Takeshi Kovacs se vrátil domů na Harlanův svět. Pevnina se tu vynořuje z nebezpečných a nevyzpytatelných hlubin oceánu, který tvoří devadesát pět procent povrchu celé planety. Jakmile se pokusíte vzlétnout nad oblaky v něčem sofistikovanějším, než je helikoptéra, sestřelí vás marťanské orbitální základny. Smrt však nečeká pouze v moři a na nebi. Na souši, od tropických pláží a bažin Kossuthu až po ledem a strojními zařízeními pokryté pláně Nového Hokkaida, přišly vniveč všechny těžce získané výdobytky quellistické revoluce. Vše mají pevně v hrsti První rody, korporace a jakuza. Na cestě za pomstou smrti své milované se Takeshi Kovacs zaplétá do sítě politických intrik a technologických záhad. O slovo se hlásí nejen duchové Harlanova světa, ale i stíny Takeshiho minulosti. Proslýchá se, že Quellcrist Falconerová vstala z mrtvých…

Richard K. Morgan

Probuzené běsy

Copyright © 2005 Richard K. Morgan

Translation © Václav Petr, 2009

Cover © Philcold I Dreamstime.com

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2012

ISBN 978-80-7387-577-0

Stanislav Juhaňák – Triton, Vykáňská 5,100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Stanislav Juhaňák – Triton

Praha / Kroměříž

Tuto knihu věnuji svojí ženě Virginii Cottinelliové,

která zná její úskalí

Poděkování

Většinu knihy jsem vytvořil tak, že jsem si prostě sedl a psal. Tam, kde jsem na to sám nestačil, vděčím za pomoc následujícím lidem:

Dave Clair mi poskytl neocenitelné rady a znalecký posudek nejen při zdolávání stránek této knihy, ale i při zlézání skal. Skvělý román Kema Nunna Tapping the Source a e-maily Jaye Caselberga mi nabídly cenný vhled do světa surfování na vlnách mořského příboje. V potápěčském centru Diving Fornells mne Bernard naučil, jak bezpečně přežít pod vodní hladinou. Všechno, co jsem v těchto oblastech dodatečně popletl, padá na moji hlavu.

Za nekonečnou trpělivost vděčím Simonu Spantonovi a Carolyn Whitakerové, kteří se ani slovem nezmínili o nějaké lhůtě či konečném termínu.

Anglické slovo „fury“ znamená:

la intenzívní, zmatenou a často zničující zuřivost…

2 divokou, nekoordinovanou sílu či aktivitu

3a kterékoli ze tří pomstychtivých božstev řecké mytologie, jež se věnuje trestání zločinů

3b rozběsněnou či pomstychtivou ženu

The New English Penguin Dictionary 2001

Prolog

Místo, kde mě probudili, si museli vybrat opravdu pečlivě.

Totéž platí i pro přijímací komnatu, kde mi vysvětlili, co po mně chtějí. Musí se uznat, že příslušníci Harlanova rodu nedělají nic polovičatě. Jak vám řekne každý přijatý, vždycky si dávají záležet na dobrém dojmu. Černé a zlacené obklady ladí s rodinnými erby na stěnách, zatímco podprahová hudba v člověku vyvolává rozechvělý pocit, že se ocitl tváří v tvář aristokracii. Marťanský artefakt v rohu místnosti němě vypovídá o převzetí správy planety našich dávno zaniklých ne-lidských dobrodinců pevnou moderní rukou Prvních rodů. A nechybí samozřejmě ani holografická socha samotného zakladatele rodiny, starouška Konráda Harlana, v triumfálním stylu „planetárního objevitele“.

Na scénu vstupuje Takeshi Kovacs. Navlečený do čert ví jakého nového těla se vynořuje ze zapuštěné vany plné tankového gelu a v jemném pastelovém světle chrchlá na rezervované dvorní sloužící, v odvážně vykrojených plavkách, které mu pomáhají na nohy. Neskutečně načechrané osušky na nejhorší vrstvu gelu, na těch pár kroků do další místnosti plášť z podobné látky. Následuje sprcha a zrcadlo – koukej si na svůj ksicht zvykat, vojáku – pak k novému pouzdru nové šaty a vzhůru do audienční síně na pohovor s příslušníkem Rodu. Samozřejmě se ženou. Vědí o mně svoje, takže muže si k tomu vybrat nemohli. Otec alkoholik mě opustil, když mi bylo deset. Vyrůstal jsem se dvěma mladšími sestrami, a když jsem tu a tam přišel do styku s patriarchální autoritou, propadal jsem psychotickým náladám. Ne, vybrali ženu. Zdvořilou důležitou tetičku, která se v dané chvíli stará o tajnou službu a méně veřejné záležitosti Harlanova rodu, nedoceněnou krasavici v zakázkovém klonovém pouzdře starém něco málo přes čtyřicet.

„Vítejte zpátky na Harlanově světě, Kovacsi-sane. Žádné potíže?“

„Ne. A vy?“

Blazeovaná drzost. Díky úpravě jsou Vyslanci vycvičeni v přijímání a zpracovávání detailních informací ze svého okolí rychlostí, o níž se ostatním lidem ani nesní. Vyslanec Takeshi Kovacs se rozhlédne a ve zlomku vteřiny ví, ví už od chvíle, kdy procitl v gelu, že ho tady potřebují.

„Já? Můžete mi říkat Aiura.“ Žena mluví amanglicky, nejaponsky. Brilantně vykonstruované nepochopení otázky jí umožňuje neurazit se a nereagovat podrážděně, čímž zřetelně prozrazuje kulturní kořeny Prvních rodů. Se stejnou elegancí mávne rukou. „Ale kdo jsem já tady není příliš podstatné. Předpokládám, že je vám jasné, koho zde zastupuji.“

„Jistě, je mi to jasný.“ Snad za to může podprahová hudba, snad Aiuřina klidná reakce na moji neuctivost, ale mírním aroganci. Vyslanci do sebe svoje okolí nasávají a do jisté míry se jím nakazí. Často se přistihneme, jak bezděčně napodobujeme odpozorované chování, zvláště když nám intuice napoví, že v daném prostředí představuje výhodu. „Takže jsem dočasně přeloženej, co?“

Aiura si delikátně odkašle.

„Ano, dá se to tak říci.“

„Sólový nasazení?“ Samo o sobě nic nezvyklého, ale také žádná legrace. Vyslanecký tým vám dá sebejistotu, jakou při práci s obyčejnými lidskými bytostmi nikdy nezískáte.

„Ano. Přesněji řečeno, jako Vyslanec budete jediný. Běžnějších prostředků ale budete mít k dispozici dostatek.“

„To zní sympaticky.“

„V to také doufáme.“

„Co teda po mně chcete?“

Další významné odkašlání. „To se dozvíte v pravý čas. Můžete mi ještě jednou odpovědět na otázku, jestli je vám nové pouzdro pohodlné?“

„Docela dost.“ Náhle to cítím. Obdivuhodně dobře reaguje, a to i z pohledu člověka zvyklého na zakázková bojová pouzdra Sboru. Překrásné tělo, přinejmenším zevnitř, „je to něco novýho od Nakamury?“

„Ne.“ Nedívá se ta ženská tak nějak šikmo vzhůru a vlevo? Jako výkonná šéfka ochranky má nejspíš zabudovaný retinální datadisplej. „Harkany Neurosystems v mimoplanetární licenci Khumalo-Cape.“

Nepředpokládá se, že by Vyslance mohlo něco ohromit. Mračím se, ale jen v duchu. „Khumalo? Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„To jste sotva mohl.“

„Co prosím?“

„Bude vám muset stačit moje ubezpečení, že jsme vás vybavili tou nejlepší dostupnou biotechnologií. Člověku s vašimi zkušenostmi asi nemusím vypočítávat všechny přednosti pouzdra. Pokud vás zajímají podrobnosti, doporučuji základní manuál, dostupný na displeji ve vašem levém zorném poli.“ Mdlý úsměv, pravděpodobně náznak únavy. „Harkany nekultivuje přímo pro Vyslance a k zadání konkrétních požadavků prostě nebyl čas.“

„Krize?“

„Jste bystrý, Kovacsi-sane. Ano, současnou situaci lze docela dobře nazvat kritickou. Byli bychom rádi, kdybyste se práce ujal ihned.“

„Dobře, za to jsem placenej.“

„Ano.“ Začne konečně o tom, kdo mě platí? Nejspíš ne. „Patrně jste již pochopil, že půjde o tajné nasazení. Velice odlišné od toho, co jste zažil na Sharyi. Nějaké zkušenosti s teroristy jste však ke konci toho tažení měl, nemám pravdu?“

„Jo.“ Poté, co jsme rozdrtili jejich meziplanetární flotilu, vyřadili jim z činnosti přenos dat, rozvrátili ekonomiku a obrali je o všechny možnosti globálního odporu, několika nezmarům nechtělo dojít, co jim Protektorát naznačuje. Zahájili jsme na ně štvanici. Infiltrovat, získat důvěru, podvrátit, zradit. „Nějakou dobu jsem to dělal.“

„Výborně. Tento úkol je podobný.“

„Máte potíže s terorismem? Zase vyvádějí quellisti?“

Zamítavě mávne rukou. Quellismus nikdo nebere vážně. Už pár století. Ta hrstka skutečných quellistů, co ještě zbyla, vyměnila revoluční principy za vysoce výnosnou kriminalitu. Stejná rizika, lepší příjmy. Ani pro tuhle ženu, ani pro oligarchii, kterou zastupuje, quellisté nepředstavují žádnou hrozbu. To je první náznak, že všechno není takové, jak se zdá.

„Jde spíš o hon na člověka, Kovacsi-sane. Individuální problém, ne politický.“

„Kvůli tomu žádáte o pomoc Vyslance?“ I přes masku sebeovládání zdvihám obočí. I v hlase trochu přidávám na důrazu. „To teda musí bejt zatraceně pozoruhodnej jedinec.“

„Ano, je. Vlastně bývalý Vyslanec. Než budu pokračovat, Kovacsi-sane, musím vám sdělit něco–“

„To je fakt, něco byste vysvětlovat měla, ale mému velícímu důstojníkovi. Protože zatím se mi to jeví tak, že jenom mrháte čas Vyslaneckýho sboru. My takový služby neposkytujem.“

„–co vás může tak trochu šokovat. Zajisté si myslíte, že vás přepouzdrovali těsně po sharijském tažení. Zřejmě jen pár dní po vaší hyperprostorově teleportaci.“

Krčím rameny. Vyslanecký klid. „Dny nebo měsíce, to pro mě moc…“

„Dvě století.“

„Cože?“

„Jak jsem řekla. Strávil jste ve skladišti téměř dvě stě let. Ve skutečnosti–“

Vyslanecký klid se náhle hroutí jako domeček z karet. „Co se kurva posralo, že…“

„Prosím, Kovacsi-sane. Vyslechněte mě.“ Ostrý rozkazovačný tón. Když se díky vyslanecké úpravě uklidním a jsem připraven poslouchat a učit se, pokračuje tišeji: „Později vám sdělím tolik podrobností, kolik jen budete chtít. Zatím vám musí stačit informace, že už nejste členem Vyslaneckého sboru jako takového. Můžete se považovat za soukromého zaměstnance Harlanova rodu.“

Již staletí odříznutý od posledních okamžiků vědomého života! Trosečník v čase. Ode všech a ode všeho, co znám, mě teď dělí celý život. Jako kriminálník, kurva! Jistě, vyslanecká asimilační technika se s valnou částí problému vypořádá, ale stejně –

„Jak jste…?“

„Před časem rod získal soubor s vaší digitalizovanou osobností. Jak už jsem řekla, podrobnosti vám mohu sdělit později. Není však nutné, abyste se tím nějak zvlášť zabýval. Naše nabídka je pro vás zajímavá finančně, ale nejen to.

V první řadě si musíte uvědomit, v jakém rozsahu budete své vyslanecké dovednosti využívat. Protože tohle není Harlanův svět, který jste znal.“

„S tím se srovnám,“ povídám netrpělivě. „Je to moje práce.“

„Dobře. Nu, teď byste určitě rád věděl–“

„Jo.“ Zaškrtit šok jako krvácející tepnu. Tvářit se zas jako profík, předstírat nezájem. Soustředím se na to, co je zřejmé a podstatné. „Tak vyklopte, kdo je ten bejvalej Vyslanec, kterýho tak strašně chcete dopadnout!“

Možná to probíhalo asi takhle.

Na druhou stranu to mohlo být jinak. Dnes se musím spokojit s tušením a útržky faktů. Stavím jen na odhadu, k vyplnění mezer využívám vyslaneckou intuici. Můžu ale být úplně vedle.

Jak to mám vědět.

Já tam nebyl.

Neviděl jsem, jak se tvářil, když mu řekli, kde jsem. Když mu řekli, že jsem a cos tím má podniknout.

Část první

Tohle jste vy

„Berte to osobně…“

Quellcrist Falconerová:

Co jsem už měla dávno pochopit, svazek II

Kapitola první

Poškození.

Rána pálila jako svině, ale už jsem zažil horší. Paprsek z blasteru se mi zavrtal rovnou do žeber, ale v cestě měl ještě pancéřové dveře, a ty mu sebraly většinu síly. Kněží narazili na zabouchnuté dveře a nemohli se dočkat střelby. Ochotnická estráda. Museli schytat stejně jako já paprskem odraženým od plátů. Já už za dveřmi mizel. To, co z výboje zbylo, mi udělalo rýhu na hrudníku, zhaslo a dodoutnalo v záhybech kabátu. Bok jsem měl jako z ledu, bylo cítit spálená podkožní čidla. Syčení roztříštěných kostí, spíš pachuť v místech, kde paprsek proťal biolubrikační potah přes volná žebra.

Za osmnáct minut – podle displeje načipovaného do levého horního rohu zorného pole – jsem už pospíchal lampami ozářenou ulicí, syčení neustávalo. Snažil jsem se zranění nevnímat. Pod kabátem ze mě něco pomalu a vytrvale teklo. Krve málo. Syntetická pouzdra mají své výhody.

„Chceš si užít, samuraji?“

„Už se stalo,“ odpověděl jsem mu a uhnul od průjezdu. Zamrkal vlnovkami vytetovanými na víčkách s výrazem „tvoje mínus“ a svalnatou postavu zase ležérně opřel do přítmí domovního vchodu. Přešel jsem na druhou stranu ulice, zahnul za roh a prokřižoval mezi dvěma děvkami; jedna byla žena, druhá neurčitého pohlaví. Žena byla předělaná, mezi přehnaně obratnými rty jí kmital rozeklaný dračí jazyk, snad v nočním vzduchu ochutnávala moji ránu. Její oči po mně zatančily stejně jako jazyk, pak sklouzly pryč. Dvougenderová profesionálka na opačné straně chodníku změnila postoj, věnovala mi tázavý pohled, ale neřekla ani slovo. Neměly zájem. Na prázdných ulicích to po dešti klouzalo. Musely mě vidět přicházet mnohem dřív, než fešák z průjezdu. Co jsem odešel z citadely, stihl jsem si upravit fazónu, ale podle něčeho stejně poznaly, že se mnou kšefty nebudou.

Za zády jsem zaslechl, jak o mně mluví v stripjapu, harlanském obchodním jazyce. Rozeznal jsem slovo švorcák.

Mohou si dovolit být vybíravé. V závěsu za Mecsekovou iniciativou dnes obchod jen kvete. Letos v zimě se tady nakládalo. Tekitomura se jen hemžila demontérskými četami, za nimiž se táhli obchodní jednatelé jako hejna křídlatců za harlanskými rybářskými trajlery. V novém století za bezpečné Nové Hokkaido. K břehům Nového Hokkaida to je z nově postaveného přístavu vznášedel na kompchonském okraji města téměř tisíc kilometrů vzdušnou čarou, a tak se nákladní vznášedla činila ve dne v noci. S výjimkou letounu se přes Andrassové moře rychleji nedostanete. A na Harlanově světě se létání vyhnete, pokud to jde. Všechny čety, co převážely těžkou výstroj – a to byly všechny – cestovaly na Nové Hokkaido vznášedlem z Tekitomury. Kdo přežije, vrátí se zase stejnou cestou zpátky.

Město vzkvétá. S přílivem Mecsekových peněz si spřádá skvostné vyhlídky, plní se živým entuziazmem. Kulhal jsem teď přes hlavní dopravní tepnu posetou pozůstatky po bujarých oslavách a v kapse mi o sebe jako hrací kostky cvakaly čerstvě vyříznuté korové báze.

Na křižovatce Mukoovy třídy a Penchevovy ulice byla bitka. Opiové podniky na Mukoově totiž před chvílí zavíraly a jejich zákazníci s vysmaženými synapsemi se teď potkali s večerní směnou přístavních dělníků, kteří sem přišli přes ztichlou zchátralou čtvrť obchodních skladišť. Pro rvačku důvod víc než dostatečný. Tucet rozkymácených osob klopýtalo ulicí a neodbornými hmaty se snažilo nějak popadnout či uhodit soka, shromážděný dav do toho kibicoval. Na dlažbě z tvrzeného skla už leželo jedno nehybné tělo, někdo jiný se už plazil krůček za krůčkem z mely a přitom krvácel. Někdo moc nabil elektrický boxer a mezi klouby mu přeskakovaly modré jiskry, jinde se zaleskla obnažená čepel. Zdálo se však, že všichni, co se ještě udrželi na nohou, zůstávají při chuti. Policie nikde.

Jasně, pošklebovala se část mojí osobnosti, tam nahoře teď maj všichni policajti plný ruce práce.

Zatímco jsem si chránil zraněnou část těla, co nejobezřetněji jsem se potyčce vyhnul. Pod kabátem jsem však pro jistotu sevřel hladkou křivku posledního halucinogenního granátu a poněkud lepkavý jílec Tebbitova nože.

Nikdy se nenechte zatáhnout do bitky, když máte možnost zabít rychle a zmizet.

Slova Virginie Vidaurové, instruktorky Vyslaneckého sboru, později kriminálnice z povolání a tu a tam politické aktivistky. Je pro mě něco jako vzor, i když jsem ji už několik desítek let neviděl. Na tuctu cizích světů se mi nezvaně vkrádala do myšlenek, a já tomu duchovi v hlavě více než tucetkrát vděčil za svůj život. Tentokrát jsem nepotřeboval ani ji, ani nůž. Proklouzl jsem bojujícím hloučkem, dával jsem si pozor, abych nenavázal oční kontakt, v Penchevově jsem zahnul za roh a vnořil se do stínů v průjezdech na přímořské straně ulice. Časový čip v oku mi ohlásil, že jdu pozdě.

Přidej, Kovacsi. Podle mojí spojky v Millsportu se na Plexe nedalo nikdy moc spoléhat a já mu nezaplatil dost, aby vydržel čekat dlouho.

Ještě pět set metrů, pak jsem zamířil doleva do hustých fraktálových spirál sektoru Belada Kohei, pojmenovaného před stovkami let podle tradičního obchodního artiklu a příjmení rodiny, která tu vlastnila a provozovala sklady. Mezi jejich štíty se nepřehledně proplétaly křivolaké uličky. S nástupem Recivilizace přestalo být Nové Hokkaido odbytištěm, místní trh s beladou se zhroutil a rodiny jako Koheiovi velmi rychle zbankrotovaly. Z fasád dnes smutně hledí špinavá okna vyšších podlaží, zírají na sebe navzájem přímo přes široké vjezdy do nákladových prostor, jejichž garážové rolety zůstávají někde na půli cesty mezi polohou otevřeno a zavřeno.

Tu a tam se samozřejmě mluví o možném oživení, znovuotevření, přestavění bývalých obchůdků na deMontové laboratoře, na výcviková centra a skladiště hardwaru.

Jenže zatím se o tom spíš jen mluví – nadšení zvedlo nad vodu budovy v přístavní čtvrti naproti rampám pro nákladní vznášedla dál na západě, ale nešíří se o nic spolehlivěji, než se vám smažka postará o vypůjčený telefon. Tak daleko od přístavu a západního konce města cinkání Mecsekova měšce prakticky neuslyšíte.

Slasti finančních toků.

Z jednoho okna v horním patře domu Belada Kohei 9.26 se linula mdlá záře a zpod neúplně zatažené garážové rolety nákladového prostoru unikalo světlo s dlouhými jazyky stínů; celá budova vypadala jako jednooký slintající maniak. Nalepil jsem se na zeď a vytočil sluchové obvody syntetického pouzdra na jejich ubohé maximum. Hlasy prosakovaly do ulice stejně trhaně a přerušovaně jako stíny u nohou, říkám ti, že kvůli tomuhle tady trčet nehodlám.

Millsportský akcent, afektované protahování samohlásek, metropolitní nosový přízvuk amangličtiny Harlanova světa, podrážděně zvýšený hlas. Pak Plexův hlas, na tu vzdálenost nerozlišitelné mumlání, kontrastní provinční výslovnost. Zdálo se, že se na něco ptá.

„Jak to mám kurva vědět? Věř si, čemu chceš!“ Plexův společník se pohyboval po místnosti, s něčím manipuloval, další věta zanikla v ozvěnách šířících se nákladovým prostorem. Zachytil jsem jen slova kaikyo, záležitost, pak úsečný smích. Poté přišel blíž k roletě. „–ky záleží, v co rod věří. A oni uvěří tomu, co jim poví technika. Jo, kamaráde, technika zanechá stopy.“ Ostré zakašlání, vtáhnutý vzduch, jako když někdo polyká zábavní chemikálie. „Kurva, ten chlap se ale courá!“

Zamračil jsem se. Kaikyo má více významů. Všechny však závisejí na tom, jaká jste generace. Zeměpisně se tím slovem označuje průliv nebo kanál. V tom smyslu se používalo hlavně v počátečních letech Kolonizace a zachovalo se ve vysoce učeném a okázalém jazyce Prvních rodů píšících v kandži. Tenhle chlápek sice jako příslušník Prvních rodů nemluvil, ale nemohl jsem zcela vyloučit, že nebyl u toho, když si Konrád Harlan a jeho vlivní kámoši udělali z Glimmeru VI rekreační pozemek. Z té doby najdete ve skladištích ještě spoustu osobností, co čekají na stažení do funkčního pouzdra. Kromě toho, abyste prožili kompletně celé lidské dějiny Harlanova světa, stačilo se šestkrát přepouzdrovat. Podle pozemského standardního času to je koneckonců jen něco málo přes čtyři století, co tady přistály první kolonizační lodě.

O slovo se hlásila vyslanecká intuice. Cítil jsem, že něco není v pořádku. Už jsem se setkal s muži i ženami, kteří za sebou měli několik stovek let nepřerušovaného života, ale jako tenhle chlápek se nevyjadřovali. Přes opiové výpary se do tekitomurské noci netáhla zrovna moudrost věků.

V pouliční hantýrce stripjapu o pár století později znamenal kaikyo kontakt, který se umí zbavit kradeného zboží. Neoficiálního velkoobchodníka. V některých oblastech Millsportského souostroví se tak překupníkům říká dodnes. Jinde se však význam mírně posouvá, a tak kaikyo může znamenat i nezávislého finančního poradce.

Jo, a dál na jihu to znamená svatýho muže posedlýho duchy nebo taky výpusť odpadních vod. S tímhle detektivním pátráním už kurva přestaň. Slyšels toho chlápka, ne? Jdeš pozdě!

Vsunul jsem dlaň pod spodní okraj rolety a zabral. Snažil jsem se přitom zablokovat příval bolesti způsobený zraněním, jak jen mi to nervový systém syntetického pouzdra dovoloval. Roleta se s rachotem zatáhla pod střechu. Ulici i mě samotného zaplavilo světlo.

„’Brej večír.“

„Ježíši!“ Millsportský akcent rychle uskočil. Stál jen pár metrů od rolety, když letěla nahoru.

„Taku!“

„Ahoj, Plexi.“ Dál jsem se díval na neznámého. „Kdo je ten tani?“

Už jsem ale pochopil. Bledé bojové pouzdro solidního vzhledu, ušité na míru jako z nějaké podřadné experie. Něco mezi Micky Nozawou a Ryu Bartokem. Správné proporce, mohutné v ramenou a hrudníku, s dlouhými končetinami. Vlasy upravené do chocholky, jak se to dnes předvádí na přehlídkách biowaru, fixované statickou elektřinou, jako by pouzdro právě vytáhli z klonového tanku. Oblek vycpaný, aby to vypadalo, že jsou pod ním schované zbraně, postoj prozrazující, že nemá žádné, které by uměl rychle použít. Nachýlený bojový postoj spíš vrčel, než by chtěl kousat.

V jedné ruce vyprázdněná opiová ampulka, široce roztažené zorničky. Po straně čela vytetované illuminové kudrlinky jako ústupek staré tradici.

Učedník millsportské jakuzy. Pouliční rváč.

„Ty mi nebudeš říkat tani,“ zasyčel na mě. „Jseš to ty, kdo sem nepatří. Ty jseš tady vetřelec!“

Nepustil jsem ho z periferního vidění a obrátil jsem se na Plexe, zápasícího u pracovních stolů se zauzlovanými tkaničkami popruhů. Viděl jsem, jak se násilně snaží vyloudit na svojí prostopášné aristokratické tváři nezvyklý úsměv.

„Hele, Taku–“

„Tohle byla čistě soukromá schůzka, Plexi. O zajištění zábavy jsem tě nežádal.“

Chlápek sebou cukl, měl co dělat, aby se udržel, hluboko v krku mu zaskřípalo. Plex vzbuzoval dojem, že propadá panice.

„Počkej, já…“ Se zjevným úsilím odložil popruhy. „Taku, on je tady kvůli něčemu jinému.“

„To teda přišel v nevhodnej čas,“ upozornil jsem ho mírně.

„Poslouchej, Kovacsi. Jdi do prdele–“

„Ne!“ vykřikl jsem a současně se otočil k chlápkovi. Doufal jsem, že pochopí, co taková nefalšovaná energie v mém hlase znamená. „Když už víš, kdo jsem, měl bys taky vědět, že mi máš jít z cesty. Přišel jsem za Plexem, ne za tebou. A teď vypadni!“

Nevím, co ho nakonec zabrzdilo. Možná vyslanecká reputace, snad poslední zprávy z citadely – vždyť z toho musej bejt všichni úplně na větvi, když jsi tam nadělal takovou paseku! – nebo měl prostě jen chladnější hlavu, než se dalo podle laciné pankáčské fazóny soudit. Na okamžik se zasekl ve dveřích vlastního vzteku, ale v příští chvíli se ho zbavil, všechen ho ze sebe vycedil úšklebkem a pohledem na nehty pravé ruky.

„Jistě, jen do toho. Projednej si to tady s Plexem, já zůstanu venku. Budete to mít rychle vyřízený“

Chlápek už měl dokonce nakročeno, že půjde na ulici. Ohlédl jsem se po Plexovi.

„O čem to kurva mluví?“

Plex sebou škubl.

„No, víš, musíme změnit plán, Taku. Nemůžeme–“

„Ale to ne.“ Když jsem se rozhlédl, rozeznal jsem v prachu zvířené vzory. Někdo použil gravitační zdviž. „Ne, ne! Říkal jsi přece–“

„Já, já vím, Taku. Jenže–“

„Zaplatil jsem ti.“

„Ty peníze ti vrátím–“

„Nechci ty zasraný peníze, Plexi.“ Civěl jsem na něho a přemáhal nutkání vytrhnout mu ohryzek. Bez Plexe by mě neměl kdo nahrát. A bez toho – „Chci kurva zpátky svoje tělo!“

„To je v pohodě. Úplně v pohodě. Svoje tělo dostaneš. Jenomže právě teď–“

„Jenomže právě teď, Kovacsi, používáme zařízení my,“ zubil se ještě chlápek z jakuzy a zase se nachomýtl do mého zorného pole. „Protože abych byl upřímnej, bylo vždycky naše. Ale vo tom se ti tady Plex asi nezmiňoval, co?“

Pohlédl jsem z jednoho na druhého. Zdálo se, že to Plexe vyvádí z rovnováhy.

Toho kluka ti musí být líto. Kšeft a cenu mi dohodla Isa, moje millsportská zprostředkovatelka. V celých patnácti letech se tvářila unavená světem, seříznuté fialové vlasy, nijak neskrývané archaické datapřípojky. Vem si historii. Dala mu pěkně přes hubu.

Pravda, nezdálo se, že by dějiny Plexovi nějak fandily. Narodil se před třemi stovkami let jako Kohei, rozmazlený nanicovatý mladší syn, který nepotřeboval víc než cvičit si svoji nespornou inteligenci v nějakém ušlechtilém vědním oboru, astrofyzice či archeologii. Stalo se, že rod Kohei zanechal své postrecivilizační generaci jen klíče k deseti ulicím s prázdnými sklady a poněkud omšelý aristokratický šarm, díky němuž si Plex podle vlastních hořkých slov mohl píchnout, i když nebylo za co. S celým tím svým svinským příběhem se mi svěřil zhulený po třídenní známosti. Zdálo se, že to potřebuje někomu říct, a Vyslanci umějí poslouchat. Poslouchají, vžívají se do místních zvyklostí, nasávají je. Podrobnosti, jež si zapamatují, jim později můžou zachránit život.

Plexovi zchudlí předci se tváří v tvář perspektivě jediného života v jediném těle začali živit prací, ale moc jim to nešlo. Dluhy narůstaly, supi se slétali. Když Plex přišel na svět, rodina se už tolik zapletla s jakuzou, že se drobná kriminalita stala běžnou součástí každodenního života. Ten agresivně nahrbený postoj viděl všude kolem sebe. Rozpačitý ponížený úsměv si osvojil už u táty na klíně.

Ze všeho nejmíň si chtěl znepřátelit zákazníky.

Já zase ze všeho nejmíň toužil cestovat vznášedlem zpátky do Millsportu v pouzdře, které jsem měl zrovna na sobě.

„Plexi, mám zamluvený místo na Saffronský královně. Vyplouvá za čtyři hodiny. Proplatíš mi lístek?“

„Přehodíme to, Taku,“ odpověděl prosebným hlasem. „Do Millsu jede další, zítra večer. Prachy mám, takže Yukiovi hoši…“

„–mě jmenovat!“ zaječel chlápek z jakuzy.

„Přendají tě na večerní plavbu. Nikdo se o tom nedozví.“ Nyní obrátil prosebný pohled k Yukiovi. „Říkám to dobře? Uděláte to, ano?“

Taky jsem do něj zapíchnul pohled. „Jo? Přestože mi posíráte únikový plány, jak jen můžete?“

„Únik sis posral sám, Kovacsi.“ Chlápek z jakuzy se mračil a kroutil hlavou. Hrál si na sempaie. Svoje manýry a povrchní vážnost pravděpodobně okopíroval poměrně nedávno – jako učedník od svého vlastního sempaie. „Chápeš vůbec, že tě teď hledaj jako divoký? Policajti vyslali pátrací čety čmuchalů do celýho města a řekl bych, že do hodiny jich bude plnej přístav. Celý Tekitomurský policejní oddělení je na nohách. Nemluvě o našich kamarádech, fousatejch úderkách z citadely. Kurva, chlape, mohl jsi jim tam nechat trochu víc krve.“

„Položil jsem ti otázku. O kritiku jsem se neprosil. Zajistíš mi to druhý vznášedlo nebo ne?“

„Ale jo,“ mávl rukou. „Jako by se stalo. Jenom bys měl pochopit, Kovacsi, že některý zdejší lidi mají na starosti důležitý obchodní transakce. Když se sem takhle přisereš a proženeš komplet policejní sbor, můžou nám samým nadšením pozavírat i lidi, který potřebujeme.“

„Potřebujete k čemu?“

„Do toho je ti hovno,“ odtušil. Sempaiovská póza se zhroutila, vracela se millsportská ulice. „Ty teď na pět šest hodin někam zalez a zkus už nikoho nezabít.“

„A pak co?“

„Pak se ti ozvem.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Budeš se muset víc snažit.“

„Víc snažit?“ zvýšil hlas. „Do prdele, s kým myslíš, že mluvíš, Kovacsi?“

Změřil jsem si vzdálenost, odhadl, jak dlouho mi bude trvat, než se k němu dostanu, kolik mě to bude stát bolesti. Uvědomil jsem si, že ho musím trošku popíchnout. „S kým mluvím? Mluvím se smradlavým čimpirou, zasraným pouličním rváčem z Millsportu, co se utrh ze řetězu svýho sempaie a už mě to otravuje, Yukio. Naval telefon – chci mluvit s někým, kdo o něčem rozhoduje!“

Zuřivý výbuch. Oči široce rozevřené, ruka šátrá v saku. Ne dost rychle.

Schytal to.

Překonal jsem prostor, který nás dělil, využil jsem přitom nezraněnou část těla a zasáhl ho ze strany do hrdla a do kolene. Chlápek šel k zemi, dusil se. Čapnul jsem ho za ruku, zkroutil ji a ke dlani jsem mu přiložil Tebbit, aby na něj dobře viděl.

„Čepel tohohle nože je bioware,“ upozornil jsem ho pevným hlasem. „Adoracionská krvácivá zimnice. Jestli tě říznu, do tří minut ti v těle popraskaj všechny cévy. To bys chtěl?“

Vzepřel se mému sevření, zalapal po vzduchu. Přitlačil jsem čepel a spatřil v jeho očích paniku.

„Není hezký tak umřít, Yukio. Telefon.“

Poplácal se po obleku, telefon s rachotem vypadl na superotonovou podlahu. Nahnul jsem se, abych se ujistil, že to opravdu není zbraň, pak jsem mu aparát kopl směrem k volné ruce. Nemotorně ho zvedl, dýchal chrčivě, přerývaně, hrdlo zhmožděné.

„Dobře. Zavolej někoho kompetentního. Pak mi ho dej.“

Chlápek z jakuzy několikrát poklepal na displej. Telefon mi vrátil se stejně prosebným výrazem ve tváři, jaký jsem před chvílí viděl u Plexe. Čekal jsem, dlouho se mu díval do očí, využíval jsem přitom notoricky známou nepohyblivost laciného syntetického pouzdra, potom jsem mu pustil zkroucenou ruku, vzal si aparát a ustoupil z dosahu. Chlápek se ode mě odkutálel a pořád se držel za krk. Přiložil jsem si telefon k uchu.

„Kdo tam?“ zeptal se japonsky zdvořilý mužský hlas.

„Tady Kovacs,“ odpověděl jsem a automaticky přešel do jeho řeči. „Právě jsem se dostal s vaším čimpirou Yukiem do střetu zájmů. Myslel jsem si, že byste mi to mohl pomoct vyřešit.“

Ledové ticho.

„To znamená, že bych to rád vyřešil ještě dneska v noci,“ dodal jsem mírně.

Na druhé straně linky jsem rozeznal zasyčení nádechu. „Děláte velkou chybu, Kovacsi-sane.“

„Vážně?“

„Bylo by od vás nemoudré zatahovat nás do vašich záležitostí.“

„Nejsem ten, kdo někoho do něčeho zatahuje. Zrovna stojím ve skladišti a koukám na prázdný místo, kde měla bejt moje výbava. Mám velice pádnej důvod přičítat její zmizení tomu, že jste si ji odnesli.“

Další odmlka. Konverzace s lidmi od jakuzy bývají bez výjimky přerušované dlouhými pauzami, během nichž máte přemýšlet a pečlivě naslouchat tomu, co zůstalo nevyřčeno.

Na to jsem teď neměl náladu. Zranění bolelo.

„Bylo mi řečeno, že budete hotový přibližně za šest hodin. To se dá přežít. Chci po vás ujištění, že až ta lhůta uplyne, bude moje výbava zpátky, provozuschopná, připravená, abych ji mohl použít. Chci vaše slovo.“

„Hirayasu Yukio je plně oprávněn–“

„Yukio je čimp. Jednejme jeden s druhým na rovinu. Plní si tady jedinou úlohu. Dohlíží, abych nezamordoval našeho společnýho dodavatele. Což se mu mimochodem moc nedaří. Už jsem ztrácel trpělivost, když jsem přišel, a hned tak ji zas nenajdu. Yukio pro mě nic neznamená. Chci mít vaše slovo.“

„A když vám ho nedám?“

„Potom pár vašich praček peněz skončí podobně jako vnitřek citadely dneska v noci. Na to máte zas moje slovo.“

Ticho. Pak: „S teroristy nevyjednáváme.“

„Ale prosím vás! Zkoušíte si projev? Myslel jsem, že spolu mluvíme na výkonný úrovni. Mám tady něco zlomit?“

Jiný druh ticha. Zdálo se, že chlápek na druhém konci linky přemýšlí o něčem jiném.

„Je Hirayasu Yukio zraněn?“

„Ne že byste si toho všimnul.“ Chladně jsem se na Yukia podíval. Už se zase naučil dýchat a pokoušel se posadit. Na okrajích tetování se mu třpytily perličky potu. „Ale to se ještě všechno může změnit. Záleží jenom na vás.“

„Tak dobře.“ Než odpověděl, uběhlo jen několik vteřin. Na jakuzu to byl nevídaný spěch. „Jsem Tanaseda. Máte moje slovo, Kovacsi-sane. Požadovanou provozuschopnou výbavu budete mít na daném místě připravenou v čase, který jste si určil. Za způsobené potíže vám navíc zaplatíme.“

„Děkuju vám. To–“

„Neskončil jsem. Pokud se na mých lidech dopustíte jakéhokoli násilí, ujišťuji vás, že na vás nechám vydat celoplanetární zatykač, budete chycen a následně popraven. Hovořím o velmi nepříjemné Skutečné smrti. Rozumíme si?“

„To zní fér. Myslím ale, že by bylo výhodnější, kdybyste pravidla slušnýho chování vysvětlil svýmu čimpovi. Trpí představou, že je důležitej.“

„Dejte mi ho.“

Hirayasu Yukio už seděl, skloněný nad superotonovou podlahou, sípavě dýchal. Sykl jsem na něho a hodil mu aparát. Chytil ho neohrabaně jednou rukou, druhou si masíroval krk.

„Tvůj sempai tě chce na slovíčko.“

Zíral na mě uslzenýma nenávistnýma očima, ale telefon si poslušně přiložil k uchu. Ze sluchátka se linuly krátké, úsečné japonské slabiky, jako by někdo poskakoval na prasklé tlakové láhvi. Yukio prkenně sklonil hlavu, nestačil doříkávat slova, odpovídal jednoslabičně, především slovem ano. Jednu věc musíte jakuze přiznat – ve svých řadách si umí zajistit disciplínu jako nikdo jiný.

Jednostranná konverzace skončila. Yukio mi podal telefon, do očí se mi už nepodíval. Vzal jsem si ho.

„Věc se vyjasnila,“ ozval se mi v uchu Tanaseda. „Prosím, zařiďte si, abyste zbytek noci strávil jinde. Za šest hodin se můžete vrátit. Dostanete svoji výbavu i kompenzaci. Už spolu mluvit nebudeme. Tohle. Nedorozumění. Bylo nanejvýš politováníhodné.“

Podle hlasu se ale nezdálo, že by z toho měl žaludeční potíže.

„Doporučil byste mi nějakej podnik, kde dostanu pořádnou snídani?“ zeptal jsem se ho.

Pauza. Zdvořilé praskání statické elektřiny. Chvilku jsem telefon potěžkával v ruce, pak jsem ho hodil zpátky Yukiovi.

„Tak.“ Pohlédl jsem na chlápka z jakuzy, pak na Plexe, pak zpátky. „A co vy dva? Doporučili byste mi nějakej podnik, kde mi dají dobrou snídani?“

Kapitola druhá

Než se Leonid Mecsek odhodlal poctít kulhající ekonomiku Saffronského poloostrova svojí milou dobročinností, plynuly Tekitomuře sezónní příjmy jednak z prodeje povolenek na lov lahvounů bohatým sportovním rybářům z Millsportu či Ohridských ostrovů, jednak z výlovu saffronských blanomedůz kvůli tělesnému oleji. Díky bioluminiscenci se výlov provádí snadněji v noci, ale posádky rybářských člunů raději vyplouvají jen na pár hodin, déle na moři nezůstávají. Pavučinovitě jemná žahavá chapadélka blanomedůz se totiž lepí na oblečení a lodní povrchy v tak silných vrstvách, že se výtěžek vinou vdechování toxinů a kožním popáleninám nijak zvlášť nevyplatí. Rybáři se vracejí do záře angierských lamp čistící stanice celou noc, aby sebe i lodě vystříkali laciným biorozpouštědlem. Za stanicí zůstává otevřená nedlouhá řádka barů a jídelen, kde mají otevřeno až do úsvitu.

Zatímco mě Plex vedl obchodní čtvrtí na nábřeží, řinuly se z něho omluvy jako z děravého vědra. Zamířil k podniku bez oken jménem Tokijská vrána. Od podřadného millsportského námořnického baru se příliš nelišil – na nástěnných malbách potřísněných stěn byli znázorněni bůh Ebisu a svatý Eliáš, tu a tam jsem zahlédl votivní plakety s vyrytými nápisy v kandži či v amanglické latince: Prosíme o klidné moře a plné sítě! Monitory nahoře za barovým pultem z marťanského zrcadlového dřeva vysílaly místní předpověď počasí, zprávy o drahách orbitálních stanic a nejžhavější globální novinky. Na konci místnosti neodmyslitelné holoporno nad širokým projektorem. Nějak zvlášť plno tu nebylo. Námořníci, většinou muži z rybářských lodí, obsadili prostor podél barového pultu, posedávali v hloučcích kolem stolů, tváře rozmazané únavou, většinou nešťastné.

„Dám si tohle,“ pospíšil si Plex, když jsme vstoupili.

„To si kurva piš, že si to dáš ty.“

Věnoval mi rozpačitý pohled. „Jo, hm, co tedy chceš?“

„To, co tu vydávají za whisky. Neředěnou. Ať to zvládnou vnímat i chuťový obvody tohohle zkurvenýho pouzdra!“

Plex se vzdálil k pultu a já si zatím vybral stůl, ze zvyku v rohu místnosti. Výhled na dveře a na klientelu. Sesunul jsem se na židli a blasterem pochroumaná žebra se ozvala, škubl jsem sebou.

To jsem si ale kurevsky zavařil!

No, není to tak hrozný. Přes kapsu kabátu jsem pohladil báze. Mám, pro co jsem přišel.

Proč jsi je nepodřezal ve spánku? Měls k tomu nějakej zvláštní důvod?

Chtěl jsem, aby to věděli. Aby viděli, co je čeká.

Plex se vrátil od barového pultu se skleničkami a táckem unaveného suši. Z nějakého nepochopitelného důvodu vypadal spokojený sám se sebou.

„Hele, Taku, z těch čmuchacích oddílů si hlavu dělat nemusíš. V syntetickém pouzdře–“

Pohlédl jsem na něho. „Ano, já vím.“

„Ano, aha. Je to jenom šest hodin.“

„A celej zejtřek, dokud necky nezvednou kotvy,“ dodal jsem a popadl sklenici. „Udělal bys líp, kdybys držel hubu, Plexi.“

Držel hubu. Po několika minutách tichého rozjímání jsem zjistil, že ani to mě neuspokojuje. V syntetickém pouzdře jsem se cítil celý nesvůj, škubal jsem sebou jako při dojezdu z tetrametu, nespokojený se svou fyzickou podstatou. Potřeboval jsem přijít na jiné myšlenky.

„Znáš Yukia dlouho?“

Vzdorovitě se na mě zamračil. „Myslel jsem, že chceš–“

„Jo, promiň. Dneska večer mě střelili, a tak nemám nejlepší náladu. Jenom jsem–“

„Řekl jsi, že tě střelili?“

„Plexi,“ naklonil jsem se naléhavě přes stůl. „Mohl bys ten svůj přiblblej hlásek laskavě ztišit?“

„Jo. Promiň.“

„Nic se nestalo,“ mávl jsem bezmocně rukou. „Jak se kurva můžeš udržet v oboru, člověče? Prokristapána, jseš přece kriminálník!“

„Nevybral jsem si to,“ odtušil prkenně.

„Ne? A jak to tady vlastně funguje? Něco jako všeobecná branná povinnost?“

„Velmi vtipné. Ty sis Sbory asi vybral, viď? Když ti bylo standardních sedmnáct, co?“

Pokrčil jsem rameny. „Jo, vybral. Měl jsem dvě možnosti, Sbory nebo gangy. Navlík jsem se do uniformy. Vydělal jsem si pak víc než v době, kdy jsem si hrál na kriminálníka.“

„No, já jsem v gangu nebyl,“ poznamenal a kopl do sebe panáka. „O to se postarala jakuza. Příliš by to ohrožovalo její investice. Docházel jsem ke správným učitelům, trávil jsem čas ve správných společenských kruzích, učil jsem se s nima žít a výt a pak si mě utrhli jako zralou třešničku.“

Jeho pohled uvízl na mělčině poškrábaného stolu.

„Pamatuju si svého otce,“ pokračoval hořce. „Ten den jsem získal přístup k rodinným digitálním bázím. Hned ráno po oslavě plnoletosti. Ještě mě nepřešla kocovina, byl jsem pořád vysmaženej a Tanaseda a Kadar a Hirayasu už v jeho kaceláři čekali jako upíři. Ten den otec brečel.“

„Ten Hirayasu?“

Zavrtěl hlavou. „Yukio je jeho syn. Chceš vědět, jak dlouho Yukia znám? Vyrůstali jsme spolu, společně jsme usínali při hodinách kandži, šlehali jsme si stejné take, chodili jsme se stejnýma holkama. Když jsem nastupoval na biotechnologická praktika, odjel do Millsportu. Když se za rok vrátil, už nosil ten debilní oblek.“ Podíval se na mě. „Myslíš, že jsem rád, že jsem přežil dluhy svého otce?“

Nezdálo se mi nutné na takovou otázku odpovídat. A už se mi to ani nechtělo poslouchat. Usrkl jsem sudovou whisky a uvažoval jsem, jak by asi tohle pití chutnalo v pouzdru s normálním chuťovým aparátem. Zagestikuloval jsem sklenicí. „Jak to, že dneska v noci potřebovali tvoji stahovací a nahrávací výbavu? Ve městě přece není jen jedna digitální přehrávačka?“

Pokrčil rameny. „Něco se podělalo. Svoji výbavu měli, jenže se kontaminovala. Do gelových napáječů se dostala mořská voda.“

„No jo, organizovanej zločin.“

Díval se na mě zle a závistivě. „Ty nemáš rodinu, viď?“

„Nestojí za řeč.“ Bylo to trochu strohé, ale celou pravdu znát nemusel. Musel jsem ho nakrmit něčím jiným. „Byl jsem mimo.“

„U ledu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mimo planetu.“

„Mimo planetu? Kde jsi byl?“ V Plexově hlase zaznělo zřetelné vzrušení, výchova ho jen stěží dokázala potlačit. V Glimmerské soustavě není kromě Harlanova světa žádná obyvatelná planeta. Nesmělá terraformace v rovině ekliptiky na Glimmeru V nepřinese použitelné výsledky ještě sto let. Pod pojmem „mimo planetu“ rozumí člověk z Harlanova světa mezihvězdnou hyperprostorovou teleportaci, odhození fyzického já a následné přepouzdrování kdesi pod cizím sluncem vzdáleným od domova mnoho světelných let. Vypadá to hrozně romanticky a veřejnost vnímá hyperprostorové jezdce jako celebrity podobné pozemským pilotům z dob prvních meziplanetárních letů.

Přestože tyhle dnešní celebrity nemusejí na rozdíl od dávných pilotů celou cestu hyperprostorem udělat vůbec nic a v mnoha případech jejich skutečné schopnosti a význam spočívají výhradně v hyperprostorové reputaci, vítězně dobývají masovou popularitu. Trefa do černého je samozřejmě stará matička Země, ale vposledku nezáleží tolik na tom, kam vycestujete, ale že se odtamtud vrátíte. Je to skvělá injekce pro skomírající hvězdy experií a opomíjené millsportské kurtizány. Když dovedete nahrabat dost peněz na cestu, máte na léta vystaráno. Bulvár vám bude víceméně zaručeně platit za každou zmínku.

Tohle pravidlo samozřejmě nemůžete aplikovat na Vyslance. My cestovali ve vší tichosti, potlačili to či ono planetární povstání, svrhli jeden režim a nastolili jiný, který dovedl vyjít s OSN. Mezihvězdná jatka a útlak pro dobro – jak jinak? – jednotného Protektorátu.

Už to nedělám.

„Byl jsi na Zemi?“

„Mimo jiný,“ usmál jsem se při vzpomínce už sto let staré. „Země je špinavá díra, Plexi. Kurevsky zakonzervovaná společnost, astronomicky bohatý nesmrtelný papaláši a ustrašený chudý lidi.“

Pokrčil rameny a čínskými hůlkami se zasmušile pošťoural v suši. „To zní, jako by to bylo tady.“

„To jo.“ Usrkl jsem whisky. Mezi Harlanovým světem a Zemí se dala najít spousta drobných rozdílů, jenže dnes jsem je neměl chuť rozebírat. „Teď jsi trefil hřebík na hlavičku.“

„Tak co jsi zač? Do prdele práce!“

Na okamžik jsem byl přesvědčen, že Plex prostě jen zápolí se suši z lahvouna. Nevím, děravé syntetické pouzdro mělo buď mizernou zpětnou vazbu, nebo se mne před úsvitem už zmocňovala únava. Každopádně mi trvalo několik vteřin zvednout hlavu, následovat Plexův pohled k barovému pultu a ke dveřím a pochopit, na co se vlastně dívá.

Na první pohled nebyla ta žena nijak zajímavá – štíhlá, schopná, na sobě šedivou kombinézu a těžko popsatelnou prošívanou bundu, nečekaně dlouhé vlasy a bledý, až vybělený obličej. Na lodníci z rybářského člunu možná moc drsná. Pak jste si ale všimli, jak stojí, těžké boty mírně od sebe, dlaně naplocho přitisknuté na zrcadlové dřevo barového pultu, hlava nachýlená dopředu, tělo až nadpřirozeně nehybné. Pak jste se jí zas podívali na vlasy a –

Ve vchodu, ani ne pět metrů od ní, se rýsovala skupinka nejvyšší kasty kněží Nového zjevení. Stáli a mrazivě se rozhlíželi po hostech. Museli ženu zahlédnout v okamžiku, kdy jsem zpozoroval já je.

„Do prdele práce a nasrat na to!“

„Sklapni, Plexi,“ zamumlal jsem skrze zaťaté zuby a ani jsem nepohnul rty. „Moji tvář neznaj.“

„Ale ona je–“

„Právě. Čekej.“

Gang duchovního blahobytu vkročil do místnosti. Bylo jich devět, sakumprásk. Patriarchální plnovousy jako z kresleného vtipu, vyholené lebky, ponurý soustředěný výraz. Tři celebranti, černý přehoz evangelických vyvolených omotaný kolem matně okrového roucha, každý měl na oku jako pirátskou pásku lokátor biowaru. Zamířili k ženě u baru, táhlo je to k ní jako racka v klesáku. Rozpuštěné odhalené vlasy pro ně znamenaly otevřenou provokaci. Bylo nepodstatné, zda původně pročesávali ulice kvůli mně. Do citadely jsem se vydal maskovaný, v syntetickém pouzdře. Nenechal jsem jim podpis.

Slyšel jsem o nich. Rytíři Nového zjevení se objevili v různých střediscích dál na jihu, Millsport nevyjímaje, uchvátili celý Saffronský poloostrov, odkapávali na severní břehy nejbližší pevniny jako jed z puklé blanomedůzy, hlásali svoji znovuzrozenou gynofobii s vervou, na jakou by byli pyšní i jejich pozemští islámsko-křesťanští předchůdci. Žena bez doprovodu v baru – to už bylo špatné samo o sobě. Nezahalená žena – ještě horší. Ale tohle –

„Plexi,“ oslovil jsem ho tiše. „Po zralý úvaze ti doporučuju, abys odtud radši zmizel.“

„Taku, poslouchej–“

Nastavil jsem halucinogenní granát na maximální zpoždění, odjistil a opatrně jsem ho poslal pod stůl. Plex zaslechl, jak se granát kutálí, a tiše vykvikl.

„Běž!“ opakoval jsem.

Vedoucí celebrant došel k baru. Půl metru od ženy se zastavil, nejspíš čekal, až se mu poníženě pokloní.

Nevzala ho na vědomí. Nevnímala nic než desku barového pultu pod rukama a, jak mi došlo, odraz vlastní tváře.

Beze spěchu jsem se zvedl.

„Taku, nestojí to za to, člověče. Nevíš, co–“

„Řekl jsem ti, abys šel, Plexi.“ Už jsem zvolna vplouval do houstnoucího běsnění jako malá plachetnice na okraji maelströmu. „V tomhle kusu nechceš hrát.“

Celebranta unavilo, že se mu nevěnuje pozornost.

„Ženo,“ vyštěkl. „Zahal se!“

„Proč?“ odsekla schválně zřetelně. „Jdi a vopíchej se sám něčím hodně ostrým.“

Nastala téměř komická pauza. Nejbližší štamgasti sebou trhli a jejich spadlé čelisti jakoby říkaly: vážně řekla –?

Někde se kdosi rozchechtal.

Rána se však už blížila. Facka hřbetem ruky, rána, která by ženu musela od baru katapultovat a rozmáznout ji po podlaze. Místo toho –

Neúprosně udržovaná nehybnost se jakoby rázem rozpustila. Rychleji než cokoli, co jsem viděl od bojů na Sanctionu IV. Sice jsem něco podobného víceméně čekal, i tak jsem však jednotlivé pohyby nedokázal rozeznat. Žena prostě blikla jako ve špatně sestřižené virtuálce, škubla sebou stranou a zmizela. Zastoupil jsem skupince cestu, bitevní vztek mi v syntetickém vidění zvýraznil cíle. Periferně jsem viděl, jak žena natahuje ruku a chytá celebranta za zápěstí. Ozvalo se prasknutí lámaného lokte. Ječel, plácal okolo sebe. Nasadila tvrdou páku a vousáč šel k zemi.

Zášleh ze zbraně. Hrom a umaštěný blesk v pološeru pod barem. Po místnosti se rozstříkla krev a mozek. Do obličeje mě zasáhla sprška pálících přehřátých kapiček.

Chyba.

Zabila toho, co ležel na podlaze, zatímco ostatní nechala po měřitelný čas na pokoji. Nejbližší kněz stačil přiskočit a složit ji elektrickým boxerem. Žena se v křečích svalila na zohavenou mrtvolu celebranta. Ostatní přidusali, těžké, ocelí okované boty jim čouhaly zpod hábitů barvy sušené krve. Od některého stolu je kdosi začal povzbuzovat.

Hmátl jsem do chumlu, škubl za jeden plnovous a prořízl krk pod ním až na páteř. Odhodil jsem tělo stranou, sekl odspodu po nějakém rouchu a cítil, jak se nůž boří do masa. Otočit, vytáhnout. Po ruce se mi rozlila teplá krev. Z Tebbitu ještě odstříkávaly kapky, když jsem ho vytahoval. Jako ve snu jsem znovu natáhl ruku. Chytit, sevřít, zapřít se a bodnout, odkopnout. Vzdorovali, ale nebyli to rváči. Rozřízl jsem tvář až na kost, napřaženou dlaň jsem rozčísl od prostředníčku po zápěstí, odehnal jsem je od zhroucené ženy a celou dobu jsem se na ně křenil, šklebil jsem se jako démon z útesu!

Sarah.

Veliké břicho pod napjatým rouchem se samo nabízelo. Přistoupil jsem k němu, Tebbit projel nahoru a otevřel ho. Střetl jsem se s očima muže, kterého jsem kuchal. Díval se na mě vrásčitý vousatý obličej, cítil jsem jeho dech, měli jsme tváře pár centimetrů od sebe snad několik minut, než ten druhý vytřeštil oči v poznání, co jsem mu udělal. Přikývl jsem a ucítil, jak mi vesele cuká v koutku. Klopýtavě ode mě odstoupil, řval, vnitřnosti vyhřezly.

Saro –

„To je on!“

Jiný hlas. Před očima se mi vyjasnilo. Uviděl jsem muže s pořezanou rukou, předváděl ji jako nějaký obskurní důkaz víry. Dlaň se zbarvovala karmínovou červení, přeříznuté vlásečnice poblíž řezu už praskaly.

„Je to on! Vyslanec! Ten hříšník!“

Za mými zády tupě detonoval halucinogenní granát.

Většina kultur nepřijímá s povděkem, když jim masakrujete svaté muže. Neměl jsem tušení, na jakou stranu se hospoda plná drsných námořníků přikloní – Harlanův svět nebyl nikdy známý náboženským fanatismem, ale zatímco jsem byl pryč, hodně se tu změnilo, většinou k horšímu. Citadela hrozivě vztyčená nad ulicemi Tekitomury byla jednou z několika, na něž jsem během posledních dvou let zaútočil. A kamkoliv jsem se hnul severně od Millsportu, řady věřících posilovali právě chudí a těžce pracující.

Nejlíp hrát to na jistotu.

Jako rozezlený poltergeist odšoupl výbuch granátu jeden stůl stranou, ale kvůli krvavé scéně u baru si toho prakticky nikdo nevšiml. Až za šest vteřin obsah molekulárního šrapnelu vnikl lidem do plic, rozložil se a začal působit.

Agónii umírajících kněžích přehlušily výkřiky, zmatené ječení, protkané smíchem všech barev duhy. Pod vlivem H-granátu mívají lidé výrazně individuální zážitky. Díval jsem se, jak muži mávají rukama a ohánějí se po neviditelných věcech, které jim krouží kolem hlavy. Jiní si nechápavě prohlíželi ruce nebo civěli do rohu místnosti a klepali se. Odněkud se ozýval chraplavý pláč. Po desítkách let v té či oné válce se mi dýchání po výbuchu automaticky zastavilo. Otočil jsem se k ženě. Už se sama opřela o bar, tvář měla pohmožděnou.

Risknul jsem nádech, abych překřičel povyk.

„Můžeš se postavit?“

S námahou přikývla. Ukázal jsem na dveře.

„Jdeme ven. Snaž se nedýchat.“

V předklonu jsme proklouzli kolem trosek komanda Nového zjevení. Ti, kteří ještě nezačali krvácet z úst a očí, byli příliš zabraní do svých halucinací, než aby pro nás představovali nebezpečí. Klopýtali, klouzali ve vlastní krvi, mečeli a máchali před sebou rukama. Byl jsem si vcelku jistý, že jsem je tak nebo onak dostal všechny, ale pro případ, že jsem se přepočítal, jsem se zastavil u muže bez viditelných zranění. Jeden z celebrantů. Sklonil jsem se k němu.

„Světlo,“ blekotal vysokým udiveným hlasem. Zvedl ke mně ruku. „Záře v nebesích, anděl přijde k nám. Kdo si může činit nárok na znovuzrození, když si ho nedělají oni? Když čekají?“

Její jméno znát nebude. Jaký by to mělo smysl?

„Je to anděl.“

Vytáhl jsem Tebbit. Bez nádechu jsem sotva mluvil. „Podívej se ještě jednou, kněžíku.“

„Je to an–“ A vtom se přes halucinogeny něco dostalo. Najednou začal ječet, plazil se ode mě, vytřeštěné oči upřené na čepel nože. „Ne! Vidím ďábla, znovuzrozeného. Vidím zhoubce!“

„Teďs to trefil.“

Bioware Tebbitu je zakódovaný ve žlábku, půl centimetru od ostří čepele. Pokud se náhodou říznete, nejspíš to nebude dostatečně hluboko, abyste se žlábku dotkli.

Rozsekl jsem mu tvář a odešel.

Řízl jsem dost hluboko.

Venku se na moji hlavu sneslo duhové hejno malých nočních motýlů s umrlčí hlavou. Kroužili okolo mě, posmívali se. Mrkáním jsem je zahnal a párkrát jsem se pořádně zhluboka nadechl. Vypumpuj ty sračky. Zorientuj se.

Navigace za čistící stanicí zela oběma směry prázdnotou. Po Plexovi ani vidu, ani slechu. Po nikom. Jako by okolní prázdnota byla těhotná nočními můrami. Téměř jsem nepochyboval, že ze spáry u paty domu vyleze pár ohromných plazích pařátů, vyrve ho ze základů a odmrští někam stranou.

Hele, nech toho, Taku. Představuj si to v tomhle stavu a ono se to nakonec fakt stane.

Dláždění…

Hejhej se. Dýchej. Vypadni!

Ze zataženého nebe se spustil jemný déšť a vyplnil záři angierských lamp měkkou interferencí. Přes plochou střechu čistící stanice ke mně klouzala horní patra nástavby na rybářské lodi, zdobená drahokamy navigačních světel. Mezi lodí a nábřežím se ozývaly nezřetelné výkřiky i sykot a cinkot automatických uvazovacích drapáků nastřelených do objímek v molu. Výjev na mě najednou dýchl poklidem, ze vzpomínek na mé newpestské dětství se vynořil nezvykle klidný okamžik. Strašidla se vypařila. Cítil jsem, jak se mi do tváře vkrádá nablblý úsměv.

Seber se, Taku. To dělají drogy!

Na konci mola, pod nehybným robotickým jeřábem, se otočila a od vlasů se jí odrazil zbloudilý paprsek. Ještě jednou jsem se ohlédl, jestli nás někdo nepronásleduje, ale vchod do baru byl pevně zavřený. Na dolní hranici citlivosti laciného syntetického sluchu jsem zachytil nejasné zvuky. Smích, pláč, mohlo to být cokoli. Z dlouhodobého hlediska jsou H-granáty neškodné, ale dokud účinky trvají, fakt nemáte zájem rozumně uvažovat ani jednat. Pochyboval jsem, že by se během příští půlhodinky někomu podařilo najít dveře, natož jimi úspěšně projít.

Rybářský člun přirazil k molu a lana automatických uvazovacích drapáků ho pečlivě upevnily. Na břeh seskočily žertující postavy, a tak jsem se nepozorovaně uchýlil do stínu jeřábu. Její tvář se v přítmí vznášela jako duch. Bledá, vlčí krása. Vlasy kolem tváře sršely sotva viditelnou energií.

„S tím nožem jsi dobrej.“

Pokrčil jsem rameny. „Mám praxi.“

Prohlížela si mě. „Syntetický pouzdro. Ocel s biochemickým kódem. Jseš z deMontu?“

„Ne. Nic takovýho.“

„Hm. Jseš si jistej, že–“ Zapíchla pohled tam, kde mi kabát skrýval ránu. „Do prdele, dostali tě!“

Zavrtěl jsem hlavou. „To byla jiná parta. O něco dřív.“

„Fakt? Mám dojem, že by se ti hodil doktor. Mám pár přátel, co by ti mohli–“

„To nestojí za to. Za pár hodin se ho zbavím.“

Nakrčila obočí. „Přepouzdrování? Fajn, to máš asi lepší přátele než já. Tím je pro mě o dost těžší splatit giri.“

„Zapomeň na to. Na účet podniku.“

„Na účet podniku?“ Udělala s očima něco, co se mi líbilo. „Co jseš vůbec zač? Prožíváš snad nějakou experii? Hraje v tom Micky Nozawa? Robotickej samuraj s lidským srdcem?“

„To jsem asi neviděl.“

„Ne? Obnovená premiéra přibližně před deseti lety.“

„Prošvihl jsem to. Nebyl jsem tady“

V přístavu za námi se strhl rozruch. Prudce jsem se otočil a spatřil dveře od baru otevřené. V obdélníku světla se rýsovaly postavy navlečené do tlustých kombinéz. Na granátový večírek vpadli čerství hosté z rybářské lodě. Nevhod. Výkřiky, pronikavé kvílení. Žena vedle mě se tiše napjala, naklonila hlavu napůl jako vlk a napůl smyslně, až se mi z toho zrychlil tep.

„Vysílají zprávu,“ konstatovala a její tělo se opět uvolnilo, stejně rychle a nenápadně, jako se předtím napnulo. Jako by zaplula zpátky do stínu. „Mizím. Hele, no, díky. Děkuju ti. Promiň, jestli jsem ti zkazila večer.“

„Moc valně se stejně nevyvíjel.“

Poodešla o několik kroků, pak se zastavila. Měl jsem dojem, že na pozadí neurčitého ječení od baru a rachotu čistící stanice slyším nabíhat něco velikého, neodbytný bzukot za předivem noci, změnu potenciálu, jako když se za oponou chystají masopustní maškary. Světla a stíny nosníků nad námi jí proměnily tvář v roztříštěnou bílou masku. Jedno oko se stříbrně zalesklo.

„Máš se kde vyspat, Micky-sane? Řekls pár hodin. Jak je plánuješ využít?“

Rozhodil jsem rukama. Uvědomil jsem si, že pořád držím nůž. Schoval jsem ho.

„Nemám plány.“

„Nemáš plány?“ Od moře nešla bríza, přesto jsem měl pocit, že se jí vlasy trochu zavlnily. Pokývala hlavou. „Ani nemáš kam jít, že jo?“

Opět jsem pokrčil rameny a snažil se vyhnat z hlavy neskutečnost dobíhajících halucinací a možná ještě něco. „Tak nějak to bude.“

„Hm. Takže plánuješ hrát si do rána na honěnou s tekitomurskou policií a vousáči a doufat, že ještě uvidíš vycházet slunce. Je to tak?“

„Jo, mohla bys psát experie. Když to říkáš takhle, zní to skoro přitažlivě.“

„Jo. Zasraný romantici. Hele, jestli se chceš někam zašít, než si na tebe ti tví důležití přátelé udělaj čas, můžu to zařídit. Ale jestli si chceš hrát na Mickyho Nozawu v ulicích Tekitomury, tvoje věc.“ Zase naklonila hlavu. „Až to někdo natočí, mrknu se.“

Zazubil jsem se.

„Je to daleko?“

Střelila očima vlevo. „Tudy.“

Od baru se sem nesl pomatený křik, jeden hlas volal něco o vraždě a svaté odplatě.

Zmizeli jsme mezi jeřáby a stíny.

Kapitola třetí

Kompchonská čtvrť celá zářila, hustá síť angierských lamp osvětlovala jednu šikmou superotonovou rampu za druhou, jedno ukotvené a uvázané nákladní vznášedlo vedle druhého. Plavidla se rozvalovala na splasklých manžetách na konci automatických uvazovacích drapáků, jako by někdo na břeh vyvlekl harpunované rejnoky sloní. Na zvonovitě skloněných bočnicích pableskovaly poklopy nakládacích komor, po rampách manévrovala sem a tam vozidla pomalovaná iluminem a přivážela na vysokozdvižných vidlicích technické vybavení. Jednotlivé hlasy zanikaly v neutuchajícím hučení strojů a pokřiku. Jako by kdosi sebral o čtyři kilometry dál na východě drobný světélkující komplex čistící stanice a přeprogramoval ho na virové bujení. Světla a zvuky kompchonské čtvrti ukrajovaly z noci na všech světových stranách.

Průčelí skoupených skladů zářila bledými neony krámů se zlevněným hardwarem, obložených vystaveným zbožím, i krvavým světlem ze dveří barů, bordelů a implantačních klinik. Všude bylo otevřeno, skoro do každého obchůdku se dalo vstoupit vchodem stejně širokým jako průčelí samotné. Dovnitř i ven proudily hloučky zákazníků. Vozidlo přede mnou řízlo zatáčku a vracelo se s nákladem inteligentních bomb Pilsudski, pozemních bomb kopírujících terén, a vytrvale vytrubovalo Pozor, Pozor, Pozor! Někdo mě ze strany obešel a zazubil se napůl plechovou papulou.

Provedla mě implantačním salonem kolem osmi pracovních křesel, v nichž seděli hubení muži a ženy a se zaťatými zuby sledovali v širokém zrcadle před sebou a na zvětšovacích monitorech, jak je operatéři vylepšují. Zákazníci nejspíš necítili bolest jako takovou, ale na druhou stranu nemůže být žádná sranda sledovat, jak vám krájejí a odlupují maso na těle a dávají ho pryč, aby udělali místo na nějakou novou interní hračičku, o níž váš sponzor prohlásil, že ji v letošní sezóně nosí všichni z deMontu.

Zastavila se u jednoho křesla a podívala se do zrcadla na obra s oholenou hlavou, který se tam skoro nevešel. Dělali mu něco s kostmi v pravém rameni – odkrojený kus plecka a krkovičky mu visel přes krví nasáklou utěrku na hrudi. Uhlově černé krční vazy sebou v krevní sraženině nepokojně škubaly.

„Nazdar, Orre.“

„Nazdar! Sylvie!“ Obr zjevně zuby nezatínal, oči zakalené dávkou endorfinů. Malátně zvedl paži na dosud nedotčené straně těla. Ťukli si pěstmi. „Máš se?“

„Jen se tak potloukám. Jseš si jistej, že se tohle do rána zahojí?“

Orr zdvihl palec. „Jinak udělám před odchodem tomuhle řezníkovi totéž. A bez chemikálií.“

Implantační operátor se krátce, upjatě usmál a pokračoval v rozdělané práci. Tyhle řeči už slyšel stokrát. Obrovy oči se zaměřily na můj odraz v zrcadle. Pokud si všiml mého zakrváceného oděvu, nezdálo se, že by ho to nějak vzrušovalo. Stěží se dalo říct, že by sám byl neposkvrněný.

„Kdo je ten synteťák?“

„Přítel,“ odpověděla Sylvie. „Dáme řeč nahoře.“

„Budu tam v deset,“ přisvědčil obr a mrkl na operátora. „Je to tak?“

„Za půl hodiny,“ přikývl operátor, aniž by přerušil práci. „Tkáňové pojivo se musí chvíli stabilizovat.“

„Do prdele,“ ucedil obr a zapátral očima po něčem na stropě. „Pamatuju Urushiflash. Ten se navázal za pár vteřin.“

Práce pokračovala. Dutá odsávací jehla vydávala srkavý zvuk. „Žádal jsi standardní tarif, samuraji. Vojenský biochem je k dispozici v jiných cenových relacích.“

„No dobře, kolik bych si kurva musel připlatit za deluxe?“

„Zhruba padesát procent navíc.“

Sylvie se rozesmála. „Pusť to z hlavy, Orre. Máš to skoro hotový. Ani si nestihneš vychutnat dorfiny.“

„Seru na to, Sylvie. Nebaví mě tady tuhnout.“ Obr si olízl palec a natáhl ho. „Hele, ty, jdem na to, ne?“

Implantační operátor vzhlédl, mírně pokrčil rameny a odložil nástroje na pracovní stůl.

„Anno,“ zavolal na sestru. „Přines mi Urushiflash.“

Zatímco se asistentka přehrabovala v malém kufříku a připravovala nové biochemikálie, operátor vytáhl z harampádí na zrcadlovém pultu čtečku DNA a jejím násavným koncem pak otřel Orrův nasliněný palec. Rozsvítil se sklápěcí displej čtečky a něco se v něm pohnulo. Operátor se zase otočil k Orrovi.

„Po téhle transakci se dostaneš do minusu,“ upozornil ho tiše.

Orr ho zpražil pohledem. „To mě vůbec nesere. Zejtra vyplouvám, vydělám prachy a ty to víš.“

Operátor zaváhal. „Právě proto, že zítra vyplouváš,“ začal, „musím se–“

„Vyser se na to. Přečti si, kdo mi to platí. Fudživara Havel. V novém století za bezpečné Nové Hokkaido. Nejsme žádný svépomocný eseróčko. Jestli se nevrátím, uhradí částku enka. Víš to dobře.“

„Jenže–“

Obnažené vazy na Orrově šíji se napjaly a nazdvihly. „Jseš snad kurva můj účetní?“ Obr téměř vstal z křesla a podíval se mu přímo do očí. „Prostě to uděláš a hotovo. A když už jsme u toho, nech mi trošku armádních endorfinů, jo? Vezmu si je pozdějc.“

Sledovali jsme scénku, dokud operátor nekapituloval, pak mě Sylvie postrčila dozadu.

„Budeme nahoře,“ oznámila obrovi.

„Jo,“ zazubil se Orr. „Za deset minut jsem tam.“

V patře byl byt sestávající ze spartánských pokojů a obýváku s kuchyňským koutem a okny do přístavu. Dobrá zvuková izolace. Sylvie setřásla bundu a přehodila ji přes zadní opěradlo pohovky. Když odcházela do kuchyňky, ohlédla se po mně.

„Jako doma. Jestli se chceš umejt, koupelna je tamhle vzadu.“

Pochopil jsem narážku, ve výklenku se zrcadlem a umyvadlem jsem z rukou smyl nejhorší krvavou špínu a vrátil jsem se do obýváku. Sylvie se skláněla nad kuchyňskou linkou, prohledávala skříňky.

„Fakt děláš pro Fudživaru Havla?“

„Ne.“ Našla láhev, otevřela ji a druhou rukou uchopila dvě skleničky. „Jsme svépomocný eseróčko. A k tomu ještě něco navíc. Orr se jim jenom naboural do bezpečnostních kódů. Napiješ se?“

„Co to je?“

„Nevím.“ Koukla na láhev. „Whisky.“

Natáhl jsem ruku po skleničce. „Takhle se nabourat stojí dost peněz, ne?“

Zavrtěla hlavou. „Vedlejší výhody deMontu. Jsme upravený pro zločin líp než nějakej Vyslanec. Jsme po prdel narvaný diverzní elektronikou.“ Podala mi skleničku a oběma nám nalila. V tichém pokoji hrdlo láhve dvakrát cinklo o panáka. „Posledních šestatřicet hodin Orr táhnul po městě, kupoval si děvky, píchal si chemikálie, všechno na dluh a za sliby, že enka to uhradí. Před vyplutím je to pokaždý stejný. Počítám, že to chápe jako jistou formu uměleckýho vyjádření. Na zdraví.“

„Na zdraví.“ Byla to dost drsná whisky. „Brr! Jseš s ním v partě už dlouho?“

Věnovala mi zvláštní pohled. „Dost dlouho. Proč?“

„Promiň, síla zvyku. Kdysi mi platili za nasávání místních informací,“ odpověděl jsem a opět jsem pozdvihl sklenici. „Tak teď na bezpečnej návrat.“

„To prej přináší smůlu,“ odtušila a sama svoji sklenici nezvedla. „Tys musel bejt fakt pryč.“

„Nějakej čas.“

„Povíš mi o tom?“

„Klidně, když si sedneme.“

Nábytek tu měli laciný, dokonce ani nebyl samotvarovací. Opatrně jsem se poskládal na pohovku. Zdálo se, že se rána v žebrech zvolna hojí, aspoň nakolik to syntetika dovede.

„Takže.“ Posadila se naproti mně a odhrnula si vlasy z obličeje. Pár silnějších pramenů se přitom trochu ohnulo a tlumeně zapraskalo. „Jak dlouho jsi byl pryč?“

„Asi třicet let, tak zhruba.“

„Před vousáčema?“

Náhle jsem cítil hořkost. „Jo, než začali dělat fakt bordel. Ale podobný věci jsem viděl i na jinejch světech. Na Sharyi. Latimeru. Někde i na Adoracionu.“

„No jasně. Nehoupej mě!“

Pokrčil jsem rameny. „Na těch planetách jsem byl.“

Za Sylvií se trhavě roztáhly dveře do pokoje. Do obýváku vstoupila útlá, nafrněná žena. Zívala. Na sobě měla lehkou přiléhavou kombinézu z černé polslitiny, zapnutou jen napůl. Když mě spatřila, naklonila hlavu na stranu, došla k Sylviině pohovce, opřela se o opěradlo a zcela bez zábran si mě začala zvědavě prohlížet. Do nakrátko ostříhaného strniště vlasů měla vyholená písmena v kandži.

„Máš společnost?“

„Těší mě, že sis konečně pořídila upgrade mířidel.“

„Drž hubu.“ Lenivě mávla silně nalakovanými nehty přes Sylviiny vlasy a zahihňala se, když pramínky zapraskaly a před dotykem uhnuly.

„Kdo je to? Na románky před vyplutím je trochu pozdě, ne?“

„Tohle je Micky. Micky, dovol, abych ti představila Jadwigu.“ Útlá žena při vyslovení celého křestního jména zamrkala a šeptem vyslovila jen dvě slabiky – Jada. „A Jado, my tady nešoustáme. Přišel si sem orazit.“

Jadwiga přikývla a odvrátila se, v okamžiku ztratila zájem. Zezadu se na její lebce dal vyholený nápis v kandži přečíst, zněl: Hlavně se tref. „Zbyl ještě nějakej třasák?“

„Myslela jsem, že jste ho včera v noci s Lasem všechen spolykali.“

„Všechen?“

„Ježíši, Jado. Můj večírek to nebyl. Zkus se podívat do krabice na okně.“

Jadwiga se odebrala skotačivým tanečním krokem k oknu a otočila inkriminovanou krabici dnem nahoru. Na dlaň jí dopadla drobná ampulka. Podržela si ji proti světlu, zatřepala s ní. Na hladině světle červené kapaliny na jejím dně se rozpoutalo vlnobití.

„No,“ zamumlala přemítavě. „Na pár hezkejch okamžiků to stačit bude. Obvykle dávám kolovat, ale–“

„Ale místo toho si to všechno zabereš pro sebe,“ dokončila za ní jasnovidecky Sylvie. „Vyhlášená newpestská pohostinnost. Pokaždý vyjdu naprázdno, to je prostý.“

„A to říkáš ty, krávo?“ otázala se Jadwiga bez urážky. „Uveď mi jedinej příklad, kdy jsi nás s výjimkou misí nechala napíchnout na tu svou hřívu, hm?“

„To není to sa–“

„Ne, to je lepší. Řeknu ti, že na dceru Poustevníka si ty svoje schopnosti nějak moc syslíš. Kiyoka říká–“

„Kiyoka přece ne–“

„Heleďte se, lidi. Lidi!“ Zagestikuloval jsem, abych získal jejich pozornost a přetrhl stále napjatější lano konfrontace, které Jadwigu krok za krokem přitahovalo z druhého konce místnosti zpět k Sylvii. „To je dobrý. Zrovna teď nemám na nějaký rekreační chemikálie ani pomyšlení.“

Jadwiga se rozzářila. „No vidíš!“ řekla Sylvii.

„Ačkoliv, kdybych moh poprosit o nějaký endorfiny, až Orr dorazí sem nahoru, byl bych vděčnej.“

Sylvie přikývla, aniž spustila ze své stojící společnice oči. Zjevně byla ještě rozladěná, ale nedovedl jsem odhadnout, zda kvůli porušení etikety před návštěvou, nebo kvůli zmínce o svém poustevnickém původu.

„Orr má endorfiny?“ zajímala se Jadwiga hlasitě.

„Ano,“ přisvědčila Sylvie. „Je dole. Řežou ho.“

Jadwiga se jízlivě ušklíbla. „Zase ho dostala móda. Ten se nepoučí.“ Sáhla do nezapnuté kombinézy a vykouzlila oční stříkačku. Zjevně navyklými pohyby našroubovala mechanismus na ampuli, zaklonila hlavu a se stejnou zautomatizovanou obratností si roztáhla víčka a stříkačkou si vpálila dávku. Už nevypadala jako uvázaná na laně, postupně se roztřásla po celém těle, rameny počínaje. Podle toho droga dostala jméno.

Třasák je poměrně neškodná látka – přibližně šedesátiprocentní analog betatanatinu, říznutý některými extrakty z halucinogenní houby take. Všední předměty jsou najednou snově okouzlující, naprosto nevinné konverzační obraty vzbuzují záchvaty smíchu. Je to legrace, když si ho šlehnou všichni přítomní; na nervy jde každému, koho z toho vynechají. Normálně vás tahle droga zpomalí. Měl jsem dojem, že právě o to Jadwize, jako většině demontérů, šlo.

„Jseš z Newpestu?“ zeptal jsem se jí.

„Hm-mm.“

„Jak to tam teď vypadá?“

„No nádhera,“ odpověděla. Nedokázala potlačit zahihňání. „Nejhezčí vesnice v močálu na jižní polokouli. Fakt stojí za to se tam podívat.“

Sylvie zpozorněla. „Ty jsi odtamtuď, Micky?“

„Jo. Už je to dlouho.“

Ozval se zvonek, dveře apartmánu se rozvinuly a odhalily Orra, od pasu nahoru ještě nahého. Na pravém rameni a šíji měl velkoryse nakydaný oranžový tkáňový tmel. Když spatřil Jadwigu, usmál se.

„Koukám, že máš dobrou náladu, co?“ Napochodoval do pokoje, pohodil náruč ošacení na pohovku. Sylvie nakrčila nos.

Jadwiga odmítavě zavrtěla hlavou a zamávala na obra prázdnou ampuli. „Jsem grogy. Totálně grogy! Vymrzlá jak mrtvola.“

„Hele, Jado, už ti někdo řekl, že máš problém s drogama?“

Bylo to stejné jako s předešlým zahihňáním. Útlá žena se nezadržitelně zachichotala a Orrova tvář se roztáhla do ještě širšího úsměvu. Napodobil feťácký třas, výraz a tik idiota. Jadwiga vyprskla smíchy. Bylo to nakažlivé. Sylvie se také usmála, sám jsem se přistihl při hihňání.

„Kde je Kiyoka?“ zeptal se Orr.

Jadwiga kývla směrem k pokoji, ze kterého přišla. „Spí.“

„A co Lazlo, pořád se ometá okolo toho dekoltovanýho zajocha?“

Sylvie vzhlédla. „O čem to mluvíš?“

Orr překvapeně zamrkal. „Ale vždyť víš. Tamsin. Tamita. Jak se vlastně jmenuje? Z baru na Muko.“ Našpulil pusu, dlaněmi k sobě přitlačil mohutné prsní svaly, ale škubl sebou a nechal toho, když se mu bolestivě připomněl čerstvý chirurgický zákrok. „Ještě předtím, než ses vypařila. Prokrista, vždyť jsi tam byla, Sylvie. Nenapadlo mě, že ten flám mohl někdo zapomenout.“

„Tuhle výzbroj nevnímá, není na to vybavená,“ zazubila se Jadwiga. „Nevzbuzuje v ní žádnej spotřebitelskej zájem. To já–“

„Lidi, slyšel někdo z vás něco o citadele?“ zeptal jsem se jakoby mimochodem.

Orr zavrčel. „Jo, dole běžely zprávy. Podle toho, co jsem pochytil, nějakej psychouš ušmikl hlavu polovině vousáčů v Tekitomuře. Povídali, že chyběj báze. Ten magor jim je vykuchal z páteře, jako by to dělal celej život.“

Všiml jsem si, jak Sylvie zabloudila pohledem ke kapsám mého kabátu, pak se mi podívala do očí.

„Dost zběsilý,“ poznamenala Jadwiga.

„Jo, a dost nanicovatý.“ Orr sebral láhev z barového pultu kuchyňské linky. „Tihle hošani se stejně nemůžou přepouzdrovat. Je to takovej článek jejich víry.“

„Zasraný úchyláci.“ Jadwiga pokrčila rameny a ztratila zájem. „Sylvie říkala, že jsi dole sehnal nějaký dorfiny.“

„Jo, sehnal.“ Orr si s přehnanou opatrností nalil sklenici whisky. „Dík.“

„Ale Orre. No tak!“

Když pak se ztlumenými světly atmosféra v místnosti upadla do téměř komatózního stavu, Sylvie odsunula bezvládnou Jadwigu do kouta pohovky, aby nepřekážela, a naklonila se tam, kde jsem si užíval, že mě zraněný bok přestal bolet. Orr už dávno zmizel ve vedlejším pokoji.

„Udělals to?“ zašeptala. „Tu řezničinu v citadele?“

Přikývl jsem.

„Nějaký konkrétní důvod?“

„Jo.“

Chvíli bylo ticho.

„Aha,“ pravila posléze. „Takže tak docela nešlo o záchrannou akci ve stylu Micky ho Nozawy, hm? Už jsi byl prostě v ráži.“

Usmál jsem se, trochu jsem vlivem endorfinu tvrdl. „Říkejme tomu vrozený umění nacházet.“

„Fajn. Micky Vrozený umění nacházet, Micky Klikař. To má zvuk.“ Zamračila se a vážně zamžourala na dno svojí skleničky, která byla – podobně jako láhev – už nějakou dobu prázdná. „Musím říct, Micky, že se mi líbíš. Nevím přesně proč. Ale líbíš se mi.“

„Taky se mi líbíš.“

Vztyčila prst, ale na to, co se jí na mně líbí, stejně ukázat nedovedla. „Nejde o sex, je ti to jasný?“

„Je mi to jasný. Viděla jsi, jak velkou mám díru v žebrech?“ potřásl jsem opilecký hlavou. „No, jasně, viděla. Spektrochemickej vizuální čip, co?“

Samolibě přikývla.

„Fakticky jseš z poustevnický rodiny?“

Zatvářila se kysele. „Jo. To slovíčko z je tam docela podstatný.“

„To na tebe nejsou hrdý?“ ukázal jsem na její vlasy. „Řekl bych, že tohle je docela solidní krok na cestě ke Stažení. Logicky–“

„Jo, logika. Mluvíš ale o náboženství. Když jde o náboženství, je logika Poustevníků stejně nesmyslná jako logika Vousáčů.“

„Takže to neberou?“

„Jejich názory se v tomto bodu rozcházejí,“ odpověděla naoko opatrně. „Zastánci tvrdý linie to nemaj rádi, nesnášejí jakýkoli pevný spojení konstruktů a fyzických bytostí. Anticipační křídlo chce být zadobře se všema. Tvrděj, že jakýkoli virtuální rozhraní je, jak jsi řekl, krok na správný cestě. Stažení je pro ně věc příštích generací, my všichni tomu jenom přisluhujeme.“

„A kam patřej vaši?“

„Vždycky patřili mezi umírněnou většinu, v tom duchu mě vychovávali. V posledních pár desetiletích, co se objevili vousáči a co se rozjela celá tahle protibázová kampaň, se spousta umírněnejch postavila na stranu tvrdý linie. Moje matka se k nim nejspíš přidala taky, to ona byla vždycky nejzbožnější.“ Pokrčila rameny. „Doopravdy si nemůžu být jistá. Už léta jsem domů ani nepáchla.“

„To ti vyhovuje, ne?“

„Jo, vyhovuje. Nemělo by to vejšku. Akorát by se vynasnažili provdat mě za nějakýho způsobilýho souseda.“ Se smíchem si odřrkla. „Jako by to šlo, když nosím tuhle výbavičku.“

Trochu jsem se podepřel, grogy z fetu. „Jakou výbavičku?“

„Tuhle!“ popadla se za vlasy. „Tuhle podělanou výbavu!“

Jak za pramínky zatahala, tiše při doteku zapraskaly a pokusily se vyprostit ze sevření jako tisíce tenkých hádků. A pod tou zkroucenou černostříbřitou masou se jako svaly pod kůží pokradmu hýbaly silnější pramínky.

Velitelská technologie deMontu.

Viděl jsem už pár podobných. Prototypovou verzi kdysi na Latimeru, kde se jádro nového studia marťanského průmyslového interfejsu lavinovitě přesouvalo do kategorie vévéček, výzkumu a vývoje. Pár dalších se využívalo jako minolovky v rámci Hunské domovské soustavy. Armádě nikdy netrvá dlouho si každou špičkovou technologii zmrzačit pro vlastní potřeby. Koneckonců, dává to smysl. Vévéčka jsou také nejčastěji financována právě z armádních zdrojů.

„Nedá se říct, že by to nebylo atraktivní,“ podotkl jsem opatrně.

„No jistě.“ Probírala se pramínky, dokud z nich nevyčlenila zřetelný ústřední provazec, ebenově černého hada. „Atraktivní, co? Protože každej správnej mužskej přímo miluje, když se mu v posteli v úrovni hlavy pleská úd dvakrát delší než ten jeho, že jo? Zkurvený obavy z konkurence a plíživá homofóbie, pěkně pohromadě.“

Udělal jsem posunek. „No, ženský–“

„Jo. Jenže já bohužel nejsem teplá.“

„Ajta.“

„Jo, právě.“ Pustila provazec a zatřepala hlavou. Stříbřitá hříva se vrátila do původního stavu. „Ajta.“

Před sto lety bylo těžší je poznat. Armádní systémáci možná procházeli rozsáhlým virtuálním výcvikem, jak nasadit řady interfejsů zasazených do hlavy, ale všechen hardware byl uvnitř. Profíci přes spojení se stroji se prakticky nelišili od normálních lidských pouzder – trochu orvaní kolem konektorů, když byli v terénu příliš dlouho, ale to je každá datakrysa, když to přežene. Říká se přece: naučíte se v tom chodit.

Nálezy v blízkém okolí Latimerské soustavy to všechno změnily. Téměř po šesti stoletích paběrkování na marťanském mezihvězdném dvorku se Archeologickému sdružení konečně podařilo trhnout jackpot. Archeologové našli lodě. Stovky dost možná i tisíce lodí lapených do dávno opuštěného ticha pradávných parkovacích orbit titěrné doprovodné hvězdy známé jako Sanction. Zjištěná fakta svědčila o tom, že šlo o pozůstatky rozsáhlého vojenského nasazení a že přinejmenším některé z lodí disponovaly pohonem umožňujícím překročit rychlost světla. Další skutečnosti, zvláště anihilace celé obytné buňky výzkumného týmu Sdružení i s posádkou, čítající přes sedm set členů, ukazovaly na to, že pohonné systémy marťanských plavidel jsou autonomní a v plném provozu.

Až do tohoto okamžiku byly jedinými nefalšovaně autonomními stroji, jež nám marťani zanechali, pouze orbitální strážci Harlanova světa. Jenže k nim se nemohl nikdo ani přiblížit. I jiné stroje byly automatické, ale žádné z nich byste nenazvali inteligentními. A nyní stál před systémovými specialisty archeologů úkol najít styčné plochy a vytvořit interfejs s řídícími inteligencemi mocných bitevních lodí, přibližně půl milionu let starými.

Rozhodně to chtělo nějaký zlepšovák.

Ten zlepšovák teď seděl naproti mně, sjetý jako já vojenským endorfinem, a civěl do prázdné sklenice od whisky.

„Proč ses nechala naverbovat?“ zeptal jsem se, abych vyplnil nastalé ticho.

Pokrčila rameny. „Proč se člověk nechá nalejt? Prachy. Myslíš si, že po pár misích splatíš hypotéku na pouzdro a pak už jenom sleduješ, jak ti roste kredit.“

„A není to tak?“

Sarkastický úsměv. „Ano, je to tak. Jenže chápej. S tím jde ruku v ruce úplně novej životní styl. A pak, no, servisní poplatky, upgrady, opravy. Fakt divný, jak snadno se prachy rozfofrujou. Nasyslíš si, rozházíš je. Je těžký ušetřit dost, abys z toho moh vypadnout.“

„Mecsekova Iniciativa nemůže trvat věčně.“

„Ne? Ještě se musí vyčistit zatraceně velkej kus kontinentu. Na některejch místech jsme na Drávě postoupili sotva o sto kiláků. A všude, kde jsme byli, musíme stejně znova a znova uklízet, aby miminti nenalezli zpátky. Mluví se o další dekádě, než bude možný přikročit ke znovuosídlení. A něco ti řeknu, Micky. Podle mě si ten optimismus vycucali z prstu, aby měli čím krmit lidi.“

„Nepřeháněj. Nový Hokkaido tak veliký není.“

„No jo, pán přiletěl z jiný planety,“ vybafla a vystrčila na mě jazyk gestem, z kterého jsem spíš vycítil maorskou výzvu než dětinskost. „Novej Hok není velkej podle tvejch měřítek – na planetách, kdes byl, maj určitě kontinenty široký padesát tisíc kiláků. My ale žijem tady!“

Rozesmál jsem se. „Já jsem odtuď, Sylvie.“

„No jo. Newpest. Říkals to. Tak mi nepovídej, že je Novej Hok malej kontinent. Kromě Kossuthu je tady největší.“

Je třeba vysvětlit, že samotný Millsportský soustroví představuje rozsáhlejší pevninskou masu než Kossuth nebo Nové Hokkaido, ale terén je to těžko využitelný, spíše hornatý, jako všechny parcely na ostrovech, které představují většinu zdejší souše.

Mysleli byste si, že na planetě s devadesáti procenty povrchu zalitého vodou a ve hvězdné soustavě, kde už žádnou jinou biosféru nenajdete, budou lidé o tu parcelu dbát. Mysleli byste si, že k rozdělování a obhospodařování půdy budou přistupovat rozumně. Že o rozlehlé využitelné plochy nebudou svádět nesmyslné místní války a že alespoň nepoužijí zbraně, které pro příští staletí promění bojiště v krajinu pro člověka neobyvatelnou.

To byste si mysleli, ne?

„Jdu do postele,“ zamumlala Sylvie. „Zejtra bude rušno.“

Pohlédl jsem k oknům. Skrze světla angierských lamp se o slovo hlásil úsvit. Vypadalo to, jako by jejich záři odsával na světlešedý piják.

„Už je zejtra, Sylvie.“

„Jo.“ Vstala a protahovala se, až v ní křuplo. Jadwiga na pohovce něco zamumlala a natáhla končetiny do prostoru, uvolněného Sylvií. „Do oběda se necky nezvednou a těžký věci už máme naložený. Hele, jestli si chceš dáchnout, můžeš jít do Lasova pokoje. Vypadá to, že už nepřijde. Vlevo od koupelny.“

„Dík.“

Věnovala mi mdlý úsměv. „Hele, Micky, to je to nejmenší. Dobrou.“

„Dobrou.“

Díval jsem se za ní, jak odchází do pokoje, mrknul na časový čip a rozhodl jsem se, že spát nepůjdu. Do chvíle, kdy jsem se měl vrátit k Plexovi, zbývala hodina. V té době už měli být chlapci z jakuzy s tanečkem hotoví. Přemítavě jsem pohlédl ke kuchyňské lince a zauvažoval o kávě.

To byla moje poslední vědomá myšlenka.

Zasraný syntetický pouzdra.

Kapitola čtvrtá

Probudilo mě bušení. Někdo byl zřejmě natolik chemicky odrovnaný, že zapomněl, jak se manipuluje s flexidveřmi, a tak se uchýlil k neandrtálské taktice. Bum, bum, bum. Vleže na pohovce jsem zamrkal víčky slepenými spánkem a vysoukal se do vzpřímeného sedu. Jadwiga byla dosud natažená naproti mně, zdálo se, že stále v kómatu. Z koutku úst jí vytékal tenký pramínek slin a dělal na ošoupaném potahu z beladové bavlny loužičku. Oknem vnikaly do místnosti jasné sluneční paprsky, v kuchyňce zářil vzdušný prach. Pozdní dopoledne. Přinejmenším.

Do prdele!

Bum, bum!

Když jsem se postavil, bodla mě v boku zarezlá bolest. Během spánku zřejmě Orrovy endorfiny vyprchaly.

Bum, bum, bum.

„Kurva, co to je?“ ozval se někdo z jednoho pokoje.

Při zvuku toho hlasu se Jadwiga na pohovce ošila. Otevřela jedno oko, spatřila mě nad sebou, načež se rychle svinula do jakési obranné bojové pozice. Pak mě poznala, trochu se uvolnila.

„Dveře,“ poznamenal jsem a připadal si jako pitomec.

„Jo, jo,“ zabručela. „Slyším. Jestli je to kurva zase Lazlo a zapomněl kód, koleduje si o kanadu v rozkroku.“

Bušení na dveře ustalo, snad proto, že dotyčný zaslechl zevnitř hlasy. Nyní začalo nanovo. Ve spáncích mě bodalo.

„Kurva, je vůbec někdo schopnej otevřít?“ ozval se ženský hlas, který jsem neznal. Nejspíš se konečně probudila i Kiyoka.

„Slyším!“ zaječela na ni Jadwiga a klopýtala po místnosti. Ztišila hlas. „Jestlipak už někdo došel dolů vyřídit registraci k nalodění? Ne, pochopitelně nedošel. Jo, jo. Už jdu!“

Uhodila do panelu a dveře se rozvinuly nahoru a do stran.

„Máš snad kurva nějakou motorickou dysfunkci?“ obořila se na dotyčného. „Slyšeli jsme tě. To fakt musíš sedmadevadesátkrát – Hele!!“

Strhla se rychlá potyčka, odražená Jadwiga odvrávorala zpátky do místnosti, snažila se udržet na nohou. Chlápek, co ji udeřil, vklouzl dovnitř hned za ní, natrénovaným stylem přehlédl prostor, bleskově a celoplošně, uznal moji existenci téměř nepostřehnutelným pokývnutím hlavy a namířil na Jadwigu varovný prst. Na tváři měl nepříjemný úsměv, odhalující módní zbroušené zuby. Pár sotva centimetr širokých kouřově žlutých čoček pro zkvalitnění zraku, vytetovaná rozepjatá křídla přes obě lícní kosti.

Nevyžadovalo nijak zvláštní představivost, abych uhodl, co bude následovat.

Dveřmi vstoupil Yukio Hirayasu. Za ním pak druhý hrdlořez, klonový dvojník toho, který odstrčil Jadwigu. Tenhle se však neusmíval.

„Kovacs,“ zasupěl, když mě spatřil. Jeho tvář fungovala jen jako maska násilně zadržovaného vzteku. „Co ty tady kurva vyvádíš?“

„To je spíš moje replika.“

Periferním viděním jsem si všiml, že Jadwize škublo v tváři, jako by vysílala.

„Řekli jsme ti,“ štěkal Yukio, „že nám půjdeš z cesty, dokud na tebe nebudeme mít čas. Že nebudeš dělat maléry. Je to pro tebe tak těžký?“

„To jsou ti tvoji velmi vlivní přátelé, Micky?“ Sylviin hlas ode dveří nalevo, protahovala samohlásky. Stála tam zabalená do koupacího pláště a zvědavě si prohlížela nově příchozí. Distanční smysl pro vnímání cizí přítomnosti mi prozradil, že přišel i Orr s ještě někým, kdesi za mnou. Zahlédl jsem odraz pohybu v elektronvoltových čočkách Yukiových klonovaných svalovců, všiml jsem si jejich napjatějšího výrazu pod kouřovými skly.

Přikývl jsem. „Dalo by se to tak říct.“

Yukio střelil očima za zvukem Sylviina hlasu a zamračil se. Možná ho vyvedla z rovnováhy zmínka o Mickym, možná ho jen zarazila přesila nás pěti proti jim třem.

„Ty víš, kdo jsem,“ začal, „tak to tady nekomplikuj–“

„Vím hovno, kdo jseš,“ odtušila Sylvie uhlazeně. „Vím jenom to, že jseš v našem bytě a nebyls pozvaněj. A tak si myslím, že uděláš nejlíp, když se zase sebereš a vypadneš.“

Podle výrazu převzatého z jakuzy nevěřil svým uším.

„Jo, koukej vodprejsknout,“ přidala se Jadwiga a rozhodila ruce někam na půl cesty mezi obranným postojem a sprostým gestem.

„Jado–“ pokusil jsem se ji uklidnit, ale už to všechno zašlo příliš daleko.

Jadwiga, s bojovně vysunutou bradou, již vyrazila vpřed, zjevně rozhodnutá jakuzáckému svalovci oplatit stejnou mincí a vyrazit ho ze dveří. Svalovec se stále usmíval, hmátl po ní. Uhnula mu, hodně rychle. Nechala ho, aby se po ní natáhl, a džudistickým chvatem ho složila. Někdo za mnou vykřikl. Pak, aniž by s tím dělal nějaké cavyky, Yukio vytáhl malý černý částicový blaster a Jadwigu zastřelil.

Upadla, zalitá mrazivým světlem záblesku. Po místnosti se rozlil pach pečeného masa. Všechno strnulo.

Nejspíš jsem musel postoupit dopředu, protože druhá jakuzácká gorila mi s šokovaným výrazem a jednou szegedskou brokovnicí v každé ruce zastoupila cestu. Strnul jsem a na obranu zdvihl prázdné ruce. Druhý gangster se pokusil vstát z podlahy, ale zakopl o to, co zůstalo z Jadwigy.

„Fajn.“ Yukio se rozhlédl po ostatních tvářích a zamával blasterem, zvláště v Sylviině směru. „To by stačilo. Nevím, co se tady kurva děje, ale–“

Sylvie ze sebe vyrazila jediné slovo.

„Orre!“

Omezeným prostorem místnosti zahřměla další detonace. Tentokrát oslepující. Zůstal mi jen krátký vjem smyček proudícího bílého ohně, kroutících se okolo mě, větvících se, nořících se do Yukia, do gorily přede mnou, do muže, co se ještě nestačil postavit na nohy. Gorila rozhodila paže se szegedy, jako by příval proudu, který ji zaplavil od hrudníku dolů, chtěla vzít do náruče. Široce rozevřela ústa. Sluneční čočky zaplály odrazem planoucí záře.

Oheň ztmavnul, světelné vjemy zanikly v odstínech fialové. Přivřel jsem oči, pátral po detailech.

Gorila ležela na podlaze, roztátá vejpůl, stoupala z ní oblaka páry. Ruce dosud pevně svíraly szegedy. Síla výboje k nim zbraně přitavila.

Muž, co se chtěl postavit na nohy, už to nestihl. Ležel vedle Jadwigy a od pasu nahoru zmizel.

Yukio měl v sobě díru tak velkou, že musel postrádat skoro všechny vnitřní orgány. Z horního konce úhledně zakulaceného otvoru vykukovala zčernalá žebra, uprostřed bylo vidět kachlíčkovanou podlahu, na níž Yukio ležel jako zvláštní efekt z laciné experie.

Místnost se rychle plnila pachem obsahu vyprázdněných střev.

„No, zdá se, že to funguje.“

Orr mě obešel a prohlížel si dílo, zjevně svoje. Stále byl do půl těla svlečený, a tak jsem mohl vidět rozevřené vypouštěcí průduchy na vertikální linii podél jedné strany zad. Vypadaly jako masívní rybí žábry. Následkem unikajícího tepla se dosud na okraji vlnily. Obr zamířil přímo k Jadwize a sklonil se k ní.

„Úzkej paprsek,“ zněla jeho diagnóza. „Zlikvidoval srdce a většinu pravý plíce. Moc toho pro ni udělat nemůžem.“

„Zavřete někdo dveře,“ navrhla Sylvie.

Na válečnou poradu to bylo dost překotné. Demontážní tým totiž stmelilo už několik let společné práce, a tak se jeho členové stejnou měrou jako slovy dorozumívali i těsnopisnými zkratkami, které jim umožňovalo jejich vnitřní komunikační spojení, a zhuštěnou symbolickou gestikulací. Díky maximálnímu využití úpravy a intuice Vyslance jsem však s nimi dokázal jakžtakž udržet krok.

„Ohlásit?“ zeptala se Kiyoka, štíhlá žena v zakázkovém maorském pouzdře. Pořád se dívala na Jadwigu a kousala se do rtu.

„Komu?“ Orr zdvihl palec a malíček, druhou rukou si přejel přes tetování na obličeji.

„Jo. A on?“

Sylvie něco úsporně naznačila obličejem. Smysl mi unikl, uvažoval jsem a nakonec se chytil.

„Přišli sem pro mě.“

„No nekecej.“ Orr na mě vrhl pohled, který hraničil s otevřeným nepřátelstvím. Vypouštěcí průduchy v zádech a na hrudi se mu již zavřely, ale při pohledu na obrovu svalnatou konstrukci nebylo těžké si představit, jak se otevírají a vysílají další výboj. „To máš pěkný kamarádíčky.“

„Nejspíš by nezačali s násilím, kdyby Jada toho šaška nesložila. Bylo to nedorozumění.“

„Nedorozu – hovno!“ Orr na mě vytřeštil oči. „Jada je mrtvá, ty debile!“

„Není doopravdy mrtvá,“ odporoval jsem tvrdošíjně. „Můžeš jí vyříznout bázi a–“

„Vyříznout?“ To slovo zopakoval smrtonosně mírným tónem. Popošel si blíž. „Chceš po mně, abych svoji kámošku rozřezal?“

Když jsem si vybavil rozmístění Orrova dělostřeleckého arzenálu, usoudil jsem, že valnou část pravé strany jeho trupu nejspíš tvoří protetika, napájející pět vnějších ventilů z energetického bloku zasazeného někam do spodní poloviny hrudního koše. Když vezmete v úvahu současný pokrok v oboru nanotechnologie, dají se na omezenou vzdálenost poslat velká kvanta energie prakticky kamkoli se vám zachce. Naváděcí nanokonové střepiny se vezou na výboji jako surfaři na vlnách mořského příboje, nasávají energii a jako vlečná loď manipulují se zadržovacím polem podle toho, kam je startovací data nasměrují.

Zapamatoval jsem si, že pokud ho budu muset praštit, musím na něho jít zleva.

„Lituju, zrovna teď žádný jiný řešení nevidím.“

„Ty–“

„Orre!“ Sylvie učinila prudké, úsečné gesto. „Ticho, tady, teď.“ Zavrtěla hlavou. Další znamení, palec a ukazováček roztažené od sebe prsty druhé ruky. Podle výrazu její tváře jsem nabyl dojmu, že současně vysílá do sítě týmu data. „Stejný sklad. Tři dny. Loutkařina. Spálit a vyčistit, teď.“

Kiyoka přikývla. „Smysl, Orre. Las? Hm.“

„Jo, to se dá udělat.“ Dosud rozzuřený Orr se ještě zcela nezapojil, mluvil pomalu. „Jo, myslím, že jo. Dobře.“

„Výbava?“ prohodila Kiyoka, s ukloněnou hlavou prováděla na prstech jedné ruky nějaké složité výpočty. „Tryskáč?“

„Ne, je čas.“ Sylvie učinila posunek nataženou dlaní. „Orr a Micky. Klídek. Zapomeňte. Tohle, tohle, nejspíš tohle. Dolů.“

„Rozumím,“ odpověděla Kiyoka a zatím si kontrolovala sítnicovou obrazovku, oči se jí pohybovaly vzhůru a doleva, hltala informace, které na ni pálila Sylvie. „Las?“

„Ještě ne. Dám ti vědět. Běž.“

Žena v maorském pouzdru zmizela ve svém pokoji, o vteřinu později se zase vynořila, rychle se nasoukala do mohutné šedé bundy a vyběhla hlavními dveřmi. Jen se krátce ohlédla za Jadinou mrtvolou a byla pryč.

„Orre. Nůž.“ Sylvie na mě namířila prst. „Guevara.“

Obr mi věnoval poslední zničující pohled, odešel ke kufříku v rohu místnosti a vytáhl z něj vibrační nůž s masívní čepelí. Vrátil se rozhodným krokem zpátky a postavil se přede mne se zbraní tak, abych znervózněl. Neskočil jsem po něm jenom proto, že Orr určitě nepotřeboval nůž, aby ze mě udělal mastný flek. Moje fyzická reakce musela být dost nápadná. Obr posměšně zachrochtal, pak roztočil nůž a podal mi ho jílcem napřed.

Vzal jsem si ho. „Mám to udělat já?“

Sylvie přistoupila k Jadwize, zvažovala škody.

„Jo, chci, abys tady těm svým dvěma kámošům vyříznul báze. Myslím, že v tom máš praxi. Jadu můžeš vynechat.“

Překvapením jsem zamrkal.

„Chceš ji tady nechat?“

Orr zase opovržlivě zasupěl. Žena si ho změřila a vykreslila rukou spirálu. Obr si mocně vzdychl a odkráčel do pokoje.

„Starosti o Jadu nech na mě.“ Měla nepřítomný výraz, ponořila se někam, kam jsem nedohlédl. „Prostě řež. A přitom mi můžeš říct, koho jsme tu konkrétně oddělali.“

„Jistě.“ Šel jsem k Yukiovi a necitlivě obrátil to, co z něho zbylo, tváří dolů. „Tohle je Yukio Hirayasu – místní jakuzák, ale zjevně synáček někoho důležitýho.“

Nůž mi v ruce ožil, vibrace se rukou nesly až do rány v boku. Přestal jsem se klepat, podepřel jsem Yukiův zátylek dlaní a začal jsem řezat do páteře. Smíšený pach seškvařeného masa a sraček mi v tom příliš nepomáhal.

„A ten druhej?“ zeptala se.

„Ranař na jedno použití. Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Má cenu brát ho s sebou?“

Pokrčil jsem rameny. „Lepší než ho nechat tady. V polovině plavby do Novýho Hoku ho můžeš hodit přes palubu. Tohohle bych si ale na tvým místě nechal kvůli výkupnýmu.“

Přikývla. „To jsem si myslela.“

Nůž prořízl poslední milimetry obratle a rychle vnikl do krku pod ním. Vypnul jsem ho, změnil úchop a začal druhý řez, jen o pár obratlů níž.

„Tohle jsou hlavouni jakuzy, Sylvie.“ Zamrazilo mě, když jsem si vzpomněl na telefonický rozhovor s Tanasedou. Sempai se mnou uzavřel dohodu čistě na základě Yukiovy ceny. A mluvil zatraceně konkrétně o tom, co se stane, když Yukia nevrátím živého a zdravého. „Spojení s Millsportem a nejspíš i s Prvními rody. Půjdou po vás, použijou všechny dostupný prostředky.“

Výraz jejích očí pro mě zůstával nečitelný. „Po tobě půjdou taky.“

„Tyhle starosti nech na mě.“

„To je od tebe hrozně velkorysý jenže,“ odmlčela se, když se již oblečený Orr vynořil z pokoje a s odměřeným pokývnutím se hrnul ke dveřím. „Řekla bych, že tyhle věci zvládnem. Ki teď zametá naše elektronický stopy. Orr to tady může za půl hodiny komplet vypálit. Nebudou mít v ruce vůbec nic, jenom–“

„Slyvie, mluvíme o jakuze.“

„Nic než očité svědectví, údaje z periferního vidění. Krom toho budem během dvou hodin na cestě do Drávy. A tam nás nikdo sledovat nebude.“ Náhle v jejím hlase zazněla jakási upjatá pýcha. „Jakuza, První rody, dokonce i pojebaný Vyslanci, všichni by se podělali, kdyby se měli postavit mimintům!“

Když se někdo chvástá, většinou je vedle. Platilo to i pro Sylvii. Od jednoho starého přítele jsem se před šesti měsíci dozvěděl, že velitelství Vyslaneckých sborů se o kontrakt na Novém Hokkaidu ucházelo, ale nebylo dost levné, aby vyhovělo čerstvě znovuobjevené víře Mecsekovy vlády v neviditelnou ruku trhu. Vybavil se mi ironický úšklebek na pohublé tváři Todora Murakamiho, když jsme se na nákladní lodi z Akanu do Nové Kanagawy dělili o opiovou dýmku. V zimním povětří Průplavu se vznášel vonný dým, v pozadí se ozývalo tlumené šrotování maelströmu. Murakami si nechával narůst vlasy, dřív vojensky ostříhané, a v bríze od moře mu povlávaly. Neměl by tady být a neměl by se mnou mluvit, jenže Vyslancům se dá jen těžko nařizovat, co mají dělat. Dobře znají svoji cenu.

Na Lea Mecseka seru. Řekli jsme mu, co to bude stát. Když si to nemůže dovolit, čí je to problém? Předpokládá, že se uskrovníme a ohrozíme životy Vyslanců, aby mohl odvádět Prvním rodům ještě vyšší dávky? Ať jde do prdele. Nejsme kurva domorodci!

Ty přece jseš domorodec, Tode, musel jsem podotknout. Narodil ses a vyrostl v Millsportu.

Vždyť víš, jak to myslím.

Věděl jsem, jak to myslí. Místní vláda nesmí komandovat Vyslanecký sbor. Vyslanci jdou tam, kde je Protektorát potřebuje, a místní vlády se modlí ke všem možným i nemožným božstvům, aby si to zrovna ony nějak nezasloužily. Následky takové vyslanecké intervence mohou být velice nepříjemné pro všechny zúčastněné strany.

Celej ten trik s nabídkou je ale každopádně v tahu, dodal Todor a vyfoukl přes zábradlí obláček kouře. Nikdo si nás nemůže dovolit, nikdo nám nevěří. Nechápu to, ty jo?

Řekl bych, že v tom hrál roli růst neprovozních nákladů, když jste dřepěli na prdeli a nebojovali.

To určitě. A to jako kdy?

Fakt ne? Slyšel jsem, že je všude klid. Od časů Hunský domovský soustavy. Takže děláte na něčem tajným?

Hele, samuraji, podal mi dýmku. Už nejseš v týmu. Pamatuješ?

Pamatuju.

Innenin!

Vzpomínka mi vybuchuje kdesi na okraji paměti, jako když v dálce shodí atomovou bombu, ne však dost daleko, abych byl před ní v bezpečí. Rudé lasery pálí, umírající muži křičí bolestí, zatímco jim Rawlingský virus zaživa rozežírá mozek.

Trochu jsem se zachvěl a potáhl z dýmky. Todor má úpravu Vyslance, všiml si toho a změnil téma.

Tak co je to za habaďůru? Myslel jsem, že se teď potloukáš s Radulem Segesvarem. Nostalgie po rodným městě a drobný organizovaný zločin?

Jo. Smutně jsem se na něj podíval. Kdes o tom slyšel?

Pokrčil rameny. Povídá se. Víš, jak to chodí. Co tě přivádí zpátky na sever?

Vibrační nůž zase zajel do masa, do svalu. Vypnul jsem ho a začal jsem Yukiovi páčit odříznutý kus páteře z krku.

Příslušník jakuzácké šlechty, mrtvý, zbavený báze. Takeshi Kovacs, se zdvořilým pozdravem, protože tak to bude stát na vizitce, ať od této chvíle udělám cokoli. Tanaseda bude žíznit po krvi. Hirayasu senior nejspíš také. Existovala sice možnost, že senior vnímal syna jako užvaněného kreténa, což Yukio evidentně byl, ale pochyboval jsem o tom. A i kdyby. Závazná pravidla, jimiž se jakuza Harlanova světa honosí, ho donutí křivdu napravit. Organizovaný zločin jinak nefunguje. Platí to jak pro newpestské hajduky z mafie Radula Segesvara, tak pro jakuzu, severní i jižní, všichni jsou stejní. Narkomani závislí na pokrevních poutech.

Válka s jakuzou.

Proč ses zase vrátil na sever? Pohlížel jsem na vyříznutý páteřní segment, na krev na rukou. Když jsem před třemi dny nasedl na nákladní vznášedlo a vydal se na Tekitomuru, tohle jsem v plánu neměl.

„Micky?“ Na okamžik mi to jméno vůbec nic neříkalo. „Haló, Micky, jseš v pořádku?“

Vzhlédl jsem. Sylvie mě soustředěně pozorovala. Přinutil jsem se kývnout.

„Jo, fajn.“

„No, myslíš, že bys mohl trošku hejbnout kostrou? Orr se vrátí a bude chtít začít.“

„Jasně.“ Otočil jsem se ke druhé mrtvole. Nůž opět ožil. „Nemůžu si pomoct, ale pořád mi vrtá hlavou, co chcete udělat s Jadwigou.“

„Uvidíš.“

„Kouzelnické číslo, co?“

Neodpověděla, jen přešla k oknu a civěla do světla a lomozu nadcházejícího dne. Posléze, když jsem začínal druhou operaci, se zase otočila do místnosti.

„Nechtěl bys jet s náma, Micky?“

Sklouzla mi ruka, nůž se zabořil až po jílec. „Cože?“

„Pojeď s náma.“

„Do Drávy?“

„Chceš mi snad tvrdit, že máš větší šanci rozdat si to s jakuzou tady na Tekitomuře?“

Uvolnil jsem čepel a dokončil řez. „Potřebuju nový tělo, Sylvie. Tohle není na setkání s mimintama v moc dobrým stavu.“

„Co když ti ho můžu obstarat?“

„Sylvie,“ zasupěl jsem námahou, jak jsem se snažil vypáčit naříznutý kus kosti. „Jak bys mi chtěla obstarat tělo na Novým Hoku? Člověk má co dělat, aby tam vůbec přežil. Kde bys tam asi tak mohla sehnat laborku?“

Váhala. Přerušil jsem práci. Vyslanecká intuice mi říkala, že to může být důležité.

„Když jsme byli naposled v terénu,“ začala zvolna, „objevili jsme v kopcích východně od Sopronu bunkr vládního vojska. Inteligentní zámky byly příliš složitý a my je nestačili v daným čase kreknout, je to přeci jen moc na severu, nebezpečný území mimintů, ale nabourala jsem se dost hluboko, abych stáhla základní inventář. Je tam plně vybavená lékařská laboratoř, kompletní přepouzdrovací jednotka, klonová banka s kryočapkami. Tak dva tucty pouzder, podle všeho bojová biotechnologie.“

„Aha, to dává smysl. Tam chcete vzít Jadwigu?“

Přikývla.

Melancholicky jsem zíral na kus páteře v ruce, na rozšklebenou ránu, z níž jsem ho vydoloval. Uvažoval jsem o tom, co mi jakuza udělá, když mě dostanou v tomhle pouzdře.

„Na jak dlouho to plánujete?“

Pokrčila rameny. „Jak bude potřeba. Zásoby vystačej na tři měsíce, ale posledně jsme splnili kvótu už za poloviční dobu. Když budeš chtít, můžeš se vrátit dřív. Necky odjíždějí z Drávy v jednom kuse.“

„A jseš si jistá, že ty věcičky v bunkru budou ještě funkční?“

Zazubila se a potřásla hlavou.

„Co?“

„To je Novej Hok, Micky. Tam je ještě funkční všechno. A právě to je ten problém!“

Kapitola pátá

Nákladní vznášedlo Zbraně pro Guevaru se svému jménu rozhodně ničím nezpronevěřilo. Nízké, těžce opancéřované plavidlo, hotový žralok, z jehož hřbetu trčely zbraně jako štětiny, se od běžných dopravních vznášedel, jež křižovala trasy mezi Millsportem a Saffronským poloostrovem, výrazně lišilo tím, že postrádalo vnější paluby a věže. Na čelní straně pochmurně šedé nástavby seděl jako puchýř velitelský můstek, boky lodě ubíhaly dozadu a do stran v podobě monotónních křivek. Zdálo se, že oba poklopy nakládacích komor po obou stranách přídě jsou určené pro vypouštění letek řízených střel.

„Jseš si jistá, že to půjde?“ zeptal jsem se Sylvie, když jsme dorazili na svažující se plochu přístavní rampy.

„Klídek,“ zabručel za mnou Orr. „Tohle není Saffronská námořní plavba.“

Měl pravdu. Na to, že podle výnosu vlády se operace musela řídit přísnými bezpečnostními směrnicemi, mi nalodění demontážního týmu připadalo až neskutečně nedbalé. Vedle každého průlezu stál jeden stevard v ušpiněné modré uniformě, požadoval tištěnou dokumentaci a odblikával pověřovací dokumenty pomocí čtečky, která by v experiích z období Kolonizace vůbec nevypadala exoticky. Nepravidelné zástupy posádky se při nalodování vlnily po rampě sem a tam, po kotníky v příručních zavazadlech, v chladném čistém vzduchu kolovaly láhve a dýmky. Frontami se šířilo napjaté veselí i posměšky, ozývaly se opakované vtípky na adresu starožitné čtečky. Stevardi se znovu a znovu unaveně usmívali.

„A kde je do prdele Las?“ chtěla vědět Kiyoka.

Sylvie pokrčila rameny. „Bude tady. Vždycky přijde.“

Postavili jsme se na konec nejbližší fronty. Před námi stál malý hlouček demontérů. Letmo se ohlédli, věnovali chvilku pozornosti Sylviiným vlasům, a pak pokračovali v načatém hašteření. Sylvie v téhle společnosti nepůsobila neobvykle. Vysoké černé pouzdro o pár hloučků vepředu disponovalo hřívou dredů stejných rozměrů a tu a tam bylo možné zahlédnout i další, méně impozantní.

Jadwiga stála tiše vedle mě.

„Tohle má Las vážně patologický,“ pokračovala Kiyoka. Těkala očima na všechny strany, jen na Jadwigu se ani nepodívala. „Pokaždý se musí někde zaseknout.“

„Je k tomu sdrátovanej, je to v něm zakódovaný,“ odtušila bezmyšlenkovitě Sylvie. „Nemůžeš být profesionální torpéďák a pořád si nezahrávat s ohněm.“

„Hele, já jsem torpéďák, a chodím včas!“

„Nejseš hlavní torpéďák,“ namítl Orr.

„No jasně. Poslouchej, my všichni–“ pokračovala Kiyoka, pohlédla na Jadwigu a kousla se do rtu. „Vůdce je jenom postavení. Las není sdrátovanej jinak než já nebo–“

Kdybyste se na Jadwigu podívali, vůbec byste neřekli, že je mrtvá. Ještě v bytě jsme ji umyli – paprskomety ránu vypálí, takže většinou moc krve nenadělají – navlékli jsme ji do jedné přiléhavé mariňácké bojové vesty a bundy z armádních přebytků, která zakryla rány, a na její ohromené, široce rozevřené oči jsme nasadili tlusté černé elektronvoltové čočky. Pak Sylvie prostřednictvím týmové sítě restartovala Jadiny motorické systémy. Řekl bych, že to od ní trochu koncentrace vyžadovalo, ale na on-line nasazení svého týmu proti mimintům na Novém Hoku by se určitě musela soustředit víc. Přiměla Jadwigu kráčet po svojí levici a my ostatní jsme okolo nich vytvořili sevřený bojový šik. Prostými příkazy mimickým svalům zavřela mrtvé demontérce ústa. Se sinalým obličejem pod elektronvoltovými čočkami a velkou šedou vodotěsnou brašnou přehozenou přes rameno Jadwiga nevypadala hůř než na dojezdu po třasáku s endorfinem. Nemyslím, že jsme vypadali o moc líp.

„Pověření, prosím.“

Sylvie odevzdala svazek tištěné dokumentace a stevard začal čtečkou přejíždět list po listu. Pak musela po síti poslat podnět do krčních svalů mrtvé ženy, protože Jadwiga náhle naklonila hlavu, poněkud prkenně, jako by si prohlížela opancéřovaný bok vznášedla. Hezká finta, velmi přirozené.

„Sylvie Oshimová. Pět členů posádky,“ pravil stevard a vzhlédl, aby si nás spočítal. „Technické vybavení již naloženo.“

„Přesně tak.“

„Čekejte na přidělení kajuty,“ mžoural na displej čtečky. „Vybráno. P 19 až P 22, spodní paluba.“

Vzadu na vrcholku rampy došlo k nějakému pozdvižení. Všichni jsme se otočili, s výjimkou Jadwigy. Okrová roucha, plnovousy, podrážděná gestikulace, zvýšené hlasy.

„Co se děje?“ zeptala se Sylvie nonšalantně.

„Jenom fousáči,“ konstatoval stevard a sklepal proskenované listiny k sobě. „Celé dopoledne courají všude po nábřeží. Prý strávili noc v srdečném rozhovoru s nějakým párkem demontérů někde východně odtud. Vždyť víte, jak jsou na tyhle věci citliví.“

„Jo. Zasranej atavismus,“ přisvědčila Sylvie, uchvátila papíry a schovala je do bundy. „Maj popis, nebo jim stačí libovolní dva demontéři?“

Stevard se uculil. „Říkají, že žádné video není k dispozici. Veškerou kapacitu tam sežralo holoporno. Mají jen popis očitého svědka. Žena. A muž. Jo, a ta žena měla vlasy.“

„Kristepane,“ zasmála se Sylvie, „to bych mohla být i já!“

Orr jí věnoval zvláštní pohled. Hluk za námi rostl. Stevard pokrčil rameny.

„Od rána jsem tu prověřil pár desítek velitelských hřív. Ale spíš by mě zajímalo, co dělala parta kněžích v baru, kde jede holoporno?“

„Honili si péro?“ navrhl Orr.

„Náboženství,“ vyhrkla Sylvie a v hrdle se jí ozval zvuk, jako by se chystala zvracet. Jadwiga vedle mě trochu zavrávorala a otočila hlavu mnohem rychleji, než bývá u normálního člověka zvykem. „Jestlipak už někoho z vás napadlo, že–“

Chrchlání jí vyšlo snad až ze střev. Střelil jsem očima po Orrovi a Kiyoce, byli napjatí. Stevard sice překvapeně vzhlédl, ale zvláštní zájem neprojevil.

„–že každá lidská svátost je jenom laciný únik a že–“

Další přidušený zvuk. Jako by se slova snažila prodrat z udusaného bláta, do něhož byla pohřbena. Jadwiga se už kymácela dost výrazně. Stevard už zvětřil strach a nasadil jiný výraz. Dokonce i demontéři ve frontě za námi se přestali zajímat o rvačku na vrcholku rampy a věnovali svoji pozornost bledé ženě a jejímu zmatenému drmolení.

„–že celé dějiny lidstva mohou představovat jen pitomou omluvu za neschopnost poskytnout ženě slušný orgasmus.“

Stoupl jsem Sylvii na nohu, tvrdě.

„Ale ovšem!“

Stevard se nervózně zasmál. Quellistické postoje, i když jen ve své rané, poetické formě, mají v kulturním kánonu Harlanova světa nálepku Zacházet opatrně. Je tu nebezpečí, že když je začnete brát příliš vážně, uděláte logicky další krok k její politické teorii a posléze i k praxi. Klidně si tu můžete pojmenovat vznášedlo po revolučním hrdinovi, ale ten musí patřit k tak dávné historii, že už si nikdo nevzpomene, za co vlastně bojoval.

„Já–“ vydechla Sylvie překvapeně. Orr přistoupil, aby jí poskytl oporu.

„Necháme si tu diskusi na pozdějc, Sylvie. Bude lepší, když se nejdřív nalodíme. Koukej,“ šťouchl do ní, „Jada umírá únavou a já na tom nejsem o moc líp. Mohli bysme…“

Pochopila. Napřímila se, přikývla.

„Jo, na pozdějc,“ přisvědčila. Jadina mrtvola se přestala kymácet, dokonce zdvihla paži a realisticky si hřbetem ruky otřela čelo.

„Dojezdová chandra,“ zamrkal jsem významně na stevarda. Nervozita z něho rázem vyprchala. Usmál se.

„Já to znám, člověče.“

Posměšky na vrcholku rampy. Zaslechl jsem slovo ohavnost. Pak praskavý zvuk výboje. Zřejmě elektrické boxery.

„Mám pocit, že začínají dělat větší bengál, než je únosné,“ poznamenal stevard a díval se za nás. „Mohla by padnout kosa na kámen, jestli si budou takhle pouštět hubu na špacír v přístavu plném příslušníků deMontu. No nic, to už je naše starost. Můžete nastoupit.“

Vmáčkli jsme se do průlezu, aniž bychom se už s někým zdržovali, duněli jsme kovovými chodbami, pátrali po kajutách. Za zády jsem slyšel mrtvolu, jak udržuje pravidelný, mechanický krok. Zbytek týmu dělal, jako by se nic nestalo.

„Tak co to kurva mělo bejt?“

O půl hodiny později jsem konečně dostal příležitost tu otázku položit. Skupina se shromáždila v kajutě okolo svojí velitelky a vypadala celá nesvá. Orr se musel pod zesilovacími stropními nosníky trochu shýbnout. Kiyoka civěla malým jednosměrným pozorovacím okénkem, jako by ji na vodní hladině něco velice zaujalo. Na palandě, tváří dolů, ležela Jadwiga. Po Lazlovi zatím ani vidu, ani slechu.

„Výpadek,“ odpověděla Sylvie.

„Výpadek,“ pokýval jsem hlavou. „Stává se takovej výpadek často?“

„Ne, často to nebejvá.“

„Takže se to už někdy stalo?“

Přikrčený Orr se nade mnou tyčil jako přízrak. „Hele, Micky, nech to plavat. Nikdo tě nenutil, abys s náma jezdil. Jestli se ti to nelíbí, můžeš klidně vypadnout.“

„Jenom chci vědět, co budem dělat, až budem mít na krku miminty a Sylvie vypadne z komunikačního okruhu a začne chrlit quellismus, to je všechno.“

„Starosti s miminty nech na nás,“ sdělila mi Kiyoka bezbarvým hlasem.

„Přesně, Micky,“ přidal se jízlivě Orr. „Je to naše živobytí. Ty prostě dřep na prdeli a buď rád, že se vezeš.“

„Chci jenom–“

„Radši zavři tu svojí tlamu, protože–“

„Heleďte se,“ ozvala se Sylvie. Promluvila sice velice tiše, ale Orr i Kiyoka na její hlas ihned zareagovali. „Můžete mě nechat s Mickym chvilku o samotě, abych si s ním o tom mohla promluvit?“

„Ježíši, Sylvie, je to jenom–“

„Má právo to vědět, Orre. A teď nás chvilku nech, ano?“

Dívala se za nimi, jak odcházejí, počkala, až se dveře zavinou, pak se kolem mě protáhla a zase se posadila.

„Díky,“ usmál jsem se.

„Hele.“ Chvilku mi trvalo, než jsem pochopil, že to tentokrát myslí doslovně. Sáhla si do kadeří a ukázala na ústřední provazec. „Víš, jak to funguje, ne? Je v tom větší kapacita na zpracování dat než ve většině městskejch databází. Musí bejt.“

Pustila provazec, pohodila hlavou a nechala ho zmizet ve vlasech. Trochu se usmála. „Tam venku můžem schytat takovej virovej útok, že by to člověku sežralo mozek jako dužninu zralý švestky. Může se stát, že se interaktivní kódy mimintů budou snažit replikovat samy sebe, nebo narazíš na strojní intruzívní systémy, na nastrčený osobnostní konstrukty, zbytky přenosů, na cokoliv. Musím bejt schopná to všechno do sebe pojmout, vytřídit, využít a nedopustit, aby něco z toho prosáklo do naší sítě. To je moje úloha. Dělám to furt. A ať už si uklidím sebedůkladnějc, část těch sraček tam stejně zůstane. Zbytkovejch kódů a stop se nezbavíš.“ Trochu se zachvěla. „Duchů. Řeknu ti, že pod závěrama jsou uložený takový neřádstva, že na to nechci ani pomyslet.“

„Vypadá to, že bys potřebovala nějakej novej hardware.“

„Jo,“ zašklebila se kysele. „Akorát zrovna u sebe nemám zbytečný drobný. Víš, jak to myslím, ne?“

Věděl jsem. „Nejmodernější technologie, sakra sprostý ceny.“

„To jo. Na nejmodernější technologie nasazujou parádně nemravný ceny. Subvence od Sdružení, protektorátní dotace na obranu a pak si stejně nechají celej výzkum v laboratořích na Sanctionu zaplatit od lidí jako já.“

Pokrčil jsem rameny. „Daň za pokrok.“

„Jo, tu reklamu znám. Hajzlové. Hele, to, co se tam na rampě stalo, to byl jenom neidentifikovatelnej bordel v akci, nic, s čím bysme si měli dělat starosti. Třeba je to tím, že jsem na sebe napojila Jadu. Obvykle tyhle věci nedělám, zapojila jsem nevyužívanou kapacitu. Systém správy dat tam odkládá nejrůznější šrot. Vyplavalo to na povrch, když jsem řídila její centrální nervovou soustavu.“

„Pamatuješ si, cos povídala?“

„Moc ne.“ Promnula si tvář, špičkami prstů zatlačila na zavřené víčko. „Něco o náboženství? O vousáčích?“

„No, ano. Tím jsi začala, ale pak jsi parafrázovala ranou Quellcrist Falconerovou. Nejseš quellistka, že ne?“

„Ještě toho trochu!“

„Nemyslel jsem si to.“

Nějakou dobu o tom přemýšlela. Pod nohama se nám zatím tiše spustily motory Zbraní pro Guevaru. Čas odjezdu na Drávu se rychle blížil.

„Je možný, že jsem se ze sítě kontaminovala nějakou propagandou. Na východě je takovejch rozhlašovacích automatů ještě dost – ale nestojej za demontáž. Pokud se neserou do místních komunikačních spojů, necháváme je na pokoji.“

„Můžou bejt některý z nich quellisti?“

„Jistě. Přinejmenším čtyři či pět z frakcí, který zrasovaly Novej Hok, se inspirovaly u Quellcrist Falconerový. Podle toho, co jsem slyšela, tam dokonce Quell na začátku Recivilizace bojovala sama.“

„Povídá se to.“

U dveří zazvonilo. Sylvie na mě kývla, a tak jsem šel otevřít. Na mírně se otřásající chodbě stál malý, šlachovitý muž s dlouhými černými vlasy svázanými vzadu do copánku. Hrozně se potil.

„Lazlo?“ napadlo mě.

„Jo. A kdo jseš kurva ty?“

„To by bylo na dlouhý povídání. Chceš mluvit se Sylvií?“

„Byl bych velice potěšen,“ odtušil ironicky. Ustoupil jsem a vpustil ho dovnitř. Sylvie si ho unaveně změřila od hlavy až k patě.

„Dostal jsem se do odpalovacího zařízení pro záchranný čluny,“ oznámil Lazlo. „Pár otřesů při zážehu pomocnejch trysek, pak jsem vylezl sedmimetrovým komínem z leštěný oceli. Hračka.“

Sylvie vzdychla. „Nic velkolepýho, Lasi, ani chytrýho. Jednoho dne loď zmeškáš. Kde pak seženem velitele?“

„No, koukám, že už hledáš náhradu,“ pohodil hlavou mým směrem. „Kdo to vlastně je?“

„Micky, Lazlo,“ odtušila Sylvie s ledabylým mávnutím ruky z jednoho na druhého. „Lazlo, tohle je Micky Klikař. Dočasnej spolucestující.“

„Dostalas ho na palubu na moje signatury?“

Sylvie pokrčila rameny. „Nikdy je nepoužíváš.“

Lazlo spatřil na palandě ležící postavu, oči mu zazářily. Přešel kabinu a plácl Jadwigu po zadku. Když nezareagovala, zamračil se. Zavřel jsem dveře.

„Ježíši, co to večer fetovala?“

„Je mrtvá, Lasi.“

„Mrtvá?!“

„Prozatím ano,“ přisvědčila Sylvie a pohlédla na mě. „Byl to docela slušnej tanec, cos od včerejška propásnul.“

Lazlo zapátral směrem, kterým se dívala Sylvie. „Hm, a všechno to má něco společnýho tady s tím vysokým černým synteťákem, co?“

„Jo,“ přikývl jsem. „Jak jsem řekl. Je to na dlouho.“

Lazlo odkráčel do výklenku s umyvadlem, natočil si do mističky z dlaní vodu, sklonil se, ponořil do ní obličej, zafrkal. Zbylou vodou si pročísl vlasy, narovnal se a prohlédl si mě v zrcadle. Pak se významně otočil k Sylvii.

„Tak fajn, kapitáne. Poslouchám!“

Kapitola šestá

Cesta na Drávu zabrala den a noc.

Přibližně uprostřed Andrassového moře snížily Zbraně pro Guevaru rychlost, rozprostřely senzorickou síť, jak jen to šlo, a zbraňové systémy uvedly do poloprovozního režimu. Oficiální stanovisko Mecsekovy vlády sice znělo, že všichni miminti jsou určeni pro pozemní válku, a tak se nemohou z Nového Hokkaida ani hnout, avšak od demontážních čet na pevnině přicházely zprávy o pozorování strojů, které neodpovídají žádnému popisu z archivu Tajné služby pro válečné stroje. Z toho vyplývá, že přinejmenším část zbrojní techniky plížící se kontinentem prodělala vývoj, který se vymyká původním naprogramovaným parametrům. Šeptalo se, že experimentální nanotechnologie zdivočela. Oficiální linie ovšem tvrdila, že v období Recivilizace byly nanotechnologické systémy natolik primitivní a málo prozkoumané, že jako zbraně nasazeny být nemohly. Šeptandu prohlásili za snahu vyvolat protivládní nálady a paniku, oficiální verzi se zase smějí všude, kde ještě lidé vedou inteligentní rozhovory. Bez satelitního pokrytí a vzdušné podpory nebylo jak prokázat to či ono. Převládaly tudíž mýty a dezinformace.

Vítejte na Harlanově světě.

„Neuvěřitelný,“ mumlal Lazlo, když jsme překonávali poslední kilometry proti říčnímu proudu v ústí mezi drávskými opuštěnými sklady. „Čtyři století na týhle zkurvený planetě a furt nelítáme!“

Nějakým podvodem zajistil vstup na jednu z pozorovacích plošin, jež vyrašily z opancéřovaného hřbetu vznášedla v okamžiku, kdy jsme se dostali pod skenovací deštník Drávské základny. Nějakým neméně záhadným způsobem nás dokázal přimět, abychom s ním vyšplhali nahoru. Za časného rána jsme tedy stáli ve vlhkém chladném vzduchu, třásli se zimou a dívali se, jak po obou stranách lodě ubíhají ztichlé nábřežní zdi Drávy. Nad našimi hlavami se do všech světových stran táhlo beznadějně šedivé nebe.

Orr si zvedl límec bundy. „Lasi, až přijdeš na to, jak demontovat orbitálku, dej nám vědět, kdykoliv.“

„Jo, počítej taky se mnou,“ přidala se Kiyoka. „Jestli sundáš orbitálku, Mitzi Harlanová ti ho bude muset každý ráno vyblafnout, dokud budeš naživu.“

Příslušníci demontážních čet spolu takové rozhovory vedou běžně, jako když si v millsportských barech kapitáni nájemných lodí vykládají o padesátimetrových lahvounech trnitých. Bez ohledu na to, jak velký úlovek se z Nového Hokkaida přiváží, celá odměna má lidské měřítko. Ať už jsou totiž miminti jakkoli nepřátelští, vposledku je stvořil člověk a jsou tu sotva tři sta let. S vábničkou technického vybavení, jež na oběžné dráze okolo Harlanova světa zanechali marťané před pětisty tisíci lety, je srovnávat nemůžete. A jen marťanský hardware sám zná důvod, proč cokoli, co se tady vznese do vzduchu, sežehne andělským plamenem ohně nebeského.

Lazlo si dýchl na ruce. „Mohli je sundat už dávno, kdyby chtěli.“

„Ježkovy voči, a jsme zas u toho.“ Kiyoka obrátila oči v sloup.

„O orbitálkách se povídá spousta hovadin,“ trval Lazlo na svém. „Jak sestřelej všechno, co je větší nebo rychlejší než helikoptéra. Jenže před čtyřma stoletíma musely nějak přistát i kolonizační lodě. Jako když–“

Orr si odfrkl. Všiml jsem si, že Sylvie zavřela oči.

„–jako když vláda začala s těma velkýma hypertryskáčema, co je schovává pod pólem. Ty za letu nikdo nesejme. Stejně jako když orbitálky každou chvíli sejmou něco na pevnině. Akorát se jim o tom nechce moc mluvit. A děje se to furt, člověče. Vsadím se, že jste neslyšeli o tom plovoucím rypadle, jak ho včera našli u Sanshin Pointu roztržený vejpůl–“

„Slyšela jsem o tom,“ odtušila Sylvie podrážděně, „když jsme na tebe včera ráno marně čekali. Zpráva ale říkala, že rypadlo najelo poblíž mysu na mělčinu. Hledáš konspiraci, když za to může neschopnost.“

„Ale šéfe, to je jasný. Přece nepřiznaj pravdu.“

„Jdi s tím už do prdele.“

„Lasi, příteli,“ promluvil Orr a položil mu svoji obrovitou ruku na rameno. „Kdyby to byl andělskej oheň, z bagru by nezbylo, co by se za nehet vešlo. Víš to dobře. A víš dobře i to, že okolo rovníku je v pokrytí díra jako vrata, taková, že když to správně spočítáš, protáhneš skrz celou flotilu kolonizačních lodí. Buď teda tak hodnej a dej už ty konspirační kraviny k ledu. Kochej se vyhlídkou, když už jsi nás sem kvůli ní vytáhnul.“

Vskutku dost působivá scenérie. Dráva sloužila svého času jako obchodní přístav i námořní základna pro celé vnitrozemí Nového Hokkaida. Zdejší nábřeží vidělo lodě ze všech větších měst na planetě a zástavba za přístavem se táhla na tucet kilometrů do vnitrozemí – až k úpatí kopců na obzoru – a poskytovala domov téměř pěti milionům lidí. Na vrcholu hospodářského rozmachu Dráva konkurovala Millsportu v bohatství i světáckosti a zdejší námořní posádka patřila k nejsilnějším na severní polokouli.

Nyní jsme proplouvali mezi řadami zničených skladišť z období Kolonizace, kontejnerů a jeřábů, poházených na molech jako dětské hračky, a podél zakotvených kupeckých lodí, potopených od přídě až po záď. Okolo nás se na vodní hladině pohupovaly zlověstné chemické skvrny. Jediný život tady představovalo zbědované vyhlížející hejno křídlatců, kteří na nás mávali křídly ze šikmé zvlněné střechy jednoho skladiště. Jeden z nich sice zaklonil krk a bojovně na nás zaklapal, ale bylo zřejmé, že do výzvy nedal srdce.

„Musíme si na ně dávat pozor,“ podotkla Kiyoka ponuře. „Nevypadaj moc při síle, ale jsou inteligentní. Na většině pobřeží se jim už podařilo vyřídit kormorány a racky a prokazatelně už zaútočili i na lidi.“

Pokrčil jsem rameny. „Je to jejich planeta.“

V dohledu se objevilo opevněné předmostí deMontu. Ve vymezeném strážním prostoru nepokojně popolézaly stovky metrů jako břitva ostrých elektrických drátů. U země se krčily zubaté řady pavoučích zátarasů, na okolních střechách zadumaně posedávaly robotické hlídky a z vody vystrkoval svoje pátrací věžičky pár automatických miniponorek, každá na jedné straně zákrutu. V pravidelných intervalech se vypouštěly bezpečnostní balóny, uvázané ke krku jeřábů a komunikačního stožáru v srdci předmostí.

Zbraně pro Guevaru vypnuly motory a proplouvaly bokem mezi oběma miniponorkami. Hrstka postav v přístavu přerušila činnost a přes zkracující se vzdálenost na nás něco volala. Většinu prací vykonávaly v tichosti stroje. Pevnostní bezpečnostní počítač vyslechl navigační automat a vydal vznášedlu povolení přistát. Systém automatických uvazovacích drapáků si pak vyměnil informace s držáky na molu, dohodl trajektorii a vystřelil. Uvazovací lana se skřípavě napjala a vtáhla plavidlo do kotviště. Z nečinnosti se vzpamatoval kloubový vyloďovací koridor, ohnul se a přitulil k nábřežnímu průlezu. Antigravitační systém vznášedla se konečně s chvěním přepnul do parkovacího módu. Otevřely se poklopy.

„Nejvyšší čas vypadnout,“ konstatoval Lazlo a zmizel v otvoru jako krysa v díře. Orr za ním udělal obscénní gesto.

„Kvůli čemu jsi nás štval sem nahoru, když teď tak strašně pospícháš pryč?“

Zdola k nám dolehla nezřetelná odpověď. Po kajutních schůdcích rachotily kroky.

„Ale, nech ho jít,“ vzdychla Kiyoka. „Nemáme práci, dokud si nepokecáme s Kurumayou. U buňky bude fronta.“

Orr pohlédl na Sylvii. „Co uděláme s Jadou?“

„Necháme ji tady.“ Velitelka s nezvykle zaujatým výrazem sledovala ošklivou šedivou osadu pěnových unimo buněk. Těžko věřit, že ji zaujal výhled – snad naslouchala řeči strojních systémů, smysly otevřené a ztracené v záplavě přenosového provozu. Náhle se vzpamatovala a otočila se ke své četě. „Kajuty máme až do dvanácti. Teď nemá smysl s ní hejbat. Nejdřív musíme vědět, co budem dělat.“

„A hardware?“

Sylvie pokrčila rameny. „To samý. Nechci to všechno celej den tahat po Drávě, dokud nám Kurumaya nezajistí program.“

„Myslíš, že nás zase podtrhne?“

„Po tom, co bylo naposled? Spíš o tom pochybuju.“

Úzké chodbičky v podpalubí byly už zablokované postrkujícími se demontéry, kteří si přes rameno či na hlavě nesli palubní zavazadla. Dveře do kajut byly otevřené, ale jejich držitelé uvnitř redukovali bagáž, než se s ní vrhnou do tlačenice. Nad hlavami a hranatými kufříky se odrážel horkokrevný křik. Převládal pohyb směrem k přídi a na levobok, k výlezu. Vtěsnali jsme se do davu a postupovali pomalu s ním, Orr v čele. Držel jsem se vzadu a chránil si zraněná žebra, jak to jen šlo. Tu a tam jsem dostal štulec, ale se skřípěním zubů jsem vytrval.

Po nepříjemně dlouhé době nás vyloďovací lávka vyplivla mezi obytnými pěnovými prefabrikáty. Před námi proudil roj demontérů, proplétal se mezi buňkami a dál k ústřednímu stožáru. Nedaleko seděl na vybrakované plastikové bedně Lazlo. Čekal na nás a usmíval se.

„Kde se couráte?“

Orr zabručel a předstíral, že ho praští. Sylvie vzdychla.

„Doufám, že máš aspoň pořadovej čip do fronty.“

Lazlo rozevřel s vážností kouzelníka pěst a na dlani ukázal odštěpek černého krystalu. Uvnitř zazářilo mlhavé světélko a postupně se zformovalo v číslo padesát sedm. Když to Sylvie a její spolubojovníci spatřili, jen tiše zakleli.

„Jo, chvilku to trvat bude,“ pokrčil Lazlo rameny. „Zbytky ze včerejška. Furt vyřizujou objednávky. Slyšel jsem, že ve Vyčištěný zóně došlo včera v noci k něčemu vážnýmu. Tak si zatím skočíme na gáblík.“

Odvedl nás k dlouhému stříbrnému návěsu přistavenému u jedné z bariér na obvodu tábora. Okolo výdejního okýnka stály laciné plastikové stoly a křesla. Bylo tu pár strávníků, ospale a tiše se skláněli nad svými šálky kávy a tácky se snídaní. Za okýnkem kmitali sem a tam jako na kolejničkách tři kuchtíci. Při vstupu nás ovanula pára a vůně vařeného jídla, dost výrazná na to, aby i v mém syntetickém pouzdře vyvolala čichové a chuťové vjemy.

„Daj si všichni misó s rýží?“ zeptal se Lazlo.

Demontéři zamručeli na souhlas a obsadili dva stoly. Zavrtěl jsem hlavou. Syntetickému jazyku chutná i dobrá misó polévka jako voda od nádobí. Šel jsem k okénku s Lazlem, abych zjistil, co nabízejí jiného. Nakonec jsem se rozhodl pro kávu a koláč bohatý na sacharidy. Už jsem sahal po kreditním čipu, ale Lazlo mě zadržel.

„Počkej, tohle je na mě.“

„Dík.“

„Za nic. Vítej mezi Sylviiny Slídiče. Mám dojem, že jsem ti to včera zapomněl říct. Omlouvám se.“

„No, taky se toho dost semlelo.“

„Přesně. Dáš si ještě něco?“

Na pultě stál automat s flastry proti bolesti. Vytáhl jsem z něj pár proužků a zamával na obsluhu. Lazlo kývl, vyštrachal vlastní kreditní čip a hodil ho na pult.

„Koukám, žes to schytal.“

„Jo. Do žeber.“

„Tušil jsem to. Podle toho, jak se pohybuješ. Od našich včerejších kámošů?“

„Ne. Předtím.“

Pozdvihl jedno obočí. „Jseš dost pilnej.“

„Tak, že bys tomu ani nevěřil.“ Z jednoho proužku jsem si odtrhl dávku, vyhrnul si rukáv a palcem jsem ji přilepil. Paži mi zalil příjemně teplý příval chemické pohody. Naskládali jsme jídlo na tácy a vydali se zpátky ke stolům.

V rozporu s předchozím hašteřením demontéři snídali tiše a soustředěně. Okolo nás se stoly zvolna zaplňovaly strávníky. Pár kolemjdoucích sice Sylviině skupině pokynulo na pozdrav, ale jinak tu panovala prakticky všeobecná demontérská norma rezervovaného odstupu. Čety se držely vlastních hloučků a skupinek. Zachytil jsem útržky konverzace, zkratkovitou, úspornou mluvu bohatou na specifické termíny, jíž jsem se stal svědkem během posledního půldruhého dne v naší četě. Kuchyňská obsluha vykřikovala čísla objednávek. Někdo na přijímači naladil stanici zaměřenou na jazz z kolonizačního období.

Dermální náplast působila, cítil jsem se uvolněně, nic mě nebolelo. Hudba ve mně vyvolávala vzpomínky na moje newpestské mládí, na páteční večery ve Watanabeho podniku. Starý Watanabe byl velikým fanouškem jazzových velikánů z let Kolonizace, hrál jejich skladby až do omrzení. Mladší stálí zákazníci sice při poslechu jazzu úpěli, ale i jejich sténání se stalo jakýmsi rituálem. Ať už jste měli původně jakékoli hudební záliby, pokud jste u Watanabeho strávili delší čas, utahalo vás to. Skončili jste jako příznivci nepravidelných rytmů.

„To je starý,“ prohodil jsem a kývl směrem k reprobednám upevněným na trajleru.

Lazlo zabručel: „Vítej na Novým Hoku.“

Úšklebky a výměna znamení dotykem prstů.

„Tobě se to líbí, jo?“ zeptala se Kiyoka s plnou pusou rýže.

„Něco takovýho. Jenom nepoznám–“

„Je to Dizzy Csango a Velká rozchechtaná houba,“ prohlásil Orr neočekávaně. „Vzhůru ekliptikou. Původně je to ale říční flák od Blackmana Takua, jenže Taku by si tam nikdy dobrovolně nepustil housle.“

Vrhl jsem na obra pátravý pohled.

„Neposlouchej ho,“ radila mi Sylvie a nepřítomně se škrábala ve vlasech. „Taku a Ide takhle začínali. Když si poslechneš jejich raný věci, najdeš cikánský fidlání ve všem. Vyřadili je až na millsportských nahrávkách.“

„Ale to není–“

„Ahoj, Sylvie!“ U stolu se zastavil mladě vyhlížející velitel s vlasy toporně trčícími do výše. Na levé ruce balancoval tácem plným kafí, přes pravé rameno měl namotaný velký kotouč elektrického drátu, který sebou nepokojně škubal. „Tak jste se už vrátili?“

Sylvie se zakřenila. „Ahoj, Oishii. Postrádals mě?“

Oishii se posměšně uklonil. Tác na jeho roztažených prstech se ani nepohnul. „Jako vždycky. Mnohem víc, než by se dalo říct vo Kurumaya-sanovi. Máte v plánu za ním jít dneska?“

„Ty snad ne?“

„Ne-e. Nejdem teď do terénu. Včera v noci Kasha chytila kontrašpionážní virus. Potrvá pár dní, než se zmátoří a bude schopná akce. Stahujem se.“ Pokrčil rameny. „Je to placený. Rezervní fondy pro nepředvídatelný události.“

„Fond pro nepředvídatelný události?“ Orr zbystřil. „Co se tu včera semlelo?“

„Lidi, vy to nevíte?“ Oishii vytřeštil oči a rozhlédl se po tvářích u stolu. „O minulý noci? Vy jste to neslyšeli?“

„Ne,“ potvrdila trpělivě Sylvie. „Proto se tě ptáme.“

„Tak jo. Myslel jsem, že to už ví každej. Vplížil se sem kooperující roj. Do vézetka. Včera v noci začal dávat dohromady ve Vyčištěný zóně artilérii. Samohybný dělo, veliký. Šasi Škorpión. Abysme se nedostali pod palbu, Kurumaya musel povolat všechny čety.“

„Zůstalo tam něco?“ zeptal se Orr.

„To se neví. S dělem jsme sejmuli i hlavní stavitele roje, jenže spousta drobnejch krámů se rozptýlila. Automaty, pomocný jednotky a tak. Někdo tvrdí, že zahlídnul taky nějaký karakuri.“

„To je blbost,“ odfrkla si Kiyoka.

Oishii opět pokrčil rameny. „Říkám jen to, co jsem slyšel.“

„Mechanoloutky? Kurva, to nemůže bejt pravda,“ rozparádila se Kiyoka. „Ve vézetku jsme neměli karakuri už nejmíň rok!“

„Ani žádný kooperující roje,“ zdůraznila Sylvie. „Průsery se holt dějou, Oishii. Myslíš, že máme šanci bejt přidělený už dneska?“

„Zrovna vy?“ Oishii se opět usmíval. „Po tom, co se stalo minule? Naprosto vyloučeno, Sylvie.“

Sylvie mrzutě přikývla. „Myslela jsem si to.“

Jazzový nápěv odezníval stoupajícím tónem. Jeho místo zaujal hlas v pozadí, hrdelní, ženský, naléhavý, s archaickou kadencí slov.

„A tak Dizzy Csango přetváří klasickou skladbu Vzhůru ekliptikou. Vrhá na staré téma zcela nové světlo, stejně jako se quellismus snaží posvítit si na prastaré zlořády ekonomického systému, který jsme si s sebou přivezli přes temný kosmický oceán od břehů Země. Přirozeně, Dizzy byl celý svůj život přesvědčeným quellistou, jak mnohokrát sám řekl–“

Z řad shromážděných demontérů se ozvalo zaúpění.

„Jo, a celej život byl taky na tetrametu,“ zaječel někdo.

Propagandistka v roli diskžokeje však přes posměšky trylkovala dál. Zpívala stejnou naučenou písničku už celá staletí. Protesty demontérů však zněly docela spokojeně, podobně jako naše otřepané stížnosti v podniku starého Watanabeho. Orrovy podrobné znalosti jazzu z kolonizačního období tudíž začaly dávat smysl.

„Musím letět,“ uvědomil si Oishii. „Snad se uvidíme v Nevyčištěný zóně, hm?“

„Jo, snad,“ připustila Sylvie. Dívala se za ním, jak odchází, pak se nahnula k Lazlovi.

„Jak si stojíme?“

Torpéďák zalovil v kapsách, vytáhl pořadový čip. Číslo se změnilo na dvaapadesát. Sylvie znechuceně vypustila vzduch z plic.

„Tak co jsou karakuri?“ zeptal jsem se.

„Mechanoloutky.“ Kiyoka mluvila přezíravě. „Nemusíš mít strach, žádný v okolí neuvidíš. Loni jsme to tu od nich vyčistili.“

Lazlo zastrčil čip zase do kapsy. „Pomocný jednotky. Můžou bejt nejrůznějších tvarů a velikostí, ty malý jsou velký jako křídlatec, akorát že nelítaj. Maj paže a nohy, někdy jsou ozbrojený. A jsou rychlý.“ Zazubil se. „Žádná sranda.“

Sylvie náhle vypadala netrpělivě, napjatě. Vstala.

„Jdu si promluvit s Kurumayou,“ oznámila nám. „Je čas, abysme se dobrovolně přihlásili na čištění.“

Vzbudila všeobecnou nelibost, hlasitější, než jaký vyvolala propagandistická diskžokejka.

„–nemůžeš myslet vážně!“

„Za čištění jsou hovno prachy, kapitánko!“

„Člověk se kurva akorát plahočí od domu k domu!“

„Lidi!“ Sylvie zvedla ruce. „Mě nepřemluvíte. Jestli frontu nepředběhnem, nedostanem se odtuď dřív než zejtra. To fakt není dobrý. A pro případ, že by na to někdo z vás zapomněl, připomínám, že Jadwiga začne dost brzo poněkud nespolečenský zavánět.“

Kiyoka sklopila oči. Lazlo a Orr si něco brumlali nad zbytky mísově polévky.

„Jde někdo se mnou?“

Ticho. Uhýbavé pohledy. Rozhlédl jsem se a s báječným pocitem, že mě vůbec nic nebolí, jsem se napřímil.

„Jasně. Jdu. Tenhleten Kurumaya přece nekouše, ne?“

Jenže Kurumaya vypadal, že by kousat mohl.

Jednou jsem měl co do činění s vůdcem nomádů, sharijským šejkem, který si svoje bohatství ukládal do databází po celé Sharyi. Trávil čas tím, že celé dny pásl stáda částečně domestikovaných, geneticky upravených bizonů, hnal je po jahanských stepích sem a tam a tábořil ve stanu, zásobovaném energií ze solárních panelů. Povolat do zbraně mohl, ať už přímo či nepřímo, téměř sto tisíc ošlehaných stepních nomádů. Když jste za ním přišli do stanu na poradu, přímo jste jeho velitelskou moc cítili.

Shigeo Kurumaya byl to samé v bledě modrém. Velitelské buňce dominoval se stejnými pevně sevřenými rty, se stejně tvrdým a pronikavým pohledem. Seděl za pracovním stolem pokrytým monitorovacím zařízením, obklopený sevřeným útvarem demontérů, kteří v pozoru čekali na svoje přidělení. Měl velitelskou hřívu jako Sylvie. Šedočerný melír sčesaný dozadu odhaloval ústřední provazec sepjatý v samurajském stylu, který vyšel z módy už před tisíci lety.

„Zvláštní nasazení, uvolněte cestu.“ Sylvie si razila cestu stojícím zástupem demontérů. „Uvolněte cestu. Zvláštní nasazení. K čertu, uhni mi z cesty. Zvláštní nasazení!“

Neochotně jí udělali místo a my jsme se probojovali do čela. Kurumaya byl zabraný do rozhovoru se třemi demontéry ve štíhlých pouzdrech mladistvého vzhledu, která zde podle všeho představovala torpéďácký standard. Nedal na sobě nic znát.

„Pokud vím, žádné zvláštní nasazení nemáš, Oshimo-san,“ promluvil na ni Kurumaya tiše a vyvolal mezi okolostojícími demontéry bouřlivou, vzteklou reakci. Rozhlédl se po nich, což stačilo, aby se utišili.

„Jak jsem řekl–“

Sylvie učinila smířlivé gesto. „Vím, Shigeo. Vím, že žádné nemám.

Ale chci ho mít. Přišla jsem nabídnout svoje Slídiče k dobrovolnému čištění prostoru od karakuri.“

Vyvolala další, i když nepříliš nápadné pozdvižení. Kurumaya se zamračil.

„Žádáš o nasazení na čištění?“

„Žádám o propustku. Doma jsme nadělali dost dluhů a rádi bysme už makali. Jestli to bude znamenat čištění od domu k domu, uděláme to.“

„Stoupni si, píča, do fronty, krávo,“ poradil jí někdo ze zadní řady.

Sylvie mírně ztuhla, ale neotočila se. „To jsem si mohla myslet, že to řekneš, Antone. Taky nabízíš dobrovolný nasazení? Vezmi radši svoji partu na čištění. Tak nějak si myslím, že by ti za to nepoděkovali.“

Prohlédl jsem si shromážděné demontéry a našel Antona, velikého a rozložitého, velitelskou hřívu v půltuctu řvavě nesladěných barev. Na očích mu seděly čočky, zorničky připomínaly ocelová ložiska. Pod kůží na slovanských lícních kostech prosvítaly tištěné obvody. Trochu sebou trhl, ale zůstal stát na místě. Kovově matné oči obrátil ke Kurumayovi.

„No tak, Shigeo,“ zasmála se Sylvie. „Neříkej mi, že všichni tihle lidi stojej frontu do služby na čištění. Kolik mazáků se dobrovolně hlásí, aby se rejpalo v takovejch sračkách? Pošleš tam nováčky, protože nikdo jinej to za ty prachy nebude chtít dělat. Chci ti vytrhnout trn z paty, a ty to moc dobře víš!“

Kurumaya si Sylvii změřil od hlavy k patě, pak pokynul třem torpéďákům, aby poodstoupili. S mrzutým výrazem poslechli. Holografická mapa pohasla. Kurumaya se na židli zhoupl dozadu a probodl Sylvii pohledem.

„Oshimo-san, když jsem tě posledně poslal napřed mimo plán, zanedbala jsi svěřené povinnosti a zmizela jsi na severu. Jak mám vědět, že to tentokrát neuděláš znovu?“

„Shigu, posledněs mě poslal zkoumat trosky. Někdo se tam dostal už před náma a nenechal tam nic. Říkala jsem ti to.“

„Jenže až když ses konečně uráčila přijít.“

„No tak, buď rozumnej. Jak jsem měla něco demontovat, když to bylo rozsekaný na hadry? Vypadli jsme, protože tam nebylo do čeho píchnout!“

„To není odpověď na moji otázku. Jak ti mám tentokrát věřit?“

Sylvie si divadelně povzdechla. „Ježíšikriste, Shigu, máš přece copánek s přebytečnou kapacitou, tak si to spočítej. Nabízím ti přátelskou službičku výměnou za příležitost k rychlýmu výdělku. Jestli mě necháš tvrdnout ve frontě, až na mě někdy popozejtří přijde řada, seženeš jenom nezkušený pometla a tratit na tom budem všichni. Jakej by to kurva mělo smysl?“

Dlouho se nikdo ani nepohnul. Pak Kurumaya pohlédl na jednu z monitorovacích jednotek na svém pracovním stole. Nad ní se rozzářil spirální holodisplej.

„Kdo je ten synteťák?“ zeptal se ledabyle.

„Jo,“ vydechla Sylvie a napřáhla ruku. „Novej rekrut. Micky Klikař. Dělostřelecká záloha.“

Kurumaya pozdvihl jedno obočí. „Od kdy Orr potřebuje něčí pomoc?“

„Je to jen pokus. Můj nápad.“ Sylvie zazářila úsměvem. „Jak to vidím já, tam venku člověk nemá dostatečně krytý záda nikdy.“

„S tím by se souhlasit dalo,“ připustil Kurumaya a obrátil pozornost ke mně. „Ale tvůj nový přítel je poškozený.“

„Je to jenom škrábnutí,“ ujistil jsem ho.

Spirální holodisplej změnil barvu. Kurumaya pohlédl stranou a obrazce na vrcholku splynuly. Pokrčil rameny.

„Nuže dobrá. Za hodinu se dostav k hlavní bráně. Výstroj s sebou. Dostaneš standardní denní taxu na údržbu plus deset procent za zkušenosti. Víc udělat nemohu. Bonus za každý úlovek, tabulková sazba Tajné služby pro válečné stroje.“

Obdařila jej ještě jedním zářivým úsměvem. „To mi stačí. Budem připravený. Bylo mi potěšením zase s tebou uzavírat obchod, Shigeo. Jdeme, Micky!“

Právě jsme se chystali k odchodu, když Sylvii škublo ve tváři. Přijímala data. Naštvaně se otočila na Kurumayu.

„No?“

Mírně se na ni usmál. „Jen aby mezi námi bylo jasno, Oshimo-san. Budeš zasíťovaná do rojnice s ostatními. Jestli se zase pokusíš vyklouznout, dozvím se to. Stáhnu tvoje oprávnění a dostanu tě zpátky, i kdybych na to musel nasadit všechny lidi v terénu. Jestli chceš, aby tě zatkla banda zelenáčů a přivlekla tě zpátky, jen si to zkus.“

Sylvie opět vzdychla, potřásla lítostivě hlavou a zamířila zástupem čekajících demontérů pryč. Když jsme míjeli Antona, vycenil zuby.

„Standardní taxa na údržbu, Sylvie,“ ušklíbl se. „Vypadá to, že ses konečně dostala na svou úroveň.“

Pak sebou škubl a s prázdným výrazem obrátil oči v sloup, protože Sylvie mu nějak vnikla do hlavy a něčím tam zakroutila. Zapotácel se. Soused ho musel chytit za paži, aby neupadl. Vydal ze sebe zvuk, jako když zápasník v aréně schytá tvrdou ránu. Jeho nesrozumitelný hlas se třásl vztekem.

„Kurva–“

„Zalez do bažin,“ utrousila za sebou lakonicky Sylvie, když jsme opouštěli buňku.

Ani se neohlédla.

Kapitola sedmá

Bránu tvořil jediný pancéřový blok ze šedé slitiny, šest metrů široký, deset metrů vysoký Na vnitřní straně dvou dvacetimetrových věží byly v kolejnicích zasazené antigravitační zdvihače, na vrcholku věží pak robotické strážní zařízení. Když jste se postavili k šedému kovu dostatečně blízko, bylo z druhé strany slyšet nepokojné škrábání elektrických drátů.

V malých hloučcích postávali u brány Kurumayovi dobrovolníci na čistící práce, jejich tlumený hovor tu a tam přerušoval hlučný projev předstíraného hrdinství. Jak Sylvie předpokládala, většinu dobrovolníků tvořili mladí a nezkušení lidé, kteří obojí dávali najevo neohrabaným nakládáním s výstrojí a vykuleným civěním. Valný dojem nedělalo ani jejich sporé technické vybavení. Zbraně měli zastaralé z armádních přebytků a dohromady měli nejvýš tucet vozidel, která mohla pobrat sotva polovinu z více než padesáti přítomných demontérů, přičemž některá z nich dokonce postrádala gravitační pohon. Vypadalo to, že ostatní půjdou čistit pěšky.

Velitelské kštice se vyskytovaly jen vzácně.

„Je to ale zařízený,“ postěžovala si Kiyoka a se založenýma rukama se opřela o předek gravitačního brouka, který jsem řídil. Vozidlo se mírně pohupovalo na parkovacím polštáři, a tak jsem zvýšil příkon v poli, abych zátěž vykompenzoval. „Chápeš, většina zelenáčů nemá ani floka a přicházejí sem prakticky bez síťovýho vybavení. Čištěním se snažej vydělat prachy na upgrade, na okraji Nevyčištěný zóny můžou navíc odstřelit nějakou snadnou kořist. Když mají štěstí, odvedou slušnou práci a někdo si jich všimne. Třeba si je vezme četa, která utrpěla ztráty.“

„A když ne?“

„Tak si musejí nechat narůst svoje vlasy,“ zazubil se Lazlo od druhého ze tří brouků, v jehož sedlové brašně se nyní přehraboval. „Je to tak, kapitánko?“

„Jo, tak nějak,“ přisvědčila poněkud zatrpkle Sylvie od třetího brouka, kde stála s Orrem. Opět se pokoušela s Jadwigou manipulovat tak, aby vypadala jako živá, a úsilí na ní bylo vidět. Musím říct, že způsob řešení problému mě nijak nenadchl. Museli jsme dostat mrtvou demontérku na jednoho brouka, jenže nepřímá pilotáž přesahovala i Sylviiny možnosti, a tak Jada seděla na tandemovém sedadle za mnou. Vypadalo by dost divně, kdybych vystoupil a Jada pak trčela vzadu sama, a tak jsem raději zůstal taky v sedle. Sylvie přiměla mrtvolu, aby mi jednou rukou láskyplně sevřela rameno a druhou mi nechala klesnout na stehno. Čas od času mrtvá otočila hlavu a obličej za slunečními čočkami se pokusil o úsměv. Snažil jsem se tvářit nenuceně.

„Lase vůbec neposlouchej,“ radila mi Kiyoka. „Z dvaceti nováčků nebude mít to, co z člověka dělá velitele, ani jedinej. Můžou ti nacpat dráty do hlavy, jenže pak akorát zmagoříš.“

„Jo, jako tady kapitánka,“ podotkl Lazlo, skončil se sedlovou brašnou, hermeticky ji uzavřel a obešel brouka.

„Je to tak,“ pokračovala Kiyoka trpělivě. „Sháníš někoho, kdo je v terénu schopnej, začneš spolupracovat. Dáváš dohromady odměny, dokud si nemůžeš koupit kštici a základní připojení na síť pro ostatní. A vyhráls. Máš četu. Na co vejráš?“

Poslední věta patřila mladému demontérovi. Závistivě si prohlížel gravitační brouky a výstroj, která se na ně nakládala. Když slyšel Kiyočin tón, ucouvl, ale dychtivý výraz mu z tváře nezmizel.

„Model Dracul, že ano?“

„Správně,“ pochválila ho Kiyoka a zaklepala na krovky. „Dracul, série jedenačtyřicet, teprv tři měsíce, co sjel z montážní linky v Millsportu. A všechno, cos o něm kdy slyšel, je stoprocentní pravda. Maskovaný motory, EMP v základní výbavě, baterie částicovejch kanónů, pružný přizpůsobivý štíty, integrovaný Nuhanovicovy inteligentní systémy. Je tam všechno, na co si vzpomeneš.“

Jadwiga otočila hlavu směrem k mladému demontérovi. Zdálo se, že se zase pokouší o úsměv. Pustila mi rameno a ruka jí klouzala po mojí paži dolů. Trochu jsem se na sedadle zavrtěl.

„Kolik to stálo?“ zeptal se náš nový příznivec, zatímco se za jeho zády začal shromažďovat menší zástup podobných fandů do techniky.

„Víc, než si kdokoli z vás vydělá za tenhle rok.“ Kiyoka máchla ležérně rukou. „Základní výbava se pořídí od sto dvaceti hadrů vejš. A tohle není základní výbava.“

Mladý demontér přistoupil o pár kroků blíž. „Mohl bych–“

Proklál jsem ho pohledem. „To bys nemoh. Na tomhle už sedím já.“

„Pojď sem, chlapče,“ ozval se Lazlo a poklepal na krunýř brouka, s nímž se právě pachtil. „Nech hrdličky o samotě. Nevidíš, že mají kocovinu? Ukážu ti tohohle. Budeš mít příští sezónu na co šetřit.“

Smích. Hlouček nováčků využil pozvání a přesunul se. Vyměnili jsme si s Kiyokou pohled plný úlevy. Jadwiga mě poplácala po stehně a položila mi hlavu na rameno. Zlobně jsem se ohlédl za Sylvií. Za našimi zády si odkašlal amplión.

„Dámy a pánové, brána se otevírá za pět minut. Zkontrolujte si štítky!“

Kvílení gravimotorů, tichounké povrzávání vyosených koleček v kolejnicích. Brána trhavě vyjela do dvacetimetrové výšky a demontéři – dle svých finančních možností – vyrazili ven po svých či vyjeli na vozidlech. Elektrické dráty se na povel štítků z uvolněného pole svinuly, stáhly se jako hadi a vytvořily nad našimi hlavami pohyblivý živý plot. Postupovali jsme po vyčištěné pěšině, vlnící se po stranách jako přízrak z děsivého snu po požití take.

Když o kus dál pavoučí zátarasy zaznamenaly přítomnost štítkových polí, začaly se na svých mnohočetných končetinách posouvat. Jakmile jsme se přiblížili, zvedly svoje masívní mnohostěnná těla z rozpraskaného superotonu a opačně, než jak podle programu zablokovaly cestu, odcupitaly stranou. Řídil jsem mezi nimi brouka pozorně, ostražitě. Vybavila se mi totiž jedna noc v Hunské domovské soustavě, kdy jsem seděl za opevněním Kwanského paláce a poslouchal křik, když stejné stroje zlikvidovaly celou útočnou vlnu povstaleckých technindžů. Přes svoji mohutnost a slepou těžkopádnost si s ní poradily velmi rychle.

Po patnácti minutách opatrného postupu jsme překonali zátarasy opevněného předmostí a neuspořádaně se rozlili do drávských ulic. Přístavní silnici vystřídaly troskami poseté hlavní ulice a tu a tam neporušené činžovní domy, průměrně dvacetipatrové. Sloh se držel účelového standardu kolonizačního období – tak blízko u moře se obytné budovy hnaly do výšky, aby posloužily potřebám rozrůstajícího se přístavu, a estetika šla stranou. Řady malých zapadlých oken krátkozrace civěly na moře. Neomítnuté superotonové zdi, po staletí zanedbávané, nesly jizvy po bombardování a chátraly. Modrošedé skvrny lišejníků označovaly plochy, kde již selhal antibiotický plášť.

Oblačností prosakovalo bledé sluneční světlo a ozařovalo opuštěné ulice před námi. Od říčního ústí nám foukaly do zad poryvy větru, jako by se nás snažily popohnat. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem elektrické dráty a pavoučí zátarasy, jak se za námi zase splétají, jako rychle se hojící zranění.

„Tak se do toho asi pustíme,“ uslyšel jsem přes rameno Sylviin hlas. Orr se s druhým broukem držel hned vedle mě, velitelka seděla na sedadle za ním a pohybovala hlavou, jako by větřila stopu. „Aspoň že neprší.“

Stiskla knoflík na komunikační bundě. Její hlas prořízl ticho a odrazil se od prázdných fasád. Demontéři se při tom zvuku otočili, dychtiví jako smečka honicích psů.

„Tak fajn, přátelé. Poslouchejte. Aniž bych si tady přála nepatřičně převzít velení–“

Odkašlala si. Šeptala.

„Ale někdo, pokud to teda nebudu já–“

Další zakašlání.

„Někdo by kurva měl něco udělat. Tohle není jen nějaký cvičení na… na…“ Zavrtěla hlavou. Pak její hlas zesílil a od okolních zdí se zase odrazila ozvěna. „To, za co bojujeme, to není jen nějaká zkurvená politická masturbační fantazie. Tohle jsou fakta. Ti u vesla uzavřeli různá spojenectví, ukázali, komu slouží, pokud vůbec, ti už si vybrali. Jenže nám volbu odepřeli. Já nechci, nechci–“

Zajíkla se. Sklonila hlavu.

Demontéři tiše stáli, čekali. Jadwiga se mi svalila na záda, začala ze zadního sedadla klouzat dolů. Hmátl jsem jednou rukou za sebe a zadržel ji. Měkkým vatelínem utišujícího léku probleskla bolest.

„Sylvie!“ zasyčel jsem na ni mezerou mezi oběma brouky. „Seber se, Sylvie. Už se kurva vzpamatuj.“

Pohlédla na mě skrz propletené kadeře vlasů a dlouho se na mě dívala, jako by mě v životě neviděla.

„Seber se!“ opakoval jsem tiše.

Otřásla se. Posadila se rovně a opět si odkašlala. Ležérně mávla rukou.

„Politika,“ vyhlásila a zástup zaražených demontérů se rozesmál. Čekala, dokud zase neztichl. „Kvůli ní tu nejsme, dámy a pánové. Jsem si vědomá, že mezi váma nejsem jediná kštice, ale asi tu mám nejvíc zkušeností, takže. Pro ty, co přesně nevědí, jak to tady funguje, návrhuju tohle: pátrání od středu k okrajům, rozdělit se na každý křižovatce, dokud každá motorizovaná četa nebude mít pro sebe jednu ulici. Zbytek může jít, za kým chce, ale doporučuju, aby v jedný pátrací linii nebylo míň než půl tuctu lidí. Kdo má na čem, jede v čele, kdo má tu smůlu a jde po svých, bude procházet baráky. Během prošťourávání každý budovy dlouhý pauzy, motorizovaný budou čekat. Pokud pátrači v budově zjistěj jakoukoli známku mimintský aktivity, povolají si od motorizovanejch posily. Opakuju: jakoukoliv–“

„A co odměna?“ zaječel někdo.

Vlna souhlasného mumlání.

„To, co si sám sejmu, o to se s nikým dělit nebudu,“ zahlaholil někdo jiný.

Sylvie přikývla.

„Zjistíte,“ umlčela veškeré námitky zesíleným hlasem, „že úspěšná demontáž má tři etapy. V první sejmete svýho miminta. Ve druhý si na něj zaregistrujete nárok. Potom musíte zůstat tak dlouho naživu, abyste se dostali zpátky na předmostí a mohli si vybrat svoje peníze. Poslední dvě etapy jsou obzvlášť těžko proveditelný, pokud zůstanete ležet na ulici s vyhřezlejma střevama a useknutou hlavou. Takovej konec je víc než pravděpodobnej, jestli se někdo pokusí sejmout hnízdo karakuri bez pomoci. Slovo četa něco znamená. Těm z vás, co by jednou rádi do nějaký čety patřili, navrhuju, aby o něm důkladně přemejšleli.“

Šum se změnil v tiché mumlání. Jadina mrtvola se za mnou napřímila a konečně mi uvolnila paži. Sylvie si prohlížela publikum.

„Fajn. Teď dál. Pátráním na všechny strany se rychle rozdělíme, takže buďte se svým mapovacím zařízením furt na síti. Když skončíte, ulici označte. Zůstávejte vzájemně v kontaktu a buďte připravený vrátit se tam, kde se v rojnici objeví díra. Prostorová analýza. Pamatujte, že miminti jsou na tohle padesátkrát šikovnější než my. Jakmile někde necháte mezeru, všimnou si jí a využijou toho.“

„Jestli tam vůbec jsou,“ ozval se hlas ze zástupu.

„Jestli tam vůbec jsou,“ souhlasila Sylvie. „Bejt tam můžou a bejt tam taky nemusej. Vítejte na Novým Hoku. A teď,“ postavila se na kapotu gravitačního brouka a rozhlédla se, „má k tomu někdo něco konstruktivního?“

Ticho. Šoupání nohama.

Sylvie se usmála. „Dobře. Tak jdeme čistit. Od středu k okrajům, jak jsme se dohodli. Začíná hon!“

Neučesaný bojový pokřik, pěsti s výzbrojí nad hlavami. Nějaký imbecil vypálil do nebe blesk z blasteru. Výskání, horoucí nadšení.

„… každýho zkurvenýho miminta nakopeme do prdele…“

„Bude jich tu ležet halda, chlape. Hromada.“

„Drávo, děvče, už jsme tady!“

Kiyoka se přitočila se svým broukem z druhé strany a mrkla na mě. „To všechno budou potřebovat,“ ubezpečila mě. „A mnohem víc. Uvidíš!“

Za hodinu jsem už věděl, co tím myslela.

Byla to zdlouhavá práce. Vyvolávala v člověku pocit marnosti. Padesát metrů jste postupovali tempem blanomedůzy, vyhýbali jste se napadaným troskám, obcházeli vraky pozemních vozidel. Prohlídnout skeny. Zastavit. Čekat, až pěšáci proniknou do budov po obou stranách ulice a plíživě, krok za krokem prošmejdí dvacet a něco podlaží. Naslouchat přenosu jejich komunikátorů, deformovanému domovní konstrukcí. Prohlídnout skeny. Označit vyčištěnou budovu. Počkat na pěší čističe, až zase vyjdou. Prohlídnout skeny. Pokračovat opatrně dalších padesát metrů. Prohlídnout skeny. Zastavit.

Nenašli jsme nic.

Slunce svádělo předem ztracenou bitvu s oblačností. Nakonec se rozpršelo.

Prohlídnout skeny. Postoupit ulicí. Zastavit.

„Zrovna tohle se do reklamy nehodí, co?“ Kiyoka seděla pod magicky se rozstřikujícími kapkami deště na neviditelném krytu brouka a kývla na pěšáky, nořící se do poslední budovy. Byli už promočení a jiskra nadšení, která jim ještě před hodinou plála v očích, rychle mizela. „Příležitost a dobrodružství v neplodný zemi zvaný Novej Hok. Nezapomeňte si deštník.“

Lazlo se na sedadle za ní ušklíbl a zívl. „Vykašli se na to, Ki. Každej musí nějak začít.“

Kiyoka se na sedadle zaklonila, ohlédla se přes rameno. „Hele, Sylvie. Jak dlouho ještě budem–“

Sylvie předvedla jedno ze svých stručných šifrovaných gest, kterých jsem si všiml už těsně po přestřelce s Yukiem. Díky vyslaneckému soustředění jsem si všiml, jak Kiyoce při příjmu dat od velitelské kštice škublo v jednom očním víčku. Lazlo si spokojeně pokyvoval hlavou.

Poklepal jsem na komunikační soupravu, kterou mi dali místo přímého spojení s hlavou velitelky.

„Děje se něco, o čem bych měl vědět, Sylvie?“

„Ne-e,“ odtušil odmítavě Orr. „Až bude nutný, abys něco potřeboval vědět, vezmeme tě v úvahu. Je to tak, Sylvie?“

Ohlédl jsem se na ni. „Je to tak, Sylvie?“

Sylvie se poněkud unaveně usmála. „Teď to neřeš, Micky.“

Prohlídnout skeny. Postoupit zničenými, deštěm promáčenými ulicemi. Z proudu vody řinoucího se z nebe nám štíty gravitačních brouků vytvářely nad hlavou třpytivé oválné deštníky, pěšáci nadávali a mokli.

Neobjevili jsme nic.

V poledne jsme byli o pár kilometrů dál ve městě a napětí pracovního nasazení se zvolna měnilo v nudu. Nejbližší čety operovaly o půl tuctu ulic vlevo i vpravo od nás. Jejich vozidla se na našem mapovacím zařízení zobrazovala v podobě líně se posouvajících parkovacích formací. Když jsme si naladili společný kanál, slyšeli jsme reptání pěšáků ploužících se budovami nahoru a dolů, v hlasech ani stopa po někdejším zabijáckém nadšení.

„Hele, koukej,“ zahřměl náhle Orr.

Dopravní tepna, kterou jsme postupovali, zatáčela doprava a vzápětí se otevírala na kruhové náměstí lemované řadou teras v pagodovém slohu, na protějším konci uzavřené několikapatrovým chrámem, podpíraným sloupořadím se širokými rozestupy Na volném prostranství se v místech se zničeným dlážděním tvořily rozsáhlé kaluže dešťové vody. Kromě nakloněného spáleného vraku děla typu škorpión tu nebyl jediný úkryt.

„To je to dělo, co ho zabili včera v noci?“ zeptal jsem se.

Lazlo zavrtěl hlavou. „Ne-e. Tohle se tu válí už léta. Navíc, podle toho, jak to popisoval Oishii, to včerejší si stačilo zformovat jenom šasi, než ho spálili. Tady to oproti tomu bejval, teda dřív než chcípnul, zasranej hotovej mimint, co sám mluví a chodí.“

Orr se na něj zamračil.

„Lepší, když stáhneme zelenáče,“ podotkla Kiyoka.

Sylvie přikývla. Přes místní kanál vyhnala nováčky z posledních budov a nechala je shromáždit za gravitačními brouky. Nasupeně civěli na náměstí, stírali si déšť z tváří. Sylvie se postavila na stupátko v zadní části brouka, aktivovala komunikátor na bundě.

„Tak teď mě poslouchejte,“ oslovila je. „Tohle sice vypadá docela bezpečně, ale nikdy si nemůžem bejt jistý, takže použijem novou formaci. Brouci přejedou na protější stranu a prověřej spodní patra chrámu. Řekněme, že na to mají deset minut. Jeden brouk pak zůstane vzadu, bude držet hlídkový stanoviště, zatímco druhý dva brouci se vrátí po obvodu náměstí zpátky, jeden zleva, druhej zprava. Až k vám bezpečně dorazej, utvoříte klín a pěšáci půjdou zkontrolovat horní patra chrámu. Rozumíte tomu všichni?“

Řadami čističů proběhla mrzutá vlna souhlasu. Bylo jim to úplně jedno. Sylvie zamyšleně pokývala hlavou.

„Tak fajn. Jdem na to. Začíná hon.“

Otočila se a opět se posadila za Orra. Jak se k němu naklonila, všiml jsem si, že se jí pohybují rty, ale syntetické pouzdro mi neumožnilo slyšet slova. Brumlání broučího motoru trochu zesílilo. Orr zamířil na náměstí. Kiyoka se s Lazlem připojila k Orrovu levoboku. Sehnul jsem se nad řízení a dohnal jsem je zprava.

Po relativně stísněném prostředí troskami zahlcených ulic působilo náměstí sice méně skličujícím, ale odhalenějším dojmem. Vzduch tu byl tak nějak lehčí, i bušení deště do štítů sláblo. Ve volném terénu brouci dokonce nabrali rychlost. Měli jsme iluzorní pocit, že se konečně někam posouváme a že riskujeme.

Úprava Vyslance škemrala o pozornost. Kdesi za hranicí vnímání se rýsovaly trable. Něco se chystalo bouchnout.

Těžko říct, jaké útržky podvědomě registrovaných detailů se o to zasloužily tentokrát. Vyslanecká intuice představuje v nejlepším případě svéráznou sbírku schopností, a co jsme opustili předmostí, mi celé tohle město připadalo jako past.

Jenže tyhle věci ignorovat nesmíte.

Nemůžete si svých pocitů nevšímat, když vám na světech tak vzdálených a odlišných, jakými jsou Sharya a Adoracion, už tisíckrát zachránily život. Nemůžete je přehlížet, když jsou zabudované do samotné podstaty toho, čím jste, hlouběji než vzpomínky z dětství.

Periferním viděním jsem neustále přejížděl terasy. Moje pravá ruka lehce spočívala na ovládání zbraní.

Přibližovali jsme se k vraku škorpióna.

Už jsme urazili polovinu vzdálenosti.

Tam!

Syntetickým pouzdrem se prohnal adrenalinový analog, ruka se rozběhla po palebných ovladačích –

Ne.

To se jen na rostlinném pokryvu prorůstajícím krunýřem děla kývaly hlavičky kvítků, jak je kapky deště ohýbaly na pružných stoncích.

Opět jsem začal dýchat. Minuli jsme škorpióna a půl cesty bylo za námi. Pocit bezprostředního ohrožení nemizel.

„Jseš v pořádku, Micky?“ ozvala se mi v uchu Sylvie.

„Jo,“ potřásl jsem hlavou. „Nic to není.“

Jadina mrtvola na zadním sedadle se mě chytila o něco pevněji.

Bez nehody jsme dorazili do stínu chrámu. Šikmo nad našimi hlavami se zdvihala masa kamenného zdiva a vedla naše zraky vzhůru k obrovitým sochám bubeníků daiko. Strmě skloněné a silně zatížené podpůrné konstrukce připomínaly ožralé sloupořadí a dole splývaly s podlahou z tvrzeného skla. Postranními průduchy vnikalo dovnitř světlo a prosakující déšť ze střechy, z šerého nitra chrámu se ozývalo neutuchající crčení stékajících pramínků vody. Orr popohnal brouka do budovy, na můj vkus ne dost opatrně.

„To stačí,“ zavolala Sylvie hlasem dostatečně silným, aby se v prostoře chrámu rozlehla ozvěna. Vstala, opřela se Orrovi o rameno a obratně seskočila z vozidla na zem. „Dělejte rychle, lidi.“

Lazlo seskočil ze zadního sedadla Kiyočina brouka, chvíli slídil okolo, zjevně skenoval podpůrnou konstrukci chrámu. Orr a Kiyoka se také chystali vystoupit.

„Co to–“ začal jsem, ale hned jsem se zarazil, když jsem si uvědomil, že mám komunikační linku v uchu hluchou. Zabrzdil jsem brouka, sundal jsem si komunikátor a civěl na něj. Střelil jsem očima po demontérech, přemýšlel jsem, co dělají. „Kurva! Řekne mi někdo, o co tady kráčí?“

Kiyoka proběhla kolem mě a jen se usmála, na víc neměla čas. Všiml jsem si, že má na sobě opasek s tolika demoličními náložemi –

„Klidně seď, Micky,“ odvětila mi ohleduplně. „Za moment budem hotový.“

„Tady,“ říkal zrovna Lazlo. „Tady. A tady Orre?“

Obr zamával z opačné strany opuštěné prostory. „V pohodě. Je to tu takový, jak jsi předpokládala, Sylvie. O pár víc. Nanejvejš.“

Umísťovali nálože.

Civěl jsem na sloupy na klenbu.

„Ale ne! Vy si ze mě musíte dělat kozy.“ Rozhýbal jsem se, rozhodnutý vystoupit, ale Jadina mrtvá paže se mi ovinula okolo hrudníku. „Sylvie!“

Letmo vzhlédla od práce. Klečela na skleněné podlaze u přístroje v černém vaku. Na stíněných displejích sledovala záplavu pestrobarevných dat. Data se posouvala podle toho, jak Sylvie po desce pohybovala prsty.

„Jen pár minut, Micku. Víc nepotřebujem.“

Namířil jsem palcem za sebe na Jadwigu. „Sundej to ze mě, nebo to roztrhnu, Sylvie!“

Vzdychla, vstala. Jadwiga mě pustila a zhroutila se. Otočil jsem se v sedle a chytil ji dřív, než stačila spadnout na podlahu. Sylvie ke mně dorazila prakticky ve stejný okamžik. Pokývala hlavou.

„Fajn. Chceš bejt užitečnej?“

„Chci už hergot vědět, co se to tady děje!“

„Pozdějc. Teď si vem nůž, co jsem ti dala na Tekitomuře, a vyřízni Jadě z páteře bázi. Řekla bych, že jsi na to expert, a mám obavy, že nikdo z nás se toho ujmout nechce.“

Shlédl jsem na mrtvou ženu ve své náruči. Otočila se tváří dolů a vypadly jí sluneční čočky. V jednom mrtvém oku se odrazilo mdlé světlo.

„Ty chceš, abych to vyříznul teď?“

„Ano, teď.“ Zvedla oči vsloup, aby se podívala na sítnicový displej. Začalo odpočítávání. „Během následujících třech minut, protože víc času nemáme.“

„U nás je všecko hotový,“ volal Orr.

Vysoukal jsem se z brouka a položil Jadwigu na tvrzené sklo. Nůž mi vklouzl do ruky, jako by tam patřil. Rozřízl jsem mrtvole šaty na šíji a odhrnul vrstvy oblečení až na bílou kůži. Zapnul jsem čepel.

Při tom zvuku ostatní bezděčně vzhlédli. Pohled jsem opětoval, a tak zase sklonili hlavy.

Po dvou zručných řezech a krátkém zapáčení jsem vrcholek Jadiny páteře vydoloval. Pach linoucí se z rány nebyl příjemný. Očistil jsem nůž o její šaty, schoval ho. Narovnal jsem se a lépe si prohlédl obratle obalené tkání. Orr se přihnal dlouhými kroky. Natáhl ruku.

„Vezmu si to.“

Pokrčil jsem rameny. „Klidně. Prosím.“

„Jsme připravený, všichni.“ Sylvie na přístroji něco zaklapla a bylo jasné, že má hotovo. Vstala. „Ki, vezmeš si to na starost?“

Kiyoka ke mně přistoupila a shlédla na Jadinu zohavenou mrtvolu.

V ruce nesla hladké šedé vejce. Zdálo se, že tam stojíme a mlčíme až příliš dlouho.

„Čas běží, Ki,“ upozornil ji šeptem Lazlo.

Kiyoka poklekla u Jadiny hlavy a ohleduplně vložila granát do otvoru, který jsem vytvořil v šíji. Když zase vstala, třásla se jí brada.

Orr se něžně dotkl její paže.

„Bude jako nová,“ ubezpečil ji.

Pohlédl jsem na Sylvii. „Tak, lidi, nechcete konečně vybalit, jaký máte plány?“

„Jistě,“ pokývla na mě velitelská kštice od agregátu. „Úniková klauzule. Za pár minut exploduje datová mina a vyřadí všechny komunikátory a skenery. O pár minut pozdějc to bouchne naostro a nahlas. Jadwiga se tu rozletí na kusy, pak půjde k zemi budova. Ale to už budem pryč. Vypadnem zadním vchodem. Máme odstíněný motory, můžeme prásknout EMP, a než nováčkům naskočej skenery, už budem mimo, neviditelný. Najdou toho z Jadwigy dost, aby to vypadalo, že jsme narazili na hnízdo karakuri nebo na chytrou bombu a že nás to roztrhalo na atomy. Tak budeme zase na volný noze, přesně tak, jak nám to vyhovuje.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To je ten nejdebilnější plán, o jakým jsem kdy slyšel. Co když–“

„Hele.“ Orr mi věnoval nepřátelský pohled. „Jestli se ti to nelíbí, tak si kurva zůstaň tady.“

„Kapitáne,“ ozval se zase Lazlo, tentokrát podrážděným tónem. „Než o tom kecat, měli bysme to radši udělat, ne? Za dvě minuty? Počítám dobře?“

„Jo,“ přisvědčila Kiyoka. Podívala se na roztaženou Jadinu mrtvolu, pak se odvrátila. „Vypadnem. Hned!“

Sylvie přikývla. A tak se Slídiči vyšplhali na brouky. Vyrazili jsme ve formaci směrem ke zvuku padající vody v zadní části chrámu.

Nikdo se ani neohlédl.

Kapitola osmá

Jak se zdálo, vyšlo nám to dokonale.

Když chrám vybuchl, byli jsme už dobrých pět set metrů za ním. Nejprve se ozvala tlumená série detonací, pak dunění, jež postupně přerostlo v burácení. Otočil jsem se – teď, když Jadwiga odpočívala v Orrově kapse a ne na mém tandemovém sedadle, mi ve výhledu nic nebránilo – a v úzkém průhledu ulicí, kterou jsme si vybrali k útěku, jsem viděl, jak se celá stavba neokázale sesunula ve vířících mračnech prachu k zemi. Za minutu jsme slétli do podjezdu pod úrovní ulice, takže jsem ztratil výhled úplně.

Jel jsem paralelně se zbylými dvěma brouky.

„Tohle všechno jste si naplánovali předem?“ zeptal jsem se. „Celou tu dobu jste věděli, že to takhle uděláte?“

V matném osvětlení tunelu Sylvie vážně přikývla. Na rozdíl od chrámu se zde s přítmím nepočítalo. Zašlý iluminový obklad na stropě ze sebe vydával poslední záchvěvy slabého modravého svitu, ale stejně tu bylo míň světla než za jasné trojměsíčné noci. Navigační reflektory brouků zareagovaly na šero a automaticky se zapnuly. Tunel zatáčel doprava, zbytky denního světla nám definitivně zmizely z dohledu. Vzduch začínal nepříjemně chladnout.

„Už jsme tady byli nejmíň padesátkrát,“ protáhl Orr. „Vždycky jsme tušili, že by chrám mohl posloužit jako výborná schovávačka. Akorát zatím nebylo před kým utíkat.“

„Jo, dík, že jste se mi svěřili.“

Modravým přítmím zašuměl demontérský smích.

„Jde o to,“ ujal se slova Lazlo, „že jsme tě do smyčky nemohli zapojit bez audiokomunikace v reálným čase, a to je nešikovný. Kapitánka se na nás napíchnula a každejch patnáct vteřin nás kontrolovala přes naši síť. Tobě bysme to museli říkat nahlas. A při těch haldách nejmodernějšího spojovacího zařízení, který poletuje okolo předmostí, nikdy nevíš, kdo tě zrovna poslouchá.“

„Neměli jsme na vybranou,“ dodala Kiyoka.

„Neměli,“ připojila se k ní Sylvie jako ozvěna. „Mrtvoly hoří, nebe křičí a oni mi říkají, sama si říkám–“ odkašlala si. „Promiňte, lidi. Zase úlet. Až se vrátíme na jih, budu to muset nějak řešit.“

Pohodil jsem hlavou směrem, odkud jsme přijeli. „Jak dlouho bude hochům trvat, než zase nahoděj skenovací systémy?“

Demontéři se po sobě podívali. Sylvie pokrčila rameny.

„Deset, patnáct minut, podle toho, jakej mají software proti selhání.“

„Průser, jestli se během tý doby objevěj karakuri, co?“

Kiyoka si odfrkla. Lazlo nadzdvihl jedno obočí.

„Jo, to je fakt,“ zaburácel Orr. „Dost průser. Ale tak se žije na Novým Hoku, zvykej si.“

„Koneckonců, podívej se na to takhle.“ Kiyoka, trpělivě a logicky. „Na Drávě žádný karakuri nejsou. Nemůžou–“

Kovový zvuk. Kdesi vpředu.

Napjatá výměna pohledů. Na palubních deskách všech tří brouků se rozzářily ovladače zbraní a připravily se k boji, nejspíš je zapnula na dálku Sylvie dráty ve vlasech. Náš malý konvoj se prudce zastavil. Orr se v sedle narovnal.

V příšeří před námi se rýsoval temný obrys opuštěného vozidla. Ani náznak pohybu. Frenetické řinčení se tunelem ozývalo zpoza další zatáčky.

V mdlém světle se Lazlo nervózně usmál. „Cos to teď povídala, Ki?“

„No,“ hlesla Kiyoka. „Nezavírám oči před důkazama.“

Bušení ustalo. Opět začalo.

„Co to kurva je?“ brumlal Orr.

Sylviina tvář zůstala nečitelná. „Ať je to cokoli, datová mina to měla sejmout. Lasi, nechceš si zasloužit svůj torpéďáckej plat?“

„Hned.“ Lazlo na mě zamrkal, seskočil z tandemového sedadla za Kiyokou, sepjal ruce a protáhl si prsty, dokud klouby nezapraskaly. „Máš nabito, prcku?“

Orr kývl, stejně už slejzal. Zdvihl kapotu nákladového prostoru brouka a vyštrachal tam půlmetrový pajcr. Lazlo se zase usmál.

„Nuže, dámy a pánové, připoutejte se a držte se zpátky. Jdu na lov.“

A zmizel plavným během podél zakřivené stěny tunelu, kryl se za ní, dokud to šlo a dokud nedorazil k vraku vozidla, kmitl stranou; v chatrném osvětlení se zdálo, že není o nic hmotnější než jeho stín. Orr zatím pochodoval v jeho stopách, zvířecký opočlověk, v levačce nízko nad zemí páčidlo. Ohlédl jsem se po broukovi, kde seděla Sylvie, nachýlená dopředu, oči přivřené, v bezvýrazné tváři směsici soustředění a nezúčastněnosti, protože dělala na síti.

Sledovat je při práci byla poezie.

Lazlo se chytil jednou rukou vraku a snadno jako opice se vyšvihl na střechu vozidla. Znehybněl, hlavu mírně nakloněnou. Orr zaujal postavení v ohybu tunelu. Sylvie si pro sebe něco neslyšně zamumlala a Lazlo se pohnul. Jediným skokem se přenesl na podlahu chodby, přistál v běhu. Mířil napříč zákrutem směrem k něčemu, co jsem neviděl. Přes vrak přelezl Orr, roztaženýma rukama držel rovnováhu, horní část těla topornou, a sledoval trasu, kterou se vydal torpéďák. Další zlomek vteřiny, půltucet rychlých rozhodných kroků vpřed a i on mi zmizel z dohledu.

Vteřiny uhnívaly. Seděli jsme v modravém šeru a čekali.

Vteřiny uhnívaly.

A –

„… co to má sakra…?“

V Sylviině hlase zaznělo překvapení. Ve chvíli, kdy se vynořila z komunikačního kanálu a dala přednost vnímání skutečného světa, začala mluvit nahlas. Několikrát zamrkala a pohlédla stranou na Kiyoku.

Štíhlá žena pokrčila rameny. Až teď jsem si uvědomil, že je do hry zapojená také, že patří k tomu baletu, jemuž jsem zatím jen nečinně přihlížel. Její tělo bylo v sedle brouka mírně napjaté, očima ale s ostatními příslušníky čety sledovala Lazlův postup.

„To mě poser, Sylvie.“

„V pořádku.“ Velitelka se obrátila ke mně. „Vypadá to bezpečný. Jedem, mrknem na to.“

Opatrně jsme řídili brouky do zatáčky. Pak jsme vystoupili a vytřeštili oči na to, co Lazlo a Orr našli.

Klečící postava v tunelu byla humanoidní jen v nejširším smyslu slova. K hlavnímu šasi byla přimontovaná hlava, ale jediný důvod, proč se ta věc podobala člověku, spočíval v tom, že krunýř cosi roztrhlo a částečně odkrylo složitější vnitřní strukturu. V nejvyšší partii zůstal jako svatozář široký vyztužovací prstenec, který se vznášel na skeletové konstrukci nad úrovní zbytku hlavy.

Mělo to i paže a nohy, přibližně tam, kde byste je hledali i u člověka, ale tolik byste jich obvykle našli spíš v říši hmyzu než mezi savci. Dvě ze čtyř končetin na jedné straně trupu bezvládně visely, jedna navíc popálená a roztrhaná. Na opačné straně jedna paže úplně chyběla, navazující část trupu byla značně poničená, další dvě končetiny byly očividně k nepotřebě. I když se snažily pohnout, z obnažených obvodů vyrážely při každém pokusu roje jisker, až pohyb skončil v křeči a ustal. Záblesky světla vrhaly na stěny trhavé stíny.

Nebylo jasné, zda jsou čtyři dolní končetiny provozuschopné, ale když jsme se přiblížili, vůbec se to nepokusilo vstát. Tři funkční paže se jen s dvojnásobnou vervou pokoušely cosi udělat v rozložených útrobách kovového draka.

Stroj byl po stranách těla vybaven čtyřmi silnými, pařáty zakončenými údy. Podlouhlá hranatá hlava se ježila pomocnými vícehlavňovými kanóny, špičatý ocas se měl zarýt do země a poskytnout drakovi větší stabilitu. Měl dokonce i křídla – vzhůru zakřivené vypouštěcí rampy pro primární zbraň, řízené rakety.

Byl mrtvý.

Něco mu strašlivými tržnými ranami rozervalo levou stranu trupu a nohy se pod ní zhroutily. Odpalovací rampy mířily každá jinam a hlava byla nakřivo.

„Komodskej raketonosič,“ řekl Lazlo a ostražitě scénu obešel. „A správkařská jednotka karakuri. Prohrálas, Ki.“

Kiyoka zavrtěla hlavou. „To nedává vůbec žádnej smysl. Co dělá tady v tunelu? A co vlastně vůbec dělá?“

Karakuri na ni otočilo hlavu. Funkční končetiny se vyplazily z drakových vnitřností a znehybněly nad ránou v příšerně ochranitelském gestu.

„Spravuje to?“ napadlo mě.

Orr vyprskl smíchy. „To se povedlo. Jo, karakuri jsou do určitý míry opraváři. Pak se měněj v mrchožrouty. Když něco vypadá takhle bídně, rozeberou to, aby z dílů kooperující roj mohl udělat něco novýho. Nesnaží se to opravit.“

„A to je další věc,“ pokračovala Kiyoka a rozhlédla se po okolí. „Mechanoloutky nejednaj moc na vlastní pěst. Kde jsou ostatní? Sylvie, nechytáš nic, že ne?“

„Nic.“ Velitelka zamyšleně pohlédla na obě strany tunelu. Na stříbrných vláknech v jejích kadeřích se zatřpytilo modravé světlo. „Nic jinýho tady není.“

Orr potěžkal páčidlo. „Tak vypnem to, nebo co?“

„Stejně je za něj hovno odměna,“ zabručela Kiyoka. „I kdybysme to mohli zaregistrovat, což nemůžem. Proč to tady prostě nenechat zelenáčům?“

„Nechci jít zbytek cesty s touhle věcí v zádech,“ potřásl hlavou Lazlo. „Vypni to, prcku.“

Orr pohlédl tázavě na Sylvii. Pokrčila rameny a přikývla.

Páčidlo zasvištělo vzduchem. Nelidsky rychlý úder zasáhl zbytky vejčité hlavy. Kov zaskřípěl a roztrhl se. Svatozář se uvolnila, odrazila se od podlahy tunelu, odkutálela se do stínu. Orr páčidlo vyprostil a znovu se rozpřáhl. Stroj zvedl jednu paži, aby se před úderem chránil – a Orr ji zalisoval do pozůstatků hlavy. Karakuri, strašidelně tiché, se pokusilo zvednout na zadní nohy, nenapravitelně rozdrcené, jak jsem teď viděl. Orr zavrčel, zdvihl těžkou botu a tvrdě dupl. Stroj se překotil, nohy hrabaly ve vlhkém vzduchu. Obr přistoupil, bušil pajcrem tvrdě, ale úsporně, jak ho naučila zkušenost.

Trvalo to dost dlouho.

Když skončil a v troskách u jeho nohou pohasly poslední jiskřičky, narovnal se a otřel si čelo. Těžce oddechoval. Znovu pohlédl na Sylvii.

„Stačí?“

„Jo, je to vypnutý,“ potvrdila a vrátila se k broukovi, kterého s Orrem sdílela. „Dělej, vypadnem.“

Když jsme se všichni šplhali do sedel, Orr si všiml, že se na něj dívám. Nakrčil obočí, nasadil dobromyslný výraz, nafoukl tváře.

„Nesnáším, když je musím vypínat ručně,“ řekl mi. „Zvlášť když jsem vysypal takovejch kreditů za upgrade blasteru.“

Zvolna jsem přikývl. „Jo, to je nepříjemný.“

„No, uvidíš, že v Nevyčištěný zóně je líp. Spousta místa na nasazení hardwaru. Nemusíš tam bejt potichu.“ Ukázal na mě páčidlem. „Jestli budem muset růčo vyřídit nějakýho dalšího, jseš v týmu. Příštího si můžeš vypnout sám.“

„Dík.“

„Hele, za málo.“ Přes rameno podal páčidlo Sylvii a ta ho uložila. Gravitační brouk se pod jeho rukama zachvěl a podél trosek padlého karakuri vyplul vpřed. Znovu nakrčil obočí. Úsměv.

„Vítej u demontérů, Micky!“

Část druhá

Tohle je někdo jiný

„Navlíkni na sebe nový maso jako vypůjčený rukavice.

A zase si spal prsty“

nápis sprejem na lavičce

před Ústředním trestním skladem

v Bay City

Kapitola devátá

Rádiový šum. Společný kanál otevřený všem.

„Heleďte se,“ povídá dělo typu škorpión rozumně. „Tohle přece není třeba. Proč nás prostě nenecháte na pokoji?“

Vzdychl jsem si a zahýbal trochu v úzkém prostoru pod převisem zdřevěnělými údy. Přes erodované útesy svištěl ledový polární vítr, studil ve tváři i na rukou. Nebe nad námi mělo standardní novohokskou šeď. Ubohé denní světlo severní zimy už mělo svoji slávu za sebou. O třicet metrů níž pod skalní stěnou, k níž jsem se tiskl, se táhlo suťovisko až na vlastní dno údolí, k říčnímu zákrutu a shluku archaických pravoúhlých prefabrikátů tvořících opuštěnou quellistickou odposlouchávací základnu. Kde jsme byli před hodinou. Z jedné rozdrcené stavby, do níž samohybné dělo vypustilo svůj poslední inteligentní granát, dosud stoupal dým. A to jsme čekali naprogramované parametry.

„Nechte nás na pokoji,“ opakovalo dělo. „My necháme na pokoji vás.“

„To nemůžeme,“ zamumlala Sylvie mírným, nezaujatým hlasem, protože v bojové situaci udržovala nepřetržité spojení s četou a současně pátrala po skulinách v artilérii kooperujícího systému. Své vědomí rozprostřela jako hedvábný pavučinkový závoj po celém okolí. „To přece víte. Jste příliš nebezpeční. Celý váš způsob existence je vůči nám nepřátelský.“

„Jo.“ Jadwiga se teď smála jinak a člověk si na to musel chvilku zvykat. „A kromě toho chcem tuhle podělanou zem!“

„Podstatou zplnomocnění je,“ pokračovala síťová propaganda monotónně z bezpečné vzdálenosti kus proti proudu, „že země nesmí být vlastněna, pokud vlastnictví nesplňuje parametry obecného dobra. Ekonomický základ všeobecného blaha…“

„To vy jste tu agresory,“ přerušilo dělo propagandu s náznakem netrpělivosti. Mělo nainstalovaný výrazný millsportský přízvuk, který mi vzdáleně připomínal zesnulého Yukia Hirayasu. „Chceme pouze žít tak, jak jsme žili během posledních tří století. Nevyrušováni.“

Kiyoka si odfrkla. „Nech si ty kecy.“

„Tak to nefunguje,“ zahřměl Orr.

Měl pravdu. Během prvních pěti týdnů, co jsme se vyplížili z předměstí Drávy do Nevyčištěné zóny, vyřídila Sylviina četa celkem čtyři kooperující roje a přes tucet jednotlivých autonomních mimintů nejrůznějších tvarů a velikostí. O skvělé sbírce vyřazeného hardwaru, co jsme zabavili ve velitelském bunkru, kde jsem získal nové tělo, ani nemluvě. Sylvie se svými přáteli nahamounila slušnou odměnu, jen si ji mít kde vybrat. Pokud četa rozptýlí Kurumayovo podezření, bude nějakou dobu ve vatě.

A s nimi svým způsobem i já.

„… ti, kteří se obohacují na úkor tohoto vztahu, nutně brání rozvoji skutečně reprezentativní demokratické…“

Ten automat má ale plechovou držku.

Zaostřil jsem svoje neurachemické vidění a pustil se do hledání kooperujícího roje na dně údolí. Nové pouzdro bylo podle moderních měřítek vylepšené jen málo – nemělo ani časový displej na okraji zorného pole, který se už stal běžnou výbavou i těch nejlacinějších syntetických pouzder – ale to, co jsem měl, fungovalo dokonale. Quellistická základna se mi zobrazila, jako bych ji měl na dosah ruky. Pozoroval jsem prostor mezi prefabrikovanými buňkami.

„…v zápase, s kterým se znovu a znovu setkáváme všude, kam přijde člověk, protože kdekoli se uchytí, najdeme základy–“

Pohyb.

Nahrbené uzlíčky končetin jako obří polovědomý hmyz. Předsunutá hlídka karakuri v rychlém běhu. Jako masívní otvíráky na konzervy páčí zadní vchody a okna prefabrikátů, vklouzávají dovnitř a zas ven. Napočítal jsem jich sedm. Zhruba třetina – Sylvie odhadovala, že útočná síla kooperujícího roje může mít až dvacet mechanoloutek, k tomu tři pavoučí tanky, z nich dva slátané z náhradních dílů, a pochopitelně hlavní samohybná zbraň, dělo typu škorpión.

„Nedáváte mi tedy na vybranou,“ pokračovalo dělo. „Vetřelce budu muset bezodkladně zneškodnit.“

„Jasně,“ odtušil Lazlo uprostřed zívnutí. „Budeš to muset zkusit. Tak do toho, plechárno.“

„Již na tom pracuji.“

Otřásl jsem se při představě, že se k nám vzhůru údolím plazí vražedný stroj, že jeho termální senzory pátrají po známkách naší přitomnosti. Po tomhle mimintském kooperujícím roji jsme šli už dva dny, pročesávali jsme hory, sledovali ho, a náhle došlo k nepříjemnému obratu. Z lovců se stali štvanci. Moje maskovací kombinéza s kapucí sice dokázala odclonit tepelné vyzařování těla a tvář a ruce jsem měl velkoryse zaplácané maskovacím chromopolymerem, který měl srovnatelný účinek, jenže klenutý převis nad hlavou a prudký dvacetimetrový sráz pod nohama, prakticky bez opory pro boty, mi dávaly pocit bezpečí jen stěží.

Kovacsi, vždyť je to kurva jenom závrať. Zbav se jí!

Jedna z méně zábavných ironií mého pobytu v Nevyčištěné zóně spočívala ve skutečnosti, že spolu se standardní bojovou biotechnologií patřilo k mému novému pouzdru – Eishundo Organics, bůhvíco to bylo za firmu – jisté vylepšení. Gekoní geny v dlaních a chodidlech. Mohl jsem – za předpokladu, že bych něco tak nehorázného udělat chtěl – vyšplhat třeba po stometrovém hladkém útesu, a to s vynaložením stejného úsilí, jaké většinu lidí stojí lézt po žebříku. Za lepšího počasí bych to mohl zvládnout bos a zdvojnásobit počet chytů, ale i tak bych tu dovedl viset prakticky věčně. Titěrné štětinky na dlaních představovaly milion dokonale vyladěných produktů genetického inženýrství. Nyní vězely pevně zapuštěné v horninovém podkladu a moje dokonale vyladěná svalová soustava, čerstvě vytažená z tanku, tudíž vyžadovala k uvolnění křečovité únavy z dlouhého napětí jen příležitostné změny polohy. Jadwiga, přepouzdrovaná v tanku hned po mně, se z nečekané změny těžko vzpamatovávala. Když však objevila výhody ještěří genetické technologie, radostí zavýskala a celé odpoledne strávila lezením po stropě a stěnách bunkru jako tetrametem zdrogovaný gekon.

Abych se přiznal, výšky nesnáším.

Na světě, kde se ze strachu z andělského ohně nikdo neodváží do vzduchu, je tahle obava docela normální. Úprava Vyslance sice dokáže strach zlikvidovat stejně snadno jako hydraulický lis, ale neumí odstranit nesčetné varovné úponky obezřetnosti a nechuti, jež každodenně používáme k utlumení našich fóbií. Visel jsem na útesu už téměř hodinu a měl jsem sto chutí se škorpiónovi přihlásit, abych se při přestřelce konečně dostal dolů.

Přesunul jsem pozornost k severnímu svahu údolí. Někde tam nahoře čekala Jadwiga. Jako bych ji měl před očima. Maskovaná stejně jako já, víc v pohodě, ale taky bez hardwaru, který by ji pevně spojil se Sylvií a zbytkem čety. Podobně jako mně jí musel stačit indukční mikrofon a kódovaný audiokanál zapojený do Sylviiny sítě. Nijak zvlášť nehrozilo, že by ho miminti mohli kreknout – v kryptografii za námi dvě stě let zaostávali a celou tu dobu nepotřebovali řešit ani obraty lidské řeči.

Do zorného pole mi napochodovalo dělo typu škorpión. Maskovalo se stejnou khaki barvou jako karakuri, ale bylo tak mohutné, že jsem ho rozeznal i bez vylepšeného vidění. Ke quellistické základně mu ještě zbýval kilometr cesty, už ale překročilo řeku, vystoupilo na jižní svah a mělo pohodlný výhled na spěšně zaujaté pozice zbytku týmu dole po proudu. Gondola s hlavními zbraněmi na konci trupu, podle níž stroj dostal jméno, byla nastavená na horizontální střelbu.

Zapnul jsem tajný kanál a zamumlal do indukčního mikrofonu:

„Vidím ho, Sylvie. Musíme to udělat teď, nebo se stáhnout.“

„Klídek, Micky,“ protáhla kapitánka. „Jsem na cestě. A zatím jsme dobře schovaný. Nebude přece pálit přes celý údolí jen tak nazdařbůh.“

„Jo, na quellistickou základnu taky nepálilo, co? Naprogramované parametry, pamatuješ?“

Na chvilku se odmlčela. V pozadí jsem slyšel Jadwigu posměšně kdákat, na společném kanále dál mlel propagandistický automat.

Sylvie vzdychla. „Je možný, že jsem špatně odhadla jejich politický nastavení. Víš vůbec, kolik tady v období Recivilizace proti sobě bojovalo frakcí? Místo aby se spojily proti vládním silám, mydlily se mezi sebou navzájem. Víš, jak je těžký rozeznat je od sebe na úrovni rétoriky? Tohle bych tipovala na nějakej zajatej vládní pancíř, přeprogramovanej nějakou paraquellistickou odnoží po Alabardu. Snad Fronta Protokolu ze sedmnáctýho listopadu, možná Drávský revizionisti. Kdo to má kurva vědět?“

„Koho to kurva zajímá?“ dodala jako ozvěna Jadwiga.

„Nás by to sakra zajímalo,“ kontroval jsem, „kdybysme před hodinou snídali o dva prefabrikáty doleva.“

Nebylo to ode mě fér – za štěstí, že nás inteligentní granát minul, jsme vděčili jedině velitelce a její kštici. V duchu jsem si celou scénu přesně přehrál. Během snídaně Sylvie vyskočila od stolu, tvář bez výrazu, vnímání rozprostřené. Jen ona dokázala zachytit jemné elektronické pískání blížícího se nebezpečí a se strojovou rychlostí vypustit virtuální klamné cíle. Teprve za několik vteřin jsem z nebe uslyšel hvizd padající inteligentní bomby.

„Koriguj!“ zasyčela na nás. Oči prázdné, výkřik bez zesilovače, nelidská kadence. Byl to bezděčný reflex. Řečová centra v jejím mozku chrlila překlad toho, co Sylvie právě vysílala do éteru – jako když člověk zuřivě gestikuluje na audiofonní přijímač. „Zkoriguj si parametry!“

Granát dopadl.

Tlumený úder výbuchu primárního detonačního systému, chrastění lehkých střepin na naší střeše a pak – nic. Sylvie uzamkla hlavní nálož granátu, izolovala ji od detonátoru nouzovými protokoly, které vytáhla z jeho rudimentárního mozku, uzavřela, zaplombovala a zlikvidovala ho pomocí demontážních virových modulů.

Rozprchli jsme se po údolí jako beladová semena z prasklého lusku. Jakž takž jsme se drželi nacvičené ústupové konfigurace, torpéďáci daleko vpředu, Sylvie a Orr s gravitačními brouky uzavírali útvar na chvostu. Zamaskovali jsme se, ukryli, čekali, zatímco Sylviiny myšlenky mobilizovaly zbrojní techniku a rozletěly se vstříc přicházejícímu nepříteli.

„…naši bojovníci se vynoří z džungle každodenního života a strhnou stavbu, která po staletí…“

Na opačné straně řeky jsem nyní rozeznal první pavoučí tank. Věž se otáčela doleva, doprava, pak znehybněla nad okrajem vegetace lemující říční břeh. Ve srovnání s těžkopádnou mohutnou masou škorpióna působily tyhle tanky křehce, byly dokonce menší než typy s posádkou, které jsem likvidoval na Sharyi či Adoracionu. Jejich vnímání a ostražitost však značně převyšovaly lidské schopnosti. Na příštích deset minut jsem se vůbec netěšil.

Hluboko v nitru bojového pouzdra se jako had protáhly bitevní hormony a usvědčily mě ze lži.

Druhý tank. Pak třetí. Opatrně vstoupily do silného proudu. Po břehu vedle nich cupitaly karakuri.

„A je to tady.“ Ostrý šepot, abych to slyšel i já a Jadwiga. Ostatní se to dozvěděli prostřednictvím vnitřní sítě rychleji, než člověk stačí zformulovat myšlenku. „Z úkrytu vyrazíme na můj rozkaz.“

Samohybné dělo se nyní propracovalo až za drobný shluk prefabrikátů. Lazlo a Kiyoka zaujali pozice u řeky, necelé dva kilometry po proudu od základny. Předsunutá hlídka karakuri už na ně téměř musela narazit. Její pohyb bylo možné určit podle rychlého vlnění údolního podrostu a vysokých stříbřitých travin. Zbytek držel krok s většími stroji.

„Teď!“

Mezi stromy dole po proudu rozkvetly plameny, bledé, neočekávané. To Orr vyrukoval proti první mechanoloutce.

„Jděte! Jděte!“

Vedoucí pavoučí tank ve vodě mírně zavrávoral. To už jsem byl ale také v pohybu, klouzal jsem ze svahu, který jsem měl za tu dobu, co jsem čekal pod převisem, nesčetněkrát zmapovaný. Vteřiny letěly jako o závod. Pouzdro Eishundo převzalo kontrolu a v naprostém klidu kladlo ruce a nohy na správná místa. Poslední dva metry jsem seskočil na suťový svah. Na nerovném podkladu jsem si málem vymkl kotník – bezpečnostní ovladače šlach se však prudce napjaly a zabránily tomu. Vstal jsem a sprintem vyrazil.

Věž pavoučího tanku se zhoupla. Přesně na místě, kterým jsem proběhl, se štěrk rozlétl. Odražené odštěpky mě trefily do hlavy a zasekly se do tváře.

„Hele!“

„Promiň.“ Napětí v Sylviině hlase. Jako neprolité slzy. „Dělám na tom.“

Další rána mířila vysoko nade mě, nejspíš na nějaký můj pár vteřin starý obraz, zachycený v době, kdy jsem šplhal ze skalní stěny, který Sylvie nacpala do zaměřovacího softwaru. Mohlo ovšem jít i o výstřel naslepo, projev strojové paniky. Úlevou jsem vycenil zuby, z pochvy na zádech jsem vytáhl Roninův střepinový blaster a pustil jsem se do mimintů.

Ať už Sylvie provedla systémům kooperujícího roje cokoli, mělo to brutální účinnost. Pavoučí tanky se opilecky potácely a střílely nazdařbůh do nebe nebo do štítů nad údolím. Okolo nich, jako krysy na potápějícím se voru, pobíhaly karakuri. A uprostřed toho všeho sedělo na zadku samohybné dělo, zjevně neschopné pohybu.

Využil jsem anaerobní biotechnologie pouzdra na maximum. K dělu jsem doběhl za necelou minutu. Asi patnáct metrů od škorpióna se mi do cesty připletlo jedno polofunkční karakuri a zmateně mávalo pažemi. Střelil jsem ho levačkou, zbraň zakašlala, smršť monomolekulárních střepin mechanoloutku roztrhala. Střepinový blaster si podal do komory nový náboj. Proti malým mimintům to byla ničivá zbraň, jenže škorpión disponoval těžkým pancířem a jeho vnitřní systémy úzkozáběrová palba poškodí jen stěží.

Dostal jsem se blíž, připlácl jsem na mohutný kovový bok ultravibrační minu a pokusil se zmizet, než to bouchne.

A něco se pokazilo.

Dělo sebou škublo do strany. Zbraňové systémy na jeho hřbetě ožily, otočily se, jedna mohutná noha se skrčila a vykopla. Ať už šlo o úmysl nebo o náhodu, noha mě trefila do ramene, zcela mi ochromila paži a poslala mě obloukem do vysoké trávy. Z náhle zmrtvělých prstů mi vypadl střepinový blaster.

„Kurva!“

Dělo se dalo zase do pohybu. Klekl jsem si, periferním viděním jsem postřehl další pohyb. Na vrcholku škorpiónova krunýře se roztáčela sekundární věžička, pokoušela se na mě zaměřit kulomety. Zahlédl jsem v trávě blaster a skočil jsem po něm. Do svalů se mi vyplavily zakázkové bojové chemikálie a vrátily do strnulé paže cit. Nahoře na těle samohybného děla spustila kulometná věžička. Projektily rozčísly travnatý porost. Popadl jsem blaster a jako šílený jsem se odkutálel ke škorpiónovi, abych se dostal pod střelecký úhel. Kulometná bouře sledovala můj postup, vyhazovala do povětří půdu a rozsekanou vegetaci. Jednou rukou jsem si chránil oči, pravačku s Roninem jsem zdvihl vzhůru a naslepo jsem vypálil po zvucích výstřelů. Bojová úprava se musela postarat o to, že jsem nemířil moc vedle – krupobití projektilů ustalo.

A v té chvíli ožila ultravibrační mina.

Bylo to jako roj kovaříků, když narazí na jídlo, zesílený pro dokumentární experii z hmyzí perspektivy. Bomba vybuchla řezavým bzukotem, roztrhala molekulární vazby a proměnila metr širokou kouli pancíře a zbraní v kovové piliny. Z díry, kde bývala mina, se vyvalil gejzír železného prachu. Odplazil jsem se podél škorpiónova boku a odepnul jsem z náramenního pásu druhou bombu. Ultravibrační mina není o moc větší než miska na nudle, jíž je i jinak podobná, ale když se připletete do dosahu výbuchu, je z vás rajský protlak.

Jakmile se pole zhroutilo do sebe, kvílivý zvuk první miny utichl, nálož se proměnila v prach. Z velké zející rány se valil dým. Odjistil jsem druhou minu a vhodil ji do otvoru. Dělo zadupalo nepříjemně blízko místa, kde jsem se krčil, ale zdálo se, že jde jen o křeč miminta, co ztratil orientaci a neví, odkud hrozí nebezpečí.

„Hej, Micky,“ ozvala se Jadwiga přes utajený kanál, v hlase náznak překvapení. „Nepotřebuješ pomoct?“

„Neřekl bych. A ty?“

„Ne-e, akorát jsem si myslela, že bys měl vidět–“ Zbytek věty zanikl v jekotu druhé miny. Rozervaný krunýř vyvrhl čerstvý prach a vyšlehl z něj fialový elektrický výboj. Zatímco se vibrace zakusovaly hlouběji a hlouběji do škorpiónových vnitřností, proměnil se hlas samohybného děla na hlavním kanále v pronikavý elektronický nářek. Cítil jsem, jak se mi při tom zvuku ježí všechny chlupy na těle.

V pozadí toho všeho jsem zaslechl nějaký křik. Vypadalo to na Orra.

Ve škorpiónových útrobách něco bouchlo. Muselo to vyřadit minu, protože téměř ve stejném okamžiku umlklo i její pronikavé hmyzí bzučení. Nářek utichl, jako když se krev vsákne do vyprahlé půdy.

„Můžeš to zopakovat?“

„Říkal jsem,“ vřeštěl Orr. „Kštice kaput. Opakuju: Sylvie je kaput. Už kurva odtamtuď vypadni!“

Pocit, že se kácí něco obrovského –

„To se snadnějc řekne než provede,“ ozvala se Jadwiga. V jejím hlase bylo slyšet napjatý ironický úšklebek. „Jsme tady tak trošku v presu, Orre.“

„Přesně,“ zaskřípěl Lazlo zubama. Použil audiokanál – Sylviin kolaps musel vyřadit jejich síť. „Přitáhni sem těžkou artilérii, prcku. Můžem použít–“

Do toho vpadla Kiyoka: „Jado, vydrž–“

Koutkem oka jsem zaregistroval bleskový pohyb. Uskočil jsem právě v okamžiku, kdy se po mě sápalo karakuri a snažilo se mě chňapnout všemi osmi horními končetinami. Po kymácení ani památky, mechanoloutka byla úplně fit a v plném provozu. Uhnul jsem hlavou právě včas, aby mi ji pařát neusekl, a bez míření jsem stiskl spoušť. Výstřel karakuri odrazil a roztrhl, spodní část na kusy. Vypálil jsem pro jistotu i do horní půlky trupu, otočil jsem se a obešel mrtvý kolos škorpióna. Ronina jsem přitom pevně svíral oběma rukama.

„Jadwigo, kde jsi?“

„Trčím v řece!“ V pozadí jejího hlasu se ozývaly krátké tříštivé exploze. „Hledej jeden sejmutej tank a milion karakuri, co ho chtěj zpátky!“

Rozběhl jsem se.

Cestou k řece jsem zabil další čtyři karakuri. Všechny se pohybovaly příliš rychle, než aby byly nějak narušené. To, co Sylvii složilo, jí nenechalo čas dokončit sabotáž.

Z audiokanálu se ozýval Lazlův křik a klení. Nejspíš už byl poškozený. Jadwiga zatím miminty zasypávala nepřetržitým proudem sprosťáren, podtrhovaných lakonickým kašláním jejího střepinového blasteru.

Proklouzl jsem kolem hroutících se trosek poslední mechanoloutky a namířil jsem si to sprintem přímo ke břehu. Skočil jsem do řeky. Ledová voda mě zmáčela až po slabiny. Nečekané klokotání vířící vody, pod nohama oblázky obalené řasami, jakoby horký pot na chodidlech, když se genotechnologické štětinky instinktivně snažily v botách zachytit. Pokoušel jsem se udržet rovnováhu. Málem jsem upadl, ale ne docela. Ohnul jsem se jako strom v silném větru, přemohl vlastní setrvačnost a zůstal stát vzpříma, po kolena v řece. Pátral jsem po tanku.

Našel jsem ho u protějšího břehu ležet v rychle tekoucí, přibližně metr hluboké vodě. Zostřené vidění odhalilo Jadwigu a Lazla schoulené za vrakem a karakuri lezoucí po říčním břehu. Zdálo se, že mechanoloutky zrovna nemají sto chutí svěřit se prudkému toku. Dva seskočili na krunýř tanku, ale neměli se čeho zachytit. Jadwiga po nich střílela jednou rukou, téměř naslepo. Druhou rukou objímala Lazla. Oba byli od krve.

Odhadl jsem vzdálenost na sto metrů – na účinnou palbu ze střepinového blasteru moc daleko. Brodil jsem se, dokud jsem neměl vody po prsa, a pořád jsem byl příliš daleko. Proud se mě snažil strhnout.

„Kurva, do prdele–“

Odrazil jsem se a neohrabaně plaval, Ronin přitisknutý jednou rukou k hrudi, a proud mě okamžitě stahoval pryč.

„Kůůůrva–“

Voda byla ledová, drtila mi plíce, nemohl jsem dýchat, tvář i ruce zbavovala citu. Zatímco jsem tam sebou házel, proud se choval jako živý tvor, škubal mi za nohy, za ramena. Váha střepinového blasteru a náramenního pásu s ultravibračními minami mě táhla dolů.

Stáhla mě pod hladinu.

Máchal jsem paží, vyplaval vzhůru, nadechl se, bojoval vyrovnaný zápas a znovu jsem se potopil.

Seber se, Kovacsi.

Mysli.

Koukej se o něco opřít.

Kopal jsem nohama, vyplaval k hladině a naplnil si plíce. Zaměřil jsem rychle se vzdalující pavoučí tank, nechal se strhnout, klesl jsem ke dnu a tam se zachytil.

Štětinky v dlaních se přisály. Našel jsem oporu i pro nohy, napřel se proti proudu a začal se plazit říčním korytem vpřed.

Trvalo to déle, než mi bylo milé.

Některé oblázky byly příliš malé, jiné příliš volné, než aby mi mohly poskytnout oporu. Jinde jsem neměl do čeho zaklesnout boty. Ztrácel jsem vteřiny a metry a začínal znovu. V jednom okamžiku jsem téměř ztratil blaster. A bez ohledu na anaerobní vybavení jsem se musel každé tři či čtyři minuty nadechnout.

Ale dokázal jsem to.

Zdálo se, že uplynula věčnost, ale po všem tom zachytávání se a zaklesávání v bodavé umrtvující zimě jsem nakonec vstal, vodu do pasu. Vrávoral jsem z řeky a za těžkého oddychování jsem se nakonec rozklepaný vydrápal na břeh. Pár chvil jsem nebyl schopný ničeho, jen jsem klečel a vykašlával.

Blížící se strojový hukot.

Vyštrachal jsem se na nohy a pokusil se udržet blaster oběma rukama aspoň trochu v klidu. Zuby mi jektaly, jako by mi v čelistních svalech něco zkratovalo.

„Micky!“

Orr seděl obkročmo na jednom z brouků a ve vztyčené ruce třímal Ronina s dlouhou hlavní. Byl do pasu nahý, na pravé straně hrudního koše se dosud plně neuzavřely vypouštěcí průduchy, a tak se vzduch kolem nich vlnil horkem. Na tváři mu utkvěly zbytky maskovacího chromopolymeru a prachu z čehosi zuhelnatělého. Po souboji s karakuri krvácel z tržných ran přes hrudník a levou paži.

Zastavil brouka a nevěřícně na mě zíral.

„Co se ti kurva stalo? Všude jsem tě hledal!“

„Já, kara, kara. Kara–“

Přikývl. „O ty jsem se postaral. Jada a Ki čistěj. Pavouci jsou taky vyřízený, oba.“

„A Sylvie?“

Sklonil hlavu.

Kapitola desátá

„Jak jí je?“

Kiyoka pokrčila rameny. Přitáhla velitelce zateplovací pokrývku ke krku, pot jí otřela z tváře biotamponem.

„Těžko říct. Má vysokou horečku, jenže to není po takovým nasazení nic nevídanýho. Tohle mi dělá větší starost.“

Ukázala palcem na lékařské monitory vedle pryčny. Nad jedním z přístrojů se rozvinul datový holodisplej, plný divokých barev a pohybu. V jednom rohu jsem rozpoznal hrubé schéma elektrické aktivity v lidském mozku.

„To je velitelský software?“

„Jo.“ Kiyoka zapíchla prst do displeje a kolem jejího ukazováčku to zabouřilo. Karmín, oranž, světlá šeď. „Tohle tvoří hlavní spojovací článek mezi mozkem a velitelskou síťovou kapacitou. Je to taky místo, kde sedí systém nouzového odpojení.“

Hleděl jsem na mnohobarevnou změť. „Dost aktivní, co?“

„Jo, zatraceně aktivní. Po skončení akce by většina téhle plochy měla bejt černá nebo modrá. Systém do ní pumpuje analgetika, aby srazil otoky kolem nervových drah, a spojovací článek se na nějakou dobu prakticky vypne. Normálně by se z toho vyspala. Jenže tohle je…“ Znovu pokrčila rameny. „Nikdy jsem nic podobnýho neviděla.“

Usedl jsem na okraj lůžka a civěl na Sylviinu tvář. V prefabrikované buňce bylo teplo, ale já měl z řeky zimu zažranou do kostí.

„Co se tam dneska stalo, Ki?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. Můžu jenom hádat, že jsme narazili na antivirus, kterej znal naše diverzní systémy předem.“

„U softwaru starýho tři stovky let? Nesmysl.“

„Já vím.“

„Říká se, že se ty věci vyvíjej.“ Ve vchodu stál Lazlo, bledý ve tváři, paži ovázanou tam, kde mu ji karakuri rozpáralo až na kost. Novohokský den se za ním propadal do tmy. „Totálně zdivočely. Proto jsme tady, že jo. Zastavit to. Chápejte, vláda rozjela tenhle supertajnej projekt šlechtění umělý inteligence–“

Kiyoka zasykla skrze zuby: „Teď ne, Lasi. Si kurva myslíš, že nemáme jiný starosti?“

„–a ten projekt se jim vymknul z ruky. To je teď naše starost, Ki. Právě teď.“ Lazlo vstoupil a ukázal na holodisplej. „Tohle je software z černý kliniky, kterej Sylvii rozleptá mozek, jestli k němu nenajdem kód. A to je ta špatná zpráva, protože všichni původní tvůrci jsou zahrabaný někde v Millsportu.“

„A ty,“ zařvala Kiyoka, „meleš naprostý kraviny!“

„Ticho!“ K mému nefalšovanému překvapení oba zmlkli a pohlédli na mě. „No, Lasi, teď mě poslouchej. Nechápu, jak by se nějakej software, i kdyby se opravdu vyvíjel, mohl tak hladce napasovat přesně na naše systémy. Jaká je pravděpodobnost?“

„Protože jde o ