rivera odkráčel.

„Adios, inspektore,“ rozloučil se Charlie. „Jo a mimochodem, pěkný oblek.“

„Díky, koupil jsem ho u vás v krámě,“ odpověděl Rivera, aniž se otočil.

Kdy byl u mě v krámě? pomyslel si Charlie.

Příštích několik týdnů si Charlie připadal, jako by někdo natáhl jeho nervový systém na skřipec. Doslova vibroval úzkostí. Napadlo ho, že by měl možná zavolat Mátomilu Svěžímu a varovat ho, že se mu nepodařilo získat schránku s duší Madison McKernyové – ale jestli se kanálové harpyje neprobudily kvůli tomu, tak kontakt s jiným obchodníkem se smrtí by to zavinil zcela jistě. Místo toho držel Sophii doma a dohlížel na to, aby ji pekelní psi ani na okamžik nespouštěli z dohledu. Vlastně nechával většinu času kerbery zamčené v jejím pokoji, jinak by ho pořád vláčeli k diáři, v němž se neobjevovala žádná nová jména. Byla tam jen Madison McKernyová s vypršelým časovým limitem a jména dvou dalších žen – Ester Johnsonové a Ireny Posokovanovichové –, která se objevila ten samý den, ale ještě jim nevypršela trvanlivost – nebo jak se to dá nazvat.

A tak zase začal se svými obchůzkami, pozorně naslouchal u každého kanálu, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se temnota chystala povstat.

Charlie si připadal jako nahý, když chodil po ulicích bez své vycházkové hole s rapírem, kterou si ponechal Rivera, a proto se ji rozhodl nahradit – a při té příležitosti objevil ve městě další dva obchodníky se smrtí. Prvního našel v Mission v antikvariátu nazvaném Knihy Danno. Vlastně to už ani nebyl antikvariát – bylo tam sice ještě pár polic s knihami, ale zbytek obchodu byla pestrá skládačka harampádí od vodovodních kohoutů po helmy na americký fotbal. Charliemu bylo hned jasné, jak k tomu došlo. Začnete s antikvariátem, potom uděláte jeden nevinný obchod – třeba zarážky na první vydání nějaké encyklopedie –, potom přijde další – vyberete si na blešáku krabici se vším možným, abyste získali jednu jedinou věc v ní – a za chvíli už máte celou sbírku různě velkých berel, obstarožních tranzistoráků a nemůžete si za boha vzpomenout, jak jste přišli k té pasti na medvědy, ale přesto ji tam máte. Hned vedle citrónově zelené sukýnky pro baletku a vakuové pumpy SuperErektor. Věcí z druhé ruky se člověku prostě rychle vymknou z ruky. V zadní části obchodu, hned vedle prodejního pultu, stála knihovna, ve které všechny knížky pulzovaly matně rudou září.

Charlie zakopl o plivátko a nabodl se na věšák z jeleních parohů.

„Nestalo se vám nic?“ zeptal se majitel a vzhlédl od knihy, kterou četl. Bylo mu asi šedesát a kůži měl pihovatou jako od sluníčka, i když poslední dobou ho nejspíš moc nevídal, protože byl úplně bledý. Měl dlouhé prořídlé šedé vlasy a na nose příliš velké bifokální brýle, díky nimž vypadal trochu jako sečtělá želva.

„Ne, nic mi není,“ odpověděl Charlie a s námahou odtrhl oči od knih s dušemi.

„Vím, že je to tady trochu přecpané,“ přiznal želví chlapík. „Říkal jsem si, že to trochu pročistím, ale je fakt, že o tom uvažuju už přes třicet let a ještě jsem se do toho nepustil.“

„To je v pohodě, mně se váš obchod líbí,“ prohlásil Charlie. „Skvělá sbírka.“

Majitel se podíval na Charlieho drahý oblek a boty a zamžoural. Bylo jasné, že okamžitě poznal jejich cenu a zařadil si Charlieho do škatulky „bohatý sběratel“ nebo „lovec starožitností“. „Hledáte něco speciálního?“ zeptal se.

„Vycházkovou hůl s rapírem,“ odvětil Charlie. „Nemusí být starožitná.“ Chtěl tomu chlapíkovi koupit kafe a podělit se s ním o historky ze sbírání schránek s dušemi, střety s bytostmi z Podsvětí – a vůbec o zkušenosti obchodníka se smrtí. Tenhle muž byl spřízněná duše a soudě podle jeho sbírky schránek s dušemi – bez výjimky v podobě knih – to dělal déle než Mátomil Svěží.

Želví chlapík zavrtěl hlavou. „Už roky jsem žádnou neviděl. Když mi dáte vizitku, zkusím se po nějaké poptat.“

„Díky,“ usmál se Charlie. „Budu hledat dál. To k tomu patří.“ Udělal pár kroků zpět ke dveřím, ale potom nedokázal odejít, aniž by se aspoň něco nedozvěděl. „Jak vám tady jdou obchody?“

„Lépe než dříve,“ odpověděl muž. „Gangy se trochu zklidnily a z téhle části Mission se stala protivná snobská čtvrť. A to prospívá obchodu. Vy jste z města?“

„Rodilý a odchovaný občan,“ oznámil mu Charlie. „Jen jsem se nikdy do téhle části moc nedostal. Takže jste náhodou nezaznamenal v posledních pár týdnech na ulicích nic divného?“

Želví chlapík si tentokrát Charlieho pořádně prohlédl, dokonce odložil své obří brýle. „Když nepočítám technařské sound systémy, ticho jako po pěšině. Jak se jmenujete?“

„Charlie. Charlie Asher. Bydlím na pomezí Čínské čtvrti a North Beach.“

„Já jsem Anton, Charlie. Anton Dubois. Rád jsem vás poznal.“

„Dobře, už musím jít,“ řekl Charlie.

„Charlie. Na Filmore Street je zastavárna. Na rohu Fulton a Fillmore Street, myslím. Majitelka, má spoustu bodných a sečných zbraní. Mohla by mít i tu vaši hůl.“

„Díky,“ řekl Charlie. „Dávejte na sebe pozor, Antone. Ano?“

„Jako vždy,“ opáčil Anton Dubois a vrátil se k rozečtené knize.

Charlie odešel z krámu s ještě intenzivnějším pocitem úzkosti, ale už si nepřipadal tak osamělý jako před pěti minutami. Druhý den našel v zastávárně na Fillmore Street novou hůl a také vitrínu plnou příborů a nádobí, které rudě pulzovaly. Majitelka byla mladší než Anton Dubois, mohlo jí být tak ke čtyřicítce a v podpažním pouzdře nosila osmatřicítku. Ten revolver nešokoval Charlieho zdaleka tolik jako skutečnost, že to byla žena. Vždy předpokládal, že v „cechu“ obchodníků se smrtí jsou jen muži, i když pro to samozřejmě nebyl žádný důvod. Měla na sobě džíny a jednoduchou košili, zato si každý kousek těla ověsila vzájemně nijak nesladěnými šperky. Charlie usoudil, že to sama před sebou obhajuje tím, že je „u fochu“ – úplně stejně jako on ospravedlňoval své drahé obleky. Byla hezká, tak jak bývají hezké některé policajtky, měla příjemný úsměv a Charlie se přistihl při úvahách, jestli by ji třeba neměl pozvat na rande, načež zaslechl hlasité prasknutí, jak se mu v hlavě rozprskla bublina sebedestruktivní hlouposti. Jasně, dáme si večeři, zajdeme do kina – a vypustíme do světa síly temnot. Perfektní první rande. Všichni měli pravdu, vážně se potřeboval s někým vyspat.

Koupil hůl s rapírem za hotové a bez smlouvání a odešel z obchodu, aniž se pustil s jeho majitelkou do hovoru, ale cestou ven si vzal ze stojanu na pultě aspoň vizitku. Jmenovala se Carrie Langová. Měl co dělat, aby ji nevaroval a neřekl jí, aby si dávala pozor na to, co se plíží tam zdola, ale přitom si uvědomoval, že se s každou vteřinou, kterou stráví v její společnosti, zvyšuje riziko pro ně pro všechny.

Dávej na sebe pozor, Carrie, zašeptal si pro sebe cestou ven.

Ten večer se rozhodl pro rázný krok, který odstraní z jeho života trochu napětí. Nebo to spíš bylo rozhodnuto za něj, když do jeho bytu přišla Jane s přítelkyní Cassandrou a nabídly se, že pohlídají Sophii. „Běž si najít ženskou,“ nařídila mu Jane. „Já se postarám o malou.“

„Takhle to nejde,“ bránil se Charlie. „Byl jsem celý den pryč, vždyť jsem se dnes se svou dcerou téměř neviděl.“

Jane a Cassandra – sportovní, přitažlivá zrzka kolem pětatřiceti, kterou by Charlie s chutí někam pozval, kdyby nežila s jeho sestrou – ho vystrkaly ze dveří, zabouchly mu je před nosem a zamkly.

„Nechoď domů, dokud si trochu neužiješ,“ houkla na něj Jane okénkem nade dveřmi.

„A tobě by to takhle šlo?“ protestoval Charlie. „Sebrat se a jít hledat někoho, kdo by ti to udělal?“

„Tady máš pět set dolarů. S pětistovkou to jde každému.“ Okénkem prolétl chumáč bankovek a v krátkém sledu je následovala hůl, sportovní sako a jeho peněženka.

„Jsou to moje peníze, ne?“ křikl Charlie.

„A ten, kdo si potřebuje vrznout, jsi taky ty,“ kontrovala Jane. „Běž. A nevracej se, dokud si pořádně nehodíš hrbem.“

„Mohl bych ti taky zalhat.“

„Ne, to bys nemohl,“ namítla Cassie. Měla sladký hlas, takový, jaký by se dokonale hodil ke čtení na dobrou noc. „Ze tvých očích by pořád čišelo zoufalství. Ale tím se tě nechci nijak dotknout, Charlie.“

„Jasně, jak by ses mě taky mohla dotknout?“

„Pápá, tati,“ ozval se z druhé strany dveří Sophiin hlas. „Dobře se bav.“

„Jane!“

„Klid, zrovna přišla. Běž.“

A tak se Charlie, vyhozen vlastní sestrou z vlastního domu, rozloučil se zbožňovanou dcerou a vydal se hledat naprostou cizinku, se kterou by se mohl oddat intimnostem.

„Jenom masáž,“ řekl Charlie.

„Dobře,“ odpověděla dívka a dál rovnala olejíčky a gely na poličku. Byla to Asiatka, ale Charlie nedokázal přijít na to, ze které části Asie pochází – možná z Thajska. Byla drobná a měla dlouhé černé vlasy, které jí spadaly až do pasu. Na sobě měla červené hedvábné kimono se vzorem chryzantém. Ani jednou se mu nepodívala do očí.

„Vážně, jsem jenom celý ztuhlý. Nechci nic jiného než naprosto nevinnou a hygienickou masáž, přesně, jak se píše na ceduli.“ Charlie stál, zcela oblečený, na kraji úzké kóje mezi masážním stolem, masérkou a krabicí plnou olejíčků.

„Dobře,“ souhlasila dívka.

Charlie se na ni díval a nevěděl, co má dělat.

„Šaty dolů,“ poručila dívka. Položila na masážní stůl kousek od Charlieho čistý bílý ručník, ukázala na něj bradou a otočila se k němu zády. „Dobře?“

„Dobře,“ přitakal Charlie s pocitem, že když už tady je, chce to mít co nejdříve za sebou. Zaplatil ženě u dveří padesát dolarů za masáž, načež ho nechala podepsat formulář, v němž stálo, že nedostane nic jiného než masáž, že spropitné je žádoucí, ale neznamená, že by zákazník měl obdržet jiné služby než masáž, a že pokud očekává jiné služby než jen masáž, bude z něj hrozně zklamaný Bílý ďábel. Nechala ho to parafovat ve všech jazycích, v nichž to bylo vytištěno, a potom na něj mrkla – bylo to velmi dlouhé mrknutí umocněné velmi dlouhými umělými řasami – a přidala mezinárodně uznávané gesto pro felaci s našpulenými rty a jazykem kmitajícím ze strany na stranu. „Lotosobý kbět bás belmi ubolní, pane Macy.“

Charlie se podepsal Rayovým jménem, ani ne tak proto, aby se mu aspoň trochu pomstil, jako spíš v naději, že by majitelka mohla to jméno poznat a dát mu slevu.

Nechal si trenýrky a vylezl na stůl, ale Lotosový květ mu je stáhla stejně zručně, jako kouzelník vytahuje šátek z rukávu. Přehodila mu ručník přes zadek a shodila ze sebe kimono. Charlie zaregistroval, jak sklouzlo, a když otočil hlavu, uviděl drobnou polonahou ženu, jak si vtírá do dlaní olej, aby si je zahřála. Rychle odtrhl oči a několikrát praštil čelem o stůl, přesto cítil, jak se ztopořený penis snaží osvobodit zpod váhy jeho těla.

„To sestra mě sem přinutila jít,“ prohlásil. „Já sám nechtěl.“

„Dobře,“ odpověděla.

Vetřela mu olej do ramen. Voněl po mandlích a santálovém dřevě. Musel v něm být také mentol, levandule nebo něco takového, protože cítil, jak ho na kůži lehce štípe. Každé místo, kterého se dotkla, bolelo.

Jako kdyby den předtím vykopal strouhu aspoň do Ekvádoru nebo táhl na laně bárku přes zátoku. Připadalo mu to, jako by měla nějaké zvláštní smyslové schopnosti, protože neomylně nacházela místa, kde to bolelo, dotkla se jich a bolest povolila. Zasténal, jen maličko.

„Belmi ztuhlý,“ poznamenala a její prsty mu kmitaly podél páteře.

„Dva týdny jsem pořádně nespal,“ svěřil se jí.

„To pěkné.“ Natáhla se přes něj, aby zapracovala na mezižeberních svalech, a ucítil, jak se mu na záda přitiskla její malá prsa. Na okamžik přestal dýchat a ona se zachichotala.

„Belmi ztuhlý,“ řekla.

„Měl jsem v práci takový problém. No, vlastně ne v práci, ale bojím se, že jsem udělal něco, co by mohlo někoho, koho znám, vystavit nebezpečí, a nedokážu se přimět, abych udělal to, co je potřeba, abych to napravil. Někdo by mohl zemřít.“

„To pěkné,“ konstatovala Lotosový květ a hnětla mu bicepsy.

„Vy neumíte anglicky, že?“

„Ach. Trochu. Nebát. Chcete šťastný konec?“

Charlie se usmál. „Mohla byste mě prostě jen dál třít?“

„Ne šťastný konec? Dobře. Dvacet dolar, patnáct minut.“

Tak jí Charlie zaplatil a mluvil na ni a ona mu masírovala záda a potom jí zaplatil znovu a řekl jí všechno to, co nemohl vyprávět nikomu jinému – o všem, čeho se obává, z čeho má strach, čeho lituje. Pověděl jí, jak se mu stýská po Rachel, ale že se mu někdy stává, že zapomene, jak vypadala, a třeba uprostřed noci se rozběhne k prádelníku, aby se podíval na její fotografii. Zaplatil jí na dvě hodiny dopředu a zdříml si. Cítil její ruce na kůži a snil o Rachel a o sexu, a když se probudil, masírovala mu Lotosový květ spánky a do uší mu tekly vlastní slzy. Řekl jí, že to je tím mentolem v olejíčku, ale ve skutečnosti to byla osamělost, která na něj dolehla, jako ta bolest v zádech, o níž vůbec nevěděl, dokud se jej dívka nedotkla.

Masírovala mu hrudník a nakláněla se mu přitom přes hlavu, takže se mu její ňadra rytmicky třela o obličej, a když se mu pod ručníkem znovu postavil, zeptala se: „Chcete teď šťastný konec?“

„Ne,“ odmítl. „Šťastné konce jsou moc hollywoodské.“ Potom ji chytil za zápěstí, posadil se, políbil ji na hřbety obou rukou a poděkoval jí. Dal jí sto dolarů spropitného. Usmála se, navlékla si kimono a odešla z kóje.

Charlie se oblékl a odešel z orientálního masážního salónu Šťastné a uvolněné dobré časy, kolem něhož v životě prošel snad tisíckrát a vždycky uvažoval, co se za jeho červenými dveřmi a hnědou tapetou zakrytou výlohou skrývá. Teď to věděl: ubohá loužička frustrované osamělosti, která kdysi byla Charliem Asherem, pro něhož neexistovaly žádné šťastné konce.

Došel na Broadway a po ní vyrazil nahoru do kopce na North Beach. Od domova ho dělilo už jen pár bloků, když vycítil něco těsně za sebou. Obrátil se, ale viděl jen nějakého muže, který si o několik bloků dál kupoval z automatu noviny. Ušel dalšího půl bloku a viděl ruch na ulici vpředu – korzující turisty, turisty čekající na stoly v italských restauracích, naháněče pokoušející se nalákat turisty do striptýzových klubů, námořníky na tahu, omladinu ve vytahaných kalhotách, jak pokuřuje před knihkupectvím City Lights tvářící se děsně pohodově a sečtěle před další poetickou jízdou, která co nevidět vypukne v baru přes ulici.

„Nazdar, vojáku,“ ozval se ze strany jakýsi hlas. Byl to ženský hlas, jemný a sexy. Charlie se otočil a podíval do boční uličky, již právě míjel. Zahlédl tam v přítmí ženu, která se opírala o zeď. Na nohou měla duhové punčochy nebo něco takového a proti světlu lampy na druhém konci uličky se stříbřitě rýsovala její postava. Chloupky na krku se mu naježily, ale současně ucítil i pohyb v oblasti podbřišku. Tohle byla jeho čtvrť a štětky tu na něj pokřikovaly od té doby, co mu bylo dvanáct, ale tohle bylo poprvé, kdy se zastavil a věnoval některé víc pozornosti než mávnutí rukou a úsměv.

„Ahoj,“ řekl Charlie. Byl jako omámený – opilý nebo zfetovaný, možná se v jeho těle naráz uvolnily všechny ty toxiny z dlouhé masáže; každopádně se musel ztěžka opřít o hůl, aby neupadl.

Odlepila se od zdi a světlo odhalilo celou její figuru a zdůraznilo mimořádné křivky. Charlie si uvědomil, že zatíná zuby a že sebou jeho pravé koleno začalo škubat. Tohle nebylo tělo žádné utahané feťačky – spíš tanečnice nebo rovnou bohyně.

„Občas,“ pronesla se syčivým s na konci, „je drsné šoustání ve tmavé uličce nejlepší medicínou pro znaveného válečníka.“

Charlie se rozhlédl – skupinka na ulici před ním, chlapík s novinami pod lampou dva bloky za ním. V postranní uličce nikdo, kdo by mu skočil po krku.

„Kolik?“ zeptal se. Už si ani nevzpomínal, jaké to je mít sex, ale v tu chvíli nedokázal myslet na nic než na uvolnění… na drsné šoustání ve tmavé uličce s touhle… touhle bohyní. Neviděl jí do tváře, jen její obrys, ale ten byl nádherný.

„Potěšení z tvé společnosti,“ zněla odpověď.

„Proč zrovna z mojí?“ zeptal se Charlie. Nemohl si pomoct, byla to jeho betasamčí přirozenost.

„Pojď to zjistit,“ pobízela ho. Stiskla si zespodu prsa, znovu se přitiskla ke zdi, pokrčila jednu nohu v koleni a zapřela si ji kramflekem o zeď. „Pojď.“

Vešel do uličky a opřel si hůl o zeď, potom vzal její pokrčenou nohu do jedné a prs do druhé ruky a přitáhl si ji k sobě, aby ji políbil. Na pohmat se mu zdálo, jako by měla na sobě samet, její rty byly horké a chutnaly trochu jako zvěřina nebo játra. Ani si nevšiml, že mu rozepnula kalhoty, cítil jen její silnou ruku na své erekci.

„Á, silné maso,“ zasyčela.

„Díky, začal jsem chodit do posilovny.“

Kousla ho do krku, silně, a on jí stiskl prs a přirazil proti její ruce. Zvednutou nohu mu zahákla ve výšce ledvin a pevně se k němu přitiskla. Ucítil, jak se mu něco ostrého bolestivě zarývá do rozkroku, a pokusil se vzepřít. Přitáhla si ho nohou ještě blíž. Byla neuvěřitelně silná.

„Nové maso,“ pronesla. „Nevzpírej se mi, nebo ti je urvu.“

Charlie cítil, jak mu varlata svírá spár, a na okamžik přestal dýchat. Její tvář byla jen pár centimetrů od jeho, ale když se jí pokusil podívat do očí, viděl jen obsidiánovou temnotu odrážející záři pouličních luceren.

Nastavila mu volnou ruku před obličej, aby se mohl dívat, jak se jí z konečků prstů klubou drápy. Světlo lamp se od nich odráželo jako od vyleštěných chromových nárazníků a byly skoro osm centimetrů dlouhé. Nastavila mu je před oči a on sáhl po holi s čepelí, kterou předtím opřel o zeď. Odkopla ji stranou a znovu přiblížila drápy k jeho tváři.

„Ale ne, Maso. Tentokrát ne.“ Zahákla mu dráp do nosní dírky. „Mám ti ho vrazit do mozku? To by bylo nejrychlejší, ale já nechci žádnou rychlovku. Na tohle jsem čekala strašně dlouho.“

Uvolnila sevření jeho varlat a on s hrůzou zjistil, že je pořád ztopořený. Začala mu penis třít a přitom mu zasouvala dráp dál a dál do nosu. „Už vím, už vím… Až se uděláš, strčím ti ho do ucha a škubnu. Takhle jsem jednomu chlapovi utrhla půl hlavy. Bude se ti to líbit. Máš kliku, kdyby poslal Nemain, byl bys už mrtvý.“

„Svině,“ dokázal ze sebe vysoukat Charlie.

Třela ho intenzivněji a on proklínal vlastní tělo, že ho takhle zrazuje. Pokusil se vykroutit, ale stisk její nohy mu vyrazil téměř všechen vzduch z plic. „Ne, nejdřív se uděláš a potom tě zabiju.“

Vytáhla mu dráp z nosu a přiložila mu ho k uchu. „Nenech mě odsud odejít neuspokojenou, Maso,“ sykla, ale v tu chvíli se jí dráp zamotal do vlasů na uchem a Charlie ji pěstmi obou rukou vší silou praštil do žeber.

„Ty zmrde!“ zavřeštěla. Spustila nohu, škubla s ním za penis stranou a rozmáchla se, aby mu zaryla drápy plnou silou do hlavy. Charlie se pokusil zvednout ruku, aby úder zachytil, ale vtom se ozvala rána a o zeď se rozprskl kus jejího ramene. Náraz s ní pootočil.

Charlie ucítil, že stisk na penisu povolil, a okamžitě se vrhl na druhou stranu uličky. Odrazila se od zdi a skočila po něm s oběma pařáty namířenými na jeho obličej. Další rána a ona znovu odlétla zpátky. Tentokrát se otočila směrem do ulice, a než se stihla připravit k dalšímu skoku, dostala další dva zásahy do hrudi a zavřeštěla, jako když tisíc vran naráz sežehne plamen.

Pět ran v rychlém sledu za sebou, pod jejichž nárazy odtancovala zpátky. Současně s tím se začala měnit, její ruce se rozšířily a ramena zaoblila. Další dva výstřely a další výkřik už ani vzdáleně lidský – byl to výkřik tentokrát obřího havrana. Vznesla se k noční obloze a nechávala za sebou proud peří a tekutiny, která by mohla být krví, kdyby nebyla černá.

Charlie vyskočil na nohy a klopýtal k ústí uličky, kde stál stále ještě ve střeleckém postoji inspektor Alphonse Rivera s devítimilimetrovou berettou namířenou k černé obloze.

„Mám vůbec chtít vědět, co to, kurva, bylo?“ utrousil Rivera.

„Asi ne,“ usoudil Charlie.

„Uvažte si sako kolem pasu,“ poradil mu policajt. Charlie se podíval dolů a zjistil, že přední část jeho džin vypadá, jako by mu ji někdo rozřezal břitvou.

„Díky,“ řekl Charlie.

„Víte,“ promluvil znovu Rivera, „tomuhle všemu jsme se mohli vyhnout, kdybyste si jako každý nechal udělat šťastný konec.“

17

POMOHLO TO?

Druhý den ráno zaslechla Janina přítelkyně Cassie v chodbě nějaký šramot a otevřela dveře. Stál tam Charlie zamazaný od krve a nějakého černého svinstva a vonící po santálovém dřevě a mandlovém oleji. Na uchu měl šrám, u nosu zaschlou krev, přední část kalhot na cáry a po celém těle nalepená černá peříčka.

„No ne, Charlie,“ pronesla trochu překvapeným hlasem, „vypadá to, že jsem tě podcenila. Když už se jednou rozhodneš se odvázat, rozhodně to neflákáš.“

„Sprchu,“ vydechl Charlie.

„Tati!“ volala Sophie ze své ložnice. Rozběhla se k němu s otevřenou náručí, dvěma obřími psy a lesbickou tetou v obleku od Brooks Brothers. Na půli cesty přes obývák svého otce uviděla, otočila se a se zděšeným zapištěním zaběhla zpět do pokoje.

Jane se zastavila u gauče a zůstala zírat: „Kristepane, Chucku, cos dělal, zkusils ojet levharta?“

„Něco takového,“ opáčil Charlie. Protáhl se kolem ní a přes svou ložnici šel rovnou do velké koupelny.

Jane pohlédla na Cassandru, která se snažila, aby se její úsměv nezvrhl ve výbuch smíchu. „Chtělas přece, aby chodil víc ven.“

„Řekla jsi mu o mámě?“ zeptala se Jane.

„Myslela jsem, že bys mu to měla povědět sama,“ zavrtěla hlavou Cassandra.

„Pistole jsou svinstvo, to vám tedy povím,“ prohlásila Babd, poslední ze tří Morrighan, která byla Nahoře. „Jasně, odsud zdola vypadají skvěle, ale zblízka jsou hlučné… a neosobní. Kdykoliv bych je vyměnila za bojovou sekeru nebo palici.“

„Já mám ráda palice,“ přidala se Macha, která strčila spáry do hlavy Madison McKernyové a hýbala její pusou jako s maňáskem.

„Můžeš si za to sama,“ zamračila se Nemain. Měla jeden silikonový implantát Madison McKernyové – visely na něm stále ještě kusy sražené krve – a přikládala ho Babd na rány, aby se zacelily. Zároveň s tím, jak se černá tkáň zacelovala, rudá záře implantátu slábla. „Plýtváme jejich mocí. A po letech čekání na další duši…“

„Ta ruční práce asi nebyl moc dobrý nápad,“ posmíval se Machin maňásek.

„Na bojištích Severu jsem to udělala snad tisíckrát,“ ohradila se Babd. „Poslední honitba umírajícímu válečníkovi – prostě mi přišlo, že je to to nejmenší, co můžu udělat. Jsem v tom vážně dobrá, víte? Chce to hodně šikovný stisk, aby se vojákovi postavil, když mu mezi prsty tečou vlastní střeva.“

„Je v tom dobrá,“ ozval se Orkus. „Za to ručím.“ Opřel se do opěradla svého trůnu a ukázal v plné kráse metrový kus černé býčí smrtiklády, aby projevil své nadšení.

„Teď ne, zrovna jsem si namalovala pusu,“ předváděla Macha břichomluvecké představení s Madisoninou hlavou a vyboulila dvěma drápy její oči, takže to vypadalo, že na ni Orkův úd udělal skutečně velký dojem.

Všichni se uchechtli. Bavila tím maňáskovým divadlem Orka i ostatní Morrighan celé dopoledne, položila implantáty na polici a kroužila nad nimi hlavou. „Jistěže jsou pravé, opravdu za ně zaplatil, ne?“

Byly v euforii od té doby, co vytáhly schránky s duší z hrobu šukací panenky, to vítězství zastínilo dokonce i Babdino fiasko při pokusu zabít obchodníka se smrtí. Ale jak záře implantátů pohasínala, opouštěla je dobrá nálada. Nemain hodila bezcenným implantátem o přepážku lodi takovou silou, že vybuchl a rozstříkl po kajutě průhledné želé.

„Takové plýtvání,“ zavrčela. „Ovládneme Nahoře a já mu přímo před očima sním jeho vlastní játra.“

„Co máš pořád s těmi játry?“ zeptala se Babd. „Nesnáším játra.“

„Trpělivost, princezny,“ krotil je Orkus a potěžkával při tom zbývající implantát v pařátu. „Na tohle místo, do téhle doby jsme pochodovali tisíc a pár let navíc, abychom konsolidovali síly. Vítězství bude sladké.“ Vytrhl Mache hlavu a zakousl se do ní, jako by to byla křupavá, zralá švestka. „Ale to vyhonění sis vážně mohla odpustit,“ řekl a poprskal Babd kousky mozku.

„Koupila jsem nám na druhou hodinu letenky do Phoenixu,“ oznámila Charliemu Jane. „Odtamtud nám letí navazující spoj a do večeře jsme v Sedoně.“

Charlie právě vyšel ze sprchy a měl na sobě jen čisté džíny. Sušil si vlasy béžovým ručníkem; jeho stále ještě krvácející lebka na něm nechávala červené šmouhy. Sedl si na postel.

„Počkej, počkej, počkej. Jak dlouho už to ví?“

„Diagnostikovali jí to před půl rokem. To už se to svinstvo rozšířilo z tlustého střeva do dalších orgánů.“

„A nám to řekla až teď?“

„Ona nám to neřekla vůbec. Volal chlápek jménem Buddy. Evidentně spolu žijí. Říkal, že nám nechtěla přidělávat starosti. Rozbrečel se mi do telefonu.“

„Máma žije s nějakým chlapem?“ Charlie upřeně zíral na červené šmouhy na ručníku. Byl vzhůru celou noc a snažil se inspektoru Riverovi vysvětlit, co se tam v uličce vlastně stalo, aniž by mu cokoliv prozradil. Krvácel, byl celý pomlácený, vyčerpaný a jeho matka umírala. „Ta je neuvěřitelná. Málem ji kleplo, když se sem Rachel nastěhovala ještě před svatbou.“

„Jo, tak na ni můžeš začít ječet, jaký je pokrytec, až ji dneska večer uvidíš.“

„Já nemůžu jet, Jane. Musím se postarat o obchod, o Sophii… Na něco takového je ještě moc malá.“

„Zavolala jsem Rayovi a Lily a oni se o krám postarají. Cassandra na Sophii dohlédne přes noc a dámy z komunistického bloku se o ni postarají, než se Cassie vrátí z práce.“

„Cassie nepojede s tebou?“

„Charlie. Máma mi ještě pořád říká ‚ty moje divoško‘.“

„No jo, promiň.“ Charlie si povzdechl. Nostalgicky vzpomínal na dobu, kdy byla podivínem v rodině jeho sestra a on byl ten normální. „Zkusíš se s ní v tomhle směru usmířit?“

„Nevím. Nemám vlastně žádný plán. Ani nevím, jestli je při smyslech. Jedu na autopilota od té doby, co jsem se to dozvěděla. Čekala jsem, až přijdeš domů, abych se mohla složit.“

Charlie vstal, přistoupil ke své sestře a objal ji. „Vedla sis skvěle. Už jsem zpátky, tak to můžu převzít. Co potřebuješ?“

Také ho objala, ale potom se od něj se slzami v očích odtáhla. „Musím si skočit domů zabalit. V poledne tě přijedu taxíkem vyzvednout, jo?“

„Budu připravený.“ Zavrtěl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že máma žije s chlapem.“

„S chlapem jménem Buddy,“ řekla Jane.

„Běhna,“ utrousil Charlie.

Jane se zasmála, což bylo přesně to, čeho chtěl Charlie v tu chvíli dosáhnout.

Lois Asherová spala, když Charlie s Jane dorazili do jejího domu. Otevřít jim přišel opálený muž s bříškem, oblečený v bermudách a sportovní košili: Buddy. Sedl si s Charliem a Jane v kuchyni ke stolu, povídal jim o svém životě leteckého mechanika v Illinois před odchodem do důchodu a potom jim krok za krokem vylíčil všechno, čím prošli od chvíle, kdy doktoři diagnostikovali Lois rakovinu. Absolvovala tři kola chemoterapie, teprve potom to, nemocná a bez vlasů, vzdala. Charlie s Jane se na sebe podívali, cítili se provinile, že tady nebyli, aby jí nějak pomohli. „Nechtěla vás tím zatěžovat,“ řekl jim Buddy. „Chovala se, jako by umírání bylo něco, co zvládne ve volném čase mezi dvěma návštěvami u kadeřníka.“

Charlie rázem zpozorněl. Přesně totéž ho samotného několikrát napadlo, když šel vyzvednout nějakou schránku s duší a viděl lidi, kteří tak usilovně popírali, co se s nimi dělo, že si pořád kupovali kalendáře na pět let dopředu.

„Ženy, co s nimi člověk nadělá?“ prohlásil Buddy a mrkl na Jane.

Charlieho najednou zaplavila vlna náklonnosti k tomu opálenému plešatému mužíčkovi, se kterým žila jeho matka pod jednou střechou.

„Chceme vám poděkovat, že jste tu s ní byl, Buddy.“

„Jo,“ přikývla Jane, která stále ještě vypadala trochu omámeně.

„No, jsem tu a nikam se ani nehnu, kdybyste něco potřebovali.“

„Díky,“ řekl Charlie. „Dáme vám vědět.“ A přesně to měli v plánu, protože Charliemu bylo hned jasné, že se Buddy drží, jen dokud má pocit, že je potřebný.

„Buddy,“ ozval se tichý ženský hlas za Charlieho zády. Když se otočil, uviděl vysokou třicátnici v bílém plášti – další pracovnici hospiců, další z těch úžasných žen, které Charlie vídal v domech umírajících lidí. Byly to ženy, které jim pomáhaly s přechodem na onen svět s takovou dávkou pohodlí, důstojnosti a dokonce i radosti, jaké byly schopny – byly to takové benevolentní valkýry, porodní báby posledního světla. A nejúžasnější připadal Charliemu fakt, že ty ženy nebyly v práci ani trochu lhostejné a odtažité, že se naopak dokázaly s rodinou každého svého pacienta sblížit. Byly s nimi. Viděl je truchlit se stovkou různých rodin, sdílet emoce, jaké většina lidí pocítí jen párkrát za život. Jak je tak Charlie během let sledoval, pociťoval rázem větší úctu ke svému úkolu obchodníka se smrtí. Mohlo to být prokletí, ale v konečném důsledku tu nešlo o něj, byla to služba druhým – a o jejím významu ho poučily pracovnice hospiců.

Na jmenovce té ženy stálo GRACE. Charlie se usmál.

„Buddy,“ řekla. „Je vzhůru a ptá se po vás.“

Charlie vstal. „Grace, já jsem Charlie, Loisin syn. A to je má sestra Jane.“

„Ach, pořád o vás dvou mluví.“

„Opravdu?“ zeptala se Jane trochu překvapeně.

„Ale ano. Říkala mi, že jste byla celkem divoška,“ pokračovala Grace. „A vy…“ obrátila se k Charliemu. „Vy jste býval hodný, ale potom se něco stalo.“

„Naučil jsem se mluvit,“ prozradil jí Charlie.

„A tehdy jsem ho přestala mít ráda,“ doplnila Jane.

Lois Asherová si hověla v polštářích, na hlavě měla perfektně padnoucí šedou paruku s vlasy staženými dozadu tak, jak vždy nosívala ty vlastní, na krku měla stříbrný náhrdelník s lisovanými květy a k němu do sady náušnice a prstýnky. Její světlě fialová hedvábná noční košilka splývala tak dokonale s výzdobou ložnice, že to vypadalo, jako by se v ní Lois pokoušela ztratit. A také se jí to dařilo, i když prostor, který si v tom světě vyhradila, byl trochu větší, než momentálně potřebovala. Mezi parukou a její lebkou zůstala skulina, noční košile na ní visela, jako by byla prázdná, a prstýnky chrastily pomalu jako náramky. Charliemu bylo jasné, že vůbec nespala, když přišli, a že za nimi poslala Buddyho, aby jí poskytl čas se obléci a naaranžovat se k přijetí svých dětí.

Charlie si všiml, že stříbrný náhrdelník na Loisině noční košilce temně rudě září a ze rtů mu málem unikl dlouhý, smutný vzdech. Objal svou matku a nahmatal při tom kosti na jejích zádech a ramenou. Přišla mu drobná a křehká jako ptáček. Jane se pokusila potlačit vzlyknutí, které na ni přišlo, hned jak svou matku zahlédla, a podařilo se jí vyloudit jen něco, co znělo jako bolestivé frknutí. Padla na kolena vedle matčiny postele.

Charlie věděl, že je to asi to nejpitomější, na co se můžete zeptat umírajícího, ale přesto se zeptal: „Jak se máš, mami?“

Popleskala ho po ruce. „Dala bych si panáka. Ale Buddy mi nedá ani kapku alkoholu, protože ho neudržím v žaludku. Už jste viděli Buddyho?“

„Vypadá jako sympatický chlapík,“ řekla Jane.

„Ó ano, to on je. Je na mě hodný. Jsme jen přátelé, abyste věděli.“

Charlie se podíval přes postel na Jane, která povytáhla obočí.

„To je v pořádku, víme, že spolu žijete,“ odpověděl Charlie.

„Žijeme spolu? Já? Za co mě máš?“

„To nic, mami.“

Matka odehnala tu myšlenku mávnutím ruky, jako by zaháněla protivnou mouchu. „A jak se má ta tvoje malá židovská holčička, Charlie?“

„Sophie? Má se skvěle, mami.“

„Ne, to není ono.“

„Co není ono?“

„Nebyla to Sophie, bylo to nějak jinak. Hezká holka – pro tebe vlastně až moc dobrá.“

„To asi myslíš Rachel, mami. Před pěti lety zemřela, vzpomínáš?“

„No, kdo by jí to vyčítal, že? Býval jsi takový rozkošný chlapec, a potom se s tebou něco stalo. Vzpomínáš?“

„Jo, mami, býval jsem rozkošný.“

Lois se podívala na svou dceru. „A co ty, Jane? Už sis našla nějakého pohledného muže? Nerada vidím, že jsi pořád sama.“

„Pořád hledám toho pravého,“ odpověděla a pohodila směrem k Charliemu významně hlavou, jako by říkala: Musíme odsud vypadnout a uspořádat krizovou poradu, což bylo gesto, které si ve společnosti jejich matky procvičovala už od osmi let.

„Mami, za chviličku jsme s Jane zpátky. Potom můžeme zavolat Sophii, ano?“

„Kdo je Sophie?“ zeptala se Lois.

„Tvoje vnučka, mami. Pamatuješ? Krásná maličká Sophie…“

„Nebuď hloupý, Charlesi, není mi tolik, abych byla babičkou.“

Venku před ložnicí se začala Jane šacovat a nakonec z kabelky vylovila balíček cigaret, ale nemohla se rozhodnout, jestli si má zapálit nebo ne. „Kristova šmatlavá noho, co se to tady, do prdele, děje?“

„Má v sobě spoustu morfinu, Jane. Cítila jsi ten štiplavý zápach? To se její potní žlázy pokoušejí odvést z jejího těla všechny ty jedy, které by jinak odfiltrovaly ledviny a játra. Začínají jí selhávat orgány, což znamená, že se jí do mozku hrne spousta toxinů.“

„Jak to všechno víš?“

„Četl jsem o tom. Hele, vždyť víš, že nikdy nežila úplně v realitě. Nesnášela krám a nenáviděla tátovu práci, i když ji živila. Nesnášela jeho sběratelství, i když sama byla stejná. A to s tím, že tu Buddy nežije… To se snaží smířit člověka, za kterého se vždy považovala, s tím, jaká doopravdy je.“

„Takže proto jí mám pořád chuť napálit jednu mezi oči?“ zeptala se Jane. „To je špatně, ne?“

„No, myslím…“

„Jsem strašná. Moje matka umírá na rakovinu a já jí chci jednu ubalit.“

Charlie ji objal kolem ramen a vedl ji k předním dveřím, aby si mohla jít ven zakouřit. „Nebuď na sebe tak tvrdá,“ chlácholil ji. „Děláš vlastně totéž co ona – snažíš se smířit všechny ty mámy – mámu, kterou jsi chtěla, mámu, kterou byla, když jsi ji potřebovala a ona ti pomohla, mámu, kterou byla, když ti nerozuměla. Většina z nás nežije s jediným, integrovaným já, protloukáme se životem a jsme vlastně shluk mnoha já. Když někdo zemře, spojí se všechna ta já do duše – esence toho, co jsi, která přesahuje všechny ty odlišné tváře, co si neseme životem. Nesnášíš jenom ta já, která jsi nesnášela vždycky, a miluješ ta, která jsi vždycky milovala. Není divu, že tě to rozhodilo.“

Jane se zastavila a o krok ustoupila. „Tak jak to, že to nerozhodilo tebe?“

„Nevím. Možná pro to, čím jsem si prošel s Rachel.“

„Takže ty si myslíš, že když někdo takhle najednou umře, proběhne něco jako smiřování tváří?“

„Nevím. Nemyslím si, že by to byl vědomý proces. A jestli, tak spíš pro tebe než pro mámu, rozumíš? Máš pocit, že bys měla všechno urovnat, než zemře, a je to pro tebe frustrující.“

„A co se stane, když se jí to všechno nespojí, než zemře? Co se stane, když se to nespojí mně?“

„Myslím, že dostaneš další šanci.“

„Fakt? Jako reinkarnace? A co Ježíš a vůbec?“

„Myslím si, že je toho spousta, co v knize není. V žádné knize.“

„Kde se to v tobě všechno bere? Nikdy jsem neměla pocit, že bys byl nějak duchovně založený. Vždyť jsi se mnou ani nechtěl chodit na jógu.“

„Nechci s tebou chodit na jógu, protože nejsem ohebný, ne proto, že bych nebyl duchovně založený.“

Došli ke dveřím, a když je Charlie otevřel, vydaly stejný zvuk jako dveře ledničky. Jakmile vyšli ven na verandu, pochopili proč, protože se přes ně převalila vlna pětačtyřicetistupňového vedra.

„Kriste, tys omylem otevřel dveře do pekla?“ vydechla Jane. „Tak nutně zase kouřit nepotřebuju. Honem dovnitř, honem dovnitř, honem dovnitř.“ Postrčila ho do domu a zavřela dveře. „To je hnus. Jak někdo může žít v takových podmínkách?“

„Nechápu,“ reptal Charlie. „Tak začala jsi zase kouřit, nebo ne?“

„Ani ne,“ opáčila Jane. „Dám si vždycky jen jednu, když jsem úplně vydrnčená. Je to jako dělat dlouhý nos na smrt. Tys neměl nikdy chuť ho udělat?“

„Ani nevíš jak často,“ řekl Charlie.

Jelikož teď byli v domě Charlie a Jane, mohli poslat ošetřovatelku z hospiců na noc domů a střídali se u Lois ve čtyřhodinových směnách. Charlie dal matce léky, utřel jí ústa, nakrmil ji tou trochou jídla, kterou dokázala pozřít, ovšem v té době už spíše jen usrkávala jablečný džus, a poslouchal její stesky nad ztracenou krásou. Poslouchal, jak vzpomíná na to, jaká bývala krasavice, královna plesů a večírků, předtím, než se narodil, objektem touhy, což bylo zjevně něco, co milovala víc než být manželkou, matkou nebo kteroukoliv jinou tváří, již si během života nasadila. A jen občas svou pozornost stočila k synovi…

„Jako malého jsem tě milovala. Brala jsem tě do kaváren na North Beach a každý se nad tebou prostě rozplýval. Byl jsi tak sladký. Krásný. Oba jsme byli krásní.“

„Já vím.“

„Pamatuješ, jak jsme vysypali všechny ty ovesné vločky z krabic, abys našel výhru? Malou ponorku, pamatuješ? Pamatuješ si na to?“

„Pamatuju, mami.“

„Tehdy jsme si byli blízcí.“

„Jo, to jo.“

V takových chvílích ji Charlie bral za ruku a nechal ji vzpomínat na skvělé časy, které vlastně nikdy neprožili. Bylo pozdě v noci, on byl ještě pořád u ní a četl si detektivku, když se náhle otevřely dveře a do pokoje se vplížil drobný muž kolem padesátky, zastavil se u dveří a rozhlížel se kolem. Měl tenisky, černé džíny a černé tričko s dlouhým rukávem – a nebýt obrovských brýlí s tenkými obroučkami, chyběl mu už jen ruční granát a nůž s pilkou, aby vypadal jako člen přepadového komanda v akci.

„Hlavně potichu,“ houkl na něj Charlie tiše. „Ona spí.“

Mužík vyskočil na místě půl metru vysoko a dopadl do podřepu. Ztěžka dýchal a Charlie měl obavy, že by mohl omdlít, jestli se hned neuklidní.

„To je v pořádku. Je to v horním šuplíku tamtoho prádelníku – je to náhrdelník s lisovanými květy. Vezměte si ho.“ Mužík se schoval za dveře a potom zpoza nich vykoukl. „Vy mě vidíte?“

„Ano.“ Charlie odložil knihu, vstal ze židle a zamířil k prádelníku.

„Ajaj, to je zlé. To je zlé, moc zlé.“

„Tak zlé to není,“ oponoval Charlie.

Malý muž divoce zavrtěl hlavou. „Ne, je to moc zlé. Dívejte se jinam. Dívejte se támhle. Já tu nejsem. Já tu nejsem. Nemůžete mě vidět.“

„Tady to je,“ řekl Charlie. Vyndal náhrdelník s květy ze sametového pouzdra v šuplíku a zvedl ho do výšky.

„Co je tady?“

„To, co hledáte.“

„Jak to víte?“

„Protože dělám to co vy. Jsem obchodník se smrtí.“

„Cože jste?“

Vtom si Charlie vzpomněl, že to označení vymyslel Mátomil Svěží, takže ho možná znali jen obchodníci se smrtí v San Francisku. „Sbírám schránky s dušemi.“

„Ne, to nejde. Nemůžete mě vidět. Nemůžete mě vidět. Spěte. Spěte.“ Malý mužík před sebou mával rukama nahoru dolů, jako by zatahoval oponu klamu anebo se snad pokoušel vysmýčit v místnosti pavučiny.

„Jestli hledáš droidy, tak tady nejsou,“ oznámil mu s úsměvem Charlie.

„Cože?“

„Nemáš žádné jediovské schopnosti, ty troubo. Prostě si vem ten náhrdelník.“

„Nechápu.“

„Pojď se mnou,“ poručil mu Charlie. „Stejně je teď na řadě s hlídáním moje sestra.“ Vyprovodil mužíka z matčiny ložnice do obýváku. Stáli před oknem na verandu, dívali se na vycházející slunce, které vrhalo na svět zubaté stíny hor. „Jak se jmenuješ?“

„Vern. Vern Glover.“

„Já jsem Charlie. Rád tě poznávám. Kolik času má, Verne?“

„Co tím myslíš?“

„Jaké číslo má ve tvém kalendáři? Kolik dní jí ještě zbývá?“

„Jak tohle víš?“

„Říkal jsem ti to. Dělám to co ty. Vidím tě. Vidím, že ten náhrdelník září. Vím, co jsi zač.“

„Ale to nemůžeš. Největší velká kniha říká, že povstanou strašlivé síly temnot, když s tebou budu mluvit.“

„Vidíš ten šrám na mém uchu, Verne?“

Vern přikývl.

„Síly temnot. K čertu s nimi. K čertu se silami temnot, Verne. Kolik má moje matka času?“

„To je tvoje matka? To je mi líto, Charlie. Má ještě dva dny.“

„Dobře,“ přikývl Charlie. „Tak to si skočíme na koblihu.“

„Prosím?“

„Koblihu. Koblihu! Máš rád koblihy, ne?“

„Ano, ale proč?“

Charlie zavolal z mobilu domů, aby zkontroloval Sophii. Když se ujistil, že je v pořádku, vrátil se do kóje v Dunkin‘ Donuts, kde na něj čekal Vern a nakousnutá kobliha. Vern si sundal z hlavy punčochu, čímž odhalil bujnou kštici šedivých vlasů, které mu padaly přes brýle s kovovou obroučkou, díky nimž vypadal jako opálený šlachovitý šílený vědátor.

„Takže byla fakt přitažlivá?“

„To si neumíš představit, Verne. Povídám ti, tělo bohyně. Pokryté úplně jemným peřím, jemným jako hedvábí.“ Charlie podvědomě rozpoznal jiného beta samce stejně, jako poznal jiného obchodníka se smrtí, takže se mohl přetrhnout, aby vylíčil své dobrodružství se sexy kanálovou harpyjí, protože věděl, že má příznivě naladěné publikum.

„Ale chtěla ti vrazit dráp do mozku, ne?“

„Jo, to říkala, ale víš co? Myslím, že to mezi námi zajiskřilo.“

„A nemyslíš, že to bylo jen tím, že měla v tu chvíli v ruce tvůj klacek, což chlapovi dokáže zkalit úsudek?“

„Jo, to je fakt, ale stejně je zvláštní, že si ze všech obchodníků se smrtí ve všech městech na planetě vybrala zrovna mě. Myslím, že má pro mě slabost.“

„No, jsi z Města dvou mostů,“ podotkl Vern a utřel si z koutku pusy kousek polevy. „Tam by se to mělo stát.“

„Kde by se co mělo stát?“ Charlie si užíval statutu služebně staršího obchodníka se smrtí a choval se k Vernovi, který začal schránky s dušemi sbírat teprve před půl rokem, jako zkušený státník k zelenáčovi. Teď byl svržen z piedestalu.

„V Největší velké knize mrtvých stojí, že nesmíme mluvit o tom, co děláme, ani se nesmíme snažit najít jeden druhého, jinak ve Městě dvou mostů povstanou síly temnot, dojde ke strašlivé bitvě, a když prohrajeme, Podsvětí povstane a ovládne svět. V San Francisku máte dva mosty, ne?“

Charlie se snažil zamaskovat překvapení. Vernovi se zjevně dostala do rukou jiná verze Největší velké knihy, než kolovala po San Francisku. „No, dva hlavní, to ano. Omlouvám se, je to už dávno, co jsem knihu četl. Připomeň mi, proč je Město dvou mostů tak důležité.“

Vern věnoval Charliem všeříkající pohled. „Protože právě tam se nový Luminatus, Velký Smrť, ujme vlády.“

„No jo, jasně, Luminatus.“ Charlie se klepl do spánku. Neměl ani ponětí, o čem to Vern mluví.

„Myslíš, že už nás nebudou potřebovat, až se Velký Smrť chopí moci?“ zeptal se Vern. „Totiž… bude se třeba propouštět? Protože podle toho, co stojí ve Velké knize, se zdá, že je vzestup Luminata dobrá věc… A já vydělávám velké prachy od té doby, co jsem dostal tuhle fušku.“

Jo, přesně to bude náš problém, propouštění, pomyslel si Charlie. „Myslím, že to zvládneme. Jak říká kniha, je to špinavá práce, ale někdo to dělat musí.“

„Jasně, jasně, jasně. Takže ten policajt, co rozstřílel tu sexy bohyni, neudělal nic?“

„Ne, vůbec nic. Nejdřív mě posadil na zadní sedadlo svého auta a snažil se mě přimět, abych mu řekl, co se dělo, než tam dorazil, a co se vůbec dělo během těch posledních pár let, co mě sledoval.“

„A cos mu řekl?“

„Řekl jsem mu, že je to pro mě stejná záhada jako pro něj.“

„A on tomu věřil?“

„Ne. Nevěřil. Ale uvěřil tomu, když jsem mu pověděl, že když mu to prozradím, bude všechno jenom horší, a tak jsme společně vymysleli historku, která by ospravedlnila to, že střílel. Nějaký chlap vystřelil na mě, pak na něj – popis, všechno. A pak, když jsme si byli jisti, že to máme zmáknuté, odvezl mě na stanici a já podepsal svědeckou výpověď.“

„A– to je všechno? Nechal tě jít?“

„Ne, pak mi vyprávěl historky ze svého profesního života, podivné věci, které zažil. Tvrdil mi, že jen proto mě nechá jít. Ten chlap je naprostý cvok. Věří na upíry, démony a obří sovy – vyprávěl mi, že ho jednou zavolali, aby vyšetřil útok ledního medvěda v Santa Barbaře.“

„Páni,“ poznamenal Vern. „Tos měl teda kliku.“

„Volal jsem mu, než jsme odlétali. Pohlídá mi dům, dokud se nevrátím, zajde se podívat, jestli je moje dcera v pořádku.“ Charlie Vernovi neřekl o pekelných psech.

„Musíš o ni mít strašný strach,“ řekl Vern. „Taky mám dceru, chodí na střední, žije s exmanželkou ve Phoenixu.“

„Jo, tak si to umíš představit,“ pokýval hlavou Charlie. „Takže ty jsi, Verne, nikdy žádné z těch temných stvoření neviděl? Nikdy jsi neslyšel hlasy z uliční kanalizace? Nic takového?“

„Ne. Aspoň ne tak, jak to popisuješ. V Sedoně žádnou uliční kanalizaci nemáme. Máme tu poušť s pár řekami.“

„Jo, a stalo se ti někdy, že bys nestihl vyzvednout nějakou schránku s duší?“

„Jasně, ze začátku, potom, co jsem dostal Největší velkou knihu, jsem si myslel, že je to vtip. Vykašlal jsem se na tři nebo na čtyři.“

„A nic se nestalo?“

„No, to bych neřekl. Vzbudil jsem se brzo ráno a podíval se k hoře nad svým domem a byl tam stín, vypadal jako velká olejová skvrna.“

„A?“

„A byl na špatné straně hory. Ten stín byl na stejné straně, ze které svítilo slunce. A během dne klouzal po úbočí hory dolů. Jo, když ses na něj nedíval, nesledoval ho, klidně bys ho přehlédl, ale hodinu po hodině se blížil k městu. Zajel jsem k místu, kam jsem viděl, že postupuje, a počkal na něj.“

„A?“

„Slyšel jsem krákání vran. Čekal jsem, dokud nebyl půl bloku ode mě, pohyboval se tak pomalu, že se to dalo sotva postřehnout, ale to krákání bylo hlasitější a hlasitější – jako obrovské hejno vran. Vyděsilo mě to k smrti. Vrátil jsem se domů, našel to jméno, které jsem si v noci zapsal, a zjistil, že ten člověk žije kousek ode mě. Ten stín sestoupil z hor pro schránku s duší.“

„Dostal ji?“

„Nejspíš. Já ji aspoň nedostal.“

„A nic se nestalo?“

„Ale jo, něco se stalo. Podruhé se ten stín pohyboval rychleji, jako mrak hnaný větrem. Sledoval jsem ho a mířil rovnou k domu ženy, jejíž jméno jsem měl v kalendáři. Tehdy mi došlo, že Největší velká kniha není žádný podfuk.“

„A ten stín, nikdy si nepřišel pro tebe?“

„Potřetí,“ přiznal Vern.

„Ono bylo nějaké potřetí?“

„No jo, copak ty sis nemyslel, že je to všechno hromada kravin, když se ti to začalo stávat?“

„Dobře, máš pravdu,“ připustil Charlie. „Promiň. Pokračuj.“

„Takže potřetí se ten stín snesl z hor na druhé straně města, v noci, za úplňku, a tentokrát v něm byly vidět létající vrány. Ne skutečné vrány, spíš jako stíny vran. Tehdy si toho pár lidí všimlo. Sedl jsem do auta a vzal s sebou svého psa Scottieho. Už jsem věděl, kam má ta věc namířeno. Zastavil jsem pár domů od místa, kde ten chlap bydlel – chtěl jsem ho varovat, víš. Nechápal jsem, co kniha říká o tom, že nás lidé neregistrují, jinak bych šel přímo pro schránku s duší. Každopádně stojím ve dveřích a stín se blíží přes ulici, jeho okraje vypadají jako vrány a Scottie se rozštěká jako šílený a rozběhne se proti tomu. Chudák malej statečnej. Každopádně jakmile se ho ten stín dotkl, zakňučel a svalil se mrtvý na zem. Mezitím přišla otevřít nějaká žena a já se podíval dovnitř a uviděl sošku, falešný bronz od Remingtona na stole v hale za ní, a ta soška rudě žhnula, jako rozžhavené železo. A já proběhl kolem ní a popadl ji. A stín zmizel. Prostě najednou zmizel. To bylo naposledy, co jsem měl zpoždění při vyzvednutí schránky s duší.“

„To je mi líto s tím psem,“ poznamenal Charlie. „Co jsi řekl té ženě?“

„To je právě legrační, nic jsem jí neřekl. Mluvila na manžela ve vedlejší místnosti a on jí neodpovídal, a tak se rozběhla za ním, aby se podívala, co s ním je. Vůbec si mě nevšímala. Ukázalo se, že ten chlapík dostal infarkt. Já vzal sošku a šel ven, tam jsem sebral Scottieho tělo a odjel.“

„To bylo dost tvrdé.“

„Chvíli jsem si myslel, že jsem Smrť, víš, něco extra. Protože ten chlap natáhl brka, když jsem vešel k němu domů. A byla to jen shoda okolností.“

„Jo, to se mi stalo taky,“ přikývl Charlie. Ale pořád mu ležel v hlavě ten objev se „strašlivou bitvou“. „Verne, nevadilo by ti, kdybych se podíval do tvé Největší velké knihy?“

„To není dobrý nápad, Charlie. Vlastně myslím, že bude nejlepší, když se teď hned rozloučíme. Chci říct, že jestli má Největší velká kniha pravdu, a já nemám nejmenší důvod o tom pochybovat, tak bychom spolu vůbec neměli mluvit.“

„Ale je to jiná verze, než mám já.“

„A nemyslíš, že to má nějaké opodstatnění?“ zeptal se Vern. Jeho oči zvětšené obrovskými brýlemi vypadaly na okamžik jako oči šílence.

„Tak dobře,“ vzdal se Charlie. „Ale pošli mi e-mail, jo? To by nemělo uškodit.“

Vern se zamyšleně zadíval do svého kelímku s kávou, jako kdyby sám sebe líčením příběhu se stínem sestupujícím z hor vyděsil. Po chvíli zvedl hlavu a usmál se. „Víš, to by se mi líbilo. Hodilo by se mi pár rad. A kdyby se začalo dít něco divného, prostě toho necháme.“

„Platí,“ souhlasil Charlie. Dovezl Verna k autu, které nechal blok od domu jeho matky, a rozloučili se.

Jane se s Charliem srazila hned ve dveřích. „Kdes byl? Potřebuju auto, abych jí dojela koupit nit.“

„Přivezl jsem koblihy,“ oznámil jí Charlie a ukazoval hrdě krabici.

„No, to není úplně totéž, ne?“

„Jako nit?“

„Zubní nit. Věřil bys tomu? Charlie, jestli si ještě na smrtelné posteli budu čistit zuby nití, máš mé svolení mě s ní popravit. Ne, nechám ti písemný příkaz, abys mě s ní popravil.“

„Fajn,“ souhlasil Charlie. „A jinak je v pohodě?“

Jane zalovila v kabelce, našla krabičku cigaret a hledala zapalovač. „Jako kdyby se teď musela bát nějakého zánětu dásní nebo co. Do háje! Že by mi sebrali zapalovač na letišti?“

„Vždyť pořád nekouříš, Jane,“ namítl Charlie.

Zvedla hlavu. „A co má být?“

„Nic.“ Podal jí klíče od pronajatého auta. „Mohla bys mi vzít pastu, když už tam budeš?“

Vzdala hledání zapalovače a hodila cigarety zpátky do kabelky. „Tahle rodina trpí chorobnou potřebou dentální hygieny.“

„Zapomněl jsem si ji zabalit.“

„No jo.“ Jane si připravila klíče do pohotovostní pozice, aby je mohla rovnou zasunout do zapalování, a strčila si kabelku do podpaží jako ragbyový míč. Dřepla si a vytáhla zrcadlové brýle. Se svými platinově blonďatými vlasy a v Charlieho černém obleku s jemným proužkem vypadala trochu jako kyborgský nájemný vrah z budoucnosti, který se už už chystá vyrazit do jedovaté atmosféry planety Duran Duran.

„Je tam svinsky horko, co?“

Charlie přikývl a znovu zvedl krabici s koblihami. „Ty s polevou to odnesly.“

„Jo,“ vzpomněla si Jane a posunula si brýle do čela. „Volala Cassandra. Potom, cos jí dneska telefonoval, si všimla tvého diáře na nočním stolku. No, vlastně říkala, že ji k němu Alvin s Muhammadem dovlekli a strčili jí do něj nos. Ptala se, jestli ho náhodou nepotřebuješ.“

„A co Sophie, je v pořádku?“

„Ne, unesli ji ufoni, ale chtěla jsem, aby ses nejdřív porochnil v té špatné zprávě, že sis doma zapomněl diář, kde máš zapsané rande.“

„Víš, přesně pro tohle se za tebe máma stydí,“ opáčil Charlie.

Jane se zachechtala. „A víš ty co? Nestydí.“

„Nestydí?“

„Ne, dneska ráno ne. Řekla mi, že vždycky věděla, kdo jsem, co jsem a že mě vždycky milovala přesně takovou, jaká jsem.“

„Legitimovalas ji? V posteli naší mámy nejspíš leží někdo, kdo se za ni vydává.“

„Sklapni, bylo to od ní hezké. Důležité.“

„Říkala to nejspíš jen proto, že umírá.“

„Povídala, že by chtěla, abych pořád nenosila jenom pánské obleky.“

„Tak to není jediná, kdo si to myslí,“ přidal se Charlie.

Jane sklouzla zpět do útočného tónu. „Vyrážím na výpravu za nití. Zavolej Cassandře.“

„Jako by se stalo,“ odvětil Charlie.

„A Buddy by si dal koblihu.“ Jane trhnutím otevřela dveře a vyřítila se do vedra s řevem berserka útočícího na nepřítele.

Charlie za ní zavřel dveře, aby klimatizovaný vzduch zbytečně neutíkal ven, a přes jejich prosklenou část se díval, jak jeho sestra utíká přes vyprahlý dvorek, jako by jí za patami hořelo. Zahleděl se za ni, do dálky, na červenou skálu stolové hory v poušti. Všiml si hluboké rozsedliny, kterou tam předtím neviděl. Podíval se znovu a došlo mu, že to vůbec není rozsedlina, ale dlouhý, ostrý stín.

Vyběhl ven na příjezdovou cestu, ověřil si, kde stojí slunce, a potom pohlédl znovu na ten stín. Byl na špatné straně stolové hory. Na téhle straně nemohl být žádný stín – slunce zářilo na stejné straně. Zaclonil si oči a sledoval stín, dokud se ho nezmocnil pocit, že se mu v horku začíná vařit mozek. Stín se pohyboval, pomalu, ale jistě se hýbal, a vůbec ne tak, jak se pohybují stíny. Pohyboval se jakoby cílevědomě, proti slunci, směrem k domu jeho matky.

„Můj diář,“ zamumlal polohlasně. „A do prdele.“

18

MÁTI JE TUHÁ JAKO…

Poslední den Lois Asherová ožila. Poté, co se tři týdny nebyla schopná ani zvednout z postele a dojít do kuchyně na snídani nebo do obýváku k televizi, vstala a zatancovala si s Buddym na starý hit od Ink Spots. Dováděla a smála se, popichovala své děti a objímala je, jedla čokoládovou zmrzlinu a potom si hned vyčistila zuby kartáčkem a nití. Ověsila se oblíbenými stříbrnými šperky a přišla s nimi ke stolu na večeři, a když nemohla najít náhrdelník s leptanými květy, prostě nad tím jen pokrčila rameny, jako by o nic nešlo – prostě ho někam založila. To je toho.

Charlie věděl, co to znamená, protože to už zažil, a Buddy s Jane to věděli také, protože jim to řekla ošetřovatelka z hospiců Grace. „Stává se to každou chvíli. Zažila jsem, že lidé procitli z komatu a zpívali své oblíbené písničky, a můžu vám jenom poradit: užijte si to. Lidé vidí, jak se světlo vrací do očí, které byly celé měsíce prázdné, a vzbudí to v nich naději. Ale ono to není znamení uzdravování, je to příležitost k rozloučení. Je to dar.“

Charlie také za ta léta vypozoroval, že je pro všechny snazší nechat umírajícího odejít, když jsou aspoň trochu utlumení, a tak si s Jane vzali prášky na úzkost, které Jane napsala terapeutka, a Buddy spláchl skotskou tabletu s postupně uvolňovaným morfinem. Prášky a odpuštění dokážou navodit u umírajícího veselou atmosféru – je to trochu jako návrat do dětství – a protože nezáleží na budoucnosti, nemusíte je připravovat na život, dávat jim ponaučení, vytvářet vhodné a praktické vzpomínky, dokážete z těch posledních chvil vyždímat čirou radost a uložit si ji hluboko v srdci. Ten den si byl Charlie s matkou a sestrou blíž než za celý život, byly to nejlepší chvíle jejich společného života – a Buddy se během nich stal součástí rodiny.

Lois Asherová si šla lehnout v devět hodin a zemřela o půlnoci.

„Nemůžu zůstat na pohřeb,“ oznámil Charlie druhý den ráno sestře.

„Co tím chceš říct, že nemůžeš zůstat na pohřeb?“

Charlie se podíval oknem ven na obří stínový rampouch, který se sunul z hor k domu jeho matky. Viděl, jak se na okrajích vlní, jako by ho tvořili kroužící ptáci nebo hemžící se brouci. Hrot toho rampouchu už byl ani ne kilometr od domu.

„Musím doma něco zařídit, Jane. Zapomněl jsem totiž udělat něco moc důležitého. A teď tu fakticky nemůžu zůstat.“

„Nedělej tajnosti. Co sakra potřebuješ zařizovat, že kvůli tomu ani nemůžeš jít vlastní matce na pohřeb?“

Charlie napínal svou betasamčí představivost k prasknutí, aby vymyslel něco aspoň trochu věrohodného. Potom mu svitlo. „Víš, jak jsi mě tenkrát vyhnala, abych si šel vrznout?“

„No?“

„No, bylo to každopádně dobrodružství, ale když jsem si šel nechat zašít hlavu, udělali mi nějaké testy. Dneska jsem mluvil s doktorem a ten mi řekl, že se musím začít léčit. Ihned.“

„Ty blbče, neposlala jsem tě ven kvůli sexu bez ochrany. Na cos myslel?“

„Byl to bezpečný sex.“ No jasné, naprosto bezpečný, pomyslel si a málem se sám sobě nahlas vysmál. „Ty rány jim prostě dělají starosti. Ale když začnu hned brát léky, je prý slušná šance, že budu zase v pořádku.“

„Takže oni ti budou dávat nějakou premedikaci? Jako preventivně?“

Jasně, to je ono, premedikace! blesklo Charliemu hlavou. Vážně přikývl.

„Tak dobře.“ Jane se od něj odvrátila, aby jí neviděl do obličeje.

„Možná se na pohřeb stihnu vrátit,“ uklidňoval ji Charlie. Mohl by to stihnout? Musel by během necelého týdne vyzvednout dvě zpožděné schránky s dušemi a doufat, že se v jeho diáři neobjeví žádná nová jména.

„Bude ode dneška za týden,“ oznámila mu Jane a obrátila se k němu znovu čelem, když se jí podařilo potlačit slzy. „Jeď domů, začni s léčbou a vrať se. My tady s Buddym všechno zařídíme.“

„Je mi to líto,“ řekl Charlie. Vzal sestru do náručí.

„Ne abys mi umřel taky, ty troubo,“ zašeptala Jane.

„Nic to nebude. Vrátím se hned, jak to půjde.“

„Přivez mi toho svého černého Armaniho a Cassandřiny černé kožené lodičky, jo?“

„Pro tebe? Černé kožené lodičky?“

„Máma by si to přála,“ odpověděla Jane.

Když Charlieho letadlo dosedlo na sanfranciské letiště, čekaly na něj ve schránce mobilního telefonu čtyři zoufalé vzkazy od Cassandry. Vždycky mu připadala tak klidná a vyrovnaná – stabilizující protiváha výstřelků jeho sestry. Do telefonu zněla jako troska.

„Charlie, ona ho drží uvnitř a teď ho určitě sežerou. A já nevím, co mám dělat. Nechci volat policajty. Zavolej mi, jakmile přistaneš.“

A Charlie volal, celou cestu přes město v taxíku, který si objednal, ale hovor pokaždé skončil v hlasové schránce. Když vystoupil před krámem z auta, zaslechl z kanálu na rohu ulice syčivý hlas.

„Škoda že jsme to nedotáhli do konce, miláčku,“ ozývalo se z temnoty za mříží.

„Nemám čas,“ vyhrkl Charlie, vyskočil na chodník a utíkal do obchodu.

„Vůbec jsi mi nezavolal,“ předla Morrighan.

Když Charlie vrazil do krámu, proklikával se Ray za pultem asijskými krasavicemi.

„Měl by ses jít podívat nahoru,“ hlásil mu Ray. „Strašně tam vyvádějí.“

„Nepovídej,“ utrousil Charlie, když se kolem něj prohnal. Bral schody po dvou.

Roztřesenýma rukama se pokoušel najít správný klíč, vtom se dveře rozlétly a Cassandra ho vtáhla dovnitř. „Nechce ho pustit. Bojím se, že ho sežerou.“

„Kdo, co? Totéž jsi říkala v tom vzkazu v hlasové schránce. Kde je Sophie?“

Cassandra odtáhla Charlieho ke dveřím do Sophiina pokoje, kde ho uvítal vrčící Muhammad.

„Tati!“ vypískla Sophie. Přeběhla přes pokoj a vrhla se mu do náruče. Objala ho a dala mu lepkavou pusu, po níž mu na tváři zůstal pěkný čokoládový otisk. „Dolů,“ požádala. „Dolů, dolů.“ Charlie ji postavil na zem a Sophie okamžitě zaběhla zpět do pokoje. Ale Charlieho Muhammad dál nepustil, opřel se mu čenichem o košili, přičemž mu na ní nechal obří čokoládový otisk psího čumáku. V jeho nepřítomnosti se tady očividně odehrávaly čokoládové orgie.

„Matka si ho má vyzvednout v jednu,“ hlásila Cassandra. „Nevím, co mám dělat.“

Charlie natahoval krk, aby přes kerbera viděl do pokoje, a skutečně spatřil Sophii, jak stojí s rukou na obojku Alvina, který se hrozivě tyčil nad malým chlapcem přikrčeným v rohu pokoje. Klučina měl trochu vytřeštěné oči, ale jinak mu nic nebylo, a dokonce se ani nezdálo, že by byl příliš vyděšený. V náručí žmoulal krabici sýrových křupek a vždy si nacpal jednu do pusy a druhou dal Alvinovi, který pouštěl na chlapcovy boty proudy pekelných slin, jak byl natěšený na další sousto.

„Miluju ho,“ prohlásila Sophie. Naklonila se ke klučinovi a políbila ho na tvář, na níž zůstal čokoládový otisk. Nebyl první. Vypadalo to, že ten malý kluk musel snášet Sophiinu náklonnost už pěkně dlouho, protože byl celý zamazaný od čokoládových dobrot a od oranžového křupkového prášku. „Chci si ho nechat.“

Chlapec se zakřenil.

„Přišel, aby si hráli. Počítám, že to bylo domluvené, než jste odjeli,“ vysvětlovala Cassandra. „Myslela jsem si, že to bude v pohodě. Pokoušela jsem se ho odsud dostat, ale psi mě k němu vůbec nepustí. Co řekneme jeho matce?“

„Chci si ho nechat,“ opakovala Sophie. Následovala velká pusa.

„Jmenuje se Matthew,“ dodala Cassie.

„Vím, jak se jmenuje. Chodí se Sophii do školky.“

Charlie se pokusil vejít do pokoje. Muhammad mu zahradil cestu.

„Matty, jsi v pořádku?“ zavolal Charlie.

„Jo-jo,“ hlásil čokoládovo-sýrově upatlaný a poslintaný kluk.

„Chci, aby tu zůstal, tati,“ ozvala se Sophie. „Alvin a Muhammad také chtějí, aby zůstal.“

Charlieho napadlo, že asi na svou dceru nebyl dost přísný a jasně jí nevysvětlil, co ještě může, a co už ne. Neměl to srdce říkat jí ne, když ztratila matku, a výsledkem toho je, že si teď bere rukojmí.

„Zlatíčko, Matty se teď musí jít umýt. Přijde si pro něj maminka a odvede si ho domů, aby si užil nějaké to trauma zase tam.“

„Ne! Je můj.“

„Zlatíčko, řekni Muhammadovi, ať mě pustí dovnitř. Jestli Mattyho hned neumyjeme, už sem nikdy nebude moct přijít.“

„Může spát ve tvém pokoji,“ navrhovala Sophie. „Já se o něj postarám.“

„Ne, mladá dámo, řekni Muhammadovi, ať se…“

„Musím čurat,“ oznámil jim Matthew. Vstal, prošel kolem Alvina, který se vydal za ním, potom prolezl pod Muhammadem a kolem Charlieho a Cassandry proběhl do koupelny. „Ahoj,“ zašveholil, když je míjel. Zavřel za sebou dveře a hned potom uslyšeli, jak proud moči zvoní v záchodové míse. Alvin s Muhammadem se nekompromisně protlačili do chodby a čekali na něj před záchodem.

Sophie ztěžka dosedla na zem s nohama od sebe a spodním rtem vytrčeným dopředu jako smetadlo parní lokomotivy. Ramena se jí začala třást dlouho předtím, než se ozvalo vzlyknutí – jako kdyby se na něj důkladně připravovala. Potom přišlo kvílení a slzy. Charlie šel k ní a vzal ji do náruče.

„Já… já… já… já, on… on… on… on… on…“

„To nic, zlatíčko. To přejde.“

„Ale já ho miluju.“

„Já vím, srdíčko. To bude v pořádku. Můžeš ho milovat, i když odejde domů.“

„Nééééééééééééééééééé…“

Zabořila mu obličej do saka, a jakkoliv mu srdce pukalo nad dceřiným žalem, neubránil se myšlenkám na to, o kolik ho asi tentokrát Tříprstý Ču pumpne, aby z toho saka odstranil fleky od čokolády.

„Klidně ho nechali jít čurat,“ žasla Cassandra a nevěřícně zírala na obří pekelná psiska. „Prostě ho nechali projít. A já si myslela, že ho chtějí sežrat. Vůbec mě k němu nepustili.“

„V pořádku,“ uklidňoval ji Charlie. „Nevědělas to.“

„Co jsem nevěděla?“

„Že milují sýrové křupky.“

„Děláš si srandu.“

„Promiň. Hele, Cassie, mohla bys umýt Sophii a Mattyho a postarat se o všechno kolem? Já mám v diáři něco, co musím okamžitě zařídit.“

„Jasně, ale…“.

„Sophie bude v pořádku. Že ano, zlatíčko?“

Sophie smutně přikývla a utřela si oči do jeho saka.

„Stýskalo se mi po tobě, tati.“

„Mně po tobě také, drahoušku. Dnes večer zůstanu doma.“

Políbil ji, došel si do ložnice pro diář a v poklusu sbíral různě po bytě klíče, vycházkovou hůl, klobouk a aktovku. „Díky, Cassie. Neumíš si představit, jak jsem ti vděčný.“

„Je mi to líto s vaší matkou, Charlie,“ řekla Cassie, když kolem ní procházel.

„Jo, díky,“ opáčil Charlie a za chůze zkoušel, jestli je čepel ukrytá v holi ostrá.

„Charlie, život se ti úplně vymkl z rukou,“ prohlásila Cassandra, jíž se vrátil obvyklý neochvějný klid.

„Jo a potřebuju si taky půjčit tvoje černé kožené lodičky,“ zavolal Charlie přes rameno cestou ke dveřím.

„Myslím, že jsem to řekla dost jasně,“ zavolala za ním Cassie.

Dole pod schody zastavil Charlieho Ray. „Máš chvilku, šéfe?“

„Nemám, Rayi. Pospíchám.“

„No, chtěl jsem se jenom omluvit.“

„Za co?“

„Teď to vypadá dost hloupě, ale tak trochu jsem tě podezíral, že jsi sériový vrah.“

Charlie pokýval hlavou, jako by zvažoval vážné následky Rayova doznání, i když se ve skutečnosti snažil vzpomenout si, jestli v nádrži dodávky zbyl nějaký benzín.

„No, Rayi, přijímám tvou omluvu a je mi líto, že jsem v tobě vzbudil takový dojem.“

„Myslím, že jsem po všech těch letech u policie moc podezíravý, ale zastavil se tu inspektor Rivera a všechno mi vysvětlil.“

„Tak on se tu zastavil? Co přesně říkal?“

„Povídal, že jsi pro něj zjišťoval nějaké věci, chodil na místa, kam se on nemohl bez povolení dostat, a tak dále. Prostě věci, kvůli kterým byste se oba dostali do pěkného maléru, kdyby na ně někdo přišel, ale které pomáhaly dostat se na kobylku kriminálníkům. Říkal, že to je důvod, proč jsi tak tajnůstkářský.“

„Ano,“ prohlásil Charlie s vážnou tváří. „Ve volném čase bojuju se zločinem, Rayi. Promiň, ale nemohl jsem ti to prozradit.“

„Já to chápu,“ přikývl Ray a ustoupil od schodů. „Ještě jednou se omlouvám. Připadám si jako zrádce.“

„V pořádku, Rayi. Ale teď už vážně musím jít. Vždyť víš, bojovat se silami temnot a vůbec.“ Charlie zvedl do výšky hůl, jako by to byl meč a on pospíchal do bitvy, což byla, trochu bizarně, naprostá pravda.

Pokud si měl vyčistit stůl, než odletí do Arizony na matčin pohřeb, měl Charlie jen šest dní na vyzvednutí tří schránek s dušemi. Dvě jména se objevila v diáři ve stejný den jako to Madison McKernyové a už vypršela doba, dokdy měl jejich schránky vyzvednout. To poslední se objevilo teprve před pár dny, když byl v Arizoně – a přesto bylo napsáno jeho rukou. Vždycky si myslel, že je píše jako náměsíčník, ale teď to celé dostalo úplně nový rozměr. Slíbil si, že mu z toho hrábne… hned jak bude mít chvíli volného času.

Kvůli té téměř smrtonosné ruční práci v uličce a umírající mámě se v podstatě nedostal ani k předběžnému průzkumu prvních dvou – Esther Johnsonové a Ireny Posokovanichové – a u obou už mu vypršel termín vyzvednutí schránek. V jednom případě už před třemi dny. Co když se k nim kanálové harpyje už dostaly? Vzhledem k tomu, jak teď byly silné, si Charlie ani nechtěl představit, čeho by mohly být schopné, kdyby se dostaly k další duši. Zvažoval, jestli nemá zavolat Riverovi, aby mu inspektor kryl záda, až půjde do toho domu, ale jak by to zdůvodnil? Policajt sice věděl, že se děje něco nadpřirozeného, a uvěřil Charliemu, že on je na straně dobra (nebylo ani moc těžké ho přesvědčit, když viděl, jak mu chce kanálová harpyje vrazit osmicentimetrový dráp do nosu, načež přežila devět ran z devítky do hrudníku a ještě odletěla).

Charlie sedl do auta a jel na Pacific Heights, prostě proto, že tím směrem byl provoz nejmenší. Zajel k chodníku a zavolal na informace.

„Potřebuji adresu a číslo domu Esther Johnsonové.“

„Žádná Esther Johnsonová tu není, pane, ale mám tady třikrát E. Johnson.“

„Můžete mi dát jejich adresy?“

Dala mu dvě adresy, které našla v databázi, načež mu automat nabídl, že mu za poplatek padesáti centů vytočí číslo posledního E. Johnsona.

„Jo a kolik by stálo mě tam hodit?“ zeptal se Charlie počítačového hlasu. Potom zavěsil a zavolal E. Johnsonové bez adresy.

„Dobrý den, mohl bych mluvit s Esther Johnsonovou?“ zahlaholil Charlie do telefonu.

„Tady žádná Esther Johnsonová není,“ odpověděl mužský hlas. „Obávám se, že máte špatné číslo.“

„Počkejte. A nebyla tam nějaká Esther Johnsonová řekněme ještě před třemi dny?“ zeptal se Charlie. „Viděl jsem v telefonním seznamu E. Johnson.“

„To jsem já,“ odpověděl muž. „Jsem Ed Johnson.“

„Omlouvám se, že jsem vás rušil, pane Johnsone.“ Charlie zavěsil a zavolal na další číslo.

„Haló,“ ohlásil se ženský hlas.

„Dobrý den, mohl bych, prosím, mluvit s Esther Johnsonovou?“ Hluboké nadechnutí. „Kdo volá?“

Charlie použil trik, který mu v minulosti mnohokrát pomohl. „Tady Charlie Asher z Asherova secondhandu. Přijali jsme nějaké zboží, na němž je jméno Esther Johnsonové a chtěl bych si ověřit, že není kradené.“

„Tak to vám, pane Ashere, musím s politováním oznámit, že má teta před třemi dny zemřela.“

„Trefa!“ vykřikl Charlie.

„Prosím?“

„Promiňte,“ řekl Charlie. „Můj společník hraje loterii stíracích losů a právě vyhrál deset tisíc dolarů.“

„Pane Ashere, tohle opravdu není vhodná chvíle. Je to zboží, které máte, cenné?“

„Ne, jen nějaké staré oblečení.“

„Tak to necháme na jindy, ano?“ Takhle do telefonu ta žena nezněla ani tak zdrceně jako uspěchaně. „Kdyby vám to moc nevadilo.“

„Jistě. Přijměte moji nejhlubší soustrast,“ opáčil Charlie. Potom zavěsil, podíval se na adresu a rozjel se do Golden Gate Parku a Haightu.

Haight. V šedesátých letech Mekka volné lásky, místo, kde beatnická generace počala květinové děti. Čtvrť, kam se sjížděly děti ze všech koutů země, aby se naladily, nabudily a odrovnaly – a přicházely pořád, i když tahle oblast mezitím prodělala několik období renesance a úpadku. Když teď Charlie projížděl po Haight Street kolem obchodů s huličskými potřebami, vegetariánských restaurací, hippíkovských butiků, obchodů s hudbou a kaváren, viděl hippíky ve věku od patnácti do sedmdesáti. Žebrající nebo letáky rozdávající prošedivělé staříky i korzující mladé bělochy s rastafariánskými dready na hlavách, ve splývavých sukních nebo volných lněných kalhotách, s blýskavými piercingy a prázdnými zhuleneckými pohledy v očích. Míjel feťáky se zuby hnědými po cracku, kteří štěkali na projíždějící auta, tu a tam nějaké bodlinaté zbytky punkového hnutí, staříky v baretech a černých brýlích, kteří vypadali, jako by ve třiapadesátém vypadli z nějakého jazzového klubu. Nedalo se snad ani říct, že se tady zastavil čas, spíš že hodiny vztekle a trochu rezignovaně rozhodily ručičkami a zavrčely: „Kašleme na to! Padáme odsud.“

Dům Esther Johnsonové stál jen pár bloků od Haight Street a Charlie měl tentokrát štěstí, protože našel místo v nedaleké dvacetiminutové zelené parkovací zóně. (Charlie se rozhodl, že jestli někdy dostane šanci promluvit si s někým, kdo má tyhle věci na starosti, bude ze všech sil prosazovat zvláštní parkovací výhody pro obchodníky se smrtí, protože sice bylo moc pěkné, že ho nikdo nevidí, když jde vyzvednout schránku s duší, ale takové smrťácké registrační značky nebo „černé“ parkovací zóny by byly ještě lepší.)

Byl to malý bungalov, což bylo v téhle čtvrti dost neobvyklé, protože většinu zástavby tvořily dvoupatrové domy natřené barvou, která pokud možno co nejvíc kontrastovala s tou, jakou byl natřen dům sousední. Charlie tady kdysi Sophii učil barvy a velké viktoriánské domy mu sloužily jako vzorníky.

„Oranžová, tati. Oranžová.“

„Ano, zlatíčko, ten pán vyblinkal oranžovou. Ale podívej se na ten dům, Sophie, je purpurový.“

V daném bloku žilo dost relativně čerstvých přistěhovalců, a tak bylo Charliemu jasné, že dveře domu paní Johnsonové budou zcela jistě zamčené. Zazvonit a pokusit se proklouznout dovnitř, nebo čekat? Nemohl si dovolit čekat – kanálové harpyje na něj syčely z uliční kanalizace, když přicházel k domu. Zazvonil a potom rychle ustoupil stranou.

Pohledná tmavovlasá žena kolem třicítky v džínách a plátěné blůze otevřela dveře, rozhlédla se kolem a řekla: „Dobrý den, potřebujete něco?“

Charlie málem propadl oknem dovnitř. Ohlédl se za sebe a potom se znovu zahleděl na ni. Dívala se přímo na něj.

„Ano, vy jste zvonil?“

„Já? Ano,“ soukal ze sebe Charlie. „Já, nóó… myslíte mě, že?“

Žena se vrátila zpět do domu. „Co pro vás můžu udělat?“ pronesla teď už trochu příkře.

„Aha, promiňte… Charlie Asher… Patří mi secondhand na North Beach, před chvílí jsem s vámi mluvil po telefonu… myslím.“

„Ano. Ale já vám přece říkala, že to není důležité.“

„Jasně, jasně, jasně. To jste povídala, ale já byl náhodou poblíž, a napadlo mě, že bych se, no, zastavil.“

„Měla jsem pocit, že voláte z obchodu. To jste se sem dostal za pět minut?“

„No jasně, víte, auto je pro mě v podstatě jako obchod.“

„Takže ten člověk, který vyhrál na ten los, je tu s vámi?“

„Jasně… Teda ne, je pryč. Musel jsem ho vyhodit z auta. Najednou zbohatl, víte? Začal být nesnesitelný. Nejspíš si koupí pořádnou hromadu kokainu a pět šest šlapek a do konce týdne bude zase švorc. Jen ať táhne…“

Žena couvla o další krok dovnitř a přivřela dveře. „No, tak jestli máte to oblečení s sebou, mohla bych se na něj podívat.“

„Oblečení?“ Charlie pořád nemohl uvěřit, že ho ta žena vidí. Byl úplně v háji. Takhle se mu nikdy nepovede získat schránku s duší a pak… Ani nechtěl pomyslet na to, co se bude dít potom.

„To oblečení, které jste říkal, že by mohlo patřit mojí tetě. Mohla bych se na ně podívat.“

„Jo to… Tak to nemám s sebou.“

Přivřela dveře na úzkou škvíru, skrz niž viděl jen jediné modré oko, výšivku kolem výstřihu blůzy, knoflík džín a dva prsty. (Byla bosa.)

„Tak to abyste radši přišel až jindy. Snažím se utřídit tetiny věci a jsem na to všechno sama, takže je to trochu hektické. Žila v tomhle domě dvaačtyřicet let. Mám toho až nad hlavu.“

„A přesně proto jsem tady,“ chytil se stébla Charlie a napadlo ho: O čem to sakra mluvím? „Tohle dělám pořád, ehm, slečno…“

„Paní. Paní Elizabeth Sarkoffová.“

„No, paní Sarkoffová, tyhle věci já dělám velmi často. Někdy je toho na člověk moc, když se má probrat vším, co patřilo někomu, koho miloval, zvlášť, když ten milovaný žil na jednom místě tak dlouho jako vaše teta. Je dobře, když má člověk při třídění těch věcí po ruce někoho, kdo v tom všem není citově angažovaný. A navíc mám velmi dobré oko na to, co má nějakou cenu a co ne.“

Charlie měl sto chutí si pogratulovat, jak to všechno ve zlomku vteřiny pěkně vymyslel.

„A účtujete si něco za své služby?“

„Ne, ne, ne, ale mohl bych vám udělat nabídku na odkoupení věcí, kterých se budete chtít zbavit, nebo když budete chtít, můžete je dát ke mně do obchodu do komise.“

Elizabeth Sarkoffová si zhluboka povzdechla a svěsila hlavu. „Opravdu? Nechci vás nějak využívat.“

„Bude mi potěšením,“ řekl Charlie.

Paní Sarkoffová otevřela dveře dokořán. „Díky Bohu, že jste se tu ukázal, pane Ashere. Už hodinu si lámu hlavu, kterou sadu sloních solniček a pepřenek si mám nechat a kterou vyhodit. Měla jich tu deset! Deset! Pojďte, prosím, dál.“

Charlie se loudal dovnitř a byl na sebe nesmírně hrdý. Po šesti hodinách, ponořený po pás v porcelánových figurkách krav, aniž objevil schránku s duší, ovšem už tak dobrý pocit neměl.

„Teta měla nějak blízký vztah k Holštýnsku?“ zavolal Charlie na paní Sarkoffovou, která se ve velkém šatníku ve vedlejším pokoji probírala jinou hromadou sběratelských zbytečností.

„Ne, myslím, že ne. Celý život žila tady ve městě. Nejsem si jistá, jestli někdy viděla jinou krávu než ty mluvící v televizních reklamách na sýr.“

„No bezva,“ ulevil si Charlie. S výjimkou toho šatníku, kde byla právě Elizabeth Sarkoffová, prolezl celý dům od sklepa po půdu a schránku s duší nenašel. Několikrát do toho šatníku nakoukl a zběžně si prohlédl jeho obsah, ale ani tam neviděl nic, co by rudě žhnulo. Začínal si říkat, že buď přišel pozdě a schránky s duší se zmocnily bytostí z Podsvětí, nebo ji pohřbili spolu s Esther Johnsonovou.

Právě měl namířeno do sklepa, když mu zazvonil mobilní telefon.

„Charlie Asher,“ ohlásil se.

„Charlie, tady Cassie. Sophie chce vědět, jestli přijdeš domů včas, abys jí přečetl pohádku a uložil ji do postele. Dala jsem jí večeři a vykoupala ji.“

Charlie vyběhl po schodech nahoru a podíval se z okna. Setmělo se, a on si toho nevšiml. „Do háje, Cassie, omlouvám se. Neuvědomil jsem si, že už je tak pozdě. Jsem u klienta kvůli pozůstalosti. Vyřiď jí, že přijdu, abych ji uložil do postýlky.“

„Dobře, vyřídím jí to,“ souhlasila Cassandra, zněla trochu vyčerpaně. „Jo a Charlie, budeš muset vytřít koupelnu. Měl bys něco udělat s těmi psy, pořád za ní lezou do vany. Po celém bytě jsou závěje mydlinek.“

„Rádi se s ní koupou.“

„To je bezva, Charlie. Kdybych nemilovala tvou sestru, najala bych si někoho, aby ti zlámal hnáty.“

„Právě mi umřela máma, Cassie.“

„Tak ty na mě tady vytahuješ, že ti umřela máma? Teď? Charlie Ashere, ty…“

„Musím letět,“ přerušil ji Charlie. „Vrátím se brzy.“ Zmáčkl tlačítko pro ukončení hovoru, čtyřikrát a potom ještě jednou, aby měl naprostou jistotu. Cassandra byla taková milá osoba – ještě před pár dny. Co se to s lidmi děje?

Charlie pospíchal do ložnice. „Paní Sarkoffová?“

„Ano, jsem tady,“ ozval se hlas z šatny.

„Budu už muset jít. Dcera mě potřebuje.“

„Doufám, že se jí nic nestalo.“

„Ne, jen jsem byl pár dní pryč, takže se jí stýská. Heleďte, kdybyste ještě potřebovala s něčím pomoct…“

„Ne, myslím, že to nebude třeba. Dejte mi pár dní na to, ať se tím proberu, a já pak něco přivezu k vám do obchodu, ano?“

„Mně to ale vážně nevadí.“ Charlie si připadal trochu hloupě, že musí hulákat na někoho v šatníku.

„Ne, ozvu se vám, slibuju.“

Charlieho nenapadalo nic, jak by ji v tu chvíli mohl přesvědčit, a naléhavě potřeboval jet domů. „Dobře. Tak já abych šel.“

„Děkuji vám, pane Ashere. Zachránil jste mi život.“

„Rádo se stalo. Nashle.“ Charlie vyšel před dům a dveře za ním s klapnutím zapadly. Celou cestu k místu, kde zaparkoval dodávku, slyšel šramot pod úrovní ulice – šustění peří, vzdálené krákání vran. A když dorazil na místo, samozřejmě zjistil, že mu auto odtáhli.

Jakmile uslyšela klapnutí zámku venkovních dveří, zamířila Audrey do zadní části šatny a odsunula velkou lepenkovou krabici, za níž klidně seděla na skládací zahradní židli postarší dáma a pletla. „Je pryč, Esther. Už můžete ven.“

„No tak mi pomoz na nohy, má drahá, myslím, že jsem úplně zdřevěněla,“ opáčila Esther.

„Omlouvám se,“ řekla Audrey. „Netušila jsem, že to bude trvat tak dlouho.“

„Nechápu, proč jsi ho vůbec pouštěla dovnitř,“ poznamenala Esther a se zapraskáním kloubů vstala.

„Aby ukojil zvědavost. Aby se sám podíval.“

„A kde jsi vzala to jméno? Elizabeth Sarkoffová?“

„Tak se jmenovala moje učitelka ze druhé třídy. To bylo první, co mě napadlo.“

„No, řekla bych, že jsi ho doběhla. Nevím, jak ti poděkovat.“

„On se vrátí. To víte, ne?“ zeptala se Audrey.

„Doufám, že ne moc brzy,“ opáčila Esther. „Opravdu nutně si potřebuji přepudrovat nos.“

„Tak kde to máš, miláčku?“ zasyčela Morrighan z kanálu na Haight Street, kousek od místa, kde se pokoušel Charlie chytit taxík. „Nestíháš, Maso,“ připomněl mu ďábelský sbor.

Charlie se pozorně rozhlédl, jestli to někdo neslyší, ale kolemjdoucí byli očividně buď zaujati vlastními rozhovory, anebo, pokud byli sami, upřeně zírali na chodník nějakých čtyři pět metrů před sebe, což byla v obou případech jasná strategie, jak se vyhnout pohledům žebráků a bláznů povalujících se po chodníku. Ani blázni zřejmě nic neslyšeli.

„Jděte do prdele,“ procedil Charlie vztekle skrz zuby. „Zatracené harpyje.“

„Ach, miláčku, tohle škádlení je tak skvostné. A krev té malé bude také skvostná!“

Mladý bezdomovec dřepící na obrubníku o kus dál se podíval na Charlieho. „Kámo, ať ti doktor napíše lithium, to je zažene. Mně to pomohlo.“

Charlie kývl a dal mu dolar. „Díky, vyzkouším to.“

Ráno bude muset zavolat Jane do Arizony a zjistit, o kolik se posunul stín ze stolové hory, tedy jestli se posunul. Proč by to, co dělal nebo nedělal v San Francisku, ovlivňovalo dění v Sedoně? Celou dobu přesvědčoval sám sebe, že tu vůbec nejde o něj, a teď se ukazovalo, že jde právě jen a jen o něj. Luminatus povstane ve Městě dvou mostů, říkal Vern. (Pojďte a vyslechněte si Vernovo zlevněné proroctví-Nostradamus s garancí nízké ceny.) Bylo to absurdní. Musel jít pořád dál, plnit své poslání a dělat, co bylo v jeho silách, aby sebral všechny schránky s dušemi, které na něj vyšly. A když to dělat nebude, tak povstanou síly temnot a ovládnou svět. No a co, jen do toho, kanálové fuchtle! O co jde?

Ale jeho vnitřní beta samec, gen, který po tři miliony let zajišťoval jeho druhu přežití, se ozval: Síly temnot že ovládnou svět? No tak by bylo zle.

„Milovala vůni jaru,“ prohlásila ten den už třetí žena, která tvrdila, že byla nejlepší kamarádkou Charlieho matky. Samotný pohřeb nebyl tak hrozný, ale potom přišla smuteční hostina v klubovně nedalekého domova důchodců, kde žil Buddy, dokud se nepřestěhoval k Charlieho mámě. Oba se tam často vraceli, aby si zahráli karty a popovídali si s Buddyho starými kamarády.

„Už jsi měl klobásu?“ zeptala se nejlepší přítelkyně číslo tři. Venku panovalo čtyřicetistupňové vedro, ale ona měla na sobě růžovou teplákovou soupravu pošitou pudlíky z kamínků a všude chodila s nervózním malým černým pudlíkem pod paží. Pes využil příležitosti, kdy nedávala pozor a bavila se s Charliem, aby jí olízal z tácku bramborový salát. „Nevím, jestli tvoje matka kdy snědla jedinou klobásu. Jediné, co jsem ji kdy viděla konzumovat, byly koktejly. Ty skutečně milovala.“

„Ano, to ano,“ souhlasil Charlie. „A myslím, že si jeden půjdu také dát. Hned teď.“

Charlie přiletěl do Sedony ten den ráno, přičemž celou předchozí noc strávil v San Francisku hledáním dvou zpožděných schránek s duší. Nikde sice nenašel pohřební oznámení Esther Johnsonové, ale ta hezká bruneta v jejím domě mu řekla, že byla pohřbena den poté, co poprvé přišel do jejího domu v Haightu, a tak usoudil, že schránku s její duší pohřbili spolu s ní. (Jmenovala se ta bruneta Elizabeth? Jasně že to byla Elizabeth, to jen nalhával sám sobě, že by mohl zapomenout. Beta samci nezapomínají jména hezkých žen. Charlie by si dokázal vzpomenout i na jméno krásky na prostřední dvoustránce prvního Playboye, který šlohl z police v tátově obchodě. Dokonce si pamatoval i to, že ji odpuzoval zkažený dech, zlí lidé a genocida, což stálo u zrodu jeho pevného rozhodnutí, že tyhle věci nikdy nebude mít, nestane se jimi a nespáchá je. Prostě pro případ, že by na ni někdy narazil, jak si jako by nic opaluje prsa na kapotě auta.) Po té druhé ženě – Ireně Posokovanovichové –, která měla zemřít už před několika dny, nebylo nikde ani stopy. Vypadalo to, jako by se vypařila a vzala si schránku s duší s sebou. Na vyzvednutí schránky třetí osoby ve svém diáři měl ještě pár týdnů, ale neměl tušení, co bude muset udělat pro to, aby ji získal. Temnota sílila.

„Nezávazné tlachání není nikdy tak protivné, jako když člověk přijde o někoho, koho miloval, co?“ poznamenal někdo po jeho boku.

Charlie se otočil po hlase a s překvapením uviděl Verna Glovera, obchodníka se smrtí drobné postavy, ale slušným apetitem na zelný salát a fazole z bufetu.

„Díky, žes přišel,“ vylétlo z Charlieho automaticky.

Vern odbyl jeho díky máchnutím plastové vidličky. „Viděl jsi stín?“

Charlie přikývl. Když ráno přijel k matčinu domu, sahal stín ze stolové hory až na zahradu a řev mrchožravých ptáků na jeho okrajích byl skoro ohlušující. „Neřekl jsi mi, že ho nikdo jiný nevidí. Volal jsem sestře ze San Františka, aby mi popsala, jak postupuje, a ona nic neviděla.“

„Promiň, oni ho nemůžou vidět – aspoň z vlastní zkušenosti můžu říct, že ho nevidí. Pět dní byl pryč. Dnes ráno se vrátil.“

„Když jsem se vrátil já?“

„Nejspíš. Můžeme za to my? Koblihy a kafe – a konec světa je tu?“

„Prošvihl jsem doma dvě duše,“ prozradil mu Charlie a usmál se na pána v golfovém úboru, který si jako výraz soustrasti položil ruku na srdce, když kolem něj procházel.

„Prošvihl? A ty… jak jim to říkáš… kanálové harpyje je dostaly?“

„Možná,“ připustil Charlie. „Ale ať je to, co je to, zdá se, že mě to pronásleduje.“

„To je mi líto,“ řekl Vern. „Ale jsem rád, že jsme si popovídali. Nepřipadám si tak sám.“

„Jo,“ souhlasil Charlie.

„A je mi líto tvé matky,“ dodal Vern chvatně. „Jak to zvládáš?“

„Ještě to na mě nedolehlo,“ odpověděl Charlie. „Vypadá to, že je ze mě sirotek.“

„Dohlédnu na kohokoliv, kdo dostane její náhrdelník,“ ujišťoval ho Vern. „Budu na něj dávat pozor.“

„Díky. Myslíš, že máme vůbec nějaký vliv na to, kdo duši převezme? Ale vážně. Největší velká kniha říká, že se přesune tam, kam má.“

„Asi jo,“ usoudil Vern. „Pokaždé, když jsem nějakou schránku s duší prodal, přestala hned zářit. Kdyby to nebyl ten správný člověk, nestalo by se to, ne?“

„Jo, to asi ne,“ souhlasil Charlie. „Takže to má nějaký řád.“

„Ty jsi odborník,“ poznamenal Vern, a potom upustil vidličku. „Kdo je to? To je ale kočka.“

„To je moje sestra,“ oznámil mu Charlie. Jane šla přes místnost přímo k nim. Měla na sobě Charlieho uhlově černý dvouřadový oblek od Armaniho a kožené černé lodičky. Platinové vlasy nalakované do prstýnků á la třicátá léta jí padaly ve vlnách zpod malého černého klobouku se závojem a ten zakrýval její tvář až po rty, které zářily jako dvě ferrari. Charliemu se zdálo, že vypadá jako obvykle, totiž jako kříženec mezi robotickým nájemným vrahem a postavičkou z komiksu, ale když zkusil odhlédnout od faktu, že je to jeho sestra, lesba a jeho sestra, dokázal vcelku pochopit, že její vlasy, rty a samotná výška můžou někomu připadat atraktivní. Zvlášť někomu, jako je Vern, kdo by potřeboval horolezecké vybavení a kyslík, aby zdolal ženu Janeina vzrůstu.

„Verne, chtěl bych ti představit svou neuvěřitelně sexy sestru Jane. Jane, to je Vern.“

„Ahoj, Verne.“ Jane stiskla Vernovi ruku a obchodník se smrtí sebou při jejím stisku trhl.

„Přijměte mou soustrast,“ vyhrkl Vern.

„Díky,“ opáčila Jane. „Znal jste mou matku?“

„Vern ji znal velmi dobře,“ zasáhl Charlie. „Jedním z matčiných posledních přání dokonce bylo, aby ti Vern koupil koblihu. Nemám pravdu, Verne?“

Vern přikývl tak razantně, že se až Charlie obával, aby mu nepraskla krční páteř. „Její poslední přání,“ zopakoval Vern.

Jane se nehýbala a neřekla na to ani slovo. Měla zakryté oči, takže Charlie nemohl vidět jejich výraz, ale tušil, že se mu právě pokouší dvěma lasery vypálit díry do krční tepny.

„Víte, Verne, to bych hrozně ráda, ale mohli bychom to nechat na jindy? Právě jsem pochovala matku – a musím s bratrem probrat ještě pár věcí.“

„Jistě, jistě,“ souhlasil rychle Vern. „A nemusí to být zrovna kobliha, jestli si hlídáte figuru. Však víte, salát nebo kafe nebo cokoliv jiného.“

„Jasně,“ zavrkala Jane. „Když si to máma přála… Zavolám vám… Ale Charlie vám řekl, že jsem lesba, ne?“

„Panebože,“ vyhrkl Vern. Skoro se zalykal nadšením, ale naštěstí si včas uvědomil, že je na smuteční hostině, takže se zrovna nehodí, aby si představoval, jaké by to bylo ve trojce s dcerou zesnulé. „Promiňte,“ vykvíkl.

„Měj se, Verne,“ houkl Charlie přes rameno, zatímco ho sestra vlekla do malé kuchyňky v klubovně. „O tamtom ti napíšu v e-mailu.“

Jakmile zapadli za roh, udeřila Jane Charlieho na solar, až mu vyrazila dech.

„Co tě to napadlo?“ zasyčela. Odhrnula si závoj, aby viděl, jak je naštvaná, pro případ, že by to nepochopil z té rány do žaludku.

Charlie lapal po dechu a přitom se chechtal. „Přesně to by si máma přála.“

„Máma zrovna umřela, Charlie.“

„Jo, to jo,“ uznal Charlie. „Ale nemáš tušení, co jsi právě udělala pro tamtoho chlapíka.“

„Fakt?“ povytáhla Jane obočí.

„Tenhle den si bude pamatovat až do smrti,“ oznámil jí Charlie. „Už nikdy nebude mít sexuální představy, v nichž by ses ty neprocházela, pravděpodobně v půjčených botách.“

„A tobě to nepřipadá ujeté?“

„No ano, jsi přece moje sestra… Ale pro Verna je to osudový okamžik.“

Jane přikývla. „Jsi vážně dobrej chlap, Charlie, že takhle myslíš na toho cizího mužíčka.“

„Jo, no to víš…“

„Na takovýho chudáka!“ dodala Jane a zabořila Charliemu opět pěst do solaru.

Bylo to zvláštní, ale jak tak Charlie lapal po dechu, měl najednou pocit, že ať je jeho matka kdekoliv, je s ním v tu chvíli moc spokojená.

Sbohem, mami, pomyslel si.

TŘETÍ ČÁST

BOJIŠTĚ

Zítra se setkáme,

Smrt a já…

A ona bodne mečem

toho, kdo se probudil.

– Dag Hammarskjöld

19

JSME V POHODĚ, DOKUD SE NEZAČNE DÍT NĚCO FAKT DIVNÉHO

ALVIN A MUHAMMAD

Když se Charlie vrátil domů z matčina pohřbu, uvítali ho hned ve dveřích dva obrovští a nesmírně nadšení psi, kteří tentokrát, když je nerozptylovalo hlídání Sophiina milovaného zajatce, mohli svému navrátivšímu se pánovi dát najevo náklonnost a radost v plném rozsahu. Panuje všeobecná shoda a stanovy Amerického klubu chovatelů psů dokonce výslovně uvádějí, že nelze mluvit o tom, že jste byli psem náležitě obskočeni, pokud se nejednalo o dvojité obskočení párem dvousetkilových pekelných psů (část 5, článek 7: Normy pro obskočení spojené s odřením zadku). A přestože to ráno před odletem ze Sedony použil ultrasilný deodorant, necítil se Charlie po opakovaném dorážení dvou vlhkých psích klacků na svá podpaží ani trochu svěží.

„Sophie, odvolej je. Odvolej je.“

„Štěňátka tancují s taťkou,“ hihňala se Sophie. „Tancuj, tati!“

Paní Lingová zakryla Sophii oči, aby se dcera nemusela dívat na tu ohavnost aneb otcovu nechtěnou cestu k sodomii. „Utíkej umýt ruce, Sophie. Dáš oběd, dokud tvůj tatínek dělá ohavnosti s šiksami.“ Paní Lingová si nemohla pomoct a mimoděk pohledem odhadla aktuální hodnotu těch slizkých červených psích klacků, které momentálně bušily do plátěné košile jejího domácího jako obří pístové rtěnky. Kořenář v Chinatownu by jí za prášek ze sušených údů Alvina s Muhammadem zaplatil hotové jmění. (Muži v její vlasti jsou ochotni podniknout téměř cokoliv, aby posílili svou mužnost, a mezi to cokoliv patří i rozemílání údů ohrožených zvířecích druhů, aby si měli z čeho udělat posilňující čaj. Na druhou stranu to zase není tak velký rozdíl proti jistým americkým prezidentům, kteří věří, že chlapa nic neztopoří tak spolehlivě jako vybombardování pár tisíc cizinců.) Ale vypadalo to, že na sušených psích klaccích prozatím nezbohatne. Paní Lingová už se dávno vzdala naděje na ekonomické využití částí těl kerberů. Stalo se tak ve chvíli, kdy se pokusila Alvina skolit svižnou ranou do lebky litinovou pánví. Alvin ji totiž schramstl až u držadla, za mohutného slintání a deště litinových úlomků ji zchroustal, načež se posadil a žadonil o nášup.

„Chrstněte na ně vodu!“ zaječel Charlie. „Dolů! Hodní pejsci. É, fuj.“

Charlieho tísňové volání vybudilo paní Lingovou k činu. Pečlivě si načasovala, kdy bude možné protáhnout se kolem zmítající se člověkopsí pyramidy ve dveřích, proběhla do chodby a utíkala po schodech dolů.

LILY

Lily vyběhla po schodech nahoru a smykem zastavila na koberci v chodbě, když viděla, jak na Charlieho důvěrně dorážejí kerberové. „Tedy, Ashere, ty jsi ale prase!“

„Pomóc,“ zasténal Charlie.

Lily strhla ze zdi hasicí přístroj, dovlekla ho ke dveřím, vytáhla pojistku a začala poskakující trio kropit. O dvě minuty později ležel Charlie v promrzlé hromádce na prahu a Alvin s Muhammadem byli zamčeni v jeho ložnici, kde spokojeně ohryzávali prázdný hasicí přístroj. Lily je tam odlákala, když se pokoušeli zakousnout se do proudu C02. Evidentně se jim ta mrazivá novota zalíbila víc než uvítací obskakování Charlieho.

„V pořádku?“ zeptala se Lily. Měla jeden ze svých obligátních kuchařských plášťů přes červenou koženou sukni a kozačky se zvýšenou podrážkou.

„Byl to trochu slabší týden,“ zaúpěl Charlie.

Pomohla mu vstát a snažila se přitom neotřít o některý z mokrých fleků na jeho košili. Charlie hned poté provedl řízený pád na gauč. Lily mu pomáhala přistát, čímž dosáhla toho, že jí nešikovně přisedl ruku.

„Díky,“ vydechl Charlie. Ve vlasech a na obočí měl stále ještě krystalky ledu od zásahu hasicím přístrojem.

„Ashere,“ začala Lily a snažila se vyhýbat jeho pohledu. „Nemám z toho žádnou radost, ale myslím, že za daných okolností je načase, abych něco řekla.“

„Dobře, Lily. Dáš si kafe?“

„Ne. Prosím, buď zticha. Díky.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla, ale nepokusila se vyprostit ruku zpod Charlieho zadku. „Po všechny ty roky ses ke mně choval dobře, a ačkoliv bych to nikomu jinému nepřiznala, nejspíš bych bez tvého vlivu nikdy nedodělala školu a nebylo by ze mě to, co ze mě je.“

Charlie se stále ještě snažil rozkoukat, intenzivně mrkal, aby se zbavil ledových krystalků na víčkách, a přemýšlel, jestli náhodou nemá omrzlé bulvy. „To nestojí za řeč,“ namítl.

„Prosím, prosím, mlč,“ zasténala Lily. Další hluboký nádech. „Vždycky ses ke mně choval slušně, i když jsem někdy bývala trochu kousavější a i když jsi temnej Smrťák a nejspíš máš spoustu jiných starostí – jo, a mimochodem, je mi líto tvé mámy.“

„Dík,“ hlesl Charlie.

„No, tak vzhledem k tomu, co jsem slyšela o té noci, než tvá máma umřela, a tak… a k tomu, co jsem tady viděla dneska, myslím… že bude jedině dobře… když si to s tebou rozdám.“

„Že si to se mnou rozdáš?“

„Ano,“ potvrdila, „pro vyšší dobro, i když jsi naprostý ňouma.“

Charlie s nemalou námahou vstal z gauče. Chvíli se na ni díval a přemýšlel, jestli si z něj utahuje, a potom, když usoudil, že ne, řekl: „To je od tebe moc milé, Lily, a…“

„Nic v tom nehledej, Ashere. Musíš pochopit, že to dělám jen z obyčejné lidské slušnosti a soucitu. Jestli máš chuť na něco perverzního, můžeš si zajít za štětkami na Broadway.“

„Lily, nevím, co…“

„A do zadku ne,“ dodala Lily.

Zpoza gauče se ozvalo pištivé holčičí zahihňání. „Ahoj, tati,“ ozvala se Sophie a vykoukla ven. „Stýskalo se mi.“

Charlie ji vytáhl zpoza gauče, zvedl do výšky a dal jí velkou pusu. „Taky se mi po tobě stýskalo, zlatíčko.“

Sophie se od něj odtáhla. „Jak to, že máš led ve vlasech?“

„Jo, to… Lily musela Alvina s Muhammadem trochu zchladit, aby se uklidnili, a já to odnesl také.“

„Taky se jim po tobě stýskalo.“

„To bylo vidět,“ souhlasil Charlie. „Miláčku, mohla by sis jít na chvilku hrát do svého pokoje, než tady s Lily proberu něco pracovního?“

„Kde jsou pejsci?“ zeptala se Sophie.

„Odpočívají v tátově pokoji. Mohla by sis jít hrát? Za chviličku si spolu dáme křupky, ano?“

„Dobře,“ souhlasila Sophie a sklouzla na zem. „Ahoj, Lily.“ Zamávala Lily.

„Ahoj, Sophie,“ odpověděla Lily, která byla v tu chvíli v obličeji ještě bledší než obvykle.

Sophie pochodovala pryč do rytmu nového popěvku: „Do zadku ne –do zadku ne – do zadku ne.“

Charlie se otočil zpět k Lily. „No, tak to určitě zpestří výuku prvňáků ve třídě paní Magnussenové.“

„No jo, teď je to trapas,“ opáčila Lily, aniž hnula brvou, „ale jednou mi poděkuje.“

Charlie si upřeně prohlížel knoflíky košile, jako by o něčem usilovně přemýšlel, ale místo toho se začal chechtat, pokoušel se přestat, ale výsledkem bylo jen zachrochtání. „Kristepane, Lily, vždyť ty jsi pro mě něco jako mladší sestra, a já bych nikdy…“

„No prima. Já ti nabízím dárek, z čiré dobroty srdce, a ty…“

„Kafe, Lily,“ prohlásil Charlie s povzdechem. „Můžu tě požádat, abys mi udělala hrnek kafe, místo toho, abys plánovala, jak si to spolu rozdáme? A sedla si a promluvila si se mnou, až ho budu pít? Jsi jediný člověk, který ví, co se děje kolem mě a Sophie, a já si potřebuji pár věcí ujasnit.“

„No tak to bude nejspíš trvat dýl, než ti to udělat,“ usoudila Lily s pohledem upřeným na hodinky. „Zavolám dolů do krámu a řeknu Rayovi, že se tu chvíli zdržím.“

„To by bylo fajn,“ souhlasil Charlie.

„Stejně jsem ti to chtěla udělat jen výměnou za informace o tom, jak ti jde melouch obchodníka se smrtí,“ poznamenala Lily a natáhla se po telefonu na kuchyňské lince.

Charlie si znovu povzdechl. „Přesně to si potřebuji ujasnit.“

„Tak nebo tak,“ prohlásila Lily rozhodně, „to s tím zadkem si nenechám vymluvit.“

Charlie vážně pokýval hlavou, načež se zase začal hihňat. Lily po něm hodila sanfranciské Zlaté stránky.

MORRIGHAN

„Tahle duše voní jako šunka,“ poznamenala Nemain a nakrčila nos nad kusem masa, který si nabodla na jeden dlouhý dráp.

„Já chci kousek,“ dožadovala se Babd. „Dej mi.“ Zabořila do mrtvoly spáry a vyškubla z ní kus masa velký jako pěst.

Všechny tři byly v zapomenutém sklepě pod Čínskou čtvrtí, povalovaly se po trámech ohořelých při velkém požáru v roce 1906. Macha, které se v ženské podobě ve vlasech začínala třpytit čelenka posetá perlami, si ve světle svíčky vyrobené z tuku mrtvých dětí zamyšleně prohlížela lebku malého zvířete. (Macha měla vždycky umělecké sklony a zbylé dvě Morrighan proto na ni žárlily.) „Nechápu, proč je duše ukrytá v mase a ne v člověku.“

„A taky chutná jako šunka, aspoň myslím,“ komentovala Nemain a průběžně plivala rudě žhnoucí kousky duše. „Pamatuješ si na šunku, Macho? Máme ji rády?“

Babd snědla svůj kousek masa a utřela si spáry o prsní peří. „Podle mě je šunka nová,“ prohlásila. „Jako mobilní telefony.“

„Šunka není nová,“ oponovala Macha. „Je to dušené vepřové.“

„Ne!“ zděsila se Babd.

„Ano,“ potvrdila Macha.

„Takže to není lidské maso? Tak jak v tom může být duše?“

„Děkuji,“ ucedila Macha. „Přesně to jsem chtěla říct.“

„Rozhodla jsem, že máme šunku rády,“ oznámila jim Nemain.

„Nějak se mi to nezdá,“ ozvala se Macha. „Nemělo by to být tak jednoduché.“

„Jednoduché?“ podivila se Babd. „Jednoduché? Trvalo nám stovky… ne, tisíce let, než jsme se dostaly takhle daleko. Kolik tisíc let to bylo, Nemain?“ Babd se otočila na svou jedovou sestru.

„Hodně.“

„Hodně,“ zopakovala Babd. „Hodně tisíc let. To není jednoduché.“

„Duše nám padají do klína, bez těl, bez zlodějů duší, to mi připadá jednoduché.“

„Mně se to líbí,“ prohlásila Nemain.

Chvíli byly zticha, Nemain oždibovala zářící duši, Babd si uhlazovala peří a Macha obracela v pařátech lebku a prohlížela si ji.

„Podle mě je to svišť,“ usoudila Macha.

„A to můžeš ze sviště udělat šunku?“ divila se Nemain.

„To nevím,“ přiznala Macha.

„Na sviště si nepamatuju,“ prohlásila Nemain.

Babd si povzdechla. „Všechno jde tak dobře. Přemýšlely jste někdy o tom, jaké to bude, až budeme pořád Nahoře, až všude zavládne Temnota a tak? Co bude potom?“

„Jak to myslíš, co bude potom?“ zeptala se Macha. „Budeme vládnout všem duším, rozsévat smrt, jak se nám zamane, dokud nestrávíme veškeré světlo lidskosti.“

„Jo, já vím,“ zabručela Babd, „ale co potom? Totiž, víte, vládnutí a všechno to ostatní je fajn, ale to nám jako bude Orkus pořád chrochtat a vrčet za zády?“

Macha odložila lebku a sedla si na začernalý trám. „Co tím chceš říct?“

Nemain se usmála, všechny zuby perfektně rovné, jen špičáky trochu moc dlouhé. „Má zálusk na toho zloděje duší s mečem.“

„Nové maso?“ Macha nemohla věřit svým uším, které jí vyrašily teprve před pár dny, kdy se jim do spárů zatoulala první dárková duše, takže je ještě ani nestihla důkladně prověřit. „Tobě se líbí Nové maso?“

„Líbí je trochu silné slovo,“ bránila se Babd. „Připadá mi zajímavý.“

„Zajímavý ve smyslu, že bys chtěla jeho vnitřnosti rozprostřít po zemi a naaranžovat do zajímavých vzorů?“ zeptala se Macha.

„No, to ne, na tohle nemám takový talent jako ty.“

Macha se podívala na Nemain, která se usmála a pokrčila rameny. „Mohly bychom se pokusit Orka zabít, až Temnota povstane,“ navrhla Nemain.

„Už mě trochu unavuje to jeho věčné kázání, a jestli se neobjeví Luminatus, bude naprosto nesnesitelný.“

Macha odevzdaně pokrčila rameny. „Jasně, proč ne?“

CÍSAŘ

Císař San Františka byl znepokojený. Cítil, že se ve městě děje něco velmi špatného, ovšem neměl tušení, co by měl podniknout. Nechtěl zbytečně znepokojovat poddané, ale přitom nemohl dopustit, aby museli stanout tváří v tvář případnému nebezpečí zcela nepřipraveni. Věřil, že spravedlivý a laskavý panovník nepoužívá strachu k manipulování poddanými, a proto by bylo trestuhodné vyvolávat paniku, dokud nebude mít v ruce nějaký důkaz.

„Někdy,“ řekl Lazarovi, svému věrnému zlatému retrívrovi, „musí muž vynaložit veškerou odvahu na to, aby nic neudělal. Kolik lidských životů bylo promrháno kvůli zaměňování pohybu za pokrok, příteli můj? Kolik jich bylo?“

Poslední dobou vídal podivné věci. Jednou v noci spatřil v Čínské čtvrti, jak se ulicemi plazí drak z mlhy. Jindy zase ráno u Boudinova pekařství na Ghkardelli Square zahlédl něco, co připomínalo nahou ženu pomazanou vyjetým olejem, jak se vyplazila z kanálu, popadla odhozený poloprázdný kelímek s kávou latté a skočila zpátky do kanálu, když zpoza rohu vyjel policista na kole. Věděl, že tyhle věci vídá proto, že je citlivější než ostatní lidé, a také proto, že žije na ulici a registruje sebemenší odchylku od běžného stavu – a především proto, že je naprostý cvok. Ale nic z toho nesnižovalo jeho odpovědnost vůči lidu a nijak to neulevilo ani jeho mysli, rozrušené povahou těch podivných jevů.

Ta veverka v krinolíně ale Císaře opravdu znepokojovala, i když nebyl schopen říct proč. Měl veverky rád – často brával své družiníky do Golden Gate Parku, aby je mohli prohánět – ale veverka, která chodí po dvou, má na sobě růžové plesové šaty z osmnáctého století a přehrabuje se smetím za Empanada Emporium… no, to ho trochu mátlo. Byl si jistý, že Tulák, momentálně stočený do klubíčka ve velké kapse jeho kabátu, by s ním souhlasil. (Tulák byl v hloubi duše krysařík a zastával poněkud netolerantní názor na soužití s jakýmkoliv hlodavcem, natož s hlodavcem oblečeným jako dvorní dáma Ludvíka XVI.)

„Nechci kritizovat,“ poznamenal Císař, „ale boty by byly vítaným doplňkem tohoto úboru, nemyslíš, Lazare?“

Lazarus, obvykle tolerantní vůči všem nepamlskovitým bytostem velkým i malým, na veverku zavrčel. Vypadalo to, že jí zpod sukně vyčuhují kuřecí pařáty, což bylo… no… divné.

Tulák se probral k životu a s vrčením a mohutným zíváním se vynořil ze své vlněné ložnice – trochu jako Grendel z brlohu. Okamžitě dostal mrtvičný záchvat štěkání, jako kdyby chtěl říct: Hele, chlapi, jestli jste si náhodou nevšimli, tak támhle se veverka v plesové róbě přehrabuje ve smetí, a vy tady sedíte jak dva betonoví lvi u knihovny! Po vyštěkání tohoto poselství se vyřítil vpřed jako chlupatá protiveverková střela s jediným cílem – vymýtit všechny hlodavce světa.

„Tuláku,“ volal za ním Císař. „Počkej.“

Pozdě. Veverka se pokusila vyběhnout po cihlové zdi domu, ale sukně se jí zachytila o obrubník a strhla ji zpět na zem přímo do cesty Tulákovi, který se k ní řítil plnou rychlostí. Vzápětí veverka popadla ulomené prkno z rozbité palety a švihla jím po útočníkovi, který uskočil právě včas, aby se vyhnul hřebíku neomylně mířícímu na jeho oko. Následovalo vrčení.

V té chvíli si Císař všiml, že veverka má ještěrčí pařátky s drápky nalakovanými příjemnou růžovou barvou, která jí ladí se šaty.

„Tak to se nevidí každý den,“ prohlásil Císař.

Lazarus souhlasně zaštěkal.

Veverka upustila prkno a rozběhla se směrem na hlavní ulici, přičemž rozkošně cupitala na kuřích nožkách a v ještěrčích pařátcích si držela podkasanou sukni. Tulák se vzpamatoval z prvotního leknutí způsobeného ozbrojenou veverkou (což bylo něco, s čím se dosud setkal jen v psích nočních můrách vyvolaných pozdě v noci zhltnutou feferonkovou pizzou od hodného chlapíka z Domina) a vyrazil za ní. Císař a Lazarus se rozběhli v těsném závěsu za ním.

„Ne, Tuláku,“ volal Císař. „To není normální veverka.“

Lazarus neuměl říct: „To je dost, že sis toho všimnul.“ Ale zarazil se a zadíval se na Císaře.

Veverka vylétla z uličky jako žíznivá čára, ostře zahnula podél odtokové strouhy a přitom přešla do běhu po všech čtyřech.

Když Císař doběhl na roh, zahlédl už jen, jak maličké růžové šatečky mizí v kanále a neohrožený Tulák se po hlavě vrhá za nimi. Císař slyšel z kanálu teriérovo zuřivé štěkání, které se postupně vzdalovalo, jak Tulák pronásledoval svou kořist dál a dál do temnoty.

RIVERA

Nick Cavuto si proti Riverovi sedl s talířem, na němž si hověl bizoní steak velikosti poklopu od kanálu. Zašli si na oběd do Tommy’s Joynt, což byla jídelna ze staré školy na Van Nessu, kde nabízeli každý den taková domácí jídla jako karbanátky, pečenou krůtu s nádivkou a bizoní steaky a kde na obrazovkách nad barem běžely zápasy všech sanfranciských sportovních týmů.

„Co je?“ zeptal se obrovský policajt, když jeho parťák protočil panenky. „Co zas, kurva, máš?“

„Bizony jednou skoro vyhubili,“ ušklíbl se Rivera. „Máš nějaké předky na Středozápadě?“

„Zvláštní porce pro ochránce práva a pořádku – služba veřejnosti vyžaduje přísun proteinů.“

„Celého bizona?“

„Kritizuju já tvoje libůstky?“

Rivera se podíval na svůj poloviční sendvič s krůtím masem a misku s fazolovou polévkou, potom na Cavutův steak, potom znovu na svůj nedomrlý sendvič a opět na mamutí flák masa svého parťáka. „Můj oběd se musí stydět,“ prohlásil.

„A dobře ti tak. Pomsta za ty tvoje italské obleky. Miluju ty chvíle, když přijedeme na místo činu a lidi mě považujou za oběť.“

„Mohl by sis koupit žehličku. Nebo bych mohl říct jednomu svému známému, aby ti sehnal něco slušného na sebe.“

„Tvému známému sériovému vrahovi z vetešnictví? Děkuju, nechci.“

„Není to sériový vrah. Je to trochu divnej pavouk, ale vrah to není.“

„Přesně to teď potřebujeme, dalšího divnýho pavouka. Co doopravdy dělal, jak jsi pak podával to hlášení o střílení?“

„Jak jsem říkal, šel jsem kolem a nějaký chlápek se ho pokoušel s pistolí v ruce okrást. Vytáhl jsem zbraň a řekl mu, ať se ani nehne. Namířil na mě a já vystřelil.“

„Nedělej ze mě vola. V životě se ti nestalo, abys vypálil jedenáct ran a minimálně devíti z nich netrefil čistou desítku. Co se tam, do prdele, stalo?“

Rivera se podíval na druhý konec dlouhého barového pultu, aby se ujistil, že ti tři chlapi, kteří tam sedí, skutečně napjatě sledují zápas v televizi nad barem.

„Trefil jsem ji každou ranou.“

„Ji? Pachatel byla žena?“

„To jsem neřekl.“

Cavuto pustil vidličku. „Parťáku? Nepovídej, že jsi sejmul tu zrzku! Myslel jsem, že to už je pryč.“

„Ne. Tohle bylo něco nového – jako – hele, Nicku, vždyť mě znáš, nezačal bych střílet, kdyby to nebylo nutné.“

„Prostě mi řekni, co se stalo. Můžeš se na mě spolehnout.“

„Bylo to něco jako ptačí žena nebo tak něco. Celá černá. A tím myslím fakt černá jak dehet. Měla pařáty, které vypadaly jako – co já vím – jako osmicenťákové stříbrné sekáčky na led nebo tak nějak. Po každé ráně z ní létaly kusy – peří a černý sliz byly všude. Koupila jich devět do trupu a odletěla.“

„Odletěla?“

Rivera usrkl kafe a přes okraj kelímku sledoval, jak bude jeho parťák reagovat. Už spolu dělali na několika neobvyklých případech, ale kdyby to bylo naopak, nebyl si jistý, jestli by sám takové historce věřil. „Jo, odletěla.“

Cavuto pokýval hlavou. „Dobře, už chápu, proč jsi to nenapsal do hlášení.“

„Jo.“

„Takže ptačí ženská,“ prohlásil Cavuto, jako by to byla hotová věc, jako by tomu naprosto věřil. „A tahle ptačí ženská teda okrádala toho Ashera z vetešnictví?“

„Honila mu ho.“

Cavuto opět přikývl, vzal do ruky vidličku, nabral si obrovskou porci dušené zeleniny a rýže a při žvýkání dál kýval hlavou. Vypadalo to, že chce něco říct, ale hned si dal další sousto, jako by se jím chtěl umlčet. Potom se zdálo, že jeho pozornost zcela upoutal televizní zápas, a dokud nedojedl, neřekl už ani slovo.

Rivera také snědl svou polévku i sendvič bez jediného slova.

Když se zvedali k odchodu, vzal Cavuto z kelímku u kasy dvě párátka a cestou ven do krásného sanfranciského dne jedno podal Riverovi.

„Takže ty Ashera sleduješ?“

„Snažím se ho mít pod dohledem. Pro všechny případy.“

„A do té ženské jsi naládoval devět ran za to, že mu ho honila?“ zeptal se konečně Cavuto.

„Dá se to tak říct,“ připustil Rivera.

„Víš, Alphonsi, tak přesně kvůli tomuhle s tebou mimo práci nikam nechodím. Máš úplně pokurvenej hodnotovej systém.“

„Nebyl to člověk, Nicku.“

„Ale stejně – vysypat do ní zásobník za to, že ho honila? No, já nevím…“

„Jasně, zní to trochu přehnaně. Ale nezapomeň, že to s ní skoro ani nehnulo.“

„Devět do trupu?“

„Viděl jsem ji – to – včera v noci. V naší ulici. Sledovala mě z kanálu.“

„A napadlo tě vůbec zeptat se Ashera, odkud zná tu létající neprůstřelnou ptačí ženu?“

„Jo, napadlo, ale nemůžu ti říct, co mi odpověděl. Je to moc divné.“

Cavuto bezmocně rozhodil rukama. „Ach, Božíčku a Panenečko skákavoučká, a my bychom přece rozhodně nechtěli, aby to začalo být divné, že?“

LILY

Pili už druhý hrnek kafe a Charlie Lily prozradil, že nevyzvedl dvě schránky s duší, vylíčil jí setkání s kanálovou harpyjí, řekl jí o stínu sestupujícím z hor nad Sedonou, jiné verzi Největší velké knihy mrtvých a svém podezření, že jeho malá holčička má děsivý problém, jehož symptomy jsou dva obrovští psi a schopnost zabíjet slovem koťátko. Podle Charlieho názoru Lily na jeho vyprávění reagovala naprosto špatně.

„Ty sis to rozdal s démonem z Podsvětí a já pro tebe nejsem dost dobrá?“

„Tohle není žádná soutěž, Lily. Mohli bychom o tom přestat mluvit? Věděl jsem, že ti to nemám povídat. Starosti mi dělají jiné věci.“

„Chci slyšet podrobnosti, Ashere.“

„Lily, gentleman nikomu nevypráví podrobnosti ze svých milostných záletů.“

Lily zkřížila ruce na prsou a zaujala pózu znechucené nevěřícnosti. Byla to velmi výmluvná póza, protože Charlie věděl, co řekne, ještě než to vyslovila: „Blbost. Ten policajt ji rozstřílel na hadry a ty si lámeš hlavu s ochranou její cti?“

Charlie se melancholicky usmál. „Víš, chvilku jsme si byli blízcí…“

„Bože můj, ty jsi ale kurva chlap!“

„Lily, přece ti nemůže vadit můj… má reakce na tvou velkorysou – a dovol mi říct, že velice lákavou – nabídku. Šmankote.“

„To proto, že jsem moc živá, co? Nejsem na tebe dost temná! Když jsi ten pan Smrt a vůbec.“

„Lily, ten stín v Sedoně šel po mně. Když jsem odjel z města, zmizel. Kanálová harpyje šla po mně. Jeden obchodník se smrtí mi říkal, že jsem jiný. Nikdy se jim nestalo, aby někdo zemřel v důsledku jejich přítomnosti, tak jako mně.“

„Tys mi právě řekl ‚šmankote‘? Kolik myslíš, že mi je? Devět? Jsem žena…“

„Myslím, že jsem možná Luminatus, Lily.“

Lily sklapla.

Povytáhla obočí, jako by říkala: Ne.

Charlie přikývl jako že ano.

„Velký Smrť?“

„S velkým V a velkým S,“ potvrdil Charlie.

„No tak na to už vůbec nemáš kvalifikaci,“ prohlásila Lily.

„Díky, hned se cítím lépe.“

MÁTOMIL SVĚŽÍ

Šedesát metrů pod mořem byl Mátomil pokaždé nervózní, zvlášť když celý večer popíjel saké a poslouchal jazz, což se mu právě dnes podařilo. Seděl v posledním voze posledního vlaku z Oaklandu a měl ho celý pro sebe. Připadal si jako v soukromé ponorce plující pod zátokou, v uších mu jako sonar zněla ozvěna tenorsaxofonu a v žaludku mu jako hlubinné pumy leželo půl tuctu pikantních tuňákových suši nasáklých saké.

Večer strávil v Embarcaderu v japonské restauraci a jazzovém klubu Sató. Suši a jazz, zvláštní partneři, zahnaní pod jednu střechu oportunismem a útlakem. Všechno to začalo ve Fillmore, které bývalo před druhou světovou válkou japonskou čtvrtí. Když Japonce odlifrovali do internačních táborů a prodali jejich majetek a domy, nastěhovali se do prázdných domů černoši, kteří přišli do města stavět bitevní lodě a torpédoborce. Jazz dorazil v těsném závěsu za nimi.

Po léta bylo Fillmore centrem sanfranciské jazzové scény a Bop City na Post Street nejlepším jazzovým klubem. Když válka skončila a Japonci se vrátili, začaly pod okny Bop City hluboko do noci postávat japonské děti a poslouchat Billie Holidayovou, Oscara Petersona nebo Charlese Minguse. Poslouchali, jak se umění rodí a rozplývá se do sanfranciské noci. Sató byl jedním z těch dětí.

Nešlo jen o dějinnou shodu okolností – vysvětloval Sató Mátomilovi jednou v noci, když hudba dohrála a saké mu rozvázalo jazyk –, bylo to filozofické splynutí. Jazz je zenové umění, jasné? Ovládaná spontaneita. Jako tušová malba sumi-e, jako verše haiku, jako lukostřelba, kendó – jazz není nic, co si naplánuješ, je to něco, co uděláš. Cvičil jsi, hrál stupnice, naučil ses správný nátisk a potom jsi do toho jednoho okamžiku vnesl veškeré své vědění a zkušenosti. „A v jazzu je každý okamžik krize,“ citoval Sató Wyntona Marsalise, „a ty použiješ veškeré svoje schopnosti, abys tu krizi zvládl.“ Jako šermíř, jako lučištník, jako básník a jako malíř, je to tam všechno, žádná budoucnost, žádná minulost, jenom ten okamžik a to, jak se s ním vyrovnáš. Čiré umění.

A Mátomil ve snaze uniknout životu Smrtě nasedl na metro do Oaklandu, aby našel ten okamžik, ve kterém by se mohl schovat, bez lítosti z minulosti a úzkosti z budoucnosti, v čirém právě teď linoucím se z trychtýře tenorsaxofonu. Ale saké, příliš velká porce děs nahánějící budoucnosti a příliš velká porce vody nad hlavou přinesly melancholii, jazzový okamžik se rozplynul a Mátomila zachvátil neklid. Všechno šlo od desíti k pěti. Nepodařilo se mu vyzvednout poslední dvě schránky s dušemi – poprvé za celou jeho kariéru – a začínal vídat i slýchat následky. Hlasy z ústí uliční kanalizace – hlasitější a početnější než kdy jindy – se mu posmívaly. Ve stínech, vždy na okrajích jeho zorného pole, se něco hýbalo, jakési temné věci se tam šouraly a šramotily a zmizely ve chvíli, kdy se na ně přímo podíval.

K tomu prodal tři cédéčka z regálu s dušemi stejnému člověku. Také poprvé. Nedošlo mu hned, že je to stejná žena, až když všechno začalo jít z kopce – tehdy si v hlavě zpětně promítl tváře zákazníků a pochopil. Poprvé přišla jako mniška, buddhistická mniška ve zlatohnědém rouchu s nakrátko ostříhanými vlasy, jako by jí teprve začínaly rašit na oholené hlavě. Do paměti se mu vrylo, že měla křišťálově modré oči, což bylo u někoho s tak tmavými vlasy a kůží dost neobvyklé. A hluboko v těch očích viděl úsměv, který v něm vyvolával pocit, že duše našla správného nositele, dobrý domov na vyšší úrovni. Podruhé ji viděl šest měsíců poté, tentokrát v džínách a kožené bundě s vlasy rozježenými do všech stran. Vzala si z regálu označeného cedulí „Jeden zákazník, jedno CD“ Sarah McLachlanovou, což bylo něco, co by jí sám vybral, kdyby žádala o radu, a jejích křišťálově modrých očí si sotva všiml, i když měl pocit, že ten úsměv už někde viděl. A minulý týden se u něj objevila znovu, s vlasy na ramena, v dlouhé sukni a mušelínové tunice s opaskem, takže vypadala jako uprchlice z renesančního trhu, což by nebyl nijak jedinečný jev v Haightu, ale v Castru něco dost neobvyklého. Ovšem ani tak mu na tom nebylo nic divného, dokud mu nezaplatila a nepodívala se přes obroučky slunečních brýlí, aby si přepočítala drobné v peněžence. Zase ty modré oči, elektrizující, ale tentokrát ne právě usměvavé. Nevěděl, co má dělat. Neměl žádný důkaz, že je ta mniška ani ta žena v kůži, ale byl si jistý, že je to ona. Použil na ten krizový okamžik veškeré svoje schopnosti a v zásadě neuspěl.

„Máte ráda Mozarta?“ zeptal se.

„To je pro přítele,“ odpověděla na půl úst.

Jejím strohým prohlášením si odůvodňoval, proč nezakročil. Schránka s duší se měla dostat k právoplatnému majiteli. Nikde nestálo, že ji musí prodat přímo tomu člověku. Došlo k tomu před týdnem a od té doby ho hlasy, šmátravé zvuky ze stínů a obecně plíživá hrůza pronásledovaly skoro na každém kroku. Mátomil Svěží prožil většinu svého dospělého života sám, ale nikdy předtím svou samotu nepociťoval tak intenzivně. Za poslední týdny byl aspoň desetkrát v pokušení zavolat některému z ostatních obchodníků se smrtí, pod záminkou, že je musí upozornit na svůj průšvih, ale hlavně proto, aby si promluvil s někým, kdo ví, jaký vede život.

Natáhl si dlouhé nohy přes tři sedačky a do uličky, zavřel oči, opřel se temenem hlavy o okno a zaposlouchal se do rytmu drncajícího vlaku, který se přenášel do jeho oholené hlavy přes studené sklo. Ne, tohle nepůjde. Toho saké bylo moc, a když zavřel oči, svět se s ním roztočil. Trhl hlavou dopředu a otevřel oči. V tu chvíli si všiml, že o dva vagony dál vlak metra potemněl. Narovnal se a sledoval, jak světla zhasla i v sousedním voze – ne, vlastně nezhasla. Temnota postupovala vagonem jako rozpínající se plyn, jako by vysávala energii ze světel.

„A do prdele,“ prohlásil Mátomil na prázdný vagon.

Nemohl se ve vagonu ani pořádně postavit, ale přesto se vzpřímil a trochu přihrbeně a s hlavou opřenou o strop se postavil čelem rozlévající se temnotě.

Dveře na konci jeho vozu se otevřely a někdo vstoupil dovnitř. Žena. I když ne tak docela žena. Spíš něco jako stín ženy.

„Ahoj, miláčku,“ pronesla. Hluboký hlas, chraplavý.

Ten hlas nebo spíš podobný hlas už slyšel.

Temnota obtekla dvě podlahová světla na konci vagonu, která odhalovala pouze ženiny obrysy – ocelový lesk v černočerné tmě. Mátomil si nepamatoval, že by od doby, co se stal obchodníkem se smrtí, někdy dostal strach. Teď strach měl.

„Nejsem tvůj miláček,“ ohradil se Mátomil. Jeho hlas zněl čistě a klidně jako bassaxofon, neprozrazoval nic ze strachu hluboko uvnitř. Každý okamžik je krize, pomyslel si.

„Kdo jednou okusí černou, už nikdy nechce jinak,“ poznamenala a přistoupila o krok blíž. Vidět z ní byl jen modročerný obrys.

Věděl, že pár kroků za sebou má dveře uzavřené silnými hydraulickými písty, za nimiž se otvírá tmavý tunel vedoucí šedesát metrů pod dnem zátoky, lemovaný smrtícími, elektřinou napájenými kolejemi – ale v tu chvíli mu to z nějakého důvodu připadalo jako velmi přátelské místo.

„Už jsem měl i černé,“ prohlásil Mátomil.

„Ne, to jsi tedy neměl, miláčku. Měl jsi odstíny hnědé, kakaa a možná i kafe, ale ujišťuji tě, že jsi nikdy neměl černou. Protože jakmile ji jednou okusíš, už nikdy, opravdu nikdy nechceš jinou.“

Díval se, jak se k němu blíží – jak k němu pluje –, a jak jí z konečků prstů vyrůstají dlouhé stříbrné drápy, zaleskly se v matném světle bezpečnostních světel a na podlahu z nich něco se syčením odkapávalo. V temnotě kolem něj cosi šramotilo, něco malého a velmi rychlého.

„Aha, na tom něco je,“ připustil Mátomil.

20

ÚTOK KROKODÝLÍHO MUŽÍKA

Tu noc bylo ve městě pekelné horko a kdo mohl, nechal si otevřené okno. Ze střechy protějšího domu pozoroval špeh, jak se malá holčička vesele cachtá ve vaně plné mydlinek a dva obrovští psi sedí vedle vany a za jejího nadšeného pištění jí z dlaní olizují šampón.

„Sophie, nekrm pejsky mýdlem, ano?“ ozval se hlas vetešníka z vedlejšího pokoje.

„Dobře, tati. Nebudu. Už nejsem dítě, víš?“ prohlásila holčička, nalila si do dlaně další dávku kiwi-jahodového šampónu a podstrčila ji jednomu psisku, aby ji olízal. Z psí tlamy se s krknutím vyvalil oblak voňavých bublinek, které prolétly zamřížovaným oknem ven do dusného vzduchu v uličce.

Ti psi byli problém, ale jestli si to špeh dobře načasoval, podaří se mu je odstavit a proniknout k dítěti, aniž se mu budou plést do cesty.

V minulosti byl nájemným vrahem, tělesným strážcem, kickboxerem a úplně naposledy licencovaným montérem izolace ze skelné vaty – a všechny ty schopnosti mohl zúročit při plnění tohoto úkolu. Měl tvář krokodýla – šedesát osm špičatých zubů a oči, které se leskly jako černé skleněné korálky. Jeho ruce byly pařáty ještěra, hrozivé černé drápy pokryté zaschlou krví. Měl na sobě černý hedvábný frak, ovšem bez bot – na nohou měl plovací blány vodních ptáků a drápy na vyhrabávání kořisti z bláta.

Přikutálel velký perský koberec na kraj střechy a čekal, potom, přesně jak očekával, zaslechl: „Zlatíčko, jdu vynést odpadky, hned jsem zpátky.“

„Jasně, tati.“

Je to zvláštní, jak snadno podlehneme iluzi bezpečí a začneme být neopatrní, pomyslel si špeh. Nikdo by nenechal malé dítě ve vaně bez dozoru, ale když je hlídají dva obří psí bodyguardi, tak přece není bez dozoru, ne?

Čekal. A za chvíli vyšel ocelovými dveřmi v přízemí vetešník se dvěma pytli odpadků v rukou. Na okamžik ho zaskočilo, že kontejner, který normálně stával hned za dveřmi, někdo odsunul o nějakých pět šest metrů dál, ale potom nad tím jen pokrčil rameny. Kopnutím otevřel dveře dokořán, a zatímco se za ním se syčením hydraulických pístů zavíraly, rozběhl se ke kontejneru. V tu chvíli shodil špeh koberec ze střechy. Koberec se za letu rozvinul a po čtyřpatrovém pádu s žuchnutím dopadl vetešníkovi na hlavu a srazil ho k zemi.

Nahoře v koupelně obří psi zpozorněli. Jeden z nich varovně štěkl.

V tu chvíli ale už špeh vložil první střelu do kuše. Zmáčkl spoušť a nylonová šňůra se zasyčením prolétla vzduchem, hrot prorazil koberec a nejspíš i vetešníkovo lýtko, čímž ho účinně přišpendlil ke koberci a možná i k zemi. Vetešník zaječel. Obrovští psi se vyřítili z koupelny.

Špeh vložil do kuše další střelu, připnul k ní volný konec nylonové šňůry připevněné k první střele a vystřelil do jiné části koberce. Vetešník dál řval, ale pod těžkým kobercem se nemohl ani hnout. Když vykládal špeh do kuše třetí šipku, vyřítili se psi ze dveří do uličky.

Ke třetí střele nebyla připevněná šňůra, zato měla tvrdý titanový hrot. Špeh zamířil na hydraulický píst dveří, zasáhl ho, načež se dveře zabouchly a odřízly psy v uličce. V duchu si to procvičil aspoň desetkrát a všechno šlo přesně podle plánu. Přední dveře vetešnictví i vchodové dveře domu důkladně natřel rychleschnoucím lepidlem, ještě než vylezl na střechu – provést to, aniž by si ho kdokoliv všiml, nebylo vůbec nic snadného.

Čtvrtá šipka se zabodla do rámu okna vedoucího do chodby. Mříže v koupelně byly příliš husté, ale špeh věděl, že vetešník nechá dveře do bytu otevřené. Pověsil na nylonovou šňůru karabinu a tiše po ní sklouzl na okenní římsu. Odpoutal se, potom se protáhl mřížemi a seskočil na podlahu v chodbě.

Postupoval opatrně kolem zdí a dělal kradmé, dlouhé kroky, aby se mu drápy nezachytávaly do koberce. Z nedalekého bytu se k němu linula vůně vařené cibule a ze dveří o kus dál se nesl dětský hlas. Byly otevřené, i když jen maličko.

„Tati, už můžu ven! Tati, už můžu ven!“

Zastavil se na prahu a nahlédl dovnitř. Věděl, že dítě začne ječet, jakmile ho uvidí – spousta špičatých zubů, pařáty, studené černé oči. Postará se o to, aby rychle zmlkla, ale nikdo nemohl zůstat klidný tváří v tvář jeho děsivosti. Jakkoli je pravda, že jeho hrůznost poněkud zmírňoval fakt, že měřil pouhých třicet centimetrů.

Otevřel dveře, ale jakmile vkročil do bytu, popadlo ho něco zezadu, zvedlo do vzduchu a on přes veškerý výcvik a snahu o utajení zaječel jako postřelená kachna.

Někdo ucpal lepidlem klíčovou dírku zadních dveří a Charlie zlomil klíč, jak se je pokoušel odemknout. V lýtku měl zabodnutý nějaký šíp s kusem špagátu. Bolelo to jako čert a bota se mu plnila krví. Neměl tušení, co se stalo, ale bylo mu jasné, že něco není v pořádku, zvlášť když kolem něj s kničením poskakují kerbeři.

Zabušil na dveře pěstí. „Otevři ty zatracený dveře, Rayi!“

Ray otevřel dveře. „Co je?“

Pekelní psi je oba porazili na zem, jak se hrnuli do dveří. Charlie okamžitě vyskočil a kulhal za nimi nahoru po schodech. Ray šel také.

„Charlie, ty krvácíš.“

„Já vím.“

„Počkej, táhneš za sebou nějakou šňůru. Já ji přeříznu.“

„Rayi, musím nahoru…“

Než stačil Charlie dokončit větu, vytáhl Ray ze zadní kapsy nůž, otevřel ho a přeřízl nylonovou šňůru. „Nosíval jsem ho s sebou do práce, abych mohl přeříznout bezpečnostní pásy a tak.“

Charlie přikývl a vydal se po schodech nahoru. Sophie stála v kuchyni zamotaná do mátově zeleného ručníku a z hlavy jí do všech stran trčely šamponové rohy – vypadala jako malá, mydlinková verze Sochy svobody. „Kdes byl, tati? Chtěla jsem vylézt.“

„Není ti nic, zlatíčko?“ Klekl si před ní a uhladil jí ručník.

„Potřebuju opláchnout. To je tvoje práce, tati.“

„Já vím, zlatíčko. Jsem hrozný otec.“

„No jo…“ souhlasila Sophie. „Ahoj, Rayi.“

Ray právě vyšel schody a v ruce držel zkrvavený šíp se zbytkem nylonové šňůry. „Charlie, tohle jsi měl v noze.“

Charlie se otočil a poprvé se podíval na své lýtko, potom si rychle sedl na zem, protože si byl jistý, že každou chvíli omdlí.

„Můžu si to nechat?“ zeptala se Sophie a vzala mu šíp z ruky.

Ray sebral z kuchyňské linky utěrku a přitiskl ji Charliemu na ránu. „Tímhle to zmáčkni. Zavolám pohotovost.“

„Ne, nic mi není,“ ozval se Charlie, který si byl v tu chvíli naprosto jistý, že co nevidět začne zvracet.

„Co se stalo?“ zeptal se Ray.

„Nevím, šel jsem…“

Někdo v domě začal ječet, jako by ho smažili. Ray vytřeštil oči. „Pomoz mi vstát,“ požádal ho Charlie. Vyběhl z bytu na chodbu – ječení přicházelo ze schodů.

„Zvládneš to?“ zajímal se Ray.

„Běž. Běž. Jdu hned za tebou.“ Charlie se opřel o Rayovo rameno, aby neztratil rovnováhu, a poskakoval do schodů za ním.

Chraplavý řev ozývající se z bytu paní Lingové přešel v úpěnlivé prosby v angličtině prokládané klením v mandarínské čínštině. „Ne! Šiksy! Pomoc! Zpátky! Pomoc!“

Charlie s Rayem našli drobnou čínskou matrónu namáčknutou Alvinem a Muhammadem na sporák. Držela si je od těla velkým sekáčkem na maso a obří psi na ni štěkali salvy kiwi-jahodových bublinek.

„Pomoc! Šiksy se snaží vzít moji večeři,“ vykřikovala paní Lingová.

Charlie viděl, že na plotně kouří polévkový hrnec a trčí z něj pár slepičích pařátů. „Paní Lingová, ta kachna má kalhoty?“

Jedním rychlým pohledem zhodnotila situaci, potom se obrátila zpět a ohnala se sekáčkem po kerberech. „Možná,“ připustila.

„Dolů, Alvine. Dolů, Muhammade,“ poručil Charlie, ale pekelní psi ho naprosto ignorovali. Otočil se na Raye. „Rayi, mohl bys sem přivést Sophii?“

Bývalý policajt, který se považoval za mistra všech chaotických situací, ze sebe vyrazil: „Co?“

„Nenechají toho, dokud jim to neporučí ona. Běž pro ni, ano?“ Charlie se otočil k paní Lingové. „Sophie je odvolá, paní Lingová. Omlouvám se.“

Paní Lingová přemýšlela o své večeři. Pokusila se kachní nohy ponořit do vody sekáčkem, ale nějak to nešlo. „Je starý čínský recept. Bílým ďáblům neříkáme, aby vy nezkazí. Slyšíte o jablka v županu? Tohle kachna v kalhotách.“

Pekelní psi zavrčeli.

„No, nepochybuji o tom, že je to lahůdka,“ prohlásil Charlie a opřel se o lednici, aby neupadl. „Vy krvácíte, pane Ashere.“

„Ano, krvácím,“ potvrdil Charlie.

Dorazil Ray se Sophií zamotanou do ručníku. Postavil ji na zem.

„Ahoj, paní Lingová,“ pozdravila Sophie, načež se vyloupla z ručníku, přistoupila ke kerberům a popadla je za obojky. „Vůbec jste se neopláchli, hoši,“ oznámila jim. A potom ta nahá holčička se šamponovými rohy na hlavě vyvedla dva obří pekelné psy z bytu paní Lingové.

„Ehm, někdo tě střelil, šéfe,“ poznamenal Ray.

„Jo, někdo mě střelil,“ souhlasil Charlie.

„Měl by se ti na to podívat doktor.“

„Jo, to by měl,“ usoudil Charlie. Obrátil oči v sloup a sklouzl po dveřích ledničky paní Lingové na podlahu.

Zbytek noci strávil Charlie na ambulanci v nemocnici St. Francis Memorial čekáním na ošetření. Ray Macy s ním celou tu dobu zůstal. Charlie si užíval řevu a kňourání ostatních pacientů a všudypřítomný puch zvratků ho po chvíli začal zmáhat. Když nabíral zelený nádech, pokusil se Ray využít svého expolicajtského postavení, aby obměkčil vrchní sestru, kterou znal ze svého dřívějšího života.

„Je vážně raněný. Nemohla bys ho někam propašovat? Je to dobrej chlap, Betsy.“

Sestra Betsy se usmála (což byl trik, který používala namísto výslovného poslání lidí do prdele) a rozhlédla se po čekárně, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá moc pozorně. „Dokážeš ho dopravit sem k okýnku?“

„Jasně,“ přitakal Ray. Pomohl Charliemu vstát ze židle a dovlekl ho k malému okénku z neprůstřelného skla. „To je Charlie Asher,“ představil ho Ray. „Můj přítel.“

Charlie se na Raye podíval.

„Chci říct můj šéf,“ opravil se rychle Ray.

„Pane Ashere, chystáte se mi tu umřít?“

„Doufám, že ne,“ odpověděl Charlie. „Ale možná byste se spíš měla zeptat někoho s většími lékařskými zkušenostmi, než mám já.“

Sestra Betsy se znovu usmála.

„Střelili ho,“ vmísil se do hovoru obhájce Ray.

„Neviděl jsem, kdo mě střelil,“ přidal se Charlie. „Je to záhada.“

Sestra Betsy se vyklonila z okénka. „Víte, musíme na policii hlásit všechna střelná zranění. Určitě si nechcete vzít veterináře jako rukojmího a přinutit ho, aby vás zastupoval?“

„Nejsem si jistý, jestli se na to vztahuje moje pojištění,“ namítl Charlie.

„A navíc to nebyla střela z pistole,“ doplnil Ray. „Byl to šíp.“

Sestra Betsy přikývla. „Můžu se podívat?“

Charlie si vyhrnul nohavici kalhot a zvedl nohu na malý pultík před oknem. Sestra Betsy se natáhla skrz okénko a shodila mu nohu dolů. „Pro Kristovy rány, hlavně ať ostatní nevidí, že se dívám.“

„Jau, promiňte.“

„Ještě to krvácí?“

„Ne, myslím, že už ne.“

„Bolí to?“

„Jako svině.“

„Velká svině, nebo malá svině?“

„Extra velká,“ řekl Charlie.

„Jste alergický na nějaké léky proti bolesti?“

„Ne.“

„Antibiotika?“

„Ne.“

Sestra Betsy sáhla do kapsy své uniformy a vylovila hrst prášků, vybrala z nich dva kulaté a jeden podlouhlý a posunula je skrz okénko k Charliemu. „Z moci udělené mi svatým Františkem z Assisi tě prohlašuji bezbolestným. Ty kulaté jsou percocet, ten oválný je cipro. Napíšu vám to na kartu.“ Podívala se na Raye. „Papíry za něj radši vyplň ty, za pár minut bude na hadry.“

„Díky, Betsy.“

„Jestli do toho krámu, kde děláš, přijdou nějaké kabelky od Prady nebo Gucciho, jsou moje.“

„Bez problémů,“ opáčil Ray. „Ten krám patří Charliemu.“

„Fakt?“

Charlie přikývl.

„Zadarmo,“ prohlásila Betsy a prostrčila okénkem další kulatý prášek. „Pro tebe, Rayi.“

„Mně nic není.“

„Bude to dlouhé čekání. Může se stát cokoliv.“ Usmála se.

To znamenalo, ať jdou do hajzlu.

O hodinu později byly papíry vyplněné a Charlie zhroucený na laminátové židli v pozici, do níž se jeho tělo mohlo poskládat, snad jen kdyby měl kosti ze želatiny.

„Tady zabili Rachel,“ řekl Charlie.

„Jo, já vím,“ ozval se Ray. „Je mi to líto.“

„Pořád se mi po ní stýská.“

„Jo, já vím,“ přitakal Ray. „Co noha?“

„Ale dali mi Sophii,“ pokračoval Charlie, jako by si té otázky nevšiml. „A to, víš, bylo od nich pěkné.“

„Jo, já vím,“ přikývl Ray. „Jak ti teď je?“

„Mám trochu strach, že Sophie nebude dost citlivá, když vyrůstá bez matky.“

„Odvádíš skvělou rodičovskou práci. Myslel jsem, jak je ti po fyzické stránce?“

„Třeba to, jak zabíjí lidi jenom tím, že se na ně podívá. To nemůže být pro malou holčičku dobré. Moje chyba, všechno je to moje chyba.“

„Charlie, bolí tě ta noha?“ Ray se rozhodl, že si nevezme ten prášek na utlumení bolesti, který mu dala sestra Betsy, a teď toho začínal litovat.

„A ta věc s pekelnými psy – které jiné dítě se s tím musí vyrovnávat? To nemůže být zdravé.“

„Charlie, jak ti je?“

„Jsem trochu ospalý,“ oznámil mu Charlie.

„No, ztratil jsi spoustu krve.“

„Ale cítím se uvolněný. Víš, ztráta krve tě uvolní. Myslíš, že proto ve středověku používali pijavice? Mohli bychom je používat místo sedativ. ‚Ano, Bobe, hned na to jednání přijdu, jenom si připlácnu pijavici, víš jsem trochu nervózní.‘ Tak nějak.“

„Skvělý nápad, Charlie. Nechceš trochu vody?“

„Jsi dobrej chlap, Rayi. Už jsem ti to někdy řekl? I když jezdíš na dovolenou vraždit zoufalé Filipínky.“

„Cože?“

Sestra Betsy přistoupila k okénku. „Asher!“ zahulákala. Ray na ni vrhl prosebný pohled – a za pár vteřin už před sebou ze dveří tlačila kolečkové křeslo. „Jak se má pan Bezbolestný?“ zeptala se.

„Panebože, neuvěřitelně mě vytáčí,“ přiznal Ray.

„Ty sis nevzal ten prášek, viď?“

„Nemám prášky rád.“

„A kdo je tady zdravotník, Rayi? Podstatný je koloběh prášků, nejde jen o pacienta, ale o všechny kolem něj. Copak jsi neviděl Lvího krále?“

„Ve Lvím králi nic takového nebylo. Byl to koloběh života.“

„Fakt? To jsem si jako tu písničku celou dobu zpívala špatně? No ne. Tak to se mi nakonec ten film ani nelíbí. Pomoz mi naložit Bezbolestného do toho křesla. Na snídani už bude doma.“

„Přijeli jsme sem ještě před večeří,“ namítl Ray.

„Vidíš, jaký jsi, když si nevezmeš prášky?“

Charlie se vrátil z nemocnice s ortézou a berlemi. Účinek sedativ odezněl, takže už se to neobešlo bez bolesti. Hlava mu třeštila, jako kdyby se mu měli každou chvíli ze spánků vylíhnout dva maličcí vetřelci. Paní Korjevová vyšla z jeho bytu a zahnala ho v chodbě do kouta.

„Charlie Ashere, mít u mě velká vrub. Minulou noc já vidět malá Sophie běhat po bytě nahá a mýdlová jako medvěd, tahat za sebou velká černá psy a zpívat ‚do zadku ne‘? Ve stará zem my pro to mít slovo, Charlie Ashere. Slovo být neslušné. Pořád mám číslo na sociálku z dob, kdy moji chlapci být chlapci.“

„Mýdlová jako medvěd?“

„Neměnit téma. Být neslušné.“

„Ano, to je. Je mi to líto. Už se to nestane. Postřelili mě a moc mi to v tu chvíli nemyslelo.“

„Vy být střelený?“

„Do nohy. Ale není to nic moc vážného.“ Charlie čekal celý život, aby mohl ta slova pronést. „Nevím, kdo mě střelil. Je to záhada. A taky na mě hodili koberec.“ Ten koberec trochu snižoval jeho chlapáctví. Rozhodl se, že už o něm mluvit nebude.

„Vy jít dál. Dát snídaně. Sophie nejíst toast, co Vladěna udělat. Říkat, že syrový a být v něm toastové bacily.“

„Hodná holka,“ zamumlal Charlie.

Charlie ani nestačil překročit práh, aby zachránil svou dceru před toastovými patogeny, když se mu Muhammad zakousl do jedné berle a odvlekl hopsajícího Charlieho do ložnice.

„Ahoj, tati,“ zavolala Sophie na hopkajícího otce. „V domě bys neměl skákat,“ dodala.

Muhammad čumákem dostrkal bezmocného beta samce k diáři. Pod dnešním datem tam stála dvě jména, což nebylo nic neobvyklého.

Neobvyklé však bylo, že to byla jména, která už se v diáři objevila předtím – Esther Johnsonová a Irena Posokovanovichová. Dvě schránky s dušemi, které nedokázal vyzvednout.

Sedl si na postel a pokusil se masírováním vrátit vetřelce bolesti zpátky do spánků. Jak má vlastně začít? Budou se ta jména vracet, dokud schránky s dušemi nezíská? Se šukací panenkou se nic takového nestalo. V čem je tentokrát rozdíl? Očividně začínalo být hůř a hůř – teď už po něm i stříleli.

Charlie zvedl telefon a zavolal Rayi Macymu.

Rayovi trvalo čtyři dny, než přišel Charliemu podat hlášení. Získal ty informace téměř okamžitě, ale chtěl si být naprosto jistý, že se Charlie zbavil veškerých účinků analgetik a není už šílený – tedy, že už celé noci neblouzní o tom, že je Velký Smrť, smrt „s velkým V i S“. Ray měl navíc trochu špatné svědomí, protože před Charliem tajil, že v krámě porušil pár pravidel.

Sešli se ve středu ráno před otevřením obchodu ve skladu. Charlie si uvařil kafe a sedl si ke stolu, aby si na něj mohl položit nohu. Ray si sedl na krabice plné knih.

„Tak sem s tím,“ vyzval ho Charlie.

„Tak za prvé, našel jsem další tři střely z kuše. Dvě měly na hrotu malé háčky jako ta, kterou jsi měl v noze, a jedna měla titanový hrot. Ta poslední byla zaražená v hydraulickém pístu zavírání zadních dveří.“

„To je mi fuk, Rayi. Co ty dvě ženy?“

„Charlie, někdo po tobě vystřelil ze smrtící zbraně. Tobě je to fuk?“

„Správně. Je mi to fuk. Je to záhada. Víš, co mám na záhadách nejradši? Jsou záhadné.“

Ray měl na hlavě baseballovou čepici s logem Giants a teď ji obrátil kšiltem dozadu, aby zdůraznil, co si o tom myslí. Kdyby měl na nose brýle, v tu chvíli by si je sundal, ale neměl je, a tak na Charlieho aspoň zamžoural. „Promiň, Charlie, ale někdo evidentně chtěl tebe a psy současně dostat z domu. Ze střechy protějšího domu na tebe hodili koberec, potom, když jsi byl přišpendlený pod ním a psi zůstali venku, střelili do pístu dveří, takže se zabouchly. Poškodili zámek zadních dveří a zalepili přední dveře, pravděpodobně ještě dřív, než na tebe hodili ten koberec, potom sjeli po laně k oknu v chodbě, protáhli se skrz mříže dovnitř a… no, potom je to nejasné.“

Charlie si povzdechl. „Až s tímhle skončíš, tak mi řekneš o těch dvou ženách, ano?“

„Bylo to dokonale zorganizované. Tohle nebylo žádné náhodné napadení.“

„Na okně v chodbě jsou mříže, Rayi. Nikdo se tamtudy nemůže dostat dovnitř. A nikdo se tamtudy dovnitř nedostal.“

„Já vím, začíná to být trochu divoké. Víš, já si nemyslím, že to byl lidský vetřelec.“

„Myslíš, že ne?“ Charlie najednou zbystřil.

„Aby se vetřelec dokázal protáhnout těmi mřížemi, musel by měřit méně než půl metru a vážit maximálně tak patnáct kilo. Napadla mě opice.“

Charlie odložil hrnek s kafem tak razantně, že gejzír javánské směsi vytryskl na papíry rozložené po stole. „Ty si myslíš, že mě střelila dokonale zorganizovaná opice?“

„Nebuď takový.“

„Tak kdo sjel po tom drátě, vloupal se do domu a udělal… Co vlastně? Šlohnul banány?“

„Měl bys slyšet něco z těch pitomin, které jsi říkal tu noc v nemocnici. A co já? Dělal jsem si z tebe srandu?“

„Byl jsem na prášcích, Rayi.“

„No, jiné vysvětlení není.“ Rayově betasamčí představivosti připadalo opičí vysvětlení dokonale přijatelné – až na absenci motivu. Ale znáte opice, budou po vás házet lejna jen tak pro zábavu, takže kdo může tvrdit, že by…

„Vysvětlení je, že je to záhada,“ uzavřel Charlie. „Vážím si toho, že chceš toho… chlupatého zmetka pohnat k odpovědnosti, Rayi, ale potřebuju vědět, co jsi zjistil o těch dvou ženách.“

Ray odevzdaně přikývl. Měl si to celé nechat pro sebe, dokud nebude vědět, proč by někdo chtěl dostat opici do Charlieho bytu. „Lidi dokážou opice vycvičit, abys věděl. Máš v bytě nějaké cenné šperky?“

„Víš,“ Charlie se poškrábal na bradě a zadíval se do stropu, jako by se snažil vzpomenout si. „Na Vallejo Street naproti krámu bylo celý den zaparkované malé auto. A když jsem se díval druhý den, válela se kolem něj hromada slupek od banánů, jako kdyby si to tam někdo značkoval. Někdo, kdo se živí banány.“

„Co to bylo za auto?“ zeptal se Ray a sáhl po zápisníku.

„Nejsem si jistý, ale bylo červené a každopádně v opičí velikosti.“

Ray zvedl oči od poznámek. „Vážně?“

Charlie si dával s odpovědí na čas, jako by o ní hluboce přemýšlel. „Ano,“ pronesl poté naprosto upřímně. „Opičí velikost.“

Ray nalistoval stránky na začátku zápisníku. „Proč jsi takový, Charlie? Jenom se ti snažím pomoct.“

„Možná bylo trochu větší,“ vzpomněl si najednou Charlie. „Něco jako opičí dodávka – jako něco, v čem pojedeš, když potřebuješ převézt – co já vím – třeba bednu opic.“

Ray se znechuceně ušklíbl a začal předčítat: „Zašel jsem do domu té Johnsonové. Nikdo tam nebydlí, ale dům není na prodej. Tu neteř, o které jsi mluvil, jsem tam neviděl. Zvláštní je, že sousedé sice vědí, že byla nemocná, ale nikdo neslyšel, že by zemřela. Jeden chlápek si naopak vzpomněl, že ji možná zahlédl, jak nasedá do stěhováku, který minulý týden odjížděl od jejího domu.“

„Minulý týden? Její neteř tvrdila, že zemřela před čtrnácti dny.“

„Žádnou neteř nemá.“

„Cože?“

„Esther Johnsonová žádnou neteř nemá. Byla jedináček. Neměla ani bratry, ani sestry, a neměla žádné neteře ani ze strany svého zesnulého manžela.“

„Takže je naživu?“

„Pravděpodobně.“ Ray podal Charliemu fotografii. „To je její nejnovější fotografie z řidičáku. To všechno mění. Teď hledáme pohřešovanou osobu, někoho, kdo za sebou bude zanechávat stopy. Ale ta druhá – Irena – je ještě lepší.“ Podal Charliemu další snímek.

„Ani ona není mrtvá?“

„No, před třemi týdny se v novinách objevilo úmrtní oznámení, ale tady je důkaz, že mrtvá není – všechny její účty jsou stále placeny, jejími šeky na jméno. Šeky, které podepisuje.“ Ray se na své improvizované židli zaklonil a usmál se, cítil sladké zadostiučinění a spravedlivé rozhořčení kvůli své opičí teorii a také ho opustila trocha pocitu viny, že Charliemu nepřiznal své „speciální transakce“.

„No a?“ zeptal se Charlie nakonec.

„Je v domě své sestry v Sunsetu. Tady je adresa.“ Ray vytrhl z notesu stránku a podal ji Charliemu.

21

OBYČEJNÁ LIDSKÁ SLUŠNOST

Charlie byl rozpolcený – strašně moc si chtěl s sebou vzít vycházkovou hůl s rapírem, ale neměl ji jak nést, když se belhal o berlích. Chvíli uvažoval o tom, že ji kobercovkou přilepí k jedné berli, ale pak usoudil, že by tím jen poutal nežádoucí pozornost.

„Nechceš, abych jel s tebou?“ zeptal se Ray. „Totiž jestli jako můžeš s tou nohou řídit…“

„Já to zvládnu,“ odbyl ho Charlie. „Někdo musí dohlédnout na krám.“

„Charlie, můžu se tě na něco zeptat, než odjedeš?“

„Jasně.“ Neptej se, neptej se, neptej se, honilo se Charliemu hlavou.

„Proč jsi potřeboval, abych ti našel ty dvě ženské?“

Ty ses prostě musel zeptat, ty robokrkej pitomče. „Už jsem ti to přece povídal, jde o pozůstalost.“ Charlie pokrčil rameny. Nic zvláštního, nech to plavat, nic na tom není.

„Jo, vím, že jsi mi to říkal, a za normálních okolností by to dávalo smysl, ale když jsem po nich pátral, přišel jsem na spoustu věcí – v rodině ani jedné z nich nikdo v poslední době nezemřel.“

„Zvláštní,“ poznamenal Charlie a žongloval u zadních dveří s klíči, holí, diářem a berlemi. „Oba to jsou odkazy od známých. Starých přátel.“ Není divu, že tě nemají ženské rády, ty prostě nedokážeš nechat nic plavat.

„Aha.“ Rayův hlas nezněl moc přesvědčeně. „Víš, když lidé utíkají, když zajdou tak daleko, že předstírají smrt, aby utekli, tak to obvykle znamená, že utíkají před něčím. Jsi to něco ty, Charlie?“

„Rayi, poslechni si, co povídáš. Už zase začínáš s tou blbostí, že jsem sériový vrah? Myslel jsem, že ti to Rivera vysvětlil.“

„Takže ty to děláš pro Riveru?“

„Řekněme, že ho to zajímá,“ připustil Charlie.

„A proč jsi to neřekl hned?“

Charlie si povzdechl. „Rayi, dobře víš, že bych o tomhle vůbec neměl mluvit. Čtvrtý dodatek a tak. Šel jsem za tebou, protože jsi šikovný a máš kontakty. Spoléhám na tebe a věřím ti. Myslím, že víš, že i ty se můžeš spolehnout na mě a věřit mi, ne? Chci říct, že jsem za celé ty roky nikdy nijak neohrozil tvůj nárok na invalidní důchod tím, že bych se snad někde neopatrně zmínil o naší dohodě, že ne?“

Byla to hrozba, byť velice mírná, a Charlie z toho měl špatný pocit, ale nemohl prostě Rayovi dovolit, aby se do toho zamíchal, zvlášť když se teď sám pouštěl na úplně neznámou půdu – vůbec netušil, co to má být za boudu.

„Takže paní Johnsonová neumře, když ti ji najdu?“

„Nevztáhnu ruku na paní Johnsonovu ani na paní Pojo… paní Po-kojo – ani na tu druhou paní. Máš moje slovo.“ Charlie zvedl ruku, jako by přísahal na bibli, a berle mu při tom vypadla z ruky.

„Proč nepoužiješ jenom tu vycházkovou hůl?“ zeptal se Ray.

„Jasně,“ souhlasil Charlie. Opřel berle o dveře a zkusil přenést váhu na zraněnou nohu a hůl. Doktoři samozřejmě říkali, že šíp zasáhl jen maso, takže nemá nijak poškozené šlachy – jenom sval, ale přenesení váhy na nohu bolelo jako čert. Hůl bude stačit, usoudil. „Před pátou tě přijdu vystřídat.“ Odkulhal ven.

Ray neměl rád, když se mu lhalo. Od svých zoufalých Filipínek si toho užil až dost a začínal být poněkud citlivý na to, když z něj někdo dělal blba. Z koho si Charlie Asher myslí, že dělá blázna? Jakmile se postará o krám, zavolá Riverovi a hned se uvidí.

Vrátil se do obchodu, chvíli pobíhal po místnosti s prachovkou a potom přistoupil k Charlieho „speciálnímu“ regálu, kam ukládal všechny ty věci z divných pozůstalostí, kolem nichž dělal takový humbuk. Každý zákazník si z něj směl koupit jen jedinou věc, ale Ray jich za poslední dva týdny prodal pět stejné ženě. Věděl, že by o tom měl povědět Charliemu, ale proč vlastně? Vždyť Charlie s ním přece taky nejednal na rovinu, ne?

A navíc žena, co kupovala ty věci, byla hezká a na Raye se usmála. Měla pěkné vlasy, rozkošnou postavu a překrásné modré oči. A v jejím hlase bylo něco… něco, co znělo… mírumilovně. Jako kdyby věděla, že všechno bude v pořádku a nikdo se nemá čeho bát. Ale možná si to jenom představoval. A neměla strniště, což u Raye poslední dobou znamenalo velké plus. Pokusil se zjistit její jméno, dokonce se snažil nahlédnout jí i do kabelky, ale platila hotově a dávala si pozor jako pokerový hráč. Jestli přijela autem, zaparkovala tak daleko od krámu, že ji neviděl do auta nasedat, takže ji nemohl vystopovat ani přes registrační značku.

Rozhodl se, že se jí zeptá na jméno, až dnes přijde. A dnes měla přijít. Chodila, jen když byl v obchodě sám. Všiml si jí, jak se dívá výlohou dovnitř, když sloužil s Lily. Vrátila se, až když Lily odešla. Moc si přál, aby zase přišla.

Před telefonátem Riverovi se snažil uklidnit. Nechtěl ze sebe před chlápkem v aktivní službě udělat prosťáčka. Zavolal z vlastního mobilu, aby Rivera hned poznal, kdo mu telefonuje.

Vzhledem k událostem, k nimž došlo před pár dny, nechával Charlie Sophii tak dlouho samotnou jen velmi nerad, ale na druhou stranu mu bylo jasné, že ať ji ohrožuje cokoliv, souvisí to s faktem, že nevyzvedl ty dvě schránky s dušemi. Čím dřív vyřeší tenhle problém, tím dřív zmizí hrozba. A navíc byli pekelní psi nejlepší Sophiinou ochranou – paní Lingové dal výslovný příkaz, že kerbeři musejí s jeho dcerou zůstat za všech okolností a za každou cenu. Vzal to po Presidio Boulevardu přes Golden Gate Park do Sunsetu a při té příležitosti ho napadlo, že musí vzít Sophii do Japonské čajové zahrady krmit kapry koi, když to teď vypadá, že už nemá na zvířata kolem sebe tak zhoubný vliv.

Čtvrť Sunset ležela jižně od Golden Gate Parku, vklíněná mezi Great Highway vinoucí se podél Oceán Beach na západě a Twin Peaks se Sanfranciskou univerzitou na východě. Než Sunset pohltilo rozpínající se město, bylo to předměstí, a tak většinu zástavby tvořily nízké, přízemní rodinné domky stavěné hromadně ve 40. a 50. letech. Vypadaly jako mozaika z malých krabic, které vyrašily po válce po celé zemi, ale v San Francisku, kde se ve velkém stavělo po zemětřesení a požáru na začátku a za ekonomického boomu na konci dvacátého století, vypadaly jako velký anachronismus. Charlie měl pocit, jako by se vrátil do Eisenhowerovy éry, tedy dokud nemíjel matku s oholenou a potetovanou hlavou, která před sebou tlačila kočárek s dvojčaty.

Sestra Ireny Posokovanovichové žila v malém přízemním domku s krytou verandou, kterou z obou stran uzavíraly laťkové mříže porostlé jasmínovým křovím, jež z nich trčelo do všech stran jako vlasy ráno po vášnivé noci. Zbytek maličké zahrádky před domem byl pečlivě udržovaný – od perfektně zastřiženého živého plotu po červené muškáty lemující po obou stranách cestu k domu.

Charlie zaparkoval blok od domu a došel k němu pěšky. Cestou ho málem porazili dva běžci – jedním z nich byla matka s golfovým kočárkem. Nemohli ho vidět – šel si pro schránku s duší. Teď ještě vymyslet, jak se dostat dovnitř. A co potom? Jestli je Luminatus, tak by celý problém snad mohla vyřešit jeho pouhá přítomnost.

Obešel dům kolem dokola a zjistil, že v garáži stojí auto, ale na všech oknech v domě jsou stažené žaluzie. Nakonec se rozhodl pro frontální útok a zazvonil.

O pár vteřin později přišla otevřít drobná žena kolem sedmdesátky v růžovém žinylkovém kabátě. „Ano?“ zeptala se a podezíravě si prohlížela Charlieho vycházkovou hůl. Rychle zajistila dveře řetízkem. „Můžu vám nějak pomoct?“

Byla to žena z fotografie. „Ano, madam. Hledám Irenu Posokovanovichovou.“

„No tak ta tu není,“ prohlásila Irena Posokovanovichová. „Musel jste si splést dům.“ Začala zavírat dveře.

„Nebylo v novinách před pár týdny úmrtní oznámení?“ zeptal se Charlie. Zatím na ni neměla hrozivá přítomnost Luminata nejmenší vliv.

„No ano, myslím, že bylo,“ připustila žena. Zaregistrovala únikovou cestu a dveře zase maličko pootevřela. „Byla to tragédie. Všichni jsme Irenu moc milovali. Byla to nejhodnější, nejšlechetnější, nejlaskavější a také atraktivní – tedy na svůj věk – sečtělá…“

„A evidentně neměla ani tu obyčejnou lidskou slušnost opravdu umřít, když už nechala vytisknout úmrtní oznámení!“ Charlie jí strčil pod nos zvětšenou fotografii z jejího řidičáku. Napadlo ho, že by vše mohl zakončit významným aha!, ale potom usoudil, že by to už bylo trochu moc.

Irena Posokovanovichová zabouchla dveře. „Nevím, kdo jste, ale spletl jste si dům,“ oznámila mu skrz dveře.

„Víte, kdo jsem,“ odpověděl Charlie. Vlastně nejspíš neměla nejmenší tušení, kdo je. „A já vím, kdo jste vy, a měla jste umřít už před třemi týdny.“

„Mýlíte se. A běžte pryč, než zavolám policii a řeknu jim, že mě obtěžuje násilník.“

Charlie na chvilku zmlkl, a potom znovu zatlačil. „Já nejsem násilník, paní Poso… Pokoso… Jsem Smrť, Ireno. Smrť, rozumíte? A vy přetahujete. Musíte umřít, pokud možno hned. Nemáte se čeho bát. Je to jako usnout, jenom, no…“

„Ještě nejsem připravená,“ zakňourala Irena. „Kdybych byla připravená, neodešla bych z domova. Nejsem připravená.“

„Je mi to líto, madam, ale musím na tom trvat.“

„Určitě jste se spletl. Možná jde o jinou paní Posokovanovichovou.“

„Ne, tady to mám, v kalendáři i s vaší adresou. Jste to vy.“ Charlie nalistoval v diáři příslušnou stránku s jejím jménem a podržel ji před malým okénkem ve dveřích.

„Tak vy mi tvrdíte, že tohle je kalendář Smrtě?“

„Přesně tak, madam. Všimněte si toho data. A to je vaše druhé oznámení.“

„A vy jste Smrť?“

„Přesně tak.“

„Ale to je přece směšné.“

„Já nejsem směšný, paní Posokovanovichová. Jsem Smrť.“

„Neměl byste mít kosu a dlouhý černý plášť?“

„Ne, to už dneska nenosíme. Můžete mi věřit, jsem Smrť.“ Snažil se, aby to znělo opravdu hrozivě.

„Smrt je na obrázcích vždy vysoká.“ Nejspíš stála na špičkách a každou chvíli si povyskočila, aby na něj skrz malé okénko viděla. „Nezdáte se mi moc vysoký.“

„Výška není podmínkou.“

„A mohla bych tedy vidět vaši vizitku?“

„Jistě.“ Charlie vyndal vizitku a připlácl ji ke sklu.

„Tady stojí: Dodavatel kvalitního značkového oblečení a doplňků.“

„Ano! Přesně tak!“ Bylo mu jasné, že by měl pro podobné příležitosti mít v záloze jinou sadu vizitek. „A kde myslíte, že ty věci beru? Od mrtvých. Chápete?“

„Pane Ashere, budu vás muset požádat, abyste odešel.“

„Ne, madam, musím trvat na tom, abyste zemřela, ihned. Přesluhujete.“

„Odejděte! Jste šarlatán a jste zralý na psychiatra.“

„Smrť! Chcete ojebávat Smrtě?! Smrtě s velkým S, čarodějnice jedna!“ No, tak to nemusel. Charlie se zastyděl hned, jak to z něj vylétlo. „Promiňte,“ zamumlal do zavřených dveří.

„Volám policii.“

„Jen do toho, paní… ehm… Ireno. Víte, co vám řeknou? Že jste mrtvá! Bylo to v Chronicle! A těm se moc často nestává, aby otiskli něco, co není pravda.“

„Běžte pryč, prosím. Dlouho jsem cvičila, abych mohla žít déle, tohle není fér.“

„Cože?“

„Běžte pryč.“

„To jsem slyšel, ale co jste to povídala o cvičení?“

„Zapomeňte na to. Běžte si pro někoho jiného.“

Charlie vlastně neměl nejmenší představu, co udělá, když ho pustí dovnitř. Možná se jí musí dotknout, aby se jeho smrťovské schopnosti projevily. Vzpomněl si, že jako dítě viděl film Zóna soumraku, kde hrál Smrtě Robert Redford, a když ho ta stará ženská nechtěla pustit dovnitř, fingoval zranění a ona mu šla pomoct… ALA-KAZAM! Kleplo ji a on ji pak v poklidu odvedl k Díře ve zdi, kde mu pomáhala produkovat nezávislé filmy. To by mohlo zabrat. Navíc měl hůl a ortézu.

Rozhlédl se po ulici, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, a potom si lehl napůl na verandu, napůl na betonové schody. Hodil hůl na dveře a postaral se o to, aby při dopadu na beton hlasitě třeskla, potom vyloudil něco, co považoval za věrohodné zakvílení: „Jááááááůůůů, zlomil jsem si nohu.“

Zaslechl zevnitř kroky a v okénku zahlédl šedivé vlasy, které mírně poskočily, aby jejich majitelka viděla ven. „Ajaj, to bolí,“ kvílel Charlie. „Pomoc.“

Další kroky, žaluzie v okně napravo ode dveří se maličko rozhrnuly a zahlédl oko. Nasadil bolestivou grimasu.

„Nestalo se vám nic?“ zeptala se paní Posokovanovichová.

„Potřebuji pomoc. Už předtím jsem měl bolavou nohu, ale teď jsem navíc uklouzl na vašich schodech. Myslím, že jsem si něco zlomil. Vidím krev a z nohy trčí kus kosti.“ Držel nohu tak, aby na ni nemohla vidět.

„Božíčku,“ vypískla. „Dejte mi minutku.“

„Pomoc. Prosím. To bolí. To – tak – bolí.“ Charlie zakašlal způsobem, jakým na plátně kašlou kovbojové, když mají smrt na jazyku a všechno se kolem nich propadá do tmy.

Slyšel klapnutí zámku, potom se otevřely vnitřní síťové dveře. „Vypadá to, že jste si ublížil opravdu hodně,“ konstatovala.

„Prosím,“ úpěl Charlie a vztahoval k ní ruku. „Pomozte mi.“

Otevřela síťové dveře. Charlie s námahou potlačil úsměv. „Ach, děkuji vám,“ vydechl.

Otevřela dveře dokořán a nastříkala mu do obličeje plnou dávku z pepřového spreje. „Viděla jsem Zónu soumraku, ty parchante!“ Zabouchnutí dveří. Cvaknutí zámku.

Charlie měl obličej v jednom ohni.

Když už zase viděl dost na to, aby mohl jít, a belhal se k dodávce, zaslechl ženský hlas: „Já bych tě dál pustila, miláčku.“ Následoval sborový výbuch strašidelného ženského smíchu z kanálu. Opřel se zády o dodávku, připraven tasit rapír, ale potom zaslechl něco, co znělo jako štěkání velmi malého psa.

„Kde se tady vzal?“ vyprskla jedna harpyje.

„On mě kousnul! Ty malej šmejde!“

„Chyť ho!“

„Nesnáším psy. Až ovládneme svět, nebudou žádní psi.“

Štěkání sláblo v dálce a hlasy kanálových harpyjí se vzdalovaly za ním. Charlie se zhluboka nadechl a pokoušel se vymrkat bolest z očí. Musí nabrat sílu – ale potom tu starou paní sejme, pepřový sprej nepepřový sprej.

Trvalo mu skoro hodinu, než zaujal postavení, ale když byl konečně připravený, odložil si tvárnici, otevřel véčkový mobil a vytočil číslo, které dostal na informacích. Ozval se ženský hlas. „Haló.“

„Madam, tady plynárenská společnost,“ pronesl Charlie svým nejlepším plynařským tónem. „Rozvodná síť mi tady ukazuje ztrátu tlaku na vaší adrese. Hned vám tam posíláme výjezdovku, ale musíte okamžitě všichni opustit dům.“

„No, jsem tady teď sama, ale žádný plyn tu necítím.“

„Může se hromadit pod domem,“ opáčil Charlie a byl na sebe za tu pohotovou reakci pyšný. „Je kromě vás v domě ještě někdo?“

„Ne, jsem tu jenom já a moje kočka Samantha.“

„Madam, prosím, vezměte kočku a vyjděte ven na ulici. Naši lidé za chvíli přijedou. Běžte hned, ano?“

„No tak dobře.“

„Děkuji vám, madam.“ Charlie zavěsil. Registroval v domě pod sebou pohyb. Přistoupil k okraji střechy nad verandou a zvedl tvárnici nad hlavu. Bude to vypadat jako nehoda, pomyslel si, tvárnice spadla ze střechy verandy. Byl rád, že ho tam nahoře nikdo nevidí. Od šplhání na střechu byl celý zpocený, v podpaží měl obrovské skvrny a kalhoty měl zmuchlané.

Slyšel, jak se dveře otevřely, a připravil se hodit tvárnici, jakmile se cíl vynoří zpod střechy.

„Dobré odpoledne, madam.“ Mužský hlas z ulice.

Charlie se podíval dolů a zjistil, že na chodníku před domem stojí inspektor Rivera, který právě vystoupil z neoznačeného auta. Co ten tady, sakra, dělá?

„Vy jste z plynárenské společnosti?“ zeptala se ho paní Posokovanovichová.

„Ne, madam, jsem ze sanfranciské policie.“ Krátce jí ukázal odznak.

„Říkali mi, že došlo k úniku plynu,“ oznámila mu.

„To už je vyřízené, madam. Mohla byste se vrátit dovnitř? Za chviličku přijdu za vámi, ano?“

„No tak dobře.“

Charlie slyšel, jak se dveře znovu otevřely a zavřely. Ruce mu pod tíhou vzpírané tvárnice vibrovaly. Snažil se dýchat tiše, bál se, že by na sebe sípáním mohl upoutat Riverovu pozornost.

„Co tam nahoře děláte, pane Ashere?“

Charlie málem ztratil rovnováhu a spadl ze střechy. „Vy mě vidíte?“

„Ano, pane, opravdu vás vidím. A vidím i tu tvárnici, kterou držíte nad hlavou.“

„Jo tenhle starý krám?“

„Co jste s ní chtěl dělat?“

„Opravovat?“ navrhl Charlie. Jak ho mohl Rivera vidět, když byl na lovu schránky s duší?

„Je mi líto, pane Ashere, ale nevěřím vám. Budete tu tvárnici muset nechat být.“

„To bych nerad. Dalo mi dost práce ji sem dotáhnout.“

„Ať je to jak chce, musím trvat na tom, abyste ji pustil.“

„To jsem taky původně chtěl, ale pak jste se tu objevil…“

„Prosím. Buďte tak laskav. Podívejte, jak se potíte. Slezte dolů a můžete si sednout do mého klimatizovaného auta. Popovídáme si –třeba o italských oblecích, o zápasech Giants nebo o tom, proč chcete té roztomilé stařence vyrazit mozek z hlavy. Klimatizace, pane Ashere – nebylo by to fajn?“

Charlie spustil tvárnici a opřel si ji o stehno, přičemž si rozedřel kalhoty tak, že už nejspíš nepůjdou opravit. „To není moc lákavá nabídka. Za co mě máte? Za primitivního domorodce od Amazonky? Moc dobře vím, co je to klimatizace. Mám klimatizaci i ve své dodávce.“

„Ano, uznávám, že to není zrovna víkend v Paříži, ale alternativou je, že vás z té střechy sestřelím – a skončíte v plastovém pytli, ve kterém se při tom dnešním horku opravdu hodně zpotíte.“

„Aha, tak to jo,“ uznal Charlie. „Když se to podá takhle, zní ta klimatizace mnohem lákavěji. Napřed hodím tu tvárnici dolů, jestli nemáte nic proti.“

„To by bylo skvělé, pane Ashere.“

Po rozčarování ze ZoufalýchFilipínek změnil Ray působiště a právě se probíral seznamem osamělých učitelek z prvního stupně základní školy s vysokoškolských diplomem z jaderné fyziky na UkrajinskéHolkybyseRozdaly.com, když vešla dovnitř. Zaslechl zacinkání zvonku a zaregistroval ji koutkem oka, zapomněl, že má zablokované krční obratle a bolestí zkřivil levou polovinu obličeje, jak se snažil za ní otočit. Všimla si, že se na ni dívá, a usmála se.

Ray se usmál také, potom koutkem oka zaregistroval monitor s velkou fotografií jaderné fyzičky vystavující na odiv prsa a tentokrát bolestí zkrabatil pravou polovinu obličeje, když se otáčel, aby stačil monitor vypnout, než dívka dojde k pultu.

„Jen se dívám,“ pronesla jeho životní láska. „Jak se dnes máte?“

„Ahoj,“ vyhrkl Ray. Když si tenhle rozhovor v duchu stokrát představoval, vždy ho zahajoval slovem „ahoj“, takže to z něj teď vylétlo, aniž si uvědomil, že to není ideální odpověď. „Totiž… Mám se dobře. Promiňte. Pracoval jsem.“

„To vidím.“ Zase ten úsměv.

Byla chápavá, shovívavá – a hodná, viděl jí to na očích. Hluboko v srdci cítil, že by po jejím boku přežil snad i muzikál ze šedesátých let. Díval by se s ní na Pokoj s vyhlídkou a Anglického pacienta tam a zpátky, jen aby se s ní mohl podělit o pizzu. A ona by mu určitě v polovině druhého filmu zabránila v zoufalém okusování služebního revolveru, protože prostě byla taková – měla soucit.

Naoko se probírala zbožím v krámě, ale netrvalo ani dvě minuty a už stála před Charlieho speciálním regálem. Dokonce na něm byla i cedule ZVLÁŠTNÍ ZBOŽÍ – KAŽDÝ ZÁKAZNÍK POUZE JEDEN KUS, ale nikde už nestálo, jestli je to jeden kus za den nebo jeden kus za život. Když o tom tak Ray uvažoval, Charlie to nikdy nijak neupřesnil. Jasně, Lily plácala něco o tom, jak je důležité, aby to pravidlo dodržovali, ale to byla prostě Lily. Trochu povyrostla, přesto byla pořád narušená.

Po chvíli si vybrala elektrický budík a přinesla si ho k pultu. A bylo to tady. Ray slyšel, jak se otevřely zadní dveře.

„Bude to všechno?“ zeptal se.

„Ano,“ zašvitořila budoucí paní Macyová. „Přesně takový jsem hledala.“

„Jo, není nad Sunbeam,“ horlivě souhlasil Ray. „Tak to je dva dolary šestnáct s daní… Ale co, řekněme rovné dva.“

„To je od vás moc milé,“ usmála se a zalovila v malé pestrobarevné kabelce z guatemalské bavlny.

„Ahoj, Rayi,“ ozvala se Lily, která se najednou jako nějaký zlý duch zjevila za jeho zády, aby z jeho života vysála každou potenciálně šťastnou chvilku.

„Ahoj, Lily,“ pozdravil ji.

Lily zmáčkla na klávesnici počítače několik tlačítek. Ray, zpomalený čerstvě rozbolavělým krkem, se nestihl otočit dřív, než zapnula monitor. „Co je to?“ zeptala se Lily.

Ray volnou rukou praštil Lily pod pultem do stehna.

„Jau! Úchyle!“

„Jsem si jist, že to bude radost vstávat s tímhle,“ rozplýval se Ray, když podával budík ženě, která bude jeho královnou.

„Děkuji mnohokrát,“ odpověděla krásná tmavovlasá bohyně veškerého raystva.

„Mimochodem,“ vzchopil se Ray, „byla jste tu už několikrát, tak jsem si říkal… Víte… protože jsem už prostě tak zvědavý… ehm… Jak se jmenujete?“

„Audrey.“

„Těší mě, Audrey. Já jsem Ray.“

„Ráda jsem vás poznala, Rayi. Už musím. Nashle.“ Zamávala mu přes rameno a zamířila ke dveřím.

Ray s Lily ji sledovali cestou ke dveřím.

„Pěkný zadek,“ poznamenala Lily.

„Ona vyslovila moje jméno,“ plesal Ray.

„Je pro tebe trochu – jak to říct – nedosažitelná.“

Ray se otočil k Nemesis Lily. „Měla bys dohlédnout na obchod. Já musím jít.“

„Proč?“

„Musím ji sledovat, zjistit, kdo to je.“ Ray začal horečně sbírat své věci – telefon, klíče, baseballovou čepici.

„Jo, to ti fakt prospěje, Rayi.“

„Řekni Charliemu, že jsem… Nic Charliemu neříkej!“

„Dobře. Takže nemáš nic proti tomu, když na počítači shodím tu UHRovitou stránku?“

„O čem to mluvíš?“

Lily poodstoupila od počítače a jedno po druhém mu ukazovala počáteční písmena: „Ukrajinské Holky by se Rozdaly – U – H – R, uher.“ Lily se usmála. Byl to poťouchlý, samolibý úsměv.

Ray tomu nemohl uvěřit. Už to ani nijak nezastíraly. „Nemůžu se vybavovat,“ vyhrkl. „Musím letět.“ Vyběhl ze dveří a pospíchal po Mason Street za krásnou a milostiplnou Audrey.

Rivera zajel k restauraci Cliff House, z níž byl výhled na Tulení skály, a donutil Charlieho, aby mu koupil drink, zatímco se společně dívali na surfaře dole na pláži. Rivera nebyl nijak morbidní, ale věděl, že když sem bude chodit dost často, nakonec se dočká a uvidí, jak na nějakého surfaře zaútočí bílý žralok. Vlastně vroucně doufal, že se to stane, protože jinak by svět nedával smysl, neexistovala by spravedlnost a život by byl jenom zamotané klubko chaosu. Tisíce tuleňů ve vodě a na útesech – tradiční součást jídelníčku bílých žraloků – a stovky surfařů oblečených jako tuleni. Prostě se to muselo stát.

„Nikdy jsem vám nevěřil, pane Ashere, když jste říkal, že jste Smrť, ale protože jsem nedokázal vysvětlit, co byla zač ta ženská v uličce, vlastně jsem to nechtěl vysvětlit, nechal jsem to plavat.“

„A já si toho vážím,“ odpověděl Charlie a trochu s obtížemi se s želízky na rukou napil vína ze skleničky. Obličej měl celý sytě rudý, jak mu do něj paní Posokovanovichová nastříkala pepřový sprej. „Tohle je normální postup při výslechu?“

„Ne,“ opáčil Rivera. „Za normálních okolností by mělo platit město, ale já požádám soudce, aby vám ty drinky odečetl od výše trestu.“

„Skvěle. Díky,“ kvitoval to Charlie. „A můžete mi říkat Charlie.“

„Dobře, vy mi můžete říkat inspektore Rivero. Takže, chtěl jste té staré dámě vyrazit mozek z hlavy tvárnicí – na co jste, prosím vás, myslel?“

„Potřebuju právníka?“

„Jistěže ne, všechno je v pořádku, tenhle bar je plný svědků.“ Rivera kdysi býval policajt, který se do písmene řídil předpisy. To ovšem bylo v časech před démony, obřími sovami, bankrotem, polárními medvědy, upíry, rozvodem a šavlodrápovitou ženskověcí, která se proměnila v ptáka. Teď už tak dbalý nebyl.

„Tak v tom případě jsem si myslel, že mě nikdo nemůže vidět,“ oznámil mu Charlie.

„Protože dokážete být neviditelný?“

„Ne tak docela. Spíš tak nějak ne moc nápadný.“

„Dobře, připusťme, že to tak bylo, ale jaký důvod jste si myslel, že máte k tomu, abyste rozdrtil té babičce lebku?“

„Na to nemáte žádný důkaz,“ protestoval Charlie.

„Samozřejmě že mám,“ opravil ho Rivera a zvedl sklenici, aby naznačil servírce, že si dá další glenfiddich s ledem. „Viděl jsem fotky jejích vnoučat, ukázala mi je, když jsem šel dovnitř.“

„Ne, myslel jsem, že nemáte žádný důkaz pro to, že jsem jí chtěl rozdrtit lebku.“

„Chápu,“ přikývl Rivera a vůbec nic nechápal. „Odkud znáte paní Posokovanovichovou?“

„Neznám ji. Její jméno se prostě objevilo v mém diáři, jak jsem vám ukazoval.“

„Ano, to jste mi ukazoval. To jste mi ukazoval. Ale to vám nedává žádné právo ji zabít, ne?“

„To je právě to. Měla být mrtvá už před třemi týdny. V novinách se dokonce objevilo její úmrtní oznámení. Jenom jsem chtěl zajistit, aby odpovídalo skutečnosti.“

„Takže místo abyste požadoval, aby Chronicle vytiskl opravu, jste usoudil, že bude lepší rozbít té babičce hlavu.“

„No, buď to, anebo jsem mohl požádat svou dceru, aby jí řekla ‚koťátko‘, jenže já tímhle způsobem své dítě nerad využívám.“

„No, obdivuji, že se na to díváte takhle, Charlie,“ prohlásil Rivera a hlavou se mu honilo: Koho tady budu muset zastřelit, aby mi přinesli něco k pití? „Tak řekněme, že vám na jednu pikosekundu uvěřím a ta stará paní měla zemřít, ale nezemřela, a proto vás střelili kuší a objevila se ta věc, kterou jsem zasáhl v uličce – řekněme, že tomu všemu věřím. A co s tím podle vás mám dělat?“

„Měl byste být opatrný,“ poradil mu Charlie. „Je možné, že se z vás stává jeden z nás.“

„Promiňte?“

„Tak to bylo se mnou. Když moje žena v nemocnici zemřela, viděl jsem chlapa, který přišel vyzvednout schránku s její duší, a prásk ho! Je ze mě obchodník se smrtí. Vy jste mě dnes viděl v době, kdy mě nikdo jiný neregistroval, a viděl jste i tu kanálovou harpyji tehdy v uličce. Většinou jsem jediný, kdo je vídá.“

Rivera opravdu strašně moc zatoužil po tom, aby toho chlapa předal do péče psychiatrů a už ho v životě neviděl, ale problém byl, že on tu ženskou-věc viděl, tenkrát v noci i později ve své ulici, a také četl zprávy o divných věcech, k nimž ve městě došlo během posledních dvou týdnů. A nebyly to jen normální sanfranciské divné věci, ale fakticky záhadné události jako napadení turisty v Coit Tower hejnem havranů, nebo ten chlápek, co najel s autem do výlohy obchodu v Čínské čtvrti a tvrdil, že strhl volant, aby se vyhnul srážce s drakem, anebo lidi z Mission, kteří vyprávěli, že viděli leguána oblečeného do mušketýrského stejnokroje a s mečem v ruce, jak se prohrabává jejich odpadky.

„Můžu to dokázat,“ navrhl Charlie. „Stačí, když mě vezmete do obchodu s hudbou v Castru.“ Rivera se podíval na smutné holé kostky ledu ve své sklenici a prohlásil: „Už vám někdo někdy řekl, že je velmi těžké sledovat tok vašich myšlenek, Charlie?“

„Musíte si promluvit s Mátomilem Svěžím.“

„Jistě, to všechno vysvětluje. A prohodím pár slov i s Křupem Krémovým, když už tam budu.“

„Je to také obchodník se smrtí. Potvrdí vám, že to, co říkám, je pravda, a budete mě moct nechat jít.“

„Vstaňte,“ zavelel Rivera.

„Ještě jsem nedopil víno.“

„Nechte tady peníze za pití a vstaňte, prosím.“ Rivera zahákl prst do řetízku spojujícího Charlieho pouta a zvedl ho. „Jedeme do Castra.“

„Myslím, že s tímhle na rukou nebudu schopen používat hůl,“ namítl Charlie.

Rivera si povzdechl a zadíval se na surfaře. Měl pocit, že zahlédl, jak se za jedním z nich pohybuje něco obrovského, ale když už mu srdce poskočilo nadějí, vynořil se z pěny fousatý čumák tuleně a Riverovo nadšení rázem povadlo. Hodil Charliemu klíčky od pout.

„Počkejte na mě v autě, musím si odskočit.“

„Mohl bych utéct.“

„Jen do toho, Charlie – ale až zaplatíte.“

22

PŘEHODNOCENÍ KARIÉRY VE VETEŠNICTVÍ

Anton Dubois, majitel Knih Danno v čtvrti Mission, byl obchodníkem se smrtí déle než kdokoliv jiný v San Francisku. Zpočátku si samozřejmě neříkal obchodník se smrtí, ale od té doby, co si Mátomil Svěží otevřel krám s cédéčky v Castru a přišel s tím termínem, neuměl si pro sebe Anton představit jiné označení. Bylo mu šedesát pět let a netěšil se právě nejpevnějšímu zdraví, jelikož mu tělo po většinu času sloužilo jen k tomu, aby přenášelo z místa na místo jeho hlavu, která byla místem, kde povětšinou skutečně žil. Za léta čtení si ovšem osvojil nepřeberné encyklopedické znalosti o věcech kolem umírání a smrti. A tak to úterý večer krátce po soumraku, kdy všechna okna jeho obchodu potemněla, jako by někdo naráz vysál všechno světlo, a mezi regály se proplétaly tři ženské postavy a blížily se k jeho stolu v zadní části obchodu, kde seděl u lampičky na čtení uprostřed maličkého žlutého ostrůvku v nekonečné temnotě vesmíru, byl prvním člověkem za posledních patnáct set let, který přesně věděl co – nebo spíš kdo – to je.

„Morrighan,“ pravil Anton bez významnější stopy strachu v hlase.

Odložil knihu na stůl a ani se neobtěžoval založit si rozečtenou stránku. Sundal si brýle, očistil je o flanelovou košili a zase si je nasadil, aby mu neunikla žádná podrobnost. Pro tu chvíli to byly jen modročerné rysy pohybující se v nejtemnějších zákoutích obchodu, ale zcela zřetelně je viděl. Když promluvil, zastavily se. Jedna z nich zasyčela – ne tak, jak syčívají kočky, dlouze a rovnoměrně, spíš tak, jako syčí vzduch unikající z gumového člunu, který je tím jediným, co vás dělí od temného moře plného žraloků. Bylo to syčení vašeho života unikajícího potrhanými švy.

„Napadlo mě, že se asi něco děje,“ řekl Anton a v jeho hlase zazněla trocha úzkosti. „Se všemi těmi znameními a proroctvím o Luminatovi mi bylo jasné, že se něco děje, ale nenapadlo mě, že to budete vy – tak říkajíc – osobně. To je velice vzrušující.“

„Ctitel?“ nadhodila Nemain.

„Fanda,“ přidala se Babd.

„Obětina,“ dodala Macha.

Obstoupily ho, držely se na okrajích kruhu světla.

„Schránky s dušemi jsem přestěhoval,“ oznámil jim Anton. „Napadlo mě, že se ostatním něco stalo.“

„Á, tak ty jsi zklamaný, že nejsi první?“ zasyčela Babd.

„Bude to úplně jako poprvé, cukrouši,“ slibovala Nemain. „Pro tebe určitě.“ Zahihňala se.

Anton sáhl pod stůl a zmáčkl tlačítko. Přes okna a dveře v přední části obchodu začaly ze stropu sjíždět těžké ocelové rolety.

„Bojíš se, že utečeme, želví muži?“ posmívala se Macha. „Nezdá se vám, že vypadá jako želva?“

„Ach, ale já přece vím, že vás ty rolety nezadrží, ale k tomu tu nejsou. V knihách stojí, že jste nesmrtelné, jenže já mám pocit, že to není úplně pravda. Moc příběhů mluví o tom, jak vás bojovníci zranili a potom sledovali, jak jste se na bitevním poli zase uzdravily.“

„Budeme tu ještě deset tisíc let po tvé smrti a měla bych dodat, že ten odpočet začne už velmi brzy,“ prohlásila Nemain. „Ty duše, želví muži. Kam jsi je dal?“ Roztáhla pařáty a natáhla je k němu, takže se zaleskly ve světle Antonovy lampy. Ze špiček drápů odkapával jed a se syčením naleptával podlahu.

„Takže ty jsi Nemain,“ usoudil Anton. Morrighan se usmála, ve tmě viděl jen její zuby.

Anton cítil, jak ho obestřel podivný klid. Třicet let se všemožně připravoval na tuhle chvíli. Jak to říkají buddhisté? Jen když se opravdu připravíte na smrt, dokážete žít život naplno. Jestli ho na smrt nepřipravilo třicet let sbírání duší a pozorování umírajících lidí, tak co víc by mohlo? Pod stolem opatrně odšrouboval nerezový kryt, pod nímž se skrývalo rudé tlačítko.

„Před pár měsíci jsem vzadu v krámě nainstaloval ty čtyři reproduktory. Určitě je vidíte, že?“ pokračoval Anton konverzačním tónem.

„Duše!“ vyštěkla Macha. „Kde?“

„Pochopitelně jsem nevěděl, že to budete vy. Myslel jsem, že by to mohli být ti malí tvorové, které jsem zahlédl v okolí. Ale myslím, že si beztak tu hudbu užijete.“

Morrighan se podívaly jedna po druhé.

Macha zavrčela: „Kdo používá slova jako ‚beztak‘?“

„Blábolí, mluví z cesty,“ usoudila Babd. „Pomučíme ho. Vyrvi mu oči, Nemain.“

„Pamatujete si, co je to claymore?“ zeptal se Anton.

„Velký dvouruční meč,“ opáčila pohotově Nemain. „Skvělý na stínání hlav.“

„Já to věděla, já to věděla,“ pokřikovala Babd. „Ona se jenom předvádí.“

„Nuže, v této době znamená claymore něco jiného,“ oznámil jim Anton. „Když se člověk pohybuje třicet let ve vetešnické branži, dostanou se mu do ruky velmi zajímavé věci.“ Zavřel oči a zmáčkl knoflík. Doufal, že jeho duše skončí v knize, pokud možno v jeho vlastním prvním vydání Na plechárně, které bezpečně uklidil mimo jejich dosah.

Zahnuté protipěchotní miny typu Claymore, které ukryl v reproduktorech v zadní části obchodu, vybuchly, vyslaly proti ocelovým žaluziím dva tisíce osm set ocelových kuliček rychlostí těsně pod hranicí rychlosti zvuku a roztrhaly na kusy Antona i všechno ostatní, co jim stálo v cestě.

Ray sledoval svou životní lásku jeden blok po Mason Street, kde naskočila do tramvaje a vyjela na kopec do Čínské čtvrtí. Nebylo sice nijak těžké odhadnout, kam ta tramvaj jede, ale při intervalu deset minut nemohl Ray dost dobře naskočit do další a křiknout: „Sledujte ten půvabný stařičký prostředek hromadné dopravy a šlápněte na to!“ A v dohledu nebyl jediný taxík.

Ukázalo se, že běžet v horký letní den do prudkého kopce uprostřed města v normálním oblečení je trochu něco jiného než dupat na šlapadle v klimatizované posilovně za řadou udržovaných šukacích panenek. A tak když Ray vyklusal na California Street, koupal se ve vlastním potu, a nejen že nenáviděl město San Francisco a všechny jeho obyvatele, ale byl připraven na místě skoncovat s Audrey a vrátit se ke spolehlivému zoufalství vzdálených Ukrajinských Holek, co by se Rozdaly.

Na křižovatce s Powell Street, kde nastupují cestující z Čínské čtvrti, tramvaj dohnal a podařilo se mu naskočit do vozu za tím, v němž jela Audrey, a mohl tak dalších deset bloků na Market Street pokračovat v pronásledování závratnou rychlostí jedenácti kilometrů v hodině.

Tam Audrey z tramvaje vyskočila, přešla ostrůvek a nastoupila do další starodávné tramvaje, která odjela dřív, než se Ray vůbec na zastávku dostal. Je jako nějaká démonická vládkyně tramvají, pomyslel si Ray. Tramvaje přijížděly přesně v době, kdy to potřebovala, zato když dorazil on, žádná po ruce nebyla. Určitě ovládá nějaké temné čarodějné umění, tramvajové čáry. (V srdečních záležitostech má betasamčí představivost tendenci obracet se proti zhrzenému nápadníkovi a Ray v tu chvíli začínal ztrácet i tu trochu sebedůvěry, kterou se mu podařilo sebrat.)

Byla to ale Market Street, nejrušnější ulice města, a tak se Rayovi podařilo chytit taxík a sledovat Audrey až do Mission a dokonce pokračovat v taxíku další čtyři bloky poté, co vystoupila.

Ray si udržoval celý jeden blok odstup a sledoval Audrey k velké nefritově zelené viktoriánské budově na Sedmnácté ulici. Na sloupku verandy byla malá cedulka s nápisem: BUDDHISTICKÉ CENTRUM TŘI KLENOTY. Ray zadržel dech, ovládl se a z pohodlného úkrytu za lampou na druhé straně ulice sledoval, jak Audrey stoupá po schodech ke vchodu. Když vyšla nahoru, vstupní dveře s elegantními vitrážovými výplněmi se rozlétly dokořán a naproti jí vyběhly dvě starší dámy. Jedna přes druhou se snažily Audrey něco říct. Ty stařenky mu připadaly povědomé. Ray zatajil dech a zalovil v zadní kapse džín. Vytáhl kopie fotografií řidičáků těch dvou žen, které po něm chtěl Charlie najít. Byly to ony: vedle budoucí paní Macyové stály Esther Johnsonová a Irena Posokovanovichová. A potom, zatímco si ještě Ray lámal hlavu, jak to všechno spolu souvisí, otevřely se dveře buddhistického centra znovu. Vyběhlo z nich něco, co vypadalo jako říční vydra v šatečkách pošitých flitry a botách go-go tanečnic, a zaútočilo to nůžkami na Audreyiny kotníky.

Charlie a inspektor Rivera stáli před Svěží hudbou v Castru, snažili se nakouknout do výlohy přes kartónové siluety zpěvaček a zpěváků a obří přebaly alb. Podle otvíracích hodin na dveřích měl být obchod otevřený, ale bylo zamčeno a uvnitř vládla tma. Z toho, co viděli zvenčí, vypadal obchod úplně stejně, jako když tam před lety Charlie zaútočil na Mátomila Svěžího, ovšem s jednou velkou výjimkou – regál plný zářících schránek s dušemi byl pryč.

Ve vedlejším obchodě prodávali mražené jogurty, Rivera tam Charlieho zavedl a dal se do řeči s majitelem, který vypadal až moc zdravě na to, že provozoval krám se sladkostmi. „Už pět dní neotevřel. Nikomu z nás neřekl ani slovo. Nestalo se mu nic?“

„Určitě je v pořádku,“ ujistil ho Rivera.

Za tři minuty už si Rivera přes dispečera sanfranciské policie zjistil telefonní čísla a adresu Mátomila Svěžího. Nejdřív se mu pokusil dovolat, a když pokaždé skončil v hlasové schránce, rozjeli se s Charliem do jeho bytu v Twin Peaks, kde je přivítala halda novin u dveří.

Rivera se obrátil k Charliemu. „Víte o někom jiném, kdo by se mohl zaručit za to, co mi vyprávíte?“

„Myslíte další obchodníky se smrtí?“ zeptal se Charlie. „Neznám je, ale vím o nich. Pravděpodobně s vámi nebudou chtít mluvit.“

„Antikvář v Haightu a vetešník na dolní Čtvrté ulici, že ano?“ zeptal se Rivera.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Charlie. „O nikom takovém nevím. Proč se ptáte?“

„Protože jsou oba pohřešovaní,“ opáčil Rivera. V pracovně vetešníka byla všude po zdech krev. V antikvariátu v Haightu zase našli na zemi lidské ucho.

Charlie ustoupil ke zdi. „V novinách nic takového nebylo.“

„Takové věci nezveřejňujeme. Oba žili sami, nikdo nic neviděl, ani nevíme jistě, zda byl spáchán zločin. Ale teď, když zmizel i tenhle Svěží…“

„Myslíte, že ti dva chlapi byli také obchodníci se smrtí?“

„Neříkám, že tomu věřím, Charlie, může to být jenom shoda náhod, ale když mi dnes kvůli vám Ray Macy volal, byl to jeden z důvodů, proč jsem se za vámi rozjel. Chtěl jsem se zeptat, jestli je znáte.“

„Ray mě prásknul?“

„Nechte to být. Možná vám zachránil život.“

Charlie si ten večer už posté vzpomněl na Sophii, měl strach, co by se jí mohlo stát, když u ní není. „Můžu zavolat své dceři?“

„Jasně,“ souhlasil Rivera. „Ale potom…“

„Knihy Danno v Mission,“ řekl Charlie a vytáhl z kapsy saka mobil. „Nemůže to být ani deset minut daleko. Myslím, že majitel je jedním z nás.“

Sophie byla v pořádku, krmila s paní Korjevovou pekelné psy křupkami. Zeptala se Charlieho, jestli nepotřebuje pomoct, a jemu se nahrnuly slzy do očí, takže musel chvíli počkat, aby se uklidnil, než odpoví.

Za sedm minut už smykem zastavovali uprostřed Valencia Street a sledovali, jak hasiči kropí druhé patro domu, v němž sídlily Knihy Danno. Vystoupili z auta a Rivera ukázal odznak policistovi, který dorazil na místo jako první.

„Hasiči se nemůžou dostat dovnitř,“ prozradil jim policista. „Vzadu jsou těžké ocelové protipožární dveře a ty rolety vpředu musejí být aspoň ze čtvrtpalcové oceli.“

Bezpečnostní rolety byly prohnuté směrem do ulice a po celé jejich ploše se nacházely tisíce drobných vypouklin.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Rivera.

„To ještě nevíme,“ odpověděl policajt. „Sousedé ohlásili výbuch a to je prozatím všechno, co víme. Nahoře v patře nikdo nebydlel. Okolní budovy jsme evakuovali.“

„Díky,“ řekl Rivera. Podíval se na Charlieho a povytáhl obočí.

„Fillmore,“ navrhl Charlie. „Zastavárna na rohu Fulton a Fillmore Street.“

„Jedeme,“ zavelel Rivera a vzal Charlieho za paži, aby mu pomohl rychleji dopajdat k autu.

„Takže už nejsem podezřelý?“ zeptal se Charlie.

„Uvidíme, jestli přežijete,“ opáčil Rivera a otevřel dveře auta.

Z auta zavolal Charlie sestře. „Jane, potřebuju, abys zajela pro Sophii a pro psy a odvezla je k sobě.“

„Jasně, Charlie, ale zrovna nám vyměnili koberce – Alvin a…“

„Ať se psi od Sophie nehnou ani na krok, Jane, rozumíš?“

„Kristepane, Charlie. Jasně.“

„Myslím to vážně. Možná je v nebezpečí a oni ji ochrání.“

„Co se děje? Nemám zavolat policajty?“

„Policajti tu jsou se mnou, Jane. Prosím, zajeď pro Sophii hned.“

„Hned vyrážím. Jak je mám všechny nacpat do svého subaru?“

„Ty to nějak zvládneš. Když to nepůjde jinak, přivaž Alvina s Muhammadem k nárazníku a jeď pomalu.“

„To je pěkně blbý nápad, Charlie.“

„Ne, není. Nic se jim nestane.“

„Ne, chtěla jsem říct, že když jsem to udělala posledně, utrhli mi nárazník. Oprava mě přišla na šest stovek.“

„Jeď pro ni. Zavolám ti za hodinu.“ S tím Charlie zavěsil.

„Nesnáším claymory, to vám tedy povím,“ prohlásila Babd. „Ty velké meče claymore jsem mívala ráda, ale teď… teď je dělají strašně prskací a plné toho… Jak se tomu svinstvu říká, Nemain?“

„Střepiny.“

„Střepin,“ dodala Babd. „Už jsem se zase začínala cítit jako ve vlastní kůži…“

„Sklapni!“ vyštěkla Macha.

„Ale to bolí,“ stěžovala si Babd.

Pluly potrubím uliční kanalizace pod Šestnáctou ulicí v Mission. Zbyly z nich téměř zase jen dvourozměrné přízraky, vypadaly jako rozedrané černé bitevní zástavy, ošuntělé stíny, a trousily za sebou černý sliz. Nemain úplně přišla o jednu nohu a držela ji pod paží, zatímco ji sestry táhly za sebou.

„Nemůžeš letět, Nemain?“ zeptala se Babd. „Začínáš se dost pronášet.“

„Tady dole ne a Nahoru už se nevrátím.“

„Musíme zpátky Nahoru,“ prohlásila Macha. „Jestli se chceš uzdravit, než přijde milénium.“

Když ty tři divy smrti dorazily k širokému křížení pod Market Street, zaslechly, jak v kanalizační rouře před nimi něco šplouchlo.

„Co to bylo?“ zeptala se Babd. Zastavily se.

Kus před nimi se něco zmítalo.

„Co to bylo? Co to bylo?“ ptala se Nemain, která přes sestry nic neviděla.

„Vypadalo to jako veverka ve večerních šatech,“ řekla jí Babd. „Ale jsem zesláblá a možná blouzním.“

„A jsi idiot,“ sykla Macha. „Byla to dárková duše. Chyťte ji! Můžeme s ní Nemain uzdravit nohu.“

Macha a Babd pustily jednonohou sestru a vrhly se vpřed, když tu se jim do cesty postavil bostonský teriér.

Morrighan vydávaly při couvání asi stejný zvuk, jako když kočka páře krajkovinu. „No, no, no,“ vyrážela Macha a zbytky pařátů šmátrala po stranách trubky, aby urychlila ústup.

Tulák několikrát výhružně zaňafal, načež se rozběhl za Morrighan.

„Nový plán, nový plán, nový plán,“ křičela Babd.

„Nesnáším psy,“ ulevila si Macha.

V běhu popadly sestru.

„My, bohyně smrti, které už brzy budou vládnout všemu v temnotách, utíkáme před mrňavým psem,“ deklamovala Nemain.

„A tím chceš jako říct co, hopsando?“ houkla na ni Macha.

Nahoře na Fillmore Street zavřela Carrie Langová zastavárnu a čekala, až se v ultrazvuku dočistí šperky, které přinesli zákazníci během dne, aby je mohla dát do vitríny. Chtěla to už mít za sebou, vypadnout z krámu, jít domů, dát si večeři a potom si možná na pár hodin někam vyrazit. Bylo jí šestatřicet a byla svobodná, a tak považovala za svou povinnost jít ven, protože co kdyby náhodou potkala nějakého sympatického chlapa? Ovšem nejradši ze všeho by zůstala doma a dívala se v televizi na detektivky. Byla hrdá na to, že nezcyničtěla. Zastavárník je na tom podobně jako třeba doktor na záchytce – setkává se s lidmi, když jsou na tom nejhůř. A Carrie každý den bojovala s myšlenkou, že poslední slušný chlap začal už dávno hrát na bicí nebo přinejmenším fetovat.

Poslední dobou se jí nechtělo moc vycházet z domu, protože na ulici vídala a slýchala divné věci – podivní tvorové se štrachali v přítmí, z kanálů se ozýval šepot. Zůstat doma vypadalo den ode dne jako lepší a lepší nápad. Dokonce začala brát s sebou do práce i svého pětiletého baseta Veselína. Žádný velký ochránce to nebyl – tedy pokud by útočník čirou náhodou neměl víc než půl metru v kohoutku –, ale uměl hlasitě štěknout a existovala slušná šance, že štěkne i na nějakého zlého člověka, tedy pokud nebude mít zrovna v kapse psí sušenku. Jak se ukázalo, neměřily bytosti, které vzaly její krám útokem, ani toho půl metru.

Carrie dělala obchodnici se smrtí devět let. Poté, co se vzpamatovala z prvotního šoku způsobeného fenoménem přenositelnosti duší (což netrvalo ani čtyři roky), přijala to jako součást profese, ale z Největší velké knihy mrtvých věděla, že se něco děje, a dost ji to vylekalo.

Když šla dopředu stáhnout bezpečnostní rolety, zaslechla, že se ve tmě za ní něco pohnulo, něco malého, vzadu u kytar. Otřelo se to o éčkovou strunu a ta jakoby varovně zadrnčela. Carrie přestala stáčet roletu a přesvědčila se, že má u sebe klíče – pro případ, že by musela utéct předními dveřmi. Rozepnula pouzdro s osmatřicítkou, potom si pomyslela K čertu s tím, nejsem přece policajt, vytáhla pistoli a namířila ji na rezonující kytaru. K tomu, aby do práce nosila revolver Smith & Wesson, ji před lety přemluvil jeden policajt, s nímž tehdy chodila. Zatím ho nikdy nemusela vytáhnout, natož použít, ale věděla, že má na potenciální zloděje odstrašující účinek.

„Veselíne?“ zavolala.

Odpovědělo jí štrachání v zadní části krámu. Proč jen pozhasínala většinu světel? Vypínače byly vzadu ve skladu, takže se musela spoléhat jen na osvětlení jednotlivých vitrín, které nevrhalo prakticky žádné světlo na zem, odkud se štrachání ozývalo.

„Mám zbraň a vím, jak ji použít,“ křikla a přišla si hloupě, hned jak z ní ta slova vylétla.

Tentokrát jí odpovědělo tlumené zakničení. „Veselíne!“

Přikrčila se, protáhla se pod pultem, vběhla do skladu a začala pistolí máchat ze strany na stranu, jak to viděla dělat policajty v televizi. Další zakničení. Potom Veselína uviděla – ležel na svém obvyklém místě u zadních dveří, ale něco měl na tlapách a na čumáku. Lepící pásku.

Zašátrala po vypínači, aby rozsvítila, když vtom ji něco udeřilo zezadu pod kolena. Pokusila se otočit, ale něco ji bouchlo do prsou a povalilo na zem. Ještě než dopadla, rozdrásaly jí ostré drápy zápěstí, čímž ji donutily pustit revolver. Rána hlavou o futro jí rozblikala v hlavě stroboskop, který zhasl, až když ji potom cosi udeřilo do vazu. Všechno potemnělo.

Zůstala ve tmě, i když už přišla k sobě. Neměla tušení, na jak dlouho ztratila vědomí, a nemohla se hnout, aby se podívala na hodinky. Panebože, zlomili mi vaz, pomyslela si. Viděla, jak se kolem ní pohybují věci, každá z nich temně rudě žhnula a jen matně ozařovala to, co je přenášelo – maličké lebky, tesáky, pařáty a mrtvé, prázdné oční důlky. Vypadalo to, jako by schránky s dušemi pluly po podlaze doprovázeny eskortou mrtvolkovitých loutek. Potom ucítila pařáty na vlastní kůži, ti tvorové se jí dotýkali, pohybovali se pod ní. Pokusila se vykřiknout, ale ústa měla přelepená páskou.

Cítila, jak ji zvedají, potom zahlédla obrys zadních dveří krámu, které se otevřely, když ji nějakých třicet centimetrů nad zemí vynášeli ven. Potom ji zvedli téměř do svislé polohy a vzápětí ucítila, jak padá do temné propasti.

Zadní dveře zastavárny našli otevřené a uvnitř v rohu baseta svázaného lepící páskou. Rivera pročesal krám se zbraní v jedné a baterkou ve druhé ruce, a potom, když zjistil, že uvnitř nikdo není, zavolal na Charlieho, že může dovnitř.

Charlie cestou dovnitř rozsvítil. „No nazdar,“ ulevil si.

„Co je?“ zajímal se Rivera.

Charlie ukázal na rozbitou vitrínu. „V téhle vitríně měla vystavené schránky s dušemi. Když jsem sem přišel, byla skoro plná – a teď, no…“

Rivera se podíval na prázdnou vitrínu. „Ničeho se nedotýkejte. Ať se tady stalo cokoliv, tak myslím, že to nebyl stejný pachatel jako v těch ostatních případech.“

„Proč?“ Charlie se podíval zpět do skladu do míst, kde ležel svázaný baset.

„Kvůli němu,“ odpověděl Rivera. „Nebudete se namáhat svazováním psa, abyste pak zmasakrovali lidi, pocákali stěny krví a poházeli kolem kusy mrtvol. To není stejná mentalita.“

„Možná ho zrovna svazovala ona, když ji překvapili,“ navrhl Charlie. „Vypadala trochu jako policajtka.“

„Jasně a všichni policajti se vyžívají ve svazování psů, to jste chtěl říct?“ Rivera zasunul zbraň zpět do pouzdra, vytáhl kapesní nůž a přistoupil k basetovi, který sebou mlel v rohu skladu.

„Ne, to jsem říct nechtěl. Promiňte. Ale nosila zbraň.“

„Musela tu být,“ konstatoval Rivera. „Jinak by se spustil alarm. Co je to tam na futru?“ Přeřezával pásku na basetových tlapách a dával pozor, aby ho neřízl. Kývl hlavou ke dveřím mezi obchodem a skladem.

„Krev,“ zjistil Charlie. „A chomáč vlasů.“

Rivera přikývl. „A to na zemi je také krev? Nedotýkejte se toho.“

Charlie se podíval na deseticentimetrovou loužičku krve nalevo od dveří. „Jo. Myslím, že jo.“

Rivera osvobodil basetovy tlapy a lehce ho přiklekl, aby mu mohl sundat pásku z čumáku. „Nesetřete ty stopy v ní. Co je to, části otisků bot?“

„Vypadá to spíš jako otisky ptačích pařátů. Že by slepičí?“

„Ne.“ Rivera pustil baseta a ten se ihned pokusil vyskočit mu do klína a radostí mu olíznout obličej. Inspektor chytil psa za obojek a dovedl ho k místu, kde si Charlie prohlížel stopy.

„Vypadají jako slepičí stopy,“ připustil.

„Jo,“ souhlasil Charlie. „A máte psí sliny na saku.“

„Musím to nahlásit, Charlie.“

„Takže psí sliny mají rozhodující vliv na přivolání posil?“

„Zapomeňte na psí sliny. Psí sliny jsou irelevantní. Musím to nahlásit a musím sem zavolat svého parťáka. Bude pěkně naštvaný, že jsem s tím takhle dlouho otálel. Musím vás odvézt domů.“

„Uvidíte, že až zjistíte, že ten flek nepůjde z toho obleku za tisíc dolarů, odstranit, budete si myslet, je to relevantní.“

„Soustřeďte se, Charlie. Jakmile se mi podaří přivolat policejní jednotku, pošlu vás domů. Máte můj mobil. Dejte mi vědět, kdyby se něco stalo. Cokoliv.“

Rivera zavolal z mobilního telefonu na centrálu a požádal operátora, aby co nejdřív poslal výjezdovou skupinu. Když telefon zaklapl, Charlie prohlásil: „Takže mě už nechcete zatknout?“

„Ne. Zavoláme si. A dávejte na sebe pozor, ano? Možná by vám dokonce prospělo, kdybyste pár nocí strávil mimo město.“

„Nemůžu. Jsem Luminatus, mám určité povinnosti.“

„Ale vždyť ani nevíte jaké…“

„To, že nevím, jaké jsou, neznamená, že je nemám,“ ohradil se snad až trochu dotčeně Charlie.

„A určitě nevíte, kolik je ve městě těch obchodníků se smrtí, ani kde by se dali najít?“

„Mátomil Svěží tvrdil, že je jich aspoň tucet, to je všechno, co vím. Tahle žena a ten chlapík v Mission byli jediní, které jsem při obchůzkách objevil.“

Zaslechli, jak v uličce zastavilo auto, Rivera došel ke dveřím a mávl na policisty. Potom se otočil k Charliemu: „Běžte domů a trochu se prospěte, jestli to půjde, Charlie. Ozvu se vám.“

Charlie se nechal od policisty v uniformě dovést ke služebnímu autu, sedl si na zadní sedadlo, a když couvali ven z uličky, zamával Riverovi, jemuž se pod nohama motal přátelsky naladěný baset.

23

DEN BLBEC

Pro San Francisco to byl den blbec. První paprsky slunce odhalily hejna mrchožravých ptáků usazených na nástavbách Golden Gate Bridge a Bay Bridge. Seděli na mostních konstrukcích a nevraživě sledovali dopravu pod sebou, jako by si říkali, že ti lidé ale mají sakra drzost být ještě naživu a řídit auta. Televizní štáby, které poslaly všechny stanice ve městě natočit z vrtulníků mrchožrouty, nakonec natáčely vířící mrak netopýrů, který deset minut létal v kruzích kolem Transamerické pyramidy, načež jako by se rozplynul v černé mlze zvedající se ze zátoky. Při Sanfranciském triatlonu se ten den utopili tři závodníci a kameraman z vrtulníku natočil něco pod vodou – tmavý obrys, který se zezadu přiblížil k jednomu z plavců a stáhl ho pod hladinu. Po několikerém přehrání záznamu se ukázalo, že nešlo o štíhlý trup žraloka, ale o jakéhosi tvora s obrovskými ploutvemi a rohatou hlavou, který se ovšem nepodobal žádnému známému rejnokovi. Kachny v Golden Gate Parku se najednou odlepily od země a odletěly pryč, neznámo kam zmizely i stovky lvounů, kteří se obvykle rozvalovali na sluníčku na Molu 39, a dokonce to vypadalo, že se město zbavilo i holubů.

Řadový reportér, který dostal na stůl svodky nočních výjezdů policie, si všiml podivné shody u sedmi hlášení o násilných vniknutích a pohřešovaných osobách v místních vetešnictvích – po poledni o tom už mluvily všechny televize. Jako ilustrační záběry jim sloužil působivý pohled na hořící budovu Knih Danno v Mission. A pak tu byly stovky mimořádných událostí, které se staly jednotlivým obyvatelům – podivní tvorové ve stínech, hlasy a křik z kanálů, zkyslé mléko, kočky škrábající majitele, vyjící psi a tisíce lidí, kteří se ráno probudili bez chuti na čokoládu. Byl to zkrátka den blbec.

Charlie se po zbytek noci třásl strachy a neustále, pořád dokola kontroloval zámky, potom na internetu vyhledával jakékoliv informace o bytostech z Podsvětí. Pro všechny případy, kdyby náhodou někdo od té doby, co se posledně díval, umístil na web nějaký starodávný dokument. Napsal závěť a několik dopisů, se kterými šel rovnou ven a hodil je do schránky na ulici, místo aby je přidal do přihrádky s odchozí poštou na pultu v obchodě. Potom, krátce před rozbřeskem, si úplně vyčerpaný a s betasamčí představivostí pracující na plné obrátky vzal dva prášky na spaní, které mu dala Jane, prospal celý den blbec, a až večer ho vzbudil telefonát od dcerky.

„Haló?“

„Teta Cassie je antisemitka,“ prohlásila Sophie.

„Zlatíčko, je šest hodin ráno. Mohli bychom se pobavit o politických názorech tety Cassie trochu později?“

„Není šest ráno, je šest večer. Zrovna se jdu koupat a teta Cassie mi nedovolí vzít si Alvina s Muhammadem do koupelny, protože je antisemitka.“

Charlie se podíval na hodinky. Byl docela rád, že už je šest večer a že mluví s dcerou. Ať už se mezitím stalo cokoliv, alespoň na tohle to nemělo vliv.

„Cassie není antisemitka.“ To se ozvala Jane z paralelní linky.

„A je,“ trvala na svém Sophie. „Buď opatrný, tati, teta Jane sympatizuje s antisemity.“

„To není pravda,“ hájila se Jane.

„Slyšíš, jak je moje dcera chytrá?“ rozplýval se Charlie. „Já jsem v jejím věku slova jako antisemita a sympatizuje vůbec neznal. Ty jo?“

„Nemůžeš věřit gójům, tati,“ nabádala ho Sophie. Ztišila hlas do šepotu. „Gójové nesnášejí koupání.“

„Tatínek je také gój, drahoušku.“

„Panebože, jsou všude. Jako mimozemšťané!“ Slyšel, jak jeho dcera pustila sluchátko z ruky, zaječela, potom práskly dveře.

„Sophie, okamžitě odemkni ty dveře,“ volala Cassie někde v pozadí.

A Jane do telefonu: „Charlie, kde tyhle věci bere? To ji učíš ty?“

„Paní Korjevová – je potomkem kozáků a zřejmě v ní hlodá špatné svědomí za to, co její předkové dělali Židům.“

„Aha,“ pronesla Jane najednou bez zájmu, protože to nemohla svést na Charlieho. „No, neměl bys jí dovolovat brát si psy s sebou do koupelny. Žerou mýdlo a občas za ní vlezou do vany, a pak…“

„Nech je, jen ať jsou s ní, Jane,“ skočil jí do řeči Charlie. „Možná jsou to jediné, co ji dokáže ochránit.“

„Tak dobře, ale nechám je žrát jenom laciná mýdla. Ani jedno francouzské.“

„Stačilo by jim i mýdlo na praní, Jane. Hele, včera v noci jsem sepsal závěť. Kdyby se mi něco stalo, tak chci, abys vychovala Sophii. Je to tam napsané.“

Jane neodpověděla. Z druhého konce linky slyšel jen její dech. „Jane?“

„Jasně, jasně. Samozřejmě. Co se to s vámi, lidi, sakra děje? Co je to za velké nebezpečí, které hrozí Sophii? Proč mě takhle děsíš? A proč jsi nezavolal dřív, ty pako?“

„Celou noc jsem něco zařizoval. Pak jsem si vzal dva prášky na spaní, co jsi mi dala. A najednou bylo dvanáct hodin fuč.“

„Ty sis vzal dva? Nikdy si neber dva!“

„Jasně, dík za radu,“ opáčil Charlie. „Určitě se mi nic nestane, ale kdyby přece jenom z nějakého důvodu ano, musíš vzít Sophii a na nějakou dobu odjet z města. Třeba někam do hor. Taky jsem ti poslal dopis, ve kterém ti všechno vysvětluji, aspoň jak dokážu. Ale otevři ho jedině v případě, že se mi něco stane, ano?“

„Opovaž se, aby se ti něco stalo, ty pako. Právě jsem přišla o mámu a… Proč takhle, sakra, mluvíš, Charlie? Do čeho ses to namočil?“

„To ti nemůžu říct, Jane. Musíš mi věřit, že prostě nemám na vybranou.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Můžeš – tím, že budeš dělat to, co už děláš. Postaráš se o Sophii, dohlédneš na to, aby byla v bezpečí, a za všech okolností necháš kerbery v její blízkosti.“

„Dobře, ale opovaž se, aby se ti něco stalo. Chceme se s Cassie brát a ty mě máš vést k oltáři. A taky si chci půjčit tvůj smoking. Je od Armaniho, že?“

„Tak to ne, Jane.“

„Ty mě nechceš vést k oltáři?“

„Ne, ne, tak jsem to nemyslel, klidně bych Casii třeba zaplatil, aby si tě vzala. O to nejde.“

„Takže si myslíš, že by se homosexuálové neměli brát? Je to tak? Takže to konečně přiznáváš. Já to věděla, koneckonců…“

„Jenom si myslím, že by se homosexuálové neměli brát v mém smokingu.“

„Aha.“

„Ty si na sebe vezmeš můj smoking od Armaniho a já si budu muset půjčit nějakou hrůzu nebo si koupit nějaký nový a laciný, takže pak budu na všech svatebních fotkách vypadat jako hastroš. A moc dobře vím, jak vy rády ukazujete svatební fotky – je to jako choroba.“

„Tím ‚vy‘ jako myslíš nás lesby?“ zeptala se Jane tónem, za který by se nemusel stydět ani prokurátor.

„Ano, myslím tím lesby, ty trubko,“ odpověděl Charlie tónem, za který by se nemusel stydět ani agresivní svědek.

„Aha, no jo,“ opáčila Jane. „Bude to moje svatba, tak bych si možná mohla koupit smoking…“

„To by bylo milé,“ potvrdil Charlie.

„Poslední dobou stejně potřebuju mít kalhoty přes boky trochu volnější,“ dodala Jane.

„Tak tak.“

„Takže se ti nic nestane a odvedeš mě k oltáři.“

„Rozhodně se budu snažit. Myslíš, že mi Cassandra dovolí, abych s sebou vzal tu židovskou holčičku?“

Jane se zasmála. „Volej mi každou hodinu,“ požádala.

„To nezvládnu.“

„Dobře, tak když budeš moct.“

„Jo,“ souhlasil Charlie. „Čau.“

Usmál se a překulil se na posteli. Přemýšlel, jestli to náhodou není naposledy, co se usmívá.

Charlie se osprchoval, snědl sendvič s arašídovým máslem a džemem a oblékl si oblek za tisíc dolarů, za který zaplatil čtyřicet babek. Pár minut kulhal sem a tam po ložnici a nakonec usoudil, že se celkem v pohodě obejde bez ortézy, a tak ji nechal ležet na zemi u postele. Dal si vařit kafe a zavolal inspektoru Riverovi.

„Byl to fakticky den blbec,“ oznámil mu Rivera. „Charlie, musíte vzít dceru a odjet z města.“

„Je mi líto, ale nemůžu. Tohle je můj boj, víte? Zavoláte mi, když něco zjistíte, ano?“

„Slibte mi, že neuděláte nic pitomého ani hrdinského.“

„To nemám v genech, inspektore. Zavolám, pokud se něco dozvím.“

Charlie zavěsil a neměl nejmenší tušení, co bude dělat, jenom takový neodbytný pocit, že něco udělat musí. Zavolal k Jane, aby popřál Sophii dobrou noc.

„Jenom chci, abys věděla, zlatíčko, že tě mám moc rád.“

„Já tebe taky, tati. Proč voláš?“

„Proč? Někam pospícháš nebo co?“

„Máme zmrzlinu.“

„To je prima. Hele, Sophie, taťka musí jít zařídit pár věcí, takže chci, abys pár dní zůstala u tety Jane, ano?“

„Dobře. Nepotřebuješ pomoct? Zrovna mám čas.“

„Ne, zlatíčko, ale děkuji.“

„Tak jo, tati. Alvin se dívá na moji zmrzlinu. Vypadá hladově. Jako medvěd. Musím jít.“

„Měj se fajn, zlatíčko.“

„Ty taky, tati.“

„Omluv se tetě Cassie za to, žes o ní řekla, že je antisemitka.“

„No jo.“ Cvak.

Zavěsila. Potěcha jeho očí, světlo jeho života, jeho pýcha a radost mu zavěsila. Povzdechl si, ale cítil se lépe. Zlomené srdce je pro beta samce naprosto přirozená věc.

Dalších pár minut brousil Charlie v kuchyni ostří svého rapíru ukrytého v holi o zadní stěnu elektrického otvírače na konzervy, který s Rachel dostali jako svatební dar; potom vyrazil na obhlídku obchodu.

Ty podivné zvířecí zvuky uslyšel, jakmile otevřel dveře k zadním schodům. Znělo to, jako by vycházely ze skladu. Byla tam tma, i když v krámě se evidentně svítilo. Takže takhle to bude? Tak trochu mu to vyřešilo problém, co bude dělat.

Vytáhl rapír z pochvy a přikrčeně se kradl dolů po schodech. Opatrně našlapoval na hrany schodů, aby minimalizoval jejich vrzání. V polovině schodiště zjistil, co vydává ty zvířecí zvuky, trhl sebou a vyskočil málem zpátky nahoru.

„Pro Kristovy rány!“

„Nebylo zbytí,“ oznámila mu Lily. Seděla obkročmo na Rayovi Macym, plisovanou sukni (milosrdně) rozprostřenou přes něj, takže zakrývala ty části jeho těla, které by jinak přinutily Charlieho vyrvat si oči z hlavy, o čemž ostatně i takhle vážně zauvažoval.

„To je fakt,“ hekl Ray souhlasně.

Charlie opatrně nakoukl do skladu – pořád to dělali, Lily rajtovala na Rayovi, jako by to byl mechanický býk, a jedno obnažené ňadro jí při tom vyskočilo zpod klopy kuchařského pláště.

„Byl malomyslný,“ prohlásila Lily. „Nachytala jsem ho, jak si to zkouší dělat vysavačem. Je to pro vyšší dobro, Ashere.“

„Hned toho nechte,“ nařídil Charlie.

„Ne, ne, ne, ne, ne,“ protestoval Ray.

„Jde o čistě charitativní záležitost,“ hájila se Lily.

„Víš, Lily,“ řekl Charlie a zakryl si oči, „mohla bys dělat charitu i jinak – co třeba Santa Clause u Armády spásy nebo tak?“

„Ty chlapy bych nešukala ani za nic. Většinou jsou to samí alkoholici a smrdí. Ray je aspoň čistý.“

„Nemyslel jsem, abys to někomu z nich udělala, myslel jsem, aby ses jedním z nich stala. Zvonit zvonečkem nad malým červeným kotlíkem… Panebože!“

„Já jsem čistý,“ ohradil se Ray.

„Ty sklapni,“ okřikl ho Charlie. „Je tak mladá, že by mohla být tvoje dcera.“

„Měl sebevražedné sklony,“ prohlásila Lily. „Možná mu zachraňuju život.“

„To je fakt,“ hekl Ray.

„Sklapni, Rayi,“ křikl Charlie. „Je to ubohý, zoufalý sex ze soucitu, to je všechno.“

„On to ví,“ ozvala se Lily.

„A je mi to jedno,“ doplnil Ray.

„A dělám to taky pro naši věc,“ oznámila mu Lily. „Ray ti něco zatajil.“

„Vážně?“ podivil se Ray.

„Co?“ chtěl vědět Charlie.

„Našel ženu, která kupovala všechny ty schránky s dušemi. A byly tam s ní ty klientky, které ti unikly. Někde v Mission. Nechtěl ti to říct.“

„Nevím, o čem to mluvíš,“ bránil se Ray. A potom dodal: „Rychleji, prosím.“

„Řekni mu tu adresu,“ houkla na něj Lily.

„Lily,“ snažil se zasáhnout Charlie, „tohle vážně není nutné.“

„Nepovím!“ nechal se slyšet Ray.

Ozvalo se hlasité plesknutí. Charlie otevřel oči. Pořád tam byli, pořád to dělali, ale Ray měl tvář celou rudou a Lily se napřahovala k další ráně.

„Pověz mu to!“

„Je to Guerrero Street, mezi Osmnáctou a Devatenáctou, nepamatuju si číslo, ale je to velký zelený viktoriánský dům, nemůžeš to minout. Buddhistické centrum Tři klenoty.“

PLESK!

„Jau, vždyť jsem mu to pověděl,“ zakňoural Ray.

„To máš za to, že si nepamatuješ adresu, SVINĚ!“ oznámila mu Lily.

A potom k Charliemu: „Tak tady to máš, Ashere. Chci nějaký lukrativní post, až ovládneš Podsvětí!“

Charlie myslel na to, že jednou z prvních věcí, které udělá, až se ujme vlády, bude rozšíření Největší velké knihy mrtvých, do níž přidá kapitolu pojednávající o zvládání takovýchhle situací. Ale nahlas pronesl: „Máš ho mít, Lily. Budeš mít na starosti mučení a správné oblékání.“

„Paráda,“ souhlasila Lily. „Teď mě omluv, Ashere, musím tohle dodělat.“ Potom na Raye: „Slyšels to? Už žádné flanelové košile, červe!“ PLESK!

Rayovo začínal hekat intenzivněji a rychleji.

„Jasně,“ potvrdil Charlie. „Půjdu druhými dveřmi.“

„Měj se,“ zavolal za ním Ray.

„Už se nikdy ani jednomu z vás nedokážu podívat do očí, je vám to jasné?“

„To zní dobře, Ashere,“ houkla Lily. „Dávej bacha.“

Charlie se vyplížil zpátky do patra, prošel bytem a vyšel jeho předními dveřmi, a potom sjel výtahem dolů do přízemí. A celou dobu musel přemáhat dávicí reflex. Na ulici si stopnul taxík a cestou do Mission se usilovně snažil vymazat z paměti obraz svých šoustajících zaměstnanců.

Morrighan sledovaly dárkové duše až do míst, kde jim kanalizací utekly na liduprázdnou ulici v Mission. Teď čekaly a pozorovaly zelený viktoriánský dům skrz mřížky kanálů na obou koncích ulice. Byly teď opatrnější, protože výbuch ze včerejší noci výrazně zkrotil jejich nenasytnost.

Říkaly jim dárkové duše, protože jim ty malé bytosti vždycky přinesly duše až dolů do kanalizace – dar, který Morrighan dostaly v nouzi nejvyšší. Poté, co je ten prokletý bostonský teriér prohnal skrz kilometry kanalizačních trubek, skončily celé potrhané a vyčerpané na vysoké římse v místech, kde se stýkalo několik obřích potrubí. A najednou kolem nich propochodovalo procesí dvaceti rozkošných malých nočních můr, všechny byly pěkně vyfintěné a hlavně nesly přesně to, co Morrighan potřebovaly k zahojení ran a obnově sil – lidské duše. A takto uzdravené konečně dokázaly zahnat toho otravného malého psa. Morrighan byly zpět – ne při síle, které dosáhly před tím výbuchem, možná nebyly ani tak silné, aby mohly létat, ale rozhodně se osvěžily dost na to, aby se zase odvážily Nahoru, zvlášť když měly po ruce tolik duší.

Tu noc nebyl venku nikdo kromě feťáků, šlapek a bezdomovců. Po dni blbci skoro každý usoudil, že bude lepší zůstat v bezpečí doma. Pro Morrighan (tedy pokud se o to vůbec staraly) byli ti lidé doma asi v takovém bezpečí, jako je tuňák v bezpečí v konzervě, ale to ještě nikdo nevěděl. Nikdo nevěděl, před čím se skrývá. Nikdo kromě Charlieho Ashera, který přímo před očima Morrighan právě vystoupil z taxíku.

„To je Nové maso,“ prohlásila Macha.

„Měly bychom mu dát nové jméno,“ zabručela Babd. „Vždyť už zase tak nový není.“

„Kuš,“ okřikla ji Macha.

„Ahoj, miláčku,“ zavolala Babd z kanálu. „Stýskalo se ti po mně?“

Charlie zaplatil taxikáři, vystoupil doprostřed ulice a zadíval se na nefritově zelenou viktoriánskou budovu. Nahoře ve věži a v jednom okně v přízemí se svítilo. Nápis BUDDHISTICKÉ CENTRUM TŘI KLENOTY byl jen tak tak čitelný. Vykročil směrem k domu, když postřehl pohyb za dřevěnou mříží pod verandou – zaleskly se tam něčí oči. Nejspíš kočičí. Zazvonil mobil a Charlie přijal hovor.

„Charlie, tady Rivera. Mám pro vás dobré zprávy, našel jsem Carrie Langovou, tu ženu ze zastavárny, a je naživu. Svázali ji a hodili do kontejneru blok od jejího obchodu.“

„To je skvělé,“ prohlásil Charlie. Ale nijak skvěle si nepřipadal. To, co se předtím pohybovalo pod verandou, vylézalo ven. Vyšplhalo se to po schodech, sedlo na verandu, sešikovalo se a postavilo čelem proti němu. Mohlo jich být dvacet nebo třicet, měřili něco přes třicet centimetrů a měli na sobě zdobené kostýmy z nejrůznějších dějinných epoch. Každý z těch tvorů měl místo hlavy nějakou zvířecí lebku – kočičí, liščí, jezevčí a dalších zvířat, která Charlie nedokázal zařadit. Ale všechno to byly jen holé lebky s prázdnými, černými očními důlky. Přesto na něj civěli.

„Nevěřil byste tomu, co tvrdí, že ji tam dostalo, Charlie. Malí tvorové, malé příšerky, tvrdila.“

„Velké něco přes třicet čísel,“ poznamenal Charlie.

„Jo, jak to víte?“

„Se spoustou zubů a tesáky, trochu jako různé části zvířat poslepované dohromady a všechny nastrojené, jako by se chystaly na velkolepý maškarní bál?“

„Co to povídáte, Charlie? Co o tom víte?“

„Jen tak hádám,“ opáčil Charlie. Uvolnil čepel ve vycházkové holi.

„Ahoj, miláčku,“ ozval se ženský hlas za jeho zády. „Stýskalo se ti po mně?“

Charlie se otočil. Vylézala z kanálu těsně za jeho zády.

„A teď špatné zprávy,“ pokračoval Rivera. „Našli jsme toho vetešníka a chlápka z antikvariátu Knihy Danno – přesněji řečeno kousky jejich těl.“

„Tak to jsou tedy vážně špatné zprávy,“ souhlasil Charlie. Vykročil ulicí pryč od kanálové harpyje a verandy plné ďábelských maňásků.

„Nové maso,“ zasyčel na něj další hlas opodál.

Charlie se tím směrem podíval a uviděl, že z dalšího kanálu vylézá druhá kanálová harpyje. Od jejích velkých černých očí se odráželo světlo pouličních lamp. Za sebou slyšel klapání drobných zvířecích zoubků.

„Charlie, vážně si myslím, že byste měl na chvíli odjet z města, ale když to neuděláte a nikomu neprozradíte, že jsem vám to poradil, tak byste si měl pořídit zbraň, možná několik zbraní.“

„To zní jako výborný nápad,“ přitakal Charlie. Dvě kanálové harpyje se velmi pomalu šinuly směrem k němu, pohybovaly se nemotorně, trhaně, jako by jim nesloužily nervy. Ta blíž k němu, ta z uličky na North Beach, si olizovala rty. Ve srovnání s tou nocí, kdy ho svedla, vypadala trochu otrhaně. Ustupoval před nimi dál ulicí.

„Brokovnici, abyste se nemusel učit střílet. Nemůžu vám ji sám dát, ale…“

„Inspektore, budu muset končit. Zavolám vám.“

„Myslím to vážně, Charlie, ať je to cokoliv, jde to po lidech, jako jste vy.“

„Ani netušíte, jak moc je mi to jasné, inspektore.“

„To je ten, co mě střelil?“ zeptala se nejbližší harpyje. „Vyřiď mu, že mu vysaju oči z důlků a pak mu je rozkoušu u ucha.“

„Slyšel jste to, inspektore?“ zeptal se Charlie.

„Ona je tam?“

„Ony,“ opáčil Charlie.

„Tudy, Nové maso.“ To byla třetí kanálová harpyje, která se vynořila z kanálu na konci bloku. Narovnala se, roztáhla spáry a ohodila opodál zaparkované auto sprškou jedu. V místech, kde se kapičky jedu dotkly kapoty, nátěr zasyčel a odpařil se.

„Kde jste, Charlie? Kde jste?“

„Jsem v Mission. Nedaleko Mission.“

Malí tvorové se spustili z verandy a přes chodník přecupitali na ulici. „Hele,“ ozvala se harpyje, „přinesl dárky.“

„Charlie, kde přesně jste?“ zjišťoval Rivera.

„Musím končit, inspektore.“ Charlie zaklapl mobil a zastrčil si ho do kapsy saka. Potom vytáhl rapír z hole a otočil se čelem k harpyji na konci uličky. „To je pro tebe,“ oznámil jí a několikrát švihl do vzduchu.

„To je milé,“ zavrkala. „Pořád na mě myslíš.“

Cadillac Eldorado Brougham model 1957 je perfektním příkladem smrtícího stroje. Skládá se z téměř tří tun oceli vytvarované do podoby obří bestie s masivním chřtánem a žraločími ocasními ploutvemi, lemované takovou spoustou chrómu, že byste z něj vyrobili Terminátora a ještě by vám zbylo. A většina toho chrómu se soustřeďuje v dlouhých ostrých pruzích, které se při nárazu odlupují a stávají se z nich smrtící kosy sekající maso chodců na kousky. Pod čtyřmi předními světly trčí dvě gumové nárazníkové koncovky, které vypadají jako nevybuchlá torpéda nebo Madonnina zabijácká podprsenka ve velikosti G. Auto má nesklopnou tyč volantu, která by při vážnějším nárazu spolehlivě probodla řidiče, elektricky ovládaná okna, která by ucvakla dítěti hlavu, nemá žádné bezpečnostní pásy a pohání je osmiválec o výkonu 325 koní s tak strašlivou spotřebou, že úplně slyšíte, jak se pokouší ze země pod vámi vycucnout zkapalnělého dinosaura. Dokáže vyvinout maximální rychlost sto osmdesát kilometrů v hodině, ale na jakékoliv ovládání auta při takové rychlosti můžete rovnou zapomenout – především kvůli měkkému „kočárovému“ zavěšení kol a s poddimenzovanými kotoučovými brzdami nemáte ani jak zabrzdit. Ploutve vzadu jsou tak vysoké a ostré, že i zaparkované auto představuje smrtelné nebezpečí pro chodce, a to všechno sedí na velkých bílých pneumatikách, které vypadají a obvykle se i chovají jako přerostlé, pocukrované koblihy. Detroit nemohl stvořit nebezpečnějšího a okázalejšího zabijáka, ani kdyby posypal kosatku flitry. Je to mistrovský kousek.

A důvodem, proč to všechno potřebujete vědět, je fakt, že se kromě potlučených Morrighan a zástupu vyšňořených chimér v tu chvíli k Charliemu kvapem blížilo i Eldorado model 57.

Krvavě rudé eldorado vylétlo smykem zpoza rohu, gumy kvílely jako podráždění pávi, chromované kryty kol se kutálely k obrubníku, motor řval a z podběhů zadních kol odletovala oblaka modrého kouře, jako by se tam ukryl silně nadmutý drak. První Morrighan se otočila přesně ve chvíli, kdy ji trčící koncovka předního nárazníku nabrala do stehna. Vmžiku zmizela pod autem, které ji zválcovalo a vzadu vyplivlo jako černou hromadu. Přední reflektory se rozsvítily a caddilac smykem zaútočil na Morrighan stojící nejblíž k Charliemu.

Zvířecí tvorové odcupitali zpátky na chodník, Charlie honem vyskočil na kapotu zaparkované hondy a eldorado srazilo druhou Morrighan. Za šíleného skřípění brzd přelétla přes kapotu jako hadrová panenka a dopadla na zem dobrých dvacet metrů daleko. Caddilac se znovu rozjel a opět do ní vrazil, tentokrát se přes ni s drncáním převalil a odhodil ji o kus dál. Kutálela se stranou a trousila za sebou černé cáry. Caddilac se na plný plyn rozjel proti poslední Morrighan.

Tahle měla proti svým sestrám pár vteřin k dobru a dala se před autem na útěk, za běhu měnila tvar, z rukou se stávala křídla a začala jí rašit i ocasní pera, ale vypadalo to, že nedokáže přeměnu dokončit včas a vzlétnout. Eldorado se přes ni převalilo, prudce zabrzdilo, zařadilo zpátečku a pogumovalo jí záda.

Charlie vyskočil na střechu hondy, připraven skrýt se do bezpečí za ni, ale vtom se caddilac zastavil a tónované, elektricky ovládané okénko sjelo dolů.

„Tak si, sakra, nastup,“ zavelel Mátomil Svěží.

Mátomil Svěží trefil poslední Morrighan ještě jednou, když se s plynovým pedálem na podlaze rozjel pryč, dvakrát s kvílením gum ostře zatočil doleva, načež zajel ke kraji, vyskočil ven a rozběhl se před auto.

„A do prdele,“ ulevil si Mátomil Svěží (s důrazem na slovo prdel, které pronesl procítěně a lítostivě). „Do prdele, kapotu i masku mám na hadry. Do prdele. Snesu, když temnota ovládne celý svět, ale nikdo mi nebude kurvit káru.“

Skočil zpátky do auta, zařadil a s kvílením gum strhnul auto za roh.

„Kam jedeš?“

„Jdu ty svině ještě jednou zválcovat. Nikdo mi nebude kurvit káru.“

„No a co jsi čekal, když jsi do nich najížděl?“

„Tohle teda ne. Nikoho jsem ještě nikdy nepřejel. Netvař se, jako by tě to překvapovalo.“

Charlie se díval na nablýskaný vnitřek auta, krvavě rudá kožená sedadla, palubní desku v imitaci ořechu s pozlacenými kličkami.

„To je parádní auto. Můj pošťák by se do něj zaručeně zamiloval.“

„Tvůj pošťák?“

„Sbírá veškeré pomůcky pro pasáky.“

„A tím chceš jako říct co?“

„Nic.“

Už byli na Guerrero Street, a jak se přibližovali k cílovému bloku, sešlápl Mátomil plynový pedál až na podlahu. První trefil Morrighan, která se právě ztěžka zvedla na kolena – přelétla přes dvě zaparkovaná auta a zastavila se až o zeď opuštěného domu. Druhá se k nim otočila čelem a vytáhla drápy, kterými poškrábala kapotu, když se přes ni caddilac s bujarým drncáním převalil, a třetí, která se pokoušela odplazit do kanálu, nakonec přejel aspoň nohy.

„Kristovy rány,“ sykl Charlie a otočil se, aby viděl ven zadním oknem.

Mátomil Svěží najednou začal věnovat veškerou pozornost bezpečné jízdě. „Co jsou sakra zač?“

„Říkám jim kanálové harpyje. To ony na nás pokřikují z kanálů. Jsou teď mnohem silnější, než kdy bývaly.“

„Jsou fakticky dost děsivý,“ uznal Mátomil.

„No kurva, čéče,“ opáčil Charlie. „A hodils na ně voko fest? Dyť schytaly pořádnou kérku zezadu a další hustej ťukes popředku, no nemám recht, čéče? Na to si klepnem pádlem, no né?“ Nastavil Mátomilovi pěst, ale ten nechal tu svou viset ve vzduchu.

„Nech toho,“ okřikl ho Svěží.

„Promiň,“ špitl Charlie.

„Gangsta-rapperem za deset dní – Edice Zfetovanej grázl?“ zeptal se Mátomil.

Charlie přikývl. „To cédéčko se nám dostalo do krámu před pár měsíci. Cvičím ve vaně. Jak mi to jde?“

„Tvoje negrovitost je okouzlující. Pořád se musím ujišťovat, že jsi bílej.“

„Dík,“ opáčil Charlie, a potom, jako by se mu najednou rozsvítilo: „Hele, já tě hledal – kam ses poděl?“

„Schovával jsem se. Jedna z těch potvor po mně vyjela před pár dny v metru, když jsem se vracel z Oaklandu.“

„Jak ses z toho dostal?“

„Díky těm malým zvířecím potvůrkám, několik se jich na ni vrhlo. Slyšel jsem, jak na ně ječí, cupuje je na kusy, ale udržely ji, dokud vlak nezastavil v další stanici, která byla plná lidí. Vypařila se zpátky do tunelu. Po celém vagonu se pak válely kusy těch zvířecích tvorů.“

Mátomil zabočil na Van Ness a rozjel se směrem k Charlieho části města.

„Takže ti pomohly? Nepatří k Podsvětí, které se snaží ovládnout svět?“

„Nezdá se. Zachránily mi kůži.“

„Takže víš, že několik obchodníků se smrtí je po smrti?“

„Ne. V novinách to nebylo. Ale včera jsem viděl, jak Antonův krám hoří. Takže se ven nedostal?“

„Našli z něj jen kousky,“ odpověděl Charlie.

„Charlie, myslím, že jsem to zavinil já.“ Mátomil Svěží se otočil a za celou dobu se poprvé zpříma podíval na Charlieho. V očích měl zoufalý pohled. „Nepodařilo se mi vyzvednout poslední dvě schránky s dušemi a potom to všechno začalo.“

„A já zase myslel, že za to můžu já,“ opáčil Charlie. „Taky jsem prošvihl dvě. Ale mám dojem, že tu nejde o nás. Moje dvě klientky jsou naživu, zdá se, že jsou v tom domě, do něhož jsem šel, když jsi mě zachránil – v buddhistickém centru Tři klenoty. Je tam i žena, která u mě nakupovala schránky s dušemi.“

„Hezká bruneta?“ zeptal se Mátomil.

„To nevím. Proč?“

„Ode mě jich taky pár koupila. Snažila se maskovat, ale byla to ona.“

„No, každopádně je v tom domě. Musím se tam vrátit.“

„Nechci mít nic společného s těmi drápatými bestiemi,“ prohlásil Mátomil.

„Jasná páka,“ prohodil Charlie. „Já s jednou z nich už něco měl.“

„Ne.“

„Si piš, čéče, si vzala do palice, že mě vojede – sem jí musel zatnout tipec.“

„Nech toho.“

„Promiň. Prostě se tam musím vrátit.“

„Vážně? Pochybuju, že by byly mrtvé. Nevypadá to, že by se vůbec daly zabít.“

„Můžeš je zase přejet. Mimochodem, jak jsi věděl, kde mě najdeš?“

„Potom, co jsem se doslechl, že Anton vyhořel, jsem se mu pokusil dovolat, ale dostal jsem se jenom do hlasové schránky, tak jsem zajel k tobě. Mluvil jsem s tou malou gotičkou, co pro tebe dělá. Řekla mi, kam jsi jel. Bavil jsem se s ní asi deset minut. Ona o mně – totiž o nás ví? O obchodnících se smrtí?“

„Jo, už je to dávno, co jsem jí to prozradil. A nebyla, ehm, zaměstnaná, když jsi tam přijel? Totiž, myslím jako jestli nebyla s nějakým chlapem.“

„Ne. Má někoho?“

„Myslel jsem, že jsi gay.“

„To jsem nikdy neřekl.“

„To jo, ale ani jsi to nijak vehementně nepopíral.“

„Charlie, patří mi hudební obchod v Castru a jako homosexuální obchodník se smrtí mám logicky lepší kšefty, než kdyby všichni věděli, že jsem obyčejný heterosexuální vetešník.“

„To je fakt. Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval.“

„Ne že by mě to překvapovalo. Tak má někoho?“

„Je o polovičku mladší než ty a podle mě je trochu vyšinutá – totiž sexuálně.“

„Tak vídá se s někým, nebo ne?“

„Beru ji jako mladší sestru, Mátomile. Copak ty nemáš takové zaměstnance?“

„A copak ty jsi nikdy nepotkal někoho, kdo dělá v krámě s deskami? Na celém světě bys nenašel větší koncentraci nepodložené arogance. Všechny svoje zaměstnance bych nejradši otrávil, kdybych mohl doufat, že za ně najdu náhradu.“

„Myslím, že nikoho nemá, ale jelikož se síly temnot chystají převzít vládu nad světem, nebudeš mít možná šanci ji pozvat na rande.“

„No já nevím. Mám takový pocit, že by si mohla se silami temnot padnout do noty. Líbí se mi, je tak nějak morbidně vtipná a líbí se jí Miles Davis…“

„Lily že se líbí Miles Davis?“

„Ty to o své mladší sestře nevíš?“

Charlie rozhodil rukama. „Tak si ji vem, použij a odkopni ji, je mi to jedno, stejně dělá jenom na poloviční úvazek. A můžeš chodit i s mou dcerou. Bude jí šest, a co já vím, třeba miluje Coltrana.“

„Uklidni se, přeháníš.“

„Prostě to otoč a vem mě zpátky k tomu buddhistickému centru. Musím tomu udělat přítrž. Všechno to závisí na mně, Mátomile. Jsem Luminatus.“

„To teda nejsi.“

„Jsem,“ bránil se Charlie.

„Ty že jsi Velký Smrť – s velkým V a velkým S? Ty? A víš to jistě?“

„Jo,“ odpověděl Charlie.

„Bylo mi jasné, že je na tobě něco zvláštního, ale vždycky jsem si myslel, že Luminatus bude – co já vím – vyšší.“

„S tím na mě nechoď, buď tak laskav.“

Na Van Nessu Mátomil zatočil na příjezdovou cestu k hotelu.

„Kam jedeš?“ zeptal se Charlie.

„Přejet znovu pár kanálových harpyjí.“

„Zpátky k buddhistickému centru?“

„No jo, no. Máš u sebe kromě toho pitomého rapíru nějakou zbraň?“

„Kámoš policajt mi radil, abych si pořídil brokovnici.“

Mátomil Svěží sáhl pod své mátově zelené sako a vytáhl největší pistoli, jakou kdy Charlie viděl. Položil ji na sedadlo. „Vem si ji. Desert Eagle ráže padesát. Složí i medvěda.“

Charlie vzal pochromovanou pistoli do ruky. Vážila určitě přes dvě kila a hlaveň měla tak širokou, že by se do ní dal strčit palec.

„To je macek.“

„Jsem velkej chlap. Hele, do zásobníku se vejde osm nábojů. V komoře je náboj. Musíš natáhnout závěr a uvolnit pojistku, než vystřelíš. Tady a tady.“ Ukazoval Charliemu pojistku a kohoutek. „Až budeš střílet, drž ji pevně. Posadí tě na zadek, když na to nebudeš připravený.“

„A co ty?“

Mátomil si poklepal na druhou klopu saka. „Mám ještě jednu.“

Charlie obracel zbraň v ruce a sledoval, jak se na chromovaném povrchu karoserie odrážejí světla pouličních lamp. (Beta samci se svým vrozeným pocitem méněcennosti velmi špatně snášejí, když se někdo takhle okázale ujme vedení.) „Za tou fasádou se toho skrývá opravdu hodně, pane Svěží. Vy nejste jen tuctový dva metry patnáct vysoký obchodník se smrtí v mátově zeleném obleku.“

„Děkuji vám, pane Ashere. To od vás bylo velmi milé.“

„Bylo mi potěšením.“

Charliemu zazvonil mobil.

„Kde k čertu jste, Ashere?“ vyjel na něj Rivera. „Jezdím po celé čtvrti Mission a není tu nic než spousta černých per poletujících vzduchem.“

„Jo, už je po všem. Jsem v pořádku, inspektore. Našel jsem Mátomila Svěžího, toho chlapíka, co mu patří ten hudební krám. Jsem s ním v autě.“

„Takže jste v bezpečí?“

„Více méně.“

„Dobře. Tak se držte zpátky a já vám zavolám, ano? Zítra si budu chtít promluvit s vaším přítelem.“

„Domluveno, inspektore. Díky, že jste mi vyrazil na pomoc.“

„Opatrně, Ashere.“

„Jasně. Budu se držet zpátky. Zatím.“

Charlie zaklapl telefon a obrátil se k Mátomilu Svěžímu. „Připraven?“

„Dokonale,“ opáčil pan Svěží.

Když zastavili před buddhistickým centrem Tři klenoty, nebyla na ulici před ním ani noha.

„Vezmu to zadem,“ navrhl Mátomil.

„Nesnáším auta, to vám teda povím,“ prohlásila Babd a pokoušela se udržet jednotlivé části těla pohromadě. Morrighan se belhaly zpět k velké lodi. „Pět tisíc let stačili koně, a najednou máš všude dlážděné silnice a auta. Nevím, co se na tom komu líbí.“

„Už si ani nejsem jistá, že bychom měly povstávat a usilovat o vládu Temnoty,“ ozvala se Nemain. „Temnota očividně ještě není zralá. Jako zmocněnkyně Temnoty prohlašuji, že potřebujeme víc času.“ Po útoku rozzuřeného caddilaku z ní zbylo něco mezi ženou a havranem a při kulhání kanalizačním potrubím za sebou trousila chomáče peří.

„Vypadá to, jako by Nové maso někdo pořád hlídal,“ utrousila Macha. „Příště si ho může vzít na starost sám Orkus.“

„Jasně, ať se s ním vypořádá Orkus,“ souhlasila Babd. „Uvidíme, jak se bude tvářit na auta.“

24

AUDREY A VEVERČÍ LID

Cestou k předním dveřím buddhistického centra slyšel Charlie pod verandou štrachavé zvuky, ale váha obrovské pistole, kterou si zastrčil vzadu za opasek, mu dodávala odvahy, i když mu zároveň trochu stahovala kalhoty. Vstupní dveře byly skoro tři a půl metru vysoké, rudé a z obou stran lemované neprůhlednými skleněnými výplněmi. Po obou stranách také viděl spoustu pestrobarevných tibetských modlitebních mlýnků, které silně připomínaly velké špulky. Charlie věděl, co to je, protože se mu je jednou pokusil prodat nějaký zloděj, který je ukradl z chrámu.

Charlie měl pocit, že by měl nejspíš vykopnout dveře, ale byly to přece jenom velké dveře, a přestože v televizi a ve filmech viděl, jak dveře vykopává spousta policajtů, on sám s tím neměl žádné zkušenosti. Další možností bylo vytáhnout pistoli a ustřelit zámek, ale on toho o ustřelování zámků věděl stejně málo jako o vykopávání dveří, a tak se rozhodl zazvonit.

Štrachavé zvuky zesílily a zevnitř se k nim přidaly těžší kroky. Dveře se rozlétly a na prahu stanula hezká bruneta, kterou znal jako Elizabeth Sarkoffovou – falešnou neteř Esther Johnsonové.

„Ach, pane Ashere, jak milé překvapení.“

Ne na dlouho, sestřičko, utrousil drsňák hluboko v něm. „Paní Sarkoffová, rád vás vidím. Co tady děláte?“

„Jsem tady recepční. Pojďte dál, pojďte dál.“

Charlie vstoupil do haly, z níž stoupalo schodiště a po obou stranách byly dvojité posuvné dveře. Na druhé straně haly přímo proti dveřím se nacházel vchod do jídelny s dlouhým stolem a za ní kuchyň. Dům byl hezky zrenovovaný a nepůsobil příliš dojmem budovy určené pro veřejnost.

Charlieho vnitřní drsňák ucedil: Ani to na mě nezkoušej, flundro. Ještě nikdy jsem dámu nepraštil, ale jestli z tebe hned nevypáčím nějakou přímou odpověď, budu to muset vyzkoušet. A nahlas pronesl: „Neměl jsem nejmenší tušení, že jste buddhistka. To je úžasné. Mimochodem, jak se má vaše teta Esther?“ Teď ji dostal a nemusel ji kvůli tomu ani třískat.

„Pořád je mrtvá. Ale díky za optání. Co pro vás mohu udělat, pane Ashere?“

Posuvné dveře vlevo se pootevřely a někdo – mladý, mužský hlas – řekl: „Mistře, potřebujeme vás.“

„Hned jsem tam,“ odpověděla údajná paní Sarkoffová.

„Mistře?“ povytáhl Charlie obočí.

„V buddhistické tradici si recepčních velice vážíme.“ Zakřenila se, byl to široký a lehce potrhlý úsměv, jako by svým slovům ani sama nevěřila. Charlieho ten smích a otevřená odevzdanost v jejích očích zcela odzbrojily. Zračila se v nich ničím neopodstatněná důvěra.

„Panebože, vy jste ale špatná lhářka,“ prohlásil.

„Takže vy jste tu moji habaďuru prokoukl?“ Široký úsměv.

„Prozradíte mi tedy, s kým mám tu čest?“ Charlie jí podal ruku.

„Jsem ctihodná Amitabha Audrey rinpoče.“ Uklonila se. „Nebo prostě jen Audrey, jestli máte naspěch.“ Vzala dva Charlieho prsty a potřásla jimi.

„Charlie Asher,“ představil se Charlie. „Takže ve skutečnosti nejste neteř paní Johnsonové?“

„A vy ve skutečnosti nejste obchodník s obnošeným oblečením?“

„No, vlastně…“

Víc toho ze sebe Charlie nevypravil. Přímo před ním se s praštěním a řinčením rozlétly do stran úlomky dřeva a skla. Potom uviděl, jak se ve vedlejší místnosti převrhl stůl a Mátomil Svěží zaječel: „Ani hnout!“ Načež přeskočil převrácený stůl a s namířenou zbraní se rozběhl k nim. Evidentně nevěnoval pozornost tomu, že má dva metry patnáct, zatímco stavitelé v roce 1908 nechali na spojovací dveře mezi jídelnou a halou jen něco málo přes dva metry –

„Stůj,“ vykřikl Charlie o půl vteřiny později, než bylo třeba. Mátomil Svěží si zarazil do čela dobrých deset centimetrů velmi pěkně opracovaného dubového futra. Ozvalo se zadunění, při kterém se otřásl celý dům. Jeho nohy pokračovaly v pohybu vpřed a braly s sebou celé tělo s výjimkou hlavy, takže se na okamžik ocitl ve vodorovné poloze vůči podlaze – nějaký metr osmdesát nad zemí –, když se o svá práva přihlásila zemská tíže.

Pochromovaný desert eagle s řinčením sklouzl po podlaze haly a zastavil se o přední dveře. Mátomil Svěží zůstal ležet v bezvědomí na zádech mezi Charliem a Audrey.

„A to je můj přítel Mátomil Svěží,“ představil ho Charlie. „Obvykle se takhle nechová.“

„Páni, tak to se hned tak nevidí,“ poznamenala Audrey a užasle si prohlížela spícího obra.

„Jo,“ souhlasil Charlie. „Zajímalo by mě, kde sehnal hedvábí v mechově zelené barvě.“

„To není bavlna?“ podivila se Audrey.

„Ne, hedvábí.“

„Hmm, je to tak zmuchlané, že jsem si myslela, že to musí být bavlna nebo nějaká směs…“

„No, možná že při všem tom pohybu…“

„Aha, nejspíš to tak bude,“ přikývla Audrey a potom se podívala na Charlieho. „Takže…“

„Pane Ashere.“ Ženský hlas zprava. – Dveře po Charlieho pravé ruce se odsunuly a v nich stála starší dáma – Irena Posokovanovichová. Když ji viděl naposledy, seděl na zadním sedadle Riverova služebního auta s pouty na rukou.

„Paní Pokoso… Paní Posokovano… Ireno! Jak se máte?“

„Ještě včera vás to nijak zvlášť nezajímalo.“

„Ale ne, zajímalo. Opravdu. Omlouvám se.“ Charlie se usmál a myslel si, že je to dokonale odzbrojující úsměv. „Doufám, že u sebe nemáte pepřový sprej.“

„To nemám,“ odpověděla Irena.

Charlie se podíval na Audrey. „Měli jsme takové malé nedorozumění…“

„Zato mám tohle,“ dodala Irena. V ruce, kterou do té doby schovávala za zády, držela elektrický paralyzer, přimáčkla ho Charliemu k hrudníku a pustila mu do těla sto dvacet pět tisíc voltů. Když se v bolestivé křeči kácel k zemi, zahlédl ještě, jak se k němu ze všech stran sbíhají zvířata, nebo spíš zvířecí tvorové oblečení do historických kostýmů.

„Oba je svažte, hoši,“ řekla Audrey. „Uvařím čaj.“

„Čaj?“ zeptala se Audrey.

A tak Charlieho Ashera už podruhé v životě přivázali k židli a nabídli mu jako občerstvení horký nápoj. Audrey se k němu nakláněla s šálkem čaje v ruce a bez ohledu na nepříjemnost a nebezpečnost té situace se Charlie přistihl, že jí zírá do výstřihu.

„A jaký je ten čaj?“ zeptal se Charlie. Hrál o čas a se zájmem studoval maličké hedvábné růžičky na předním zapínání její podprsenky.

„Mám ráda takový čaj, jaké mám ráda muže,“ odpověděla mu Audrey s úsměvem. „Slabý a zelený.“

Nato se jí Charlie podíval do očí, které se také usmívaly.

„Pravou ruku máte volnou,“ oznámila mu. „Ale museli jsme vám odebrat pistoli a hůl s rapírem, protože takové věci tu neschvalujeme.“

„Jste ten nejmilejší věznitel, jakého jsem kdy poznal,“ prohlásil Charlie a vzal si od ní šálek s čajem.

„Co tím chceš říct?“ ozval se Mátomil Svěží.

Charlie pohlédl doprava, kde seděl přivázaný k židli Mátomil Svěží. Vypadal jako rukojmí na dětském čajovém dýchánku – koleny si téměř podpíral bradu a ruku měl za zápěstí přivázanou k noze židle až skoro u země. Někdo mu položil na hlavu velký pytlík s ledem, takže to vypadalo, jako by na ní měl klasický skotský baret.

„Nic,“ hájil se Charlie. „Nevykládej si to špatně, tys byl také skvělý věznitel.“

„Čaj, pane Svěží?“ zeptala se Audrey.

„Nemáte kafe?“

„Hned jsem zpátky,“ špitla Audrey a odešla.

Přesunuli je do jedné z místností vedle haly, i když Charlie nedokázal říct do které. Ve své době to musel být nějaký karetní salonek nebo tak něco, ale teď se z něj stalo něco mezi kanceláří a recepcí. Byly tu kovové stoly, počítač, několik kartoték a několik starších dubových židlí pro zaměstnance i návštěvníky.

„Myslím, že se jí líbím,“ nadhodil Charlie.

„Přikurtovala tě k židli,“ upozornil ho Mátomil Svěží a zatahal volnou rukou za pouta na kotnících. Pytlík s ledem mu sklouzl z hlavy a s hlasitým zaduněním dopadl na podlahu.

„Když jsem ji viděl poprvé, vůbec jsem si nevšiml, jak je atraktivní.“

„Pomůžeš mi se tohohle zbavit, prosím?“ požádal ho Mátomil.

„Nemůžu,“ odpověděl Charlie. „Dám si čaj.“ Zvedl šálek.

Ode dveří se ozvalo klapání. Dovnitř vcupitali čtyři malí dvounožci v hedvábí a saténu. Ten s obličejem ještěrky a tlapami mývala v kompletním mušketýrském kostýmu a kloboukem s pérem na hlavě vytáhl kordík a píchl Mátomila Svěžího do ruky, kterou škubal za lepící pásku.

„Jau, sakra. Potvoro!“

„Myslím, že nechce, aby ses pokoušel vyprostit,“ poznamenal Charlie.

Ještěrčí tvor Charliemu pokynul čepelí a volnou tlapkou si ukázal na špičku čumáku, jako by chtěl říct: Trefa do černého, kámo.

„Jak vidím, už jste se seznámili s veverčím lidem,“ prohlásila Audrey, která právě vstoupila do místnosti s tácem, na němž kouřila Mátomilova káva.

„Veverčí lid?“ zeptal se Charlie.

Malá dáma s kachní hlavou a ještěrčími pařátky ve fialové saténové večerní róbě vysekla Charliemu poklonu. Odpověděl na ni kývnutím hlavy.

„Tak jim říkáme,“ vysvětlila Audrey. „Protože těch prvních pár, co jsem udělala, mělo veverčí hlavy a tlapy, ale potom mi došly veverčí díly, a tak začali být… baroknější.“

„Ony to nejsou bytosti z Podsvětí?“ podivil se Charlie. „Vy jste je vyrobila?“

„Tak nějak,“ přikývla Audrey. „Mléko a cukr, pane Svěží?“

„Ano, prosím,“ opáčil Mátomil. „Vy jste ty příšery vyrobila?“

Všichni čtyři malí tvorové se k němu naráz otočili a trochu se zaklonili, jako by chtěli říct: Tak moment, kámo, komu tady říkáš příšera?

„Nejsou to žádné příšery, pane Svěží. Veverčí lid je stejně lidský jako vy.“

„Jo, jenom mají lepší vkus v oblékání než ty,“ rýpl si Charlie.

„K téhle židli nebudu přikurtovaný věčně, Ashere,“ zavrčel Mátomil. „Ženská, kdo nebo co jste k sakru zač?“

„Nebuď neurvalý,“ krotil ho Charlie.

„Asi bych to měla vysvětlit,“ usoudila Audrey.

„Si piš,“ ucedil Mátomil.

Audrey si sedla na zem do tureckého sedu, veverčí lid se seskupil kolem ní a poslouchal.

„Není to příliš originální, ale začnu od svého dětství. Měla jsem tak trochu slabost pro všechno, co bylo mrtvé.“

„Jako že jste ráda sahala na mrtvoly?“ zeptal se Mátomil Svěží. „A třeba při tom byla nahá, hmm?“

„Byl bys tak laskav a nechal dámu mluvit?“ okřikl ho Charlie.

„Ta čubka je úchyl,“ ušklíbl se Mátomil.

Audrey se usmála. „Nu, ano, ano, jsem, pane Svěží a vy jste svázaný v mé jídelně, vydán na pospas čemukoliv úchylnému, co se v mém chorém mozku zrodí.“ Poklepala si stříbrnou lžičkou, kterou předtím zamíchala čaj, na přední zuby a protočila panenky, jako by si představovala něco velmi chutného.

„Pokračujte, prosím,“ vyzval ji Mátomil Svěží a viditelně se otřásl. „Omlouvám se, že jsem vám skočil do řeči.“

„Nebylo to nic úchylného,“ navázala Audrey a střelila při tom pohledem po Mátomilovi, jako by ho vyzývala, jen ať zase něco řekne. „Jenom jsem měla příliš vyvinutou schopnost vcítit se do pocitů umírajících, především zvířat, ale když potom umřela moje babička, vycítila jsem to také – na kilometry daleko. Každopádně mě to nijak nezdeptalo ani nic podobného, ale když jsem potom šla na vysokou, abych se to pokusila nějak pochopit, rozhodla jsem se pro studium východní filozofie – a módního návrhářství.“

„Podle mě je důležité, aby člověk vypadal dobře, když pracuje s mrtvými,“ prohlásil Charlie.

„No – ehm – jistě,“ váhavě přisvědčila Audrey. „A byla jsem dobrá švadlena. Strašně ráda jsem šila kostýmy. No a potom jsem potkala jednoho mladíka a zamilovala se do něj.“

„Mrtvého?“ zeptal se orientačně Mátomil.

„Záhy, pane Svěží. Velmi záhy byl mrtvý.“ Audrey sklopila oči.

„Vidíš, ty necitlivý pitomče,“ houkl na něj Charlie. „Ublížils jí.“

„No né, a kdo je tady přivázaný k židli?“ ohradil se Mátomil. „Kdo je obklíčený malými příšerami, Ashere? Rozhodně ne ten, kdo je tady necitlivý.“

„Promiňte,“ omlouval se Charlie.

„To je v pořádku,“ řekla Audrey. „Jmenoval se William – Billy – a prožili jsme spolu dva roky, než onemocněl. Pouhý měsíc po našem zasnoubení mu lékaři diagnostikovali neoperovatelný nádor na mozku. Dávali mu jen pár měsíců života. Odešla jsem ze školy, abych mohla být neustále s ním. Jedna z ošetřovatelek věděla, že studuji východní filozofii, a doporučila mi, abychom si promluvili s Dorje rinpočhem, mnichem z Tibetského buddhistického centra v Berkeley. Řekl nám o Bardo Thödol, kterou znáte jako Tibetskou knihu mrtvých. Pomohl nám s přípravou přenosu Billyho vědomí do dalšího světa – do příštího života. Díky tomu jsme se přestali soustřeďovat na temnotu a ze smrti se stalo něco přirozeného, nadějného. A tehdy, když Billy zemřel a já cítila, jak se jeho vědomí přesouvá – opravdu jsem to cítila –, mi Dorje rinpočhe řekl, že mám zvláštní nadání. Domníval se, že bych se měla jít učit od vysokého lamy.“

„A tak jste se stala mniškou?“ zeptal se Charlie.

„Já si myslel, že lama je akorát tak nohatá ovce,“ prohlásil Mátomil Svěží.

Audrey jeho poznámku ignorovala. „Byla jsem zdrcená a potřebovala jsem ukázat směr, a tak jsem odjela do Tibetu a vstoupila do kláštera, kde jsem dalších dvanáct let studovala Bardo Thödol u lamy Karmapy rinpočheho, sedmnácté reinkarnace bódhisattvy, jenž byl před tisíci lety zakladatelem naší školy buddhismu. Ten mě naučil umění phowy – přenosu vědomí v okamžiku smrti.“

„Takže dokážete to, co udělal ten mnich v případě vašeho snoubence?“ zeptal se Charlie.

„Ano. Vykonala jsem phowu pro mnoho vesničanů v horách. Byla to tak trochu moje specialita – spolu se šitím rouch pro všechny mnichy v klášteře. Lama Karmapa mi řekl, že cítí, že mám velmi starou duši, že jsem reinkarnací svrchovaně osvícené bytosti z doby před mnoha generacemi. Myslela jsem si, že mě nejspíš jen tak zkouší, že mě svádí, abych podlehla svému egu, ale když přišel čas jeho smrti a on si mě povolal, abych pro něj provedla phowu, uvědomila jsem si, že teprve to je ta zkouška a on svěřuje přenesení své duše do mých rukou.“

„Tak aby bylo jasno,“ ozval se Mátomil Svěží, „já bych vám nesvěřil ani přenesení klíčků od auta.“

Leguání mušketýr píchl Mátomila kordíkem do lýtka a obr vyjekl.

„Vidíš,“ upozornil ho Charlie, „když se chováš neomaleně, vrátí se ti to – je to jako karma.“

Audrey se na Charlieho usmála, postavila šálek čaje na zem a poskládala nohy do lotosové pozice. „Když lama zemřel, viděla jsem, jak jeho vědomí opouští tělo. Potom jsem ucítila, jak mé tělo opouští i mé vědomí a následuje lamu do hor, kde mi ukázal malou jeskyni ukrytou hluboko pod sněhem. A v té jeskyni byla malá kamenná skříňka zapečetěná voskem a zvířecími šlachami. Řekl mi, že tu skříňku musím najít, a potom zmizel, postoupil na vyšší úroveň bytí, a já se vrátila zpět do svého těla.“

„Takže vy jste svrchovaně osvícená?“ zeptal se Charlie.

„Ani nevím, co to je,“ opáčila Audrey. „V tom se lama mýlil, ale když jsem u něj prováděla phowu, něco se ve mně změnilo. Když jsem vyšla z místnosti, v níž zůstalo jeho tělo, viděla jsem v tělech lidí rudě zářící bod, přesně v místech srdeční čakry. Bylo to totéž, co mě přivedlo do hor – nesmrtelné vědomí. Viděla jsem lidské duše. Nejvíc znepokojivé však pro mě bylo, že jsem viděla, jak ta záře některým lidem chybí – nebo jsem ji v nich neviděla, stejně jako jsem ji neviděla u sebe. Nevěděla jsem proč, ale byla jsem si jistá, že musím najít tu kamennou skříňku. A také jsem ji našla, když jsem šla přesně stejnou cestou do hor, kterou mi ukázal lama. Uvnitř byl svitek, který většina buddhistů považovala – a stále považuje – za mýtus. Ztracená kapitola z Tibetské knihy mrtvých… Obsahuje popis dvou dávno zapomenutých umění – phowu cíleného přenosu a další, o němž jsem nikdy ani neslyšela – phowu nesmrtelnosti. První umožňuje cílený přesun duše z jedné bytosti do jiné, druhé dokáže prodlužovat přechod, bardo, mezi životem a smrtí donekonečna.“

„Znamená to, že dokážete zařídit, aby lidé žili věčně?“ zeptal se Charlie.

„Více méně – spíš zastavit jejich umírání. Meditovala jsem o tom úžasném daru, kterého se mi dostalo, několik měsíců. Bála jsem se ty rituály vykonat. Ale jednoho dne, když jsem se účastnila bardo starého muže, který umíral na bolestivou rakovinu žaludku, a už jsem nedokázala snést pohled na jeho utrpení, jsem vyzkoušela phowu cíleného přenosu. Navedla jsem jeho duši do těla jeho novorozeného vnuka, v jehož srdeční čakře jsem neviděla žádnou záři. Doslova jsem viděla, jak ta záře pluje místností a vstupuje do těla dítěte. Ten muž mírumilovně zemřel několik vteřin poté.

Pár týdnů poté mě povolali k bardo malého chlapce, který byl vážně nemocný a vše nasvědčovalo tomu, že brzy zemře. Nemohla jsem snést, aby se to stalo, protože jsem věděla, že pro něj určitě mohu něco udělat, a tak jsem na něm vykonala phowu nesmrtelnosti, a on nezemřel. Jeho zdravotní stav se naopak zlepšil. Poté jsem podlehla svému egu a začala ten rituál provádět i na dalších vesničanech, místo abych jim pomáhala s přechodem do dalšího života. Provedla jsem ho pětkrát během pěti měsíců, ale mělo to háček. Zavolali si mě rodiče toho malého chlapce. Nerostl – dokonce ani vlasy a nehty mu nedorůstaly. Uvízl ve věku devíti let. Ale v té době už se na mě obraceli vesničané, kterým někdo z rodiny umíral, a moje pověst se rozšířila i do ostatních vesnic v horách. Stavěli se do fronty před naším klášterem a žádali, abych k nim přišla. Ale já odmítala rituál provést, protože jsem pochopila, že těm lidem vůbec nepomáhám, ale spíš zastavím jejich duchovní vývoj, a navíc je tím vším pořádně vyděsím.“

„Pochopitelně,“ přizvukoval Charlie.

„Nemohla jsem ostatním mnichům vysvětlit, co se to děje. A tak jsem v noci uprchla. Přihlásila jsem se do služby v buddhistickém centru v Berkeley, kde mě přijali jako řadovou mnišku. Tehdy jsem poprvé zjistila, že lidské duše mohou přebývat i v neživých předmětech, to bylo tenkrát, když jsem přišla do hudebního obchodu v Castru. Do vašeho hudebního obchodu, pane Svěží.“

„Tušil jsem, že jste to vy,“ zareagoval Mátomil. „Pověděl jsem o vás Asherovi.“

„To je fakt,“ souhlasil Charlie. „Říkal, že jste byla velmi přitažlivá.“

„To jsem neříkal,“ ohradil se Mátomil.

„Ale ano. ‚Pěkné oči,‘ povídal,“ trval na svém Charlie. „Pokračujte.“

„Nebylo pochyb, záře v těch cédéčkách byla naprosto stejná jako ta, kterou jsem vnímala u lidí s duší. Netřeba zdůrazňovat, jak mě to vyděsilo.“

„Opravdu netřeba zdůrazňovat,“ pokýval hlavou Charlie. „Udělal jsem podobnou zkušenost.“

Audrey přikývla. „Chtěla jsem to všechno probrat se svým mistrem v centru, víte, přiznat, co jsem se naučila v Tibetu, předat ty svitky někomu, kdo by snad mohl vědět, co se děje s dušemi v neživých věcech, ale po pár měsících přišla z Tibetu zpráva, že jsem odtamtud utekla za podezřelých okolností. Nevím, co přesně jim namluvili, ale hned poté mě vyzvali, abych centrum opustila.“

„Tak jste si vyrobila četu strašidelných zvířecích tvorů a přesídlila do Mission,“ dodal za ni Mátomil Svěží. „To je bezva. No a teď mě můžete odvázat a já odsud vypadnu.“

„Hele, byl bys tak laskav a nechal to Audrey dopovědět? Určitě má nějaký naprosto nevinný důvod, proč má kolem sebe četu strašidelných zvířecích tvorů.“

„Podařilo se mi sehnat práci kostymérky u místního divadelního souboru,“ pokračovala Audrey. „A když se člověk motá kolem herců, což je v podstatě banda vejtahů, vnese to do jeho života pořádnou jiskru. Snažila jsem se zapomenout na to, co jsem se naučila v Tibetu, a soustředit se jen na práci – popustit uzdu své kreativitě a nechat se jí vést. Nemohla jsem si dovolit vyrábět kostýmy v životní velikosti, a tak jsem začala vytvářet jejich zmenšené verze. V jednom secondhandu v Mission jsem koupila sbírku vycpaných veverek – a to byly mé první modelky. Později mi jako modely posloužily i jiné preparované části zvířecích těl, které jsem porůznu skládala dohromady, ale to už jsem jim říkala můj veverčí lid. Spousta z nich má ptačí nohy, kuřecí a kachní, protože se dají snadno koupit v Čínské čtvrti, stejně jako další věci, třeba želví hlavy – no, v Čínské čtvrti se zkrátka dá koupit spousta částí mrtvých zvířat.“

„Povídejte mi o tom,“ přidal se Charlie. „Bydlím blok od krámu se žraločím masem. I když je fakt, že jsem se nikdy nepokusil sestavit žraloka z náhradních dílů. Ale mohla by to být zábava.“

„Ste zvrhlíci,“ ulevil si Mátomil. „Oba dva, uvědomujete si to? Takhle blbnout s mrtvými a vůbec.“

Charlie i Audrey se na něj významně zahleděli a povytáhli obočí. Tvoreček v modrém kimonu se psí lebkou místo hlavy věnoval Mátomilovi kritický pohled prázdného očního důlku a nejspíš by povytáhl i obočí, kdyby nějaké měl.

„No jo, tak pokračujte,“ pobídl Mátomil Audrey mávnutím volné ruky. „Je mi jasné, na co narážíte.“

Audrey si povzdechla. „A tak jsem začala obcházet všechny second-handy ve městě a hledat všechno možné od knoflíků po tlapky. A přinejmenším v osmi krámech jsem objevila předměty s dušemi – vždy pohromadě. Uvědomila jsem si, že nejsem jediná, kdo vidí, že rudě září. Někdo ty duše uvěznil v těch neživých věcech. Tak jsem přišla na vás, pánové, ať už jste cokoliv. Musela jsem ty duše dostat z vašich rukou. Tak jsem je kupovala. Chtěla jsem, aby postoupily na cestě ke znovuzrození, ale nevěděla jsem jak. Napadlo mě, že bych mohla použít phowu cíleného přenosu a přesunout duši do někoho, kdo žádnou nemá, ale to chvíli trvá. Co jiného bych s nimi taky měla dělat? Svázat je? Ale nebyla jsem si jistá, jestli to bude fungovat. Ten postup se koneckonců používal k přenosu z jednoho člověka do druhého, a ne z neživého předmětu.“

„A tak jste zkusila tohleto cílené přenášení na jednoho svého veverčího tvora?“ nadhodil Charlie.

„Jo, a ono to fungovalo. Ale vůbec jsem nepočítala s tím, že ožije. Začal chodit a něco dělat, něco inteligentního. A tak se z nich stali tihle malí tvorové, které vidíte dnes.

Dáte si ještě čaj, pane Ashere?“ Audrey se usmála a natáhla k Charliemu ruku s čajovou konvicí.

„Tyhle věci mají lidské duše?“ zeptal se Charlie. „To je odporné.“

„Jo, jasně, jako by bylo mnohem lepší, když je duše uvězněná v páru starých tenisek na zaprášeném regálu ve vašem obchodě. Jsou ve veverčích lidech, jenom dokud nepřijdu na to, jak je přesunout do lidí. Chtěla jsem je zachránit před vámi a vám podobnými.“

„My nejsme ti zlí. Mátomile, řekni jí, že my nejsme ti zlí.“

„My nejsme ti zlí,“ prohlásil Mátomil. „Mohl bych dostat ještě trochu kafe?“

„Jsme obchodníci se smrtí,“ oznámil jí slavnostně Charlie, ale ve výsledku to znělo mnohem méně povzbudivě, než doufal. Zoufale toužil po tom, aby si o něm Audrey nemyslela, že je zlý chlap. Jako většina beta samců si neuvědomoval, že být dobrý chlap není nutně to, čím si lze zajistit přízeň žen.

„Přesně o tom mluvím,“ opáčila Audrey. „Nemohla jsem vám dovolit, abyste duše prodávali jako nějaké omlácené haraburdí.“

„Jenže právě tak dochází k jejich znovuzrození,“ namítl Mátomil.

„Cože?“ Audrey se obrátila na Charlieho, jako by čekala, jestli jí to potvrdí.

Charlie přikývl. „Má pravdu. Dostaneme ty duše, když někdo zemře, potom si je někdo koupí a ony se tak dostanou do příštího života. Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Není možná,“ zavrtěla Audrey hlavou a nalila Mátomilovi do kávy mléko.

„Ale je,“ řekl Charlie. „Vidíme tu rudou záři, ale ne v lidských tělech jako vy. Jenom ve věcech. Jakmile přijde do kontaktu s tou věcí někdo, kdo potřebuje duši, ta záře rázem pohasne. Duše se přesune do něj.“

„Já myslela, že jste duše uvěznili při přechodu mezi dvěma životy. Takže vy ty duše nedržíte jako rukojmí?“

„Ne.“

„Takže jsme to nakonec nebyli my,“ řekl Mátomil Svěží Charliemu. „Tohle všechno způsobila ona.“

„Co jsem způsobila? Co?“ chtěla vědět Audrey.

„Jsou tu síly temnot – nevíme, co přesně jsou zač,“ vysvětloval Charlie. „Viděli jsme obří havrany a jakési démonické ženy, říkáme jim kanálové harpyje, protože vylézají z uliční kanalizace. Pokaždé zesílí, když se jim podaří zmocnit se nějaké schránky s duší – a poslední dobou jsou vážně hodně silné. Proroctví říká, že v San Francisku povstanou a svět zahalí temnota.“

„A jsou v kanálech?“ ujišťovala se Audrey.

Oba obchodníci se smrtí přikývli.

„Ach ne, právě kanály se veverčí lidé pohybují po městě, aby je nikdo neviděl. Poslala jsem je do nejrůznějších obchodů, aby odtamtud získali duše… Musela jsem je nejspíš posílat přímo do spárů těm bytostem! Spousta se jich nevrátila domů. Myslela jsem si, že se prostě jenom ztratili nebo se potulují po městě. Dělávají to. Mají sice potenciál plného lidského vědomí, ale během té doby, kdy byli mimo tělo, jako by něco ztratili. Občas se chovají trochu potrhle.“

„Nepovídejte. Tak to proto támhle ten leguání chlapík ohlodává elektrickou šňůru?“ nadhodil Charlie.

„Ignáci, běž odtamtud! Jestli se zabiješ proudem, budu muset tvoji duši přesunout do té slepice, co jsem koupila v supermarketu. Ještě je v mrazáku a já pro ni nemám žádné kalhoty.“ Otočila se s rozpačitým úsměvem k Charliemu. „Občas dělají věci, o kterých byste snad radši ani nevěděl.“

„Jo, děti, co s nimi naděláte?“ pokýval hlavou Charlie a snažil se, aby to znělo pokud možno nonšalantně. „Mimochodem, jedna z těch vašich veverek mě střelila kuší.“

Audrey teď vypadala úplně zničeně. Charlie ji chtěl nějak utěšit. Obejmout ji. Políbit ji na čelo a říct jí, že všechno bude v pořádku. Možná ji i požádat, jestli by ho neodvázala.

„Skutečně? Kuší? Aha, to by mohl být pan Shelly. V předchozím životě býval špionem nebo něčím podobným – měl ve zvyku vyrážet ven na vlastní pěst. Poslala jsem ho, aby vás sledoval a podával hlášení, abych měla přehled, co děláte. Nikdo neměl nikomu ubližovat. Už se nevrátil. Je mi to opravdu líto.“

„Podávat hlášení?“ podivil se Charlie. „Oni mluví?“

„No, nemluví,“ připustila Audrey. „Ale někteří umějí číst a psát. Pan Shelly uměl dokonce psát na stroji. Pracuji na tom. Potřebovala bych jim sehnat fungující hlasivky. Zkoušela jsem mluvítko, co dávají do mluvících panenek, ale výsledkem byla jenom fretka v samurajském oblečení, která ustavičně brečela a pořád dokola se ptala, jestli si může jít hrát na pískoviště – dost deprimující zkušenost. Je to zvláštní proces. Když vezmu organické části, něco, co bylo živé, sešiju to dohromady – funguje to. Svaly a šlachy se samy navážou. Na trupy jsem používala šunku, protože tak dostanou k dispozici víc svalové hmoty a také moc nepáchnou, než je dokončím. Víte co myslím – voní jako uzené. Ale některé věci jsou pro mě záhadou. Nikdy jim například nenarostou hlasivky…“

„Ale vždyť nemají ani oči,“ namítl Charlie a ukázal čajovým šálkem na bytost, která měla místo hlavy kočičí lebku. „Jak vidí?“

„Nemám tušení,“ pokrčila Audrey rameny. „To jsem nikde nevyčetla.“

„Tenhle pocit moc dobře znám,“ ozval se Mátomil Svěží.

„Tak jsem experimentovala s hlasivkami vyrobenými z ovčích střívek a sépiové kosti. Uvidíme, jestli se ten, co je má, naučí mluvit.“

„Proč ty duše nepřesunete do lidských těl?“ zeptal se Mátomil. „Totiž, to byste přece mohla, ne?“

„Nejspíš ano,“ souhlasila Audrey. „Ale abych byla upřímná, nemám tady v domě žádné lidské mrtvoly. Ovšem i ve veverčích lidech musí být kousek něčeho lidského – na to jsem přišla metodou pokus-omyl – prstní kost, krev nebo cokoliv jiného. V jednom vetešnictví v Haightu jsem za babku koupila celou páteř, takže teď do každého dávám po jednom obratli.“

„Takže vlastně vytváříte a oživujete obludy,“ shrnul to Charlie. Potom si uvědomil, co řekl, a rychle dodal: „Totiž v tom nejlepším slova smyslu.“

„Díky, pane obchodníku se smrtí.“ Audrey se usmála a vzala ze stolu nůžky. „Ale jak to tak vypadá, budu vás muset pustit a poslechnout si, jak jste se vy dostali k tomu, co děláte. Pane Greenstreete, byl byste tak laskav a přinesl nám ještě čaj a kávu?“

Tvor s bobří hlavou omotanou fezem a v rudém saténovém smokingu se uklonil a odcupital kolem Charlieho do kuchyně.

„Pěkné sako,“ řekl mu Charlie.

Bobří chlapík mu v běhu ukázal vztyčený palec. Ještěrčí palec.

25

RYTMUS ZTRÁT A NÁLEZŮ

Císař tábořil v houští poblíž míst, kde ústila uliční kanalizace do potoka Lobos v Presidiu na sanfranciské straně průlivu Golden Gate; v dobách Španělů tu stávaly pevnosti, ale v posledních letech tady vznikl rozsáhlý park. Císař chodil několik dní křížem krážem po celém městě, volal do kanálů a orientoval se podle štěkání svého zatoulaného družiníka. Věrný retrívr Lazarus ho dovedl až sem, k jedné z mála výpustí, kterou by se mohl malý bostonský teriér dostat z kanalizace, aniž by ho proud odnesl do zátoky. Císař a Lazarus tábořili pod maskovacím pončem a čekali. Naštěstí od té doby, co Tulák zahnal tu veverku do kanálu, nepršelo, ale nad městem se už po dva dny stahovaly temné mraky, a ať už přinášely déšť nebo ne, vyvolávaly v Císaři obavy o jeho město.

„Ach, Lazare,“ pravil Císař a poškrábal svého svěřence mezi ušima, „kdybychom měli jen polovinu odvahy našeho malého druha, vstoupili bychom do toho kanálu a našli ho. Co však jsme bez něj, bez vlajkonoše odvahy a udatnosti? My dva jsme možná neochvějní a spravedliví, příteli můj, ale bez odvahy riskovat život pro našeho bratra nejsme než politikové – nabubřelé děvky rétoriky.“

Lazarus tiše zakničel a zalezl dál pod pončo. Slunce právě zapadlo, ale Císař v ústí kanálu zahlédl nějaký pohyb. S námahou se postavil a sledoval, jak rouru o průměru metr osmdesát zcela zaplnil jakýsi tvor, vylezl z ní a v potoce se doslova rozvinul – obrovská věc s býčí hlavou, zeleně žhnoucíma očima a křídly, která se rozkládala jako kožnaté deštníky.

Před jejich zraky udělal ten tvor tři rychlé kroky a vznesl se do vzduchu, jeho křídla se zatřepala proti šeřící se obloze jako plachty lodi smrti. Císař se zachvěl a na okamžik zauvažoval, jestli by neměl přesunout ležení hlouběji do vnitřního města, strávit noc třeba na Market Street, kde se to jen hemží lidmi a policisty, ale potom zaslechl z hlubin kanálu slaboučké štěknutí.

Audrey je prováděla po buddhistickém centru, které až na kancelář vpředu a obývák předělaný na meditační sál vypadalo více méně stejně jako jakýkoliv rozlehlý viktoriánský dům. Ano, co se týče výzdoby a vybavení strohý a orientální, a snad i prostoupený vůní kadidla, ale jinak prostě jen velký starý dům.

„Je to vlastně jenom velký starý dům,“ prohlásila, když je vedla do kuchyně.

Z Mátomila Svěžího byla Audrey trochu nervózní. Neustále si odlupoval z rukávu svého zeleného saka kousíčky lepidla z lepenky a pokaždé věnoval Audrey pohled, který výmluvně říkal: Jestli to nepůjde odstranit ani v čistírně, tak uvidíte. Naháněl jí strach už jen svou mohutností, a teď mu na čele v místech, kde se důvěrně seznámil s futrem, navíc vyrostlo několik boulí, takže se začal nápadně podobat klingonskému válečníkovi. Samozřejmě až na ten pastelově zelený oblek. Takže spíš agent klingonského válečníka.

„A proč mě potom veverčí lidé minulý týden v metru zachránili před kanálovou harpyjí, když si mysleli, že jsem zloduch?“ zeptal se. „Zaútočili na ni a tím mi poskytli čas, abych utekl.“

Audrey pokrčila rameny. „To nevím. Měli vás jenom sledovat a podávat mi zprávy. Museli si myslet, že to, co po vás jde, je mnohem horší než vy. Jsou to lidé, aspoň v srdci, víte?“

Přede dveřmi do špižírny se Audrey zastavila a obrátila k nim. Sama ten masakr na ulici neviděla, ale Esther všechno sledovala oknem a pověděla jí, co se tam stalo – řekla jí o tvorech připomínajících ženy, kteří šli po Charliem. Tihle podivní obchodníci s dušemi byli evidentně svým způsobem jejími spojenci, prováděli to, co ona přijala jako svůj posvátný úděl – pomáhat duším na cestě k dalšímu bytí. Jenže ty metody? Mohla jim věřit?

„Takže podle toho, co říkáte, chodí po světě tisíce lidí bez duše?“

„Pravděpodobně miliony,“ opravil ji Charlie.

„To by mohlo vysvětlovat výsledky minulých voleb,“ prohodila ve snaze získat trochu času.

„Říkala jste, že poznáte, jestli lidé duši mají nebo ne,“ ozval se Mátomil Svěží.

Měl pravdu, jenže ona se dívala na bezduché a nikdy nepřemýšlela o tom, kolik jich vlastně je a co se stane, když počet mrtvých neodpovídá počtu narozených.

Zavrtěla hlavou. „Takže přesun duše je závislý na hmotné schránce? To je ale strašně – jak bych to řekla – ubohé.“

„Audrey, věřte mi,“ promluvil Charlie, „pro nás oba je způsob, jak to funguje, stejnou hádankou jako pro vás. A to jsme nástroji toho mechanismu.“

Podívala se na Charlieho, opravdu se na něj podívala. Mluvil pravdu. Přišel sem udělat to, co považoval za správné. Otevřela dveře špižírny dokořán – a zalila je rudá záře.

Špižírna byla téměř tak velká jako moderní ložnice a žhnoucí schránky s dušemi ležely všude, na každé polici od podlahy ke stropu a téměř po celé podlaze.

„Kristepane,“ vydechl Charlie.

„Vzala jsem, co jsem mohla – nebo co mohli pobrat veverčí lidé.“

Mátomil Svěží se sehnul, aby prošel dveřmi, a přistoupil k regálu plnému cédéček a desek. Vzal jich několik do ruky a začal se jimi probírat, potom se otočil k Audrey s půltuctem cédéček srovnaným do vějíře v dlani. „Ty jsou z mého obchodu.“

„Ano. Získali jsme je všechny,“ potvrdila Audrey.

„Vy jste se vloupala do mého obchodu.“

„Zabránila tomu, aby se k nim dostali ti zlí, Mátomile,“ omlouval ji Charlie a také vstoupil do spíže. „Pravděpodobně je zachránila, možná zachránila i nás.“

„Nesmysl, člověče, nebýt jí, k tomuhle by vůbec nedošlo.“

„Ne, muselo se to určitě stát. Četl jsem to v té jiné Největší velké knize v Arizoně.“

„Snažila jsem se jim jenom pomoct,“ hájila se Audrey.

Charlie upřeně zíral na cédéčka v Mátomilově ruce. Vypadalo to, jako by upadl do jakéhosi tranzu. Velice pomalu, jako by se pohyboval v nějaké husté tekutině, po nich natáhl ruku a vzal si je – potom si je všechny prohlédl, jedno z nich vybral, chvíli na ně soustředěně civěl a potom ho v ruce otočil. Ztěžka si sedl na zem a Audrey mu jen taktak zachytila hlavu, aby se nepraštil o polici za sebou.

„Charlie,“ promluvila na něj. „Není vám něco?“

Mátomil Svěží si dřepl vedle Charlieho a podíval se na to cédéčko – sáhl po něm, ale Charlie s ním uhnul. Mátomil se podíval na Audrey. „To je jeho žena,“ řekl.

Audrey si všimla, že na zadní straně cédéčka je štítek se jménem Rachel Asherové, a měla pocit, že jí pro chudáka Charlieho snad pukne srdce. Objala ho kolem ramen. „Moc mě to mrzí, Charlie. Moc mě to mrzí.“

Na kompaktní disk padaly slzy a Charlie ani nezvedl hlavu.

Mátomil Svěží vstal a odkašlal si. V jeho tváři nebylo už ani stopy po zlosti nebo výčitkách. Vypadalo to, jako by se téměř styděl. „Audrey, několik dní jezdím sem a tam po městě a rozhodně bych přivítal, kdyby se tady u vás našlo nějaké místo, kde bych si mohl lehnout.“

Přikývla a dál tiskla tvář k Charlieho zádům. „Řekněte Esther, ukáže vám, kde se můžete vyspat.“

Mátomil Svěží vyšel v předklonu ze spíže.

Audrey dlouho držela Charlieho v náručí a houpala ho, a přestože on se toulal ve světě toho hudebního nosiče, v němž nyní odpočívala jeho životní láska, a ona zůstala venku, v podřepu ve špižírně rudě ozářené kostnickým haraburdím, plakala pro něj.

Po hodině nebo možná po třech, protože takový už je běh času v zármutku a lásce, se k ní Charlie obrátil a zeptal se: „Mám já duši?“

„Cože?“ nechápala.

„Říkala jste, že vidíte, když v lidech září duše – mám já duši?“

„Ano, Charlie. Ano, máte duši.“

Přikývl, znovu se od ní odvrátil, ale současně se k ní pevně přitiskl. „Chcete ji?“ zeptal se.

„Ne, děkuji,“ odpověděla. „A nebuďte smutný, všechno dobře dopadne.“

Ovšem zatím to tak vůbec nevypadalo.

Vzala mu cédéčko z ruky, respektive mu ho doslova vypáčila z křečovitě zatnutých prstů, a vrátila ho na polici k ostatním. „Necháme Rachel odpočívat a půjdeme vedle.“

„Dobře,“ souhlasil Charlie. Nechal se od ní zvednout.

Nahoře v malém pokoji plném polštářů a obrázků Buddhy meditujícího mezi lotosy seděli a ve svědě svíček si povídali. Vyprávěli jeden druhému o svém životě, o tom, jak se dostali tam, kde jsou, jak se stali tím, kým jsou, a když tohle všechno probrali, povídali si o svých ztrátách.

„Vídal jsem to znovu a znovu,“ vykládal Charlie. „Spíš u mužů než u žen, ale každopádně u obou – manželka nebo manžel zemře a ten, co zůstane, jako by k němu byl připoutaný lanem, jako horolezec ke kamarádovi, který spadl do propasti. Když se ten, kdo zůstane naživu, nedokáže pustit – odříznout se, abych tak řekl – stáhne ho ten mrtvý s sebou do hrobu. Myslím, že by se mi to stalo také, kdyby nebylo Sophie a možná i toho, že jsem se stal obchodníkem se smrtí. Bylo tu něco důležitějšího než já, něco, co bylo větší a důležitější než moje bolest. To je jediný důvod, proč jsem ještě tady.“

„Víra,“ opáčila Audrey. „Víra v cokoliv. Je to legrační, ale když za mnou přišla Esther, měla zlost. Umírala a měla zlost. Říkala, že celý život věřila v Ježíše Krista – a teď umírala, ačkoli On jí tvrdil, že bude žít věčně.“

„Tak jste jí řekla: ‚To zamrzí, co, Esther?‘“

Audrey po něm hodila polštář. Líbilo se jí, že dokáže žertovat i o tak smutných věcech. „Ne, řekla jsem jí, že On tvrdil, že bude žít věčně, ale neřekl jak. On její víru nezradil, jenom se potřebovala otevřít širšímu porozumění.“

„Což je naprostá kravina,“ poznamenal Charlie.

Na čele mu přistál další polštář.

„Nebyly to žádné báchorky. Pokud by měl někdo chápat význam toho, že kniha všechno nerozebírá do podrobností, pak jste to vy – my.“

„Vy nemůžete říct ‚kravina‘, viďte?“

Audrey cítila, jak rudne, a byla moc ráda, že je obklopuje matná oranžová záře svíček. „Dejte mi pokoj, já tady mluvím o víře.“

„Promiňte. Já vím… Nebo si aspoň myslím, že vím, co máte na mysli. Totiž vím, že v tom všem je nějaký řád, ale nechápu, jak by někdo mohl propojit řekněme katolickou výchovu s tibetskou Knihou mrtvých, Největší velkou knihou mrtvých, vetešníky prodávajícími věci s lidskými dušemi a zlými havraními ženami z kanálů. Čím víc toho vím, tím méně tomu rozumím.“

„No, v Bardo Thödol se píše o tom, že vaše vědomí potká cestou mezi smrtí a znovuzrozením stovky příšer. Ovšem vy je máte ignorovat, protože jsou to jen iluze, vaše vlastní vnitřní obavy, které se snaží zabránit vašemu vědomí v postupu. Ve skutečnosti vám nemohou ublížit.“

„Myslím, že tohle může být něco, co není nikde napsáno, Audrey, protože já je viděl, bojoval s nimi, vyrval jim duše ze spárů, viděl, jak se do nich zakusují kulky, poráží je auto a nic je nezastaví – rozhodně to nejsou iluze a rozhodně mohou ublížit. Největší velká kniha nezabíhá do detailů, ale rozhodně mluví o silách temnot, které se snaží ovládnout náš svět, a také o Luminatovi, který povstane a svede s nimi boj.“

„Luminatus?“ zeptala se Audrey. „Má to něco společného se světlem?“

„Velký Smrť,“ vysvětlil Charlie. „SMRŤ verzálkami. Něco jako Kahuna, Velkej tvrďák, Kápo Smrt. Kdyby byl Mátomil a ostatní obchodníci se smrtí Santovi pomocníci, Luminatus by byl Santa Claus.“

„Santa Claus je Velký Smrť?!“ vytřeštila na něj oči Audrey.

„Ne, to byl jen příklad…“ V tu chvíli si Charlie všiml, že Audrey cukají koutky úst. „Hele, jsem samá modřina, dostal jsem elektrický šok, svázali mě a dnešní noc je celkově jeden velký traumatizující zážitek.“

„Takže moje sváděcí strategie zabírá?“ usmála se Audrey.

Charlie zrudl. „Já přece… já vůbec… Zíral jsem vám na prsa? Protože jestli ano, bylo to úplným nedopatřením, protože víte… Ona se tak nějak a já…“

„Pššš.“ Položila mu prst na rty. „Charlie, cítím, že k vám mám nyní velice blízko, že nás v téhle chvíli spojuje pevné pouto, a chci, aby se to spojení nepřerušilo, ale jsem vyčerpaná a už nevydržím dál mluvit. Myslím, že bych chtěla, abyste se mnou šel do postele.“

„Vážně? Jste si jistá?“

„Jestli si jsem jistá? Neměla jsem sex čtrnáct let… A kdybyste se mě zeptal včera, řekla bych vám, že bych se radši postavila jedné z těch havraních příšer, než bych šla s mužem do postele, ale teď jsem tady s vámi a jsem si tím jistá tak jako nikdy ničím.“ Usmála se, a potom uhnula pohledem stranou. „Tedy, pokud jste i vy pro.“

Charlie ji vzal za ruku. „Jsem,“ odpověděl. „Ale chtěl jsem vám jistě říct něco moc důležitého…“

„Nemohlo by to počkat do rána?“

„Jasně.“

Zbytek noci si leželi v náručí a všechny obavy a nejistoty, které snad mohli cítit, se ukázaly být pouhými iluzemi. Osamělost z nich vyprchala jako pára ze suchého ledu, po ránu z ní zbýval jen mrak u stropu, který rozehnaly první sluneční paprsky.

Během noci někdo prostřel stůl v jídelně a uklidil nepořádek, který Mátomil Svěží nadělal, když se pokusil prorazit hlavou kuchyňské dveře. Mátomil už také seděl za stolem, když Charlie sešel dolů.

„Odtáhli mi auto,“ oznámil mu Mátomil Svěží. „Támhle je kafe.“

„Dík.“ Charlie zašel do kuchyně. Nalil si hrnek kávy a sedl si k Mátomilovi. „Co hlava?“

Obrovitý muž si zlehka ohmatal fialovou modřinu na čele. „Lepší. Co ty?“

„Náhodou jsem v noci ošukal mnišku.“

„Někdy, zvlášť v krizovém období, se tomu nedá vyhnout. A kromě toho jsi na tom jak?“

„Je mi skvěle.“

„Jo, ale představ si, že my ostatní jsme z toho, že se blíží konec světa, dost přešlí, a ani trochu z toho nejsme nadšení.“

„To nebude konec světa, všechno jenom pokryje temnota,“ oznámil mu Charlie vesele. „Když nastane tma – rozsviť světlo.“

„Tak to máš kliku, Charlie. A teď mě omluv, musím si jít vyzvednout auto na odtahové parkoviště, než začneš s tirádou ‚Když ti život přinese citróny, udělej z nich limonádu‘ a budu tě muset ztlouct do bezvědomí.“

(Je fakt, že máloco je protivnější než zamilovaný beta samec. Je tak bytostně přesvědčený, že nikdy nepozná lásku, že když ji pozná, má pocit, jako by tu celý svět byl jen od toho, aby ukájel jeho touhy – a také se podle té iluze chová. Je to pro něj čas velké radosti a nebezpečí.)

„Počkej, můžeme si vzít spolu taxík. Musím si zajet domů vyzvednout diář.“

„Já taky. Nechal jsem ten svůj na předním sedadle auta. Víš, jak jsem ti vyprávěl o těch dvou klientech, které jsem prošvihl? Jsou tady. Živí.“

„Audrey mi to říkala,“ opáčil Charlie. „Je jich tady celkem šest. Udělala s nimi tu phowu nesmrtelnosti. To očividně zavinilo celý ten průšvih, ale co s tím chceš dělat? Nemůžeme je zabít.“

„Ne, myslím, že je to tak, jak jsi povídal. K té bitvě dojde tady v San Francisku – teď. A jelikož jsi ten Luminatus a nejspíš všechno padá na tvoje ramena, řekl bych, že jsme v háji.“

„Možná ne. Vždyť mě už několikrát harpyje skoro dostaly, ale vždycky něco nebo někdo zasáhl v můj prospěch a skončilo to vítězstvím. Myslím, že osud je na naší straně. To mi dodává velkou porci optimismu.“

„Jenom proto, že jsi právě ošukal mnišku,“ prohlásil Mátomil.

„Už nejsem mniška,“ namítla Audrey, která právě se štosem papírů v ruce vkročila do jídelny.

„A do prdele,“ vyhrkli obchodníci se smrtí unisono.

„Ne, o nic nejde,“ uklidňovala je Audrey. „Ošukal mě, nebo bych spíš řekla, že přesnější by bylo – zašukali jsme si. Ale já už nejsem mniška. Ne kvůli tomu šukání, víte, bylo to předšukací rozhodnutí.“ Hodila papíry na stůl a vyhoupla se Charliemu na klín. „Ahoj, fešáku, jak se dneska ráno máš?“ Vlepila mu pusu, při níž mu div nezlomila páteř, a současně ho ovíjela všemi končetinami jako hvězdice pokoušející se otevřít ústřici, dokud si Mátomil Svěží významně neodkašlal. Otočila se k němu: „A dobré ráno i vám, pane Svěží.“

„Ano. Děkuji.“ Mátomil se naklonil do strany, aby viděl na Charlieho. „Doufám, že víš, že ať už si sem přišly pro tebe nebo pro naše klienty, kteří ne a ne umřít, tak se vrátí.“

„Morrighan?“ zeptala se Audrey.

„Co to?“ vyhrkli obchodníci se smrtí opět sborově.

„Vy jste tak sladcí,“ rozplývala se Audrey. „Říká se jim Morrighan. Havraní ženy – zosobnění smrti v podobě krásných válečnic, které se dokáží změnit v ptáky. Jsou tři a všechny jsou součástí kolektivní královny Podsvětí známé jako Morrighan.“

Charlie se trochu zaklonil, aby se jí mohl podívat do očí. „Jak to víš?“

„Prostě jsem si to našla na internetu.“ Audrey slezla Charliemu z klína, zvedla ze stolu papíry a začala číst: „Morrighan se skládá ze tří odlišných entit: Machy, která krouží nad bitevním polem a bere si hlavy válečníků jako trofeje z boje – tvrdí se o ní, že dokáže na bojišti vyléčit válečníka, který utrpí smrtelné zranění, pokud jí jeho muži výměnou nabídnou dostatečný počet svých hlav. Keltští válečníci říkali usekaným hlavám Machiny žaludy. Je považována za matku bohyni celé trojice. Babd je vztek, vášeň pro boj a zabíjení – říká se, že sbírala semeno padlých bojovníků a používala jeho sílu k tomu, aby ve válečnících vyvolala nenasytnou sexuální touhu po boji, doslova krvežíznivost. A Nemain je šílenství, traduje se o ní, že dokázala hnát vojáky do bitvy pokřikem tak pronikavým, že když jej zaslechli jejich nepřátelé, umírali strachy – měla jedové drápy a pouhé škrábnutí dokázalo vojáka zabít, ale obvykle spíš cákala jed do očí nepřátelských bojovníků, aby je oslepila.“

„To jsou ony,“ souhlasil Mátomil Svěží. „Viděl jsem, jak jed odkapává z pařátů té, co po mně šla v metru.“

„Jo,“ přidal se Charlie, „a já si vybavuji Babd – tu krvežíznivou. To jsou ony. Musím si promluvit s Lily. Poslal jsem ji do Berkeley, aby se podívala, jestli o nich nenajde něco v knihách, ale vůbec nic nenašla. Určitě se na to úplně vykašlala.“

„Jo, a zeptej se jí, jestli s někým chodí,“ požádal ho Mátomil Svěží. A k Audrey: „Píše se tam, jak se dají zabít? Jaké mají slabiny?“

Audrey zavrtěla hlavou. „Jenom to, že si s sebou válečníci brali do bitvy psy, aby je před Morrighan ochránili.“

„Psy,“ opakoval Charlie. „To vysvětluje, proč má dcera dostala pekelné psy, aby ji chránili. Povídám ti, Mátomile, všechno dobře dopadne. Osud je na naší straně.“

„Jo, to už jsi říkal. Zavolej taxíka.“

„Zajímalo by mě, proč ze všech možných bohů a démonů Podsvětí jsou tady zrovna ti keltští.“

„Možná tady jsou všichni,“ nadhodil Mátomil. „Jeden šílený Ind mi kdysi tvrdil, že jsem synem Anúbise, egyptského boha mrtvých se šakalí hlavou.“

„To je paráda!“ nadchl se Charlie. „Šakal je přece druh psa. Vidíš, máš přirozené schopnosti k boji s Morrighan.“

Mátomil vrhl na Audrey prosebný pohled. „Jestli ho hned nějak nezklamete a nezklidníte, budu ho muset zastřelit.“

„No jasně,“ nenechal se vyvést z míry Charlie. „Můžu si zase půjčit jednu z těch tvých velkých pistolí?“

Mátomil rozvinul končetiny a vstal. „Jdu ven zavolat taxík, počkám tam na něj, Charlie. Jestli jedeš také, měl by ses začít hned loučit, protože odjíždím, jakmile přijede.“

„Úžo,“ přikývl Charlie a zbožně se zadíval na Audrey. „Stejně si myslím, že se nám za denního světla nemůže nic stát.“

„Mnichošuku,“ zavrčel Mátomil polohlasem, když se skláněl, aby vyšel z jídelny.

Tetička Cassie vpustila Charlieho do jejich malého domku ve čtvrti Marina a Sophie zarazila vítací obskakování pekelnými psy téměř hned poté, co začalo. „Tati!“

Charlie zvedl Sophii ze země a mačkal ji v náručí, dokud nezačala měnit barvy. A potom, když vyšla z kuchyně, objal druhou rukou i Jane a také ji k sobě pevně přitiskl.

„Ech, pusť mě,“ bránila se Jane a snažila se odtáhnout. „Smrdíš kadidlem či co.“

„Ach, Jane, nemůžu tomu uvěřit, je tak úžasná.“

„Vrznul si,“ usoudila Cassandra.

„Ty sis vrznul?“ zeptala se Jane a políbila bratra na tvář. „Tak to mám z tebe radost. A teď mě pusť.“

„Taťka si vrznul,“ oznámila Sophie kerberům, které ta novinka očividně velmi potěšila.

„Ne, žádné vrznutí nebylo,“ prohlásil Charlie a následovalo kolektivní zklamané povzdechnutí.

„Tak dobře, vrznul.“ Následovalo kolektivní úlevné povzdechnutí. „Ale o to tady nejde. Jde o to, že je úžasná. Je nádherná a laskavá a sladká a…“

„Charlie,“ skočila mu Jane do řeči, „do telefonu jsi povídal, že nám hrozí nějaké velké nebezpečí, že musíme ihned jet pro Sophii a chránit ji… A přitom sis vyrazil na rande?“

„Ne, ne, nebezpečí hrozilo – a pořád hrozí, aspoň v noci, a tak jsem potřeboval, abyste dojely pro Sophii… Ale někoho jsem potkal.“

„Taťka si vrznul!“ zajásala Sophie znovu.

„Zlatíčko, to se neříká, víš?“ huboval ji Charlie. „Neměly by to říkat ani teta Jane s tetou Cassie. Není to hezké.“

„Jako ‚koťátko‘ a ‚do zadku ne‘?“

„Přesně tak, drahoušku.“

„Dobře, tati. Takže to nebylo hezké?“

„Taťka si musí zajet domů pro diář, miláčku, promluvíme si o tom později. Dej mi pusu.“ Sophie ho objala a dala mu velkou pusu a Charlie měl co dělat, aby se nerozbrečel. Tak dlouho byla jeho jedinou budoucností, jeho jedinou radostí – a teď měl i jinou radost a chtěl se s ní o ni podělit. „Hned se vrátím, ano?“

„Tak jo. Postav mě na zem.“

Charlie nechal Sophii sklouznout na zem a ona odcupitala do vedlejšího pokoje.

„Takže to nebylo pěkné?“ zeptala se Jane.

„Promiň, Jane. Je to fakt šílené. Mrzí mě, že jsem vás do toho zatáhl. Nechtěl jsem vás vyděsit.“

Jane ho dloubla do ruky. „Tak bylo to hezké?“

„Bylo to moc hezké,“ přiznal Charlie a usmál se. „Je strašně milá. Je tak milá, že se mi stýská po mámě.“

„To nechápu,“ ozvala se Cassandra.

„Protože bych chtěl, aby máma viděla, že se mi vede dobře. Že jsem potkal někoho, kdo je pro mě ten pravý. Kdo bude hodný na Sophii.“

„Zadrž, draku, splašili se ti koně,“ zvolala Jane. „Zrovna jsi tu ženskou potkal, musíš trochu zpomalit – a uvědom si, že ti to říká někdo, kdo si místo druhého rande stěhuje ženskou do baráku.“

„Běhno,“ zamumlala Cassie.

„Myslím to vážně, Jane. Je úžasná.“

Cassie se podívala na Jane. „Mělas pravdu, fakticky si potřeboval vrznout.“

„O to tady nejde!“

Charliemu zazvonil mobilní telefon. „Omluvte mě.“ Otevřel ho a přiložil k uchu.

„Ashere, co jsi to, k čertu, provedl?“ Byla to Lily. Brečela. „Co jsi to, sakra, vypustil?“

„Co je, Lily? Co je?“

„Zrovna to bylo tady. Výloha krámu je vtahu. Vtahu! Jednoduše to vpadlo dovnitř, prolétlo obchodem a sebralo všechny tvoje věcičky s dušemi. Nacpalo je to do pytle a odlétlo. Kurva, Ashere. Povídám, KURVA! Bylo to obrovské a svinsky odporné.“

„Lily, jsi v pořádku? Je Ray v pořádku?“

„Jo, nic mi není. Ray dneska nepřišel. Utekla jsem dozadu, když to rozmlátilo výlohu. Nezajímalo to nic jiného než ten regál. Ashere, do prdele, bylo to velký jak bejk a lítalo to!“

Vřískala jako na pokraji hysterického záchvatu.

„Vydrž, Lily. Zůstaň tam a já pro tebe zajedu. Běž dozadu a neotvírej dveře, dokud mě neuslyšíš, jasné?“

„Ashere, co to, kurva, bylo za zrůdu?“

„To nevím, Lily.“

Býkohlavý Smrť vlétl do výpusti kanálu, okamžitě padl na všechny čtyři a protáhl se trubkou. Za sebou táhl pytel s dušemi. Už to nebude dlouho trvat – už to nebude dlouho trvat a nebude nikam lézt po čtyřech. Přišel čas, Orkus to cítil. Cítil, jak se slétávají k městu – městu, v němž si před tolika lety vytyčil své teritorium – k jeho městu. Přesto přijdou a pokusí se mu vzít, co je po právu jeho. Všichni ti staří bohové smrti a jejich přisluhovači – Jama, Anúbis, Mors, Thanatos, Cháron, Mahakala, Azrael, Emma-O, Ahkoh, Balor, Erebos a Nys – desítky bohů, bohů zrozených z energie největšího strachu lidí, strachu ze smrti. Všichni přicházeli, aby povstali jako vládci temnoty a mrtvých, jako Luminatus. Ale on tady byl první a spolu s Morrighan se stane tím jediným. Ovšem nejdřív musí sešikovat své přívržence, uzdravit Morrighan a srazit na kolena ty prokleté lidské zloděje duší ve městě.

Ten pytel duší vrátí jeho nevěstám hodně ze ztracené síly. Dokráčel do jeskyně, kde kotvila velká loď, a vznesl se do vzduchu. Bušení jeho velkých kožovitých křídel znělo jako válečný buben, odráželo se od stěn jeskyně a vyrušilo hejna netopýrů, kteří s pištěním vzlétli a zakroužili kolem masivních stěžňů.

Potrhané a polámané Morrighan na něj čekaly na palubě.

„Co jsem ti říkala?“ prohlásila Babd. „Nahoře to není žádná velká sláva, co? To třeba já bych se klidně úplně obešla bez aut.“

Jane řídila a Charlie zuřivě telefonoval. Nejdřív Riverovi, potom Mátomilu Svěžímu. Za půl hodiny všichni stáli v Charlieho obchodě, nebo spíš v troskách Charlieho obchodu. Uniformovaní policisté přehradili chodník páskou, aby na něj nikdo nešlapal, než se odklidí všechno rozmlácené skip.

„Turisti musej bejt nadšený,“ utrousil Nick Cavuto a zahryzl se do nezapáleného doutníku. „Přímo na trase tramvaje. Paráda.“

Rivera vzadu vyslýchal Lily a Charlie, Jane a Cassandra se pokoušeli sesbírat ze země a narovnat do polic, co jen se dalo. Mátomil Svěží stál u dveří a s černými brýlemi na očích vypadal vzhledem ke zkáze kolem snad až moc klidně. Sophie spokojeně seděla v koutku a krmila Alvina s Muhammadem botami.

„Nějaký létající monstrum vám to napálí do okna a vás nenapadne nic lepšího, než sem přivézt svoje dítě?“ zeptal se Cavuto konverzačním tónem Charlieho.

Charlie se obrátil na mohutného policajta a opřel se o pult. „Povězte mi, detektive, jaký je podle vašeho profesionální názoru vhodný postup při násilném vniknutí létající obludy? Jaký má, do prdele, sanfranciská policie předpisy pro vyšetřování zločinů, který spáchala neznámá obří létající svině, detektive?“

Cavuto zůstal na Charlieho zírat, jako by mu právě chrstl do obličeje kýbl vody. Tím výbuchem ho ani tak nenaštval, jako překvapil. Nakonec se s doutníkem mezi zuby usmál a řekl: „Pane Ashere, já si teď půjdu ven zakouřit a zavolám spojovatelce, aby se mi po těch předpisech podívala. Trochu jste mě zaskočil. Řekl byste mému parťákovi, kam jsem šel?“

„Vyřídím mu to,“ souhlasil Charlie. Zašel za Lily a Riverou do kanceláře a povídá: „Rivero, mohl bych sem k bytu dostat policejní ochranu – třeba chlapy s brokovnicemi?“

Rivera přikývl, poplácal Lily zlehka po hřbetu ruky a otočil se od ní k Charliemu. „Můžu vám dát dva, Charlie, ale maximálně na čtyřiadvacet hodin. Jste si jistý, že nechcete vypadnout z města?“

„Nahoře máme bezpečnostní mříže a ocelové dveře, máme pekelné psy a Mátomilovy pistole – a mimoto se útok už odehrál. Mám pocit, že mají, co chtěli, ale s pár policajty kolem se budu cítit lépe.“

Lily se podívala na Charlieho. Na obličeji se jí odehrála kompletní make-upová obleva a rtěnku měla rozmazanou až za ušima. „Omlouvám se, myslela jsem, že to zvládnu líp. Bylo to děsivé. Nebylo to ani tajemné, ani zábavné, prostě jenom strašné. Ty oči a zuby… Počurala jsem se, Ashere. Omlouvám se.“

„Neomlouvej se, holka. Zvládla jsi to dobře. Jsem rád, že jsi měla tolik rozumu, aby ses tomu nepletla do cesty.“

„Ashere, jestli jsi Luminatus, tak ta věc musí být tvůj konkurent.“

„Cože? O čem to mluvíte?“ dožadoval se Rivera vysvětlení.

„To, jsou jenom ty její gotické nápady, inspektore. Nelamte si s tím hlavu,“ pokrčil rameny Charlie. Podíval se dveřmi ven a všiml si, že se na něj Mátomil Svěží zpředu od výlohy upřeně dívá a krčí rameny, jako by říkal: Tak co? A tak se Charlie zeptal: „Hele, Lily, chodíš s někým?“

Lily si utřela nos do rukávu kuchařského pláště. „Hele, Ashere… Já, ehm… Budu muset odvolat tu nabídku, kterou jsem ti předtím udělala. Totiž, po tom s Rayem bych to už vážně nikdy nechtěla opakovat. Nikdy.“

„Neptám se kvůli sobě, Lily.“ Charlie pohodil hlavou směrem k vytáhlé postavě Svěžího.

„Aha.“ Lily sledovala jeho pohled a rychle si začala utírat oči do rukávů. „A do hajzlu. Kryjte mě. Musím si něco zařídit.“ Úprkem zmizela na zaměstnaneckém záchodě a zabouchla za sebou dveře.

Rivera se podíval na Charlieho. „Co se to tady, sakra, děje?“

Charlie se snažil vymyslet nějaké přijatelné vysvětlení, když vtom mu zazvonil telefon, a tak místo odpovědi jen zdviženým ukazovákem požádal o chvíli strpení. „Charlie Asher,“ ohlásil se.

„Charlie, tady Audrey,“ zašeptal hlas do telefonu. „Jsou tady, teď. Morrighan jsou tady.“

26

ORFEUS VE STOCE

Charlie zastavil s dodávkou uprostřed ulice, rozběhl se do buddhistického centra a volal její jméno. Obří vstupní dveře visely nakřivo na jednom pantu, sklo bylo na kusy, každý šuplík a skřínka otevřené a jejich obsah rozházený po zemi, každý kus nábytku převržený nebo rozbitý. „Audrey!“

Zaslechl nějaký hlas z přední části domu a rozběhl se zpět na verandu. „Audrey?“

„Tady dole,“ zavolala na něj. „Jsme ještě pořád pod verandou.“

Charlie seběhl ze schodů a k boční straně verandy. Viděl, že se tam za dřevěnými mřížemi něco hýbe. Našel malou branku a otevřel ji. Uvnitř se krčila Audrey, půl tuctu dalších lidí a pořádný houf veverčích tvorů. Vlezl za nimi po čtyřech a sevřel dívku v náručí. Charlie se ji snažil udržet celou cestu tam na telefonu, ale pár bloků před buddhistickým centrem se mu vybila baterie v mobilu a on si během těch několika strašných chvil představoval, že ji ztratil – svou budoucnost, svou naději poté, co se v něm znovu probudila chuť do života. Ze srdce mu spadl takový kámen, že téměř nemohl dýchat.

„Jsou pryč?“ zeptala se Audrey.

„Ano, myslím, že jsou. Jsem tak rád, že ti nic není.“

Charlie je vyvedl ze stísněného prostoru pod verandou a vrátil se zpět do domu. Veverčí lidé se pohybovali velmi rychle a chodili těsně u zdí, aby je nebylo vidět z ulice.

Charlie ucítil poklepání na rameni, a když se otočil, uviděl, že se na něj usmívá Irena Posokovanovichová. Uskočil o několik kroků zpátky a zaječel: „Už žádné šoky, já jsem na vaší straně!“

„To já vím, pane Ashere. Jen mě napadlo, jestli byste nechtěl, abych vám přeparkovala dodávku, než ji odtáhnou.“

„Aha, ano, to by od vás bylo milé.“ Podal jí klíčky. „Děkuji.“

Uvnitř v domě mu Audrey řekla: „Chtěla ti jenom pomoct.“

„Nahání mi husí kůži,“ hájil se Charlie, ale vtom zachytil v Aud-reyiných očích náznak nesouhlasu a chvatně dodal: „Totiž v nejlepším slova smyslu.“

Šli rovnou do kuchyně a zůstali stát před otevřenou špižírnou.

„Dostaly je všechny,“ hlesla Audrey. „Proto nám nic neudělaly – my jsme je vůbec nezajímali.“

Charlie měl takovou zlost, že nedokázal soudně uvažovat, ale nechtěl před Audrey vybuchnout, a tak se jen třásl a snažil se udržet hlas na uzdě. „U mě v obchodě to bylo úplně stejné. Něco si tam pro ně přišlo.“

„Musely tam být aspoň tři stovky duší,“ poznamenala Audrey.

„Vzaly Rachelinu duši.“

Audrey ho objala kolem ramen, ale on nedokázal zareagovat jinak než odejít z kuchyně.

„To byla poslední kapka, Audrey. Mám toho dost.“

„Co tím myslíš, že toho máš dost, Charlie? Děsíš mě.“

„Zeptej se těch svých veverčích lidí, kudy se dostávají do systému uliční kanalizace. Můžou ti to vysvětlit?“

„Pravděpodobně. Ale to nemůžeš udělat.“

Otočil se k ní tak prudce, až uskočila.

„Já to musím udělat. Musím je najít, Audrey. Všichni nastupte do mé dodávky. Odvezu vás k sobě domů, tam budete v bezpečí.“

Všichni se sešli v Charlieho obýváku: Sophie, Audrey, Jane, Cassandra, Lily, Mátomil Svěží, nemrtví klienti z buddhistického centra, pekelní psi a asi padesát veverčích lidí. Lily, Jane a Cassandra stály na gauči, aby unikly z dosahu veverčích lidí, kteří se potulovali všude kolem jídelního stolu.

„Pěkné ohozy,“ chválila Lily. „Ale jinak – fuj.“

„Díky,“ opáčila Audrey.

Sophie stála vedle Audrey a prohlížela si ji od hlavy k patě, jako by se snažila odhadnout, kolik váží.

„Já jsem Židovka,“ oznámila jí Sophie. „Vy jste Židovka?“

„Ne, jsem buddhistka,“ odpověděla Audrey.

„To je něco jako šiksa?“

„Ano, myslím, že ano,“ připustila Audrey. „Je to druh šiksy.“

„Aha, tak to je asi v pořádku. Moji pejsci jsou také šiksy. Tak jim aspoň říká paní Lingová.“

„Jsou to skutečně impozantní pejsci,“ poznamenala Audrey.

„Chtějí sníst vaše malé chlapíky, ale já jim to nedovolím, víte?“

„Díky. To je milé.“

„Ale jenom když nebudete zlá na tátu. To by si z nich udělali jednohubky.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Audrey. „Ovšem za určitých mimořádných okolností…“

„Má vás moc rád.“

„To jsem ráda. Já ho mám také moc ráda.“

„Myslím, že jste asi v pohodě.“

„No, tak nápodobně,“ vrátila jí Audrey poklonu. Láskyplně se na tu malou brunetku usmála svýma modrýma očima a měla co dělat, aby ji nevzala do náručí a samou něhou z ní nevymačkala duši.

Charlie vyskočil na gauč vedle Jane, Cassandry a Lily a při pohledu na druhou stranu pokoje, kde stál Mátomil Svěží, si uvědomil, že ani tak není vyšší než on, což bylo trochu zneklidňující. (Mátomil se plně soustředil na Lily – což bylo také trochu zneklidňující.)

„Hele, lidi, půjdu něco udělat a je možné, že se nevrátím. Jane, v tom dopise, co jsem ti poslal, jsou všechny podklady k tomu, aby ses stala Sophiinou opatrovatelkou.“

„Já jdu pryč,“ prohlásila Lily.

„Ne,“ řekl Charlie a chytil ji za ruku. „Chci, abys tu zůstala. Nechám ti živnost, ale s tím, že určité procento ze zisku bude dostávat Jane na výchovu Sophie. A taky bych rád, aby potom měla na vysokou. Vím, že ses dala na kuchařskou dráhu, ale věřím ti a v obchodě se vyznáš.“

Chvíli to vypadalo, že Lily utrousí nějakou sarkastickou poznámku, ale potom jen pokrčila rameny a prohlásila: „Jasně. Můžu vést tvůj krám a k tomu vařit. Ty si budeš dělat svoje obchodnicko-smrťácký věci a vychovávat dceru.“

„Díky. Jane, tobě samozřejmě připadne dům, ale až Sophie vyroste, a pokud bude chtít zůstat ve městě, musíš pro ni vždycky mít byt.“

Jane seskočila z gauče. „Charlie, to jsou hovadiny. Nedovolím ti udělat nic…“

„Prosím, Jane, musím jít. Všechno je to na papíře, jenom jsem chtěl, abyste si osobně vyslechly, co si přeju.“

„Dobře,“ souhlasila Jane.

Charlie objal sestru, Cassandru i Lily a potom zamířil do koupelny. Kývl na Mátomila Svěžího, aby šel s ním.

„Mátomile, půjdu do Podsvětí za Morrighan – za Rachelinou duší, za všemi těmi dušemi. Nastal čas.“

Velký muž vážně přikývl. „Jdu do toho s tebou.“

„Ne, nejdeš. Potřebuju, abys zůstal tady a pohlídal Audrey, Sophii a všechny ostatní. Venku stojí policajti, ale já se bojím, že zpanikaří, až přijdou Morrighan, prostě proto, že nic podobného nikdy neviděli. Ty tu chybu neuděláš.“

Mátomil zavrtěl hlavou. „Jakou šanci budeš mít tam dole sám? Půjdu s tebou. Vybojujeme to společně.“

„Myslím, že ne,“ odmítl Charlie. „Já jsem nějak prostě vyvolený nebo co. V proroctví stojí: ‚Luminatus povstane a svede bitvu se silami temnot ve Městě dvou mostů.‘ Neříká se tam nic o Luminatovi a jeho věrném pomocníkovi Mátomilovi Svěžím.“

„Já nejsem žádný pomocník.“

„Přesně o tom mluvím,“ prohlásil Charlie, i když o tom vůbec nemluvil. „Myslím, že já mám zvláštní postavení, ale ty pravděpodobně ne. A když se nevrátím, budeš muset pokračovat se živností obchodníka se smrtí – a třeba se ti podaří zvrátit misky vah na naši stranu.“

Mátomil Svěží přikývl a sklopil oči k podlaze. „Ale vezmeš si aspoň moje bouchačky? Pro štěstí.“ Zvedl hlavou a usmál se.

„Jednu si vezmu,“ souhlasil Charlie.

Mátomil si svlékl postroj s podpažním pouzdrem, upravil popruhy, aby pasovaly Charliemu, a potom mu jej pomohl navléct.

„Tady pod pravou rukou máš dva náhradní zásobníky,“ poučoval ho Mátomil. „Ale doufám, že tam dole nebudeš muset tolikrát vystřelit, jinak budeš hluchý jak poleno.“

„Dík.“

Mátomil mu pomohl přetáhnout přes postroj s pouzdrem tvídové sako.

„Hele, víš, že pořád vypadáš jako profesor angličtiny, i když jsi po zuby ozbrojený? To nemáš nějaké oblečení, které by se víc hodilo k boji?“

„James Bond nenosí nic jiného než smoking,“ namítl Charlie.

„Jo, je mi jasné, že se tenká hranice mezi realitou a fikcí poslední dobou trochu rozostřila…“

„Dělám si srandu,“ přerušil ho Charlie. „Dole v krámě mám koženou motokrosovou kombinézu, která by mi padla. Tedy jestli ji najdu.“

„Bezva.“ Mátomil poplácal Charlieho po ramenou. „Až uvidíš tu mrchu s jedovatými spáry, tak ji za mě pořádně osol, jo?“

„Natrhnu jí prdel, čubce negerský,“ opáčil Charlie.

„Hele, brzdi…“

„Promiň.“

Nejtěžší část přišla o pár minut později.

„Zlatíčko, tatínek musí jít něco zařídit.“

„Jdeš pro maminku?“

Charlie seděl před dcerkou v podřepu a při té otázce se málem svalil na záda. Za poslední dva roky se o mamince nezmínila dohromady snad ani desetkrát.

„Jak tě to napadlo, zlatíčko?“

„Nevím. Myslela jsem na ni.“

„No, vždyť víš, že tě strašně moc milovala.“

„Jo.“

„A víš taky, že tě, ať se děje, co se děje, strašně moc miluju i já.“

„Jo, to jsi říkal včera.“

„A myslel jsem to vážně. Ale tentokrát opravdu musím jít. Musím jít bojovat s několika zloduchy a je možné, že nevyhraju.“

Sophie předsadila spodní ret, jako by otevřela velký mokrý šuplík.

Neplač, neplač, neplač, naplač, zaklínal ji Charlie v duchu. Nezvládnu to, jestli začneš plakat.

„Neplač, zlatíčko. Všechno bude v pořádku.“

„Nééééééééééé,“ zakvílela Sophie. „Chci jít s tebou. Chci jít s tebou. Nechoď, tati, já chci jít s tebou.“

Charlie ji objal a vrhl přes její rameno prosebný pohled na sestru. Přišla a vzala mu Sophii z náručí.

„Néééééé. Já chci jít s tebou.“

„Nemůžeš jít se mnou, zlatíčko.“ A Charlie uprchl z bytu dřív, než mu definitivně puklo srdce.

Na chodbě na něj čekala Audrey se třiapadesáti veverčími lidmi. „Odvezu tě ke vstupu,“ oznámila mu. „A nehádej se se mnou.“

„Ne,“ odmítl Charlie. „Nehodlám tě ztratit, sotva jsem tě našel. Zůstaneš tady.“

„Ty pacholku! Kde bereš právo takhle se chovat? Já tě taky zrovna našla.“

„Jo, ale já nejsem žádná velká výhra.“

„Chováš se jako pitomec,“ oznámila mu, načež mu vklouzla do náruče a políbila ho. Po hodně dlouhé chvíli se Charlie rozhlédl. Veverčí lidé je upřeně pozorovali.

„Co ti tady dělají?“

„Jdou s tebou.“

„Ne. To je moc riskantní.“

„Tak potom je to moc riskantní i pro tebe. Vždyť ani nevíš, co tam dole může být… Ta věc, co ti zdemolovala krám, nebyla žádná z Morrighan.“

„Nebudu se bát, Audrey. Může tam na mě čekat stovka různých démonů, ale Kniha mrtvých to říká přesně, jsou tam jen od toho, aby mě svedli z cesty. Myslím, že existují ze stejného důvodu, proč jsem byl já vybrán k téhle práci – kvůli strachu. Bál jsem se žít, tak jsem se stal Smrtěm. Jejich silou je náš strach ze smrti. Já se nebojím. A veverčí lid s sebou nevezmu.“

„Znají cestu. A mimoto měří pětatřicet centimetrů, tak čeho by se měli bát?“

„Tak moment,“ houkl Beefeater s rysí lebkou místo hlavy.

„On něco řekl?“ zeptal se Charlie.

„To je ten s těmi experimentálními hlasivkami.“

„Trochu mu to skřípe.“

„Hele!“

„Promiň, ehm, Beefe,“ řekl mu Charlie. Veverky se tvářily neoblomně. „Tedy kupředu!“

Charlie to vzal chodbou, aby se nemusel znovu loučit. Tři metry za ním pochodovala malá armáda nočních můr poskládaná z částí stovek různých zvířat. Shodou okolností se právě dostali ke schodům, když paní Lingová sešla o patro níž, aby se podívala, co znamená všechen ten povyk. Celá armáda se jako jeden muž zarazila a podívala na ni.

Paní Lingová byla vždy skalní buddhistkou a pevně věřila v koncept karmy, a tedy i v to, že se člověk stále dokola učí stejnou věc, dokud ji opravdu nepochopí, jinak jeho duše nemůže postoupit na vyšší úroveň. To odpoledne, kdy se síly světla chystaly k souboji se silami temnot o vládu nad světem, zažila paní Lingová při pohledu do prázdných očních důlků veverčích lidí prozření – a od té doby už nikdy v životě nepozřela jakékoliv maso. A jejím prvním činem pokání byla obětina těm, jimž, jak hluboko uvnitř cítila, ublížila.

„Chcete něco k zakousnutí?“ navrhla.

Ale veverčí lid pochodoval dál.

Císař sledoval, jak u potoka zastavila dodávka a z ní vystoupil muž v zářivě žluté kožené motorkářské kombinéze. Potom se ten muž otočil, sáhl do auta a vytáhl něco, co vypadalo jako podpažní pouzdro s obří palicí, a navlékl si to. Kdyby okolnosti nebyly tak bizarní, Císař by býval přisahal, že je to jeho přítel Charlie Asher ze secondhandu na North Beach. Ale Charlie? Tady? S pistolí? Ne.

Lazarus, který se při poznávání okolí nemusel tolik spoléhat na oči, na uvítanou zaštěkal.

Muž se otočil a zamával jim. Byl to Charlie. Došel na protější břeh potoka.

„Dobrý den, Vaše Veličenstvo,“ pozdravil Charlie.

„Jste nějaký rozrušený, Charlie. Stalo se něco?“

„Ne, ne, nic mi není, jenom jsem se cestou sem musel nechat navádět němým bobrem s fezem na hlavě a to člověka trochu rozhodí.“

„No tak tomu dobře rozumím,“ pokýval hlavou Císař. „Ale máte pěknou výbavu, ta kůže a pistole. To není jako váš obvyklý vznešený háv.“

„No, to ne. Tak trochu jsem se vydal na válečnou výpravu. Musím vejít do tamté výpusti, najít cestu do Podsvětí a svést bitvu se silami temnot.“

„To je dobře. To je dobře. Síly temnot byly poslední dobou v mém městě na vzestupu.“

„Tak vy jste si jich všiml?“

Císař sklopil hlavu. „Ano, obávám se, že těm netvorům padl za oběť jeden z našich druhů.“

„Tulák?“

„Před několika dny skočil do kanálu a už se nevrátil.“

„To je mi líto, pane.“

„Podíval byste se po něm, Charlie? Prosím. Přiveďte mi ho zpět.“

„Vaše Veličenstvo, nejsem si jistý, jestli se sám vrátím, ale slibuji, že se po něm podívám a pokusím se ho přivést zpátky. A teď, jestli mě omluvíte, otevřu tuhle dodávku. Nechtěl bych, aby vás polekalo, co uvidíte, ale rád bych se do té roury dostal, dokud dovnitř svítí aspoň trochu sluníčka. To, co z dodávky vystoupí – to jsou přátelé.“

„Jen do toho,“ pobídl ho Císař.

Charlie odsunul boční dveře, ven vyskákali veverčí lidé; začali pobíhat sem a tam podél břehu potoka a směrem k výpusti. Charlie sáhl do auta, vytáhl hůl s čepelí a baterku a zadkem dveře zase zašoupl. Lazarus zakničel a vrhl na Císaře pohled, kterým jako by mu chtěl naznačit, že ten, kdo umí mluví, by rozhodně měl něco říct.

„Tak hodně štěstí, chrabrý Charlie,“ prohlásil Císař. „A nezapomeňte: Jsme s vámi, buďte s námi!“

„Pohlídáte mi dodávku?“

„Budu ji střežit, dokud se Zlatá brána nerozpadne v prach, příteli můj,“ zadeklamoval Císař.

A tak Charlie Asher ve službách života, světla a všech živých bytostí (a s nadějí, že zachrání duši své životní lásky) vstoupil v čele armády třiceticentimetrových uzlíků zvířecích součástek vyzbrojených vším možným – od pletacích jehlic po vidličky – do stoky pod San Franciskem.

Prolézali kanalizačními rourami celé hodiny – občas byly tak úzké, že musel Charlie lézt po čtyřech, jindy zase vyšli na křižovatky, které připomínaly spíš obří betonové kryty. Do vyšších trubek pomáhal veverčím lidem vylézt. Po cestě našel lehkou skořepinovou přilbu s čelovou svítilnou, která se mu velmi hodila v úzkých průlezech, kde si nemohl posvítit normální baterkou. Navíc se aspoň desetkrát do hodiny praštil do hlavy a jenom té helmě vděčil za to, že si nerozrazil lebku, i když i tak z toho měl pořádnou migrénu. Kožená kombinéza – která ve skutečnosti nebyla z kůže, ale ze silného nylonu s chrániči na kolenou, ramenou, loktech, holeních a předloktích – ho sice ochránila před omlácením a odřením, ale nasákla vodou a přilepila se mu na tělo, takže měl kůži pod koleny rozedřenou do krve. Na jedné křižovatce vyšplhal Charlie k mříži kanálu a pokusil se vyhlédnout ven, aby si udělal představu, kde asi jsou, ale mezitím se setmělo a výhled mu navíc stínilo zaparkované auto.

Byla to ironie, že když už konečně sebral odvahu a odhodlal se k útoku do rozkolísaných nepřátelských řad, podařilo se mu v té skulině v obraně nepřítele ztratit a uvíznout. Lidská chyba.

„Kde to, k sakru, jsme?“ zeptal se.

„Nemám ‚áru,“ opáčil rysí chlapík, ten, co mluvil.

Sledovat malého Beefeatera, jak mluví, bylo trochu děsivé, protože neměl žádný obličej, jenom holou lebku, a nedokázal vyslovit jedinou hlásku p. Navíc místo halapartny, která by Charliemu přišla k jeho úboru vhodnější a autentičtější, třímal v tlapách vidličku.

„Nemůžeš se zeptat ostatních, jestli nevědí, kde jsme?“

„Jasně.“ Otočil se k promočenému veverčímu publiku. „Hele, nevíte někdo, kde jsme?“

Všichni vrtěli hlavami, dívali se jeden na druhého a krčili rameny. Ne.

„Ne,“ hlásil rys.

„No, tak to bych zvládl také,“ poznamenal Charlie.

„Tak ‚roč jste to neudělal? Je to vaše družina,“ odpověděl rys. Charlie pochopil, že myslel „proč“.

„Proč nevyslovuješ p?“ zeptal se.

„Nemám rty.“

„Aha, jasně. Promiň. Co chceš dělat s tou vidličkou?“

„No, až narazíme na nějaké lotry, tak z nich vy’íchám duši.“

„Skvěle. Jsi můj zástupce.“

„‚rotože mám vidličku?“

„Ne, protože mluvíš. Jak se jmenuješ?“

„Chris.“

„Fakt?“

„Fakt. Jmenuju se Chris.“

„A dál. Čirou náhodou to není rodové: Červený, že ne?“

„Wilson.“

„Jen jsem se ujišťoval. Promiň.“

„V ‚oho.“

„Pamatuješ si, čím jsi byl v minulém životě?“

„Něco málo si pamatuju. Myslím, že jsem ‚yl účetní.“

„Takže nemáš vojenský výcvik?“

„Jestli ‚otřeuješ s’očítat mrtvoly, jsem tvůj člověk, ehm, tvor.“

„Bezva. Nepamatuje si tady někdo, že byl v minulém životě vojákem, tajným agentem nebo něčím takovým? Zvlášť se cení ninjové, vikingové a podobně. Není to nějaký bývalý Atilla Bič boží, kapitán Horatio Hornblower nebo tak?“

Z houfu vystoupila fretka v minisukni pošité flitry a kozačkách nad kolena a zvedla tlapu.

„Tys bývala námořním kapitánem?“

Fretka jako by něco zašeptala Chrisovi do klobouku (jelikož Chris neměl uši).

„Říká, že ne, že š’atně rozuměla, myslela si, že sháníte někoho, kdo to umí s ‚ičíkem.“

„Domina? Bývalá prostitutka?“

„Žokejka,“ upřesnil Chris.

„Promiň,“ řekl Charlie. „To ty boty.“

Fretka nad tím mávla tlapou, potom se znovu naklonila ke Chrisovi a něco mu pošeptala.

„Co je?“ chtěl vědět Charlie.

„Nic,“ odpověděl Chris.

„Žádné nic. Nevěděl jsem, že umí mluvit.“

„No, s vámi ne,“ opáčil Chris.

„Co povídala?“

„Říkala, že jsme v ‚rdeli.“

„No, tak to není moc dobrý přístup,“ prohlásil Charlie, ale pomalu začínal věřit, že má ta go-go fretka pravdu. Sedl si na bobek, aby si trochu odpočinul.

Chris se vyhoupl do menší trubky, sedl si na její kraj a začal houpat nohama. Z jeho malých kožených bot crčela voda, ale mosazné přezky s květinovým motivem ve světle Charlieho svítilny stále jasně zářily.

„Pěkné boty,“ prohodil Charlie.

„Jo, to víš, Audrey mě žere,“ opáčil Chris.

Než stačil Charlie odpovědět, chytil Chrise zezadu pes a zatřásl s ním jako s hadrovou panenkou. Jeho bojová vidlička s řinčením spadla z roury a zmizela ve vodě stoky.

27

MRCHOLÁDOVÝ KOKTEJL

Lily hledala celou noc příležitost, jak by se mohla přiblížit k Mátomilovi Svěžímu. Během večera se jejich pohledy snad desetkrát setkaly, usmáli se na sebe, ale v atmosféře strachu, která v obýváku vládla, se jí nedařilo vymyslet nějakou přijatelnou zahajovací větu. Udeřila, až když začal pořad Oprah Winfreyové a všichni se nahrnuli k televizi, aby sledovali, jak mediální hvězda umlátí svého šovinistického hosta žehličkou. Jediný Mátomil zamířil k jídelnímu stolu a začal listovat v diáři.

„Copak? Kontrolujete si schůzky?“ nadhodila. „Tak to musíte být optimista, pokud jde o to, jak se všechno vyvine.“

Zavrtěl hlavou. „Ani ne.“

Lily se zamilovala. Byl to krasavec a morous k tomu – prostě velký hnědý dárek od bohů.

„O co to může být horší?“ zeptala se Lily, vzala mu diář z ruky a otočila pár stránek. Zastavila se u dnešního data.

„Proč je tady Asherovo jméno?“

Mátomil svěsil hlavu. „Říkal, že o nás už delší dobu všechno víš.“

„Jo, ale…“ Podívala se na to jméno znovu. Teprve potom pochopila, na co se to vlastně dívá. Zasáhlo ji to jako rána do prsou. „To je ono? To je váš kalendář na to?“

Mátomil pomalu přikývl, aniž se na ni podíval.

„Kdy se tam jeho jméno objevilo?“ zeptala se Lily.

„Před hodinou tam ještě nebylo.“

„Kurva práce,“ ulevila si a ztěžka dosedla na barovou židli vedle dlouhána.

„Přesně tak,“ pokýval Mátomil Svěží hlavou. Objal ji kolem ramen.

Charlie rysího chlapíka (který na to, že vlastnil jen prototyp hlasivek, předváděl úctyhodný ječící výkon) tahal za nohy a veverčí lid se sesypal na bostonského teriéra jako lavina. Společnými silami se jim podařilo císařova pobočníka vyprostit z čelistí fúrie z vypoulenýma očima. Nakonec to odnesl několika trhlinami jenom jeho kostým stráže londýnského Toweru.

„Dolů, Tuláku,“ zavelel Charlie. „Prostě se zklidni.“ Nevěděl, jestli je zklidni se oficiální psí povel, ale doufal v to.

Tulák si odfrkl a vycouval z veverčího obklíčení.

„Není náš,“ prohlásil rysí chlapík a ukázal na Tuláka. „Není náš.“

„Sklapni,“ okřikl ho Charlie. Vytáhl z kapsy proužek sušeného masa, které si vzal s sebou pro případ nouze, kus z něj utrhl a nabídl ho Tulákovi. „Tak pojď, Tuláku. Slíbil jsem Císaři, že se po tobě podívám.“

Tulák přiklusal k Charliemu, vzal mu z ruky kus masa, potom se otočil čumákem k veverkám a sežvýkal ho. Veverčí lid zachřestil a tasil zbraně. „Není náš. Není náš,“ začal zase rytmicky povykovat Chrip.

„Nech toho,“ houkl na něj Charlie. „Nemáš šanci vyprovokovat tenhle dav ke skandování, Chrisi, jsi jediný, kdo má hlasivky.“

„No jo.“ Chris přestal hulákat. „No, ale není náš,“ dodal na svou obhajobu.

„Teď už jo,“ opáčil Charlie. A Tulákovi řekl: „Můžeš nás dovést do Podsvětí?“

Tulák se podíval Charliemu do obličeje, jako kdyby přesně věděl, co se po něm chce. Zároveň tím pohledem naznačoval, že jestli na to má v sobě najít dost sil, bude naprosto nutně potřebovat i druhou polovinu toho proužku sušeného masa. Charlie mu ho dal. Tulák hned vyskočil do výše položené trubky, která měla asi metr dvacet v průměru, štěkl a rozběhl se rourou pryč.

„Za ním,“ zavelel Charlie.

Po hodině poklusu za Tulákem se roury rozšířily do tunelů, které se postupně víc a víc zvětšovaly. Brzy procházeli rozlehlými jeskyněmi, z jejichž stropů vyrůstaly různobarevné světélkující stalaktity, které jim vrhaly na cestu matné, tajuplné světlo. Charlie si toho o geologii přečetl dost na to, aby věděl, že ty jeskyně nemohla hluboko pod San Franciskem vytvořit příroda. Odhadoval, že jsou teď někde pod finanční čtvrtí, která vyrostla na zavážce z dob zlaté horečky, takže tam rozhodně nemělo být nic tak starého a pevného jako jeskynní komplex.

Tulák pelášil dál a bez nejmenšího zaváhání je vedl od jedné odbočky ke druhé, dokud se neocitli na okraji rozlehlé jeskyně. Byl to tak obrovský prostor, že světlo z Charlieho čelovky i baterky jednoduše spolkl, ale od stropu – v několikasetmetrové výšce – visely zářící stalaktity, které vrhaly rudé, zelené a nachové odlesky na zrcadlově hladkou hladinu černého jezera. Uprostřed toho jezera, nějakých dvě stě metrů od nich, plula na hladině velká černá plachetnice. Měla vysoké stěžně jako španělská galéra, z oken kajuty na zádi vycházelo rudé pulzující světlo a na boku svítila jediná lucerna. Charlie sice slyšel o tom, že pod pozůstatky po zlaté horečce leží pohřbené celé lodi, ale žádná z nich nemohla být takhle zachovalá. Ty jeskyně byly výsledkem vzestupu Podsvětí – a Charliemu došlo, že je to malá ukázka toho, co čeká město, pokud bytosti z Podsvětí ovládnou svět.

Tulák zaštěkal a jeskyně vrátila jeho pronikavé ňafání mnohonásobnou ozvěnou. Ve vzduchu zavířilo hejno netopýrů.

Charlie zahlédl na palubě lodi pohyb, modročerný ženský obrys, a věděl, že je Tulák zavedl na správné místo. Předal baterku Chrisovi a položil hůl s rapírem na zem. Vytáhl desert eagle z podpažního pouzdra, zkontroloval, že je náboj v komoře, natáhl závěr, poté pistoli opět zajistil a vrátil do pouzdra.

„Budeme potřebovat tu loď,“ řekl Charlie svému malému pobočníkovi. „Běž se podívat, jestli tady někde není něco, z čeho bychom si mohli udělat vor.“ Rysí chlapík vyrazil podél břehu s Charlieho baterkou v tlapě a hledal mezi kameny něco, co by se udrželo na vodě. Tulák zavrčel, zatřepal hlavou, jako by měl v uších parazity nebo chtěl naznačit, že je Charlie na palici, a rozběhl se do jezera. Padesát metrů od břehu mu voda stále nesahala ani po čumák.

Charlie se znovu podíval na černou loď a všiml si, že je příliš vysoko nad hladinou – že má vlastně trup jenom nějakých patnáct centimetrů ve vodě.

„Ehm, Chrisi,“ řekl Charlie. „Zapomeň na tu loď. Půjdeme pěšky. A všichni buďte potichu.“ Vytáhl rapír z vycházkové hole a vkročil do vody. Když se k lodi přiblížili, začali rozeznávat detaily. Zábradlí se skládalo z lidských stehenních kostí svázaných dohromady, místo vazáků sloužily lidské pánevní kosti. Lucerna na palubě byla ve skutečnosti lidská lebka. Charlie si nebyl úplně jistý, jak se jeho luminatovské schopnosti projeví, ale jak se tak přibližovali, usilovně si přál, aby se projevily už brzy – a aby jejich součástí bylo umění levitace.

„Jsme v háji,“ usoudil Chris, když zaklonil hlavu a podíval se nahoru na zakřivený bok lodi.

„Nejsme v háji,“ oponoval Charlie. „Jenom potřebujeme, aby někdo vyšplhal nahoru a hodil nám lano.“

Veverčí lid chvíli přešlapoval na místě a potom z houfu vystoupil francouzský švihák z devatenáctého století s hlavou varana. Jeho úbor – košile s volány a plášť – Charliemu připomněl obrázky Charlese Baudelaira, které mu kdysi ukazovala Lily.

„Ty to dokážeš?“ zeptal se Charlie varaního chlapíka.

Tvor k němu natáhl přední tlapy a zvedl z vody jednu zadní. Veverčí tlapky. Charlie ho zvedl, jak to jen šlo, malý tvoreček zaryl drápky do černého dřeva a vyškrábal se nahoru a přelezl okrajnici.

Minuly ubíhaly a Charlie napjatě poslouchal, jestli nezachytí jakýkoliv zvuk, který by mu prozradil, co se nahoře děje. Když potom do vody vedle něj se šplouchnutím dopadlo silné lano, vyskočil půl metru do vzduchu a měl co dělat, aby potlačil plnohodnotné chlapské zaječení.

„‚aráda,“ poznamenal Chris.

„Běž první,“ pobídl ho Charlie a zatahal za provaz, aby vyzkoušel, jestli unese jeho váhu. Počkal, až se rysí chlapík vyšplhá tak metr nad jeho hlavu, potom si zastrčil hůl s rapírem pod kevlarový plát na zádech a začal lézt nahoru. Ve třech čtvrtinách už měl pocit, že mu bicepsy prasknou jako nafukovací balónky, a tak se do lana zaklesl motokrosovými botami, aby si odpočinul. Svaly se mu uvolnily, jako by mu bohové dali druhý dech, a když zase začal šplhat vzhůru, cítil se, jako by se v něm skutečně začaly probouzet luminatovské síly. Vyškrábal se na úroveň zábradlí, chytil se za jeden kostěný vazák, přitáhl se nahoru a sedl si obkročmo na zábradlí.

Otočil se a světlo jeho čelovky se odrazilo od jejích velkých černých očí. Držela rysího chlapíka jako klas kukuřice – jedním drápem mu probodla lebku a rozšklebila čelisti. Na obličej a prsa jí vytryskly stružky temně rudě žhnoucího slizu s kousky masa, když si z něj ukousla další sousto.

„Dáš si, miláčku?“ zeptala se. „Chutná jako šunka.“

U jídelního stolu v Charlieho bytě Lily prohodila: „Neměli bychom jim to povědět?“

„Ne všichni o nás vědí. A o tomhle.“ Mátomil zvedl diář. „Jenom Audrey.“

„A neměli bychom to prozradit aspoň jí?“

Mátomil se podíval na Audrey, která vsedě spala na gauči zamotaná spolu s Charlieho sestrou a jedním pekelným psem. Vypadala velmi spokojeně. „Ne, myslím, že v tuhle chvíli by to k ničemu nebylo.“

„Je to dobrý chlap,“ prohlásil Lily. Utrla kus papírové kuchyňské utěrky a osušila si oči, ovšem po chvilce z ní maskara stejně udělala mývala.

„Já vím,“ přikývl Mátomil. „Je to můj přítel.“ Při těch slovech ho něco zatahalo za nohavici. Podíval se dolů a uviděl, že se na něj upřeně dívá Sophie.

„Hele, máte auto?“ zeptala se.

„Ano, mám, Sophie.“

„A můžeme se projet?“

Charlie bez zaváhání vytáhl hůl zpod zádového plátu a přetáhl s ní Morrighan přes zápěstí. Pustila rysího chlapíka ze spárů a ten se s ječením rozběhl pryč, přeskočil přes zábradlí na druhé straně paluby a zmizel z dohledu. Morrighan chytila hůl druhým pařátem a pokusila se ji Charliemu vykroutit z ruky. Nebránil jí v tom – současně uvolnil pojistku rapíru, vytáhl ho a vrazil ho do jejího hrudníku takovou silou, že se pěstí zastavil až o její žebra, čepel jí vyjela ze zad a úder ji povalil na dno záchranného člunu, o který se opírala. Na zlomek vteřiny dělilo jejich obličeje jen pár centimetrů.

„Stýskalo se ti?“ zeptala se.

Odtrhl se od ní přesně ve chvíli, kdy po něm šlehla pařátem. Zvedl ruku, aby odrazil ránu do obličeje, a jenom díky kevlarové výztuži na předloktí mu zůstala ruka vcelku. Chtěla po něm skočit, ale rapír ji držel pevně přišpendlenou ke člunu. Zavřískala vzteky a Charlie utekl do bezpečné vzdálenosti.

Ze dveří, které musely vést do kajuty na zádi, vycházelo světlo – známá rudá záře – a Charlie pochopil, že jejím zdrojem musejí být schránky s dušemi. Za těmi dveřmi stále ještě mohla být Rachelina duše. Od průlezu ho dělil už jen jediný krok, když se přímo před něj snesl obrovský havran a roztáhl křídla, jako by chtěl zakrýt celou jednu část lodi. Charlie ucouvl a vytáhl z pouzdra pistoli. Snažil se zklidnit roztřesené ruce, když ji odjišťoval. Havran po něm klovl a Charlie uskočil. Zoban zmizel a proměnil se v ženský obličej – ale křídla a spáry zůstaly ptačí.

„Nové maso,“ pronesla Macha. „Máš odvahu sem takhle přijít.“

Charlie stiskl spoušť. Z hlavně vyšlehl snad půlmetrový plamen a ruka ho zabrněla, jako by dostal do dlaně ránu palicí. Myslel si, že míří přímo mezi oči, ale kulka se místo toho zaryla do jejího krku a urvala jí půlku obličeje. Ženská hlava se naklonila na stranu a havran se po něm ohnal křídly.

Charlie se svalil na záda, ale podařilo se mu ruku s pistolí znovu zvednout a vystřelit na přibližujícího se havrana. Tentokrát to dostala doprostřed hrudi a náraz jí odhodil dozadu na střechu kajuty.

V uších mu zvonilo, jako by mu někdo do nich nacpal ladičky a usilovně je decimoval paličkami na buben – pronikavé, táhlé a bolestivé kvílení. Vřískání třetí Morrighan, která se spustila z lanoví vlevo od něj, téměř neslyšel. Odkutálel se k zábradlí a zvedl pistoli přesně ve chvíli, kdy šlehla spárem po jeho obličeji. Pistole a výztuha na předloktí úder zastavily, ale desert eagle mu vypadl z ruky a sklouzl mimo jeho dosah.

Charlie vyskočil a rozběhl se pro pistoli. Nemain se znovu rozehnala spáry. Zaslechl, jak mu jed rozežírá kevlarovou výztuž na zádech a se syčením rozleptává černé dřevo paluby kolem něj. Skočil po pistoli a zároveň se pokusil překulit tak, aby měl zbraň namířenou na útočící obludu, ale špatně to odhadl, takže se mu zábradlí zarylo do podkoleních jamek. Nemain po něm skočila s drápy napřaženými před sebou a udeřila ho do prsou v okamžiku, kdy stiskl spoušť. Kombinace zpětného rázu a jejího útoku ho odhodila přes zábradlí.

Dopadl na záda do vody. Náraz mu vyrazil snad všechen vzduch z plic. Měl pocit, jako by ho srazil autobus. Nemohl dýchat, ale viděl a cítil končetiny a po pár vteřinách lapání po vzduchu se mu konečně podařilo popadnout dech.

„Tak jak to jde?“ zeptal se rysí chlapík, který se vynořil půl metru od Charlieho hlavy.

„Dobře,“ odpověděl Charlie. „Strachy přede mnou utíkají.“

Chrisovi chyběla dobrá polovina trupu, z uniformy stráže Toweru zbyly jenom cáry, ale jinak to vypadalo, že je v dobrém rozmaru. Držel desert eagle v náručí a houpal s ním jako s miminem.

„Tohle asi ‚udete ‚otře’ovat. Mimochodem, ten ‚oslední výstřel ‚yl zásah. Ustřelil jste jí ‚olovičku hlavy.“

„To rád slyším,“ řekl Charlie, jakkoli měl pořád problémy s dechem. Cítil palčivou bolest na hrudi a napadlo ho, že si možná polámal žebra. Posadil se a podíval se na kevlarový plát na prsou. Drápy Morrighan ho vesměs jen poškrábaly, ale na jednom místě se spár dostal pod něj a zaryl se mu do masa. Nekrvácel nijak dramaticky, ale krvácel a bolelo to jako čert. „Ještě po mně jdou?“

„Ty dvě, co jste střelil, ne. Nevíme ovšem, kam se ‚oděla ta s tím ra’írem.“

„Nejsem si jistý, jestli se dokážu vyšplhat po tom provazu zpátky,“ prohlásil Charlie.

„V tom ‚ych ‚ro’lém neviděl,“ odpověděl Chris. Díval se ke stropu jeskyně, kde kolem hlavního stěžně kroužilo hejno pištících netopýrů. A nad nimi mával obrovskými křídly úplně jiný tvor.

Charlie si vzal od Chrise pistoli. Postavil se, málem upadl, získal rovnováhu a odcouval od trupu lodi. Veverčí lidé se rozprchli do všech stran. Tulák se zuřivě rozštěkal.

Démon dopadl do vody deset metrů od něj. Charlie cítil, jak se mu z hrdla dere výkřik, ale silou vůle ho potlačil. Nestvůra měřila skoro tři metry a rozpětí křídel měla třikrát takové. Hlavu měla velkou jako pivní sud, tvarem připomínala rohatou hlavu býka; zároveň však měla dravčí čelisti vybavené zuby, které by mohl mít povedený kříženec žraloka se lvem. Jeho oči zeleně žhnuly.

„Zloději duší,“ zahřměl. Složil křídla do dvou vysokých bodců na zádech a vykročil k Charliemu.

„Takže to jsi ty, co?“ poznamenal Charlie stále ještě trochu zadýchaně. „Já jsem Luminatus.“

Démon se zastavil. Charlie jeho zaváhání využil k tomu, aby zvedl pistoli a vystřelil. Projektil zasáhl démona do ramene a pootočil jím. Obrátil se zpět a zařval.

Charlie ucítil jeho smrdutý dech, puch tlejícího masa se přes něj převalil jako přílivová vlna. O krok ustoupil a znovu vystřelil, od zpětného rázu pistole už prakticky necítil pravou ruku. Výstřel odhodil démona o krok zpátky. Odkudsi z výšky se ozvalo nadšené zavřískání.

Charlie vystřelil znovu a potom ještě několikrát za sebou. Střely vyrývaly v démonově hrudi hluboké krátery. Zavrávoral a padl na kolena. Charlie namířil a znovu stiskl spoušť. Závěr cvakl naprázdno.

Charlie o několik kroků ustoupil a snažil se vzpomenout si, co mu Mátomil říkal o nabíjení. Podařilo se mu stisknout tlačítko, kterým uvolnil prázdný zásobník a ten se šplouchnutím dopadl do vody. Potom rozepnul suchý zip na kapsičce v podpaží, aby vytáhl náhradní zásobník. A ten mu také vypadl do vody. Chris a několik dalších veverčích tvorů se vrhlo vpřed a začalo ho pod vodou hledat.

Démon znovu zařval, rozvinul křídla a jediným mohutným mávnutím se postavil na nohy.

Charlie rozepnul kapsičku druhého zásobníku a třesoucíma se rukama se mu podařilo ho zasunout do pistole. Démon se přikrčil jako ke skoku. Charlie natáhl závěr, čímž posunul náboj do komory, a současně stiskl spoušť. Démon padl na zem, protože mu náboj urval pořádný kus stehna.

„Dobrá práce, Maso!“ ozval se ženský hlas zhůry.

Charlie riskoval tím směrem jeden rychlý pohled, ale potom se znovu podíval na démona s býčí hlavou, jemuž se opět podařilo vstát. Charlie si druhou rukou zapřel ruku s pistolí a vystřelil, a znovu a znovu. Krok za krokem se k démonovi přibližoval a sázel do jeho hrudi jeden projektil za druhým; při tom měl pocit, že se mu zápěstí musí každou chvíli při krutých zpětných rázech rozletět na tisíc kousků. A potom úderník opět klapl v prázdné nábojové komoře. Charlie se zastavil pouhý metr a půl od démona, který v tu chvíli bezvládně padl tváří do vody. Pustil pistoli z ruky a klesl na kolena. Jeskyně kolem něj se začala naklánět a zorné pole se mu zúžilo na úzký tunel.

Morrighan se slétly ze tří stran a rozestavily se kolem něj. Každá držela ve spárech jednu schránku s duší a přikládala si ji na rány.

„To bylo vynikající, miláčku,“ pochválila ho havraní žena stojící nejblíž k padlému démonovi. Charlie v ní poznal tu z uličky. Bodná rána po zásahu rapírem v jejím břiše se přímo před jeho očima zacelovala. Kopla do býčího démona. „Vidíš? Já ti říkala, že zbraně jsou svinstvo.“

„To byla vážně dobrá práce, Maso,“ prohlásila příšera po Charlieho pravé ruce. Krk jí ještě pořádně nesrostl. Byla to ta, kterou výstřelem odhodil na střechu kajuty.

„Holky, vy máte ale tuhý kořínek,“ poznamenal Charlie. Usmál se, připadal si trochu opile, jako by to všechno sledoval z úplně jiného prostoru.

„Je sladký,“ zapředla harpyje se zálibou v ruční práci. „Já ho prostě žeru.“

„Tak proti tomu fakt nic nemám,“ ozvala se Morrighan vlevo, jíž hlava pořád ještě maličko padala ke straně.

Charlie viděl, jak jí ze spárů odkapává jed, potom se podíval na ránu na svých prsou.

„Ano, drahý,“ zavrkala harpyje, „obávám se, že tě Nemain dostala. Ale jsi vážně kus válečníka, že jsi vydržel takhle dlouho.“

„Jsem Luminatus,“ odpověděl Charlie.

Morrighan se zachechtaly a ta přímo před Charliem udělala několik tanečních kroků. V tu chvíli zvedl démon býčí hlavu z vody.

„Já jsem Luminatus,“ zachrčel démon a mezi zuby mu při tom protékal černý sliz a voda.

Morrighan přestala tančit, popadla démona za jeden roh a zvrátila mu hlavu dozadu. „Myslíš?“ zasyčela. Potom mu vrazila dráp do hrdla. Překulil se a odhodil ji takovou silou, že prolétla vzduchem dobrých šest metrů a se zapraštěním narazila do boku lodi.

Morrighan stojící za Charliem ho popleskala po hlavě a prošla kolem něj. „Hned budeme u tebe, drahý. Já jsem Macha, mimochodem, a my tři jsme Luminatus – nebo za chviličku budeme.“

Morrighan se vrhly na býčího démona a po každém švihnutí jejich spárů z něj odletovaly kusy masa a kostí. Dvě se vznesly do vzduchu a dotíraly na démona z výšky, sekaly do něj pařáty a on se kolem sebe zuřivě oháněl, občas se trefil, ale většinou ne, protože střelné rány ho oslabily natolik, že nebyl schopen pořádně bojovat. Během dvou minut bylo po všem a z démona toho moc nezbylo. Macha držela jeho hlavu za rohy, jako by měla řidítka motocyklu. Démonovy čelisti po ní dál chňapaly.

„Jsi na řadě, zloději duší,“ oznámila Macha.

„Jo, jsi na řadě,“ přidala se Nemain a vytasila drápy.

Macha držela hlavu démona před sebou a přiblížila se s ní k Charliemu. Ucukl, když mu zubatá tlama zaklapala pár centimetrů před nosem.

„Počkejte chvilku,“ řekla Babd.

Zbylé dvě Morrighan se zastavily a otočily se na sestru, která stála nad zbytky démonova těla. „Proč nás to jednou nenecháš dokončit?“

Udělala jediný krok, potom ji srazilo něco, co vypadalo jako koule temnoty, a odneslo ji to mimo Charlieho zorné pole. Díval se, jak se k němu přibližuje démonova hlava, ale pak se ozvalo hlasité plesknutí a Macha odlétla do strany, jako by ji strhla guma přivázaná ke kotníku.

Zase bylo slyšel kvílení a ječení a Charlie spatřil, jak cosi v temnotě Morrighan mlátí, trhá a cupuje – neviděl, co přesně se tam děje. Nedokázal pořádně zaostřit.

Stočil pohled k Nemain, která se k němu rozběhla s napřaženými drápy, z nichž odkapával jed. Na okraji jeho zorného pole se v tu chvíli objevila malá ruka – a hlava Morrighan vybuchla v dešti tisíce hvězd.

Charlie se podíval tam, kde se mu předtím před očima objevila ta ruka.

„Ahoj, tati,“ řekla Sophie.

„Ahoj, drahoušku,“ hlesl Charlie.

Teď už mu bylo jasné, co se děje – pekelní psi trhali Morrighan na kusy. Jedna se jim vytrhla, vyskočila do vzduchu, roztáhla křídla a s vřískotem zaútočila na Sophii.

Sophie zvedla ruku, jako by jí chtěla zamávat na rozloučenou, a Morrighan se rozprskla v dešti černého slizu na všechny strany. Duše, tisíce duší, které vysála za tisíce let, se vznesly do vzduchu a jako červená světýlka kroužily jeskyní. Obrovská jeskyně teď vypadala, jako by někdo odpálil obří ohňostroj a zastavil čas.

„Neměla bys tady být, zlatíčko,“ prohlásil Charlie.

„Ale ano, měla,“ oponovala Sophie. „Musím to napravit, poslat je všechny zpátky. Jsem Luminatus.“

„Ty…“

„Ano,“ odpověděla věcně hlasem Pána všech mrtvých a temnoty, který člověka u šestileté holčičky tak irituje.

Oba pekelní psi se teď pustili do zbylé Morrighan a před Charlieho očima ji přetrhli na dva kusy.

„To ne, zlatíčko,“ vypravil ze sebe Charlie.

Sophie zvedla ruku a Babd se vypařila stejně jako její dvě sestry – zajaté duše z ní stoupaly vzhůru jako jiskry z ohně.

„Půjdeme domů, tati,“ navrhla Sophie.

„Ne,“ odporoval Charlie, i když sotva dokázal zvednout hlavu. „Musíme odsud něco odnést.“ Vrhl se kupředu a jeden z keberů ihned přiskočil, aby ho podepřel. Zpoza lodi se vynořila armáda veverčích tvorů a každý nesl nad hlavou zářící schránku s duší, které našli v kajutě lodi.

„To je ono?“ zeptala se Sophie. Vzala Chrisovi z tlapek kompaktní disk a podala jej Charliemu.

Obracel ho v rukou a potom si ho přitiskl na prsa. „Víš, co to je, zlatíčko?“

„Jo. Půjdeme domů, tati.“

Charlie se svalil Alvinovi na hřbet. Sophie a veverčí lidé ho přidržovali, dokud nevyšli z Podsvětí. Mátomil Svěží odnesl Charlieho do auta.

Doktor přišel a zase odešel. Když se Charlie probral, ležel doma ve své posteli a Audrey mu otírala čelo mokrým ručníkem.

„Ahoj,“ zašeptal.

„Ahoj,“ usmála se Audrey.

„Pověděla ti to Sophie?“

„Jo.“

„Děti rostou tak rychle…“ poznamenal Charlie.

„Jo.“ Audrey se znovu usmála.

„Mám tohle.“ Sáhl si pod kevlarový plát na prsou a vytáhl rudě pulzující album Sarah McLachlanové.

Audrey přikývla a vzala cédéčko do ruky. „Dáme ho sem, abys na něj dobře viděl.“ Jakmile se její prsty dotkly plastového obalu, světlo zhaslo a Audrey se zachvěla. „Božíčku,“ vydechla.

„Audrey.“ Charlie se pokusil posadit, ale bolest mu to nedovolila. „Jau. Audrey, co se stalo? Ony ji dostaly? Dostaly její duši?“

Dívala se na svou hruď a potom pohlédla na Charlieho – se slzami v očích. „Ne, Charlie, to já,“ řekla.

„Ale vždyť ses ho dotýkala už dřív, tehdy v noci ve spíži. Proč se to nestalo tenkrát?“

„Tehdy jsem asi ještě nebyla připravená.“

Charlie našel její ruku a stiskl ji, potom ji stiskl mnohem silněji, než zamýšlel, protože jím projela vlna palčivé bolesti. „Zatraceně,“ vyhrkl. Lapal po dechu, jako by se zadýchal.

„Myslel jsem, že je všechno temné, Audrey. Duchovní věci vypadaly tak strašidelně… Díky tobě jsem ale všechno pochopil.“

„To jsem ráda,“ opáčila Audrey.

„Což mě přivádí k myšlence, že jsem se měl vyspat s básnířkou, abych se naučil, jak je možné svět vyjádřit slovy.“

„Ano. Myslím, že máš duši básníka, Charlie.“

„A měl jsem se pomilovat taky s malířkou, abych poznal kouzlo tahu štětcem a dokázal vstřebávat barvy a povrchy věcí a doopravdy je vidět.“

„Ano,“ souhlasila Audrey a hladila ho prsty po vlasech. „Máš úžasnou představivost.“

„Myslím,“ pravil Charlie přiškrceným hlasem, protože se mu dýchalo čím dál hůř, „že jsem měl strávit noc s vědkyní, abych pochopil mechaniku světa a vnímal ji každým svým nervovým zakončením.“

„Ano, abys mohl vnímat svět,“ přikývla Audrey.

„S vědkyní s velkýma kozama,“ dodal Charlie a prohnul se bolestí do oblouku.

„Samozřejmě, můj milý,“ přitakala Audrey.

„Miluju tě, Audrey.“

„Já vím, Charlie. Já tě také miluji.“

Potom Charlie Asher, beta samec, manžel Rachel, bratr Jane, otec Sophie (Luminaty, která byla vládkyní nad smrtí), milenec Audrey, obchodník se smrtí a dodavatel kvalitního značkového oblečení a doplňků z druhé ruky, vydechl naposledy.

Audrey zvedla hlavu a uviděla, že do místnosti vstoupila Sophie. „Umřel, Sophie.“

Sophie položila ruku na Charlieho čelo. „Sbohem, tati,“ řekla.

EPILOG

Město dvou mostů se uklidnilo a všichni temní bohové, kteří se chystali dobýt svět, si uvědomili, kam patří, a vrátili se na svá panství hluboko v Podsvětí.

Jane a Cassie se vzaly na radnici a jejich registrovaný svazek byl během posledních let snad desetkrát zrušen a potvrzen. Každopádně byly šťastné a v jejich domácnosti vládl smích.

Sophie odešla bydlet k tetám Jane a Cassandře. Vyrostla z ní krásná vysoká žena a nakonec zaujala své právoplatné místo Luminaty, ale do té doby chodila do školy, hrála si s pejsky a celkově se dobře bavila při čekání na to, až si ji přijde táta vyzvednout.

OBCHODNÍCI

Mátomil Svěží sice pevně věřil tomu, že každý okamžik je krize, jeho víra ale byla vždy spíš akademická, což si uvědomil, když začal chodit s Lily Severovou, protože tehdy se toto rčení stalo absolutní pravdou. Jeho život postoupil o několik příček na žebříčku zajímavosti, a to do té míry, že být obchodníkem se smrtí bylo rázem tou prozaičtější částí jeho existence. Po celém městě je brzy znali jako obra v pastelovém obleku ve společnosti malé, gotické kuchařky. Ale doopravdy si jich město začalo všímat, až když si na North Beach v domě, v němž bývával Asherův secondhand, otevřeli Jazzovou a labužnickou pizzerii.

Pokud jde o Raye Macyho, tak toho inspektor Rivera seznámil se zastavárnicí z Fillmore jménem Carrie Langová; oba se do sebe téměř okamžitě zamilovali, protože je spojovala láska k filmových detektivkám, ručním palným zbraním a hluboká nedůvěra ve zbytek lidstva. Ray, přesně podle své betasamčí povahy, jí byl věrný jako pes, i když ji ve skrytu duše podezíral, že je sériová vražedkyně.

RIVERA

Inspektor Alphons Rivera se téměř neustále pokoušel změnit svůj život. Pracoval na půltuctu různých policejních oddělení, v tuctu různých funkcí, a ačkoli byl velmi dobrý policajt, vždy působil dojmem, že toho chce nechat. Po tom debaklu s obchodníky se smrtí a všech těch podivnostech, které se děly kolem nich, byl jednoduše vyčerpaný. Kdysi se mu podařilo na kratičkou dobu nechat práce u policie a otevřít si krámek se vzácnými tisky, a zpětně měl pocit, že to možná byla jediná doba, kdy byl opravdu šťastný. Teď, v devětačtyřiceti letech, to byl připraven zkusit znovu. Odejít do předčasného důchodu a jenom číst a žít klidný, nudný život mezi knihami.

A tak ho docela potěšilo, když z poštovní schránky dva týdny po smrti Charlieho Ashera vytáhl objemnou obálku, v níž nemohlo být nic jiného než kniha. Je to jako znamení, pomyslel si, když si sedal v kuchyni ke stolu, aby balíček otevřel. Byla to kniha – vypadalo to jako velmi vzácná a poněkud bizarní dětská knížka. Otevřel ji a nalistoval první kapitolu. Takže teď jste Smrť: A tohle budete potřebovat.

CÍSAŘ

Císař se znovu shledal se svými družiníky a velkoryse vládl San Francisku do konce svých dní. Za to, že dovedl Charlieho do Podsvětí, a za bezmeznou odvahu obdařila Luminata Tuláka silou a výdrží pekelného psa. Bylo poté už jen na Císaři, aby ostatním vysvětloval, jak je možné, že jeho nyní zcela černý společník – přestože ani promočený nikdy nevážil víc než tři a půl kila – předběhne geparda a rozkouše gumy od toyoty.

AUDREY

Audrey dál pracovala v buddhistickém centru a šila kostýmy pro místní divadelní spolek, ale také začala jako dobrovolnice pracovat v hospicu, kde jako tenkrát v Tibetu pomáhala lidem na „druhou stranu“. Práce v hospicu jí ovšem také poskytla přístup k lidským tělům, která právě opustily duše, a ona té příležitosti využila, aby veverčí lid vrátila do toku lidského znovuzrození. Po nějakou dobu tak docházelo ve městě k pozoruhodným případům uzdravení smrtelně nemocných lidí, na nichž provedla phowu nesmrtelnosti.

Od své práce s veverčím lidem nicméně Audrey zcela neupustila, jelikož to byla dovednost, kterou si osvojila po dlouhé době a nemalém úsilí – a mohla být stále mimořádně užitečná. Takový měla alespoň pocit, když si v meditační síni buddhistického centra Tři klenoty prohlížela svůj poslední mistrovský kousek.

Měl hlavu krokodýla – šedesát osm špičatých zubů a oči, které se leskly jako černé korálky. Místo rukou měl spáry dravého ptáka; na nebezpečných černých pařátech ještě ulpíval povlak zaschlé krve. Na nohou měl plovací blány vodních ptáků a k nim drápy na vyhrabávání kořisti z bláta. Oblečený byl do fialového hedvábného pláště podšitého sobolí kožešinou, k tomu dostal vysoký špičatý kouzelnický klobouk ve stejné barvě, ozdobený hvězdou vyšitou zlatou nití.

„Je to jen prozatím, než někoho najdeme,“ ujišťovala ho Audrey. „Ale můžeš mi věřit, že vypadáš skvěle.“

„Ne, to teda nevypadám. Měřím jenom pětatřicet centimetrů.“

„Jo, ale dala jsem ti pětadvaceticentimetrového klacka.“

Rozhrnul plášť a podíval se dolů. „Páni, no to se na to podívejme,“ vydechl Charlie. „Dobrý.“

AUTOROVA POZNÁMKA A PODĚKOVÁNÍ

Jako u každé knihy jsem hluboce zavázán těm, kteří mě inspirovali k jejímu vytvoření, i těm, kteří mi pomáhali při samotném psaní.

Pokud jde o inspiraci, patří mé nejhlubší díky rodině a přátelům Patricie Mossové, kteří se mnou sdíleli své myšlenky a pocity v době Patriciina skonu. A také děkuji všem pracovníkům hospiců, kteří se každý den dělí o své životy a svá srdce s umírajícími a jejich rodinami.

Město San Francisco je vždy inspirativní a já jsem vděčný jeho obyvatelům, že mi dovolili potulovat se po jejich čtvrtích, a za to, že laskavě snášeli mé popichování. Snažil jsem se sice zachytit atmosféru jednotlivých sanfranciských obvodů, ale jsem si vědom toho, že určitá místa z knihy, například Charlieho obchod a buddhistické centrum Tři klenoty, se nevyskytují na uvedených adresách. Budete-li považovat za zcela nezbytné mi napsat a upozornit mě na tyto nepřesnosti, budu muset podotknout, že na North Beach nenajdete ani obří šampónožravé pekelné psy.

Nevlezl jsem do stok, abych si ověřil detaily popisů pro scény, které se tam odehrávají – především proto, že JSOU TO STOKY! San Francisco je jedním z mála měst na pobřeží, které má propojenou uliční kanalizaci se stokami – což je fakt, který jsem ve svém popisu světa pod městem zcela ignoroval. Jestli vás skutečně zajímá, jak to vypadá ve stokách… no tak… Prostě mi věřte, že se to všechno tam dole mohlo stát, a nekažte si příběh tím, že budete zbytečně bazírovat na detailech. Proboha, vždyť je v textu veverka ve večerní róbě, tak nechte stoku plavat!

Pokud jde o skutečné faux pas, tak se musím přiznat, že netuším, jestli se dá elektricky ovládanými okénky Cadillaku Eldorado model 1957 skutečně ucvaknout dítěti hlava – prostě jsem pro účely této knihy usoudil, že by se to hodilo. Doma to, prosím, nezkoušejte.

Upřímně děkuji Monique Motilové, z jejíchž úžasných uměleckých děl povstal veverčí lid. Čirou náhodou jsem její sošky, kterým říká Vyparádění tvorové (Sartorial Creatures), viděl v galerii Paxton Gate v sanfranciské čtvrti Mission a jejich morbidní rozmarnost mi natolik učarovala, že jsem Monique napsal a zeptal se jí, jestli bych je nemohl ve Špinavé práci oživit. Byla tak laskavá, že mi dala svolení. Na její umělecká díla se můžete podívat na http://www.moniquemotil.com/sartcre.html. A na zombie –pinups.com se můžete dočíst o její vedlejší kariéře zpěvačky zombíkovské lóže (nedělám si srandu) a její touze dát zombiem tutéž vážnost, jaké se těší upíři.

Děkuji Betsy Aubreyové za hlášku: „Mám ráda takový čaj, jaké mám ráda muže. Slabý a zelený.“ Když jsem ji uslyšel, musel jsem ji dát do knihy. (A děkuji Sue Nashové, jejíž čaj byl, jak jinak, slabý a zelený.)

Za zásilku „knih první pomoci“ o tibetském buddhismu a phowě, kterou jsem obdržel, když jsem měl nůž na krku a došly mi informační zdroje, děkuji Rodu Meadeovi Sperrymu z nakladatelství Wisdom Press.

Za to, že mě živili, děkuji svému agentu Nicku Ellisonovi – a Abby Koonsové, Jennifer Cayeaové z Nicholas Ellison Inc.

Děkuji také své skvělé redaktorce Jennifer Brehlové, díky níž neustále vypadám chytřejší, a nemusím si pro to připadat hloupější. Velké díky patří i Michaelu Morrisonovi, Lise Gallagherové, Mikeu Spradlinovi, Jacku Womackovi, Lesliemu Cohenovi, Dee Dee DeBartolové a Debbie Stierové, kteří ve mě věří a starají se o to, aby se mé knihy dostaly k vám čtenářům.

A jako obvykle děkuji Charlee Rodgersové za to, že byla shovívavá a chápavá, když jsem psal tuto knihu, a současně prokazovala neuvěřitelnou odvahu a soucit, když se starala o obě naše umírající matky – jejichž skon zásadně ovlivnil charakter tohoto příběhu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai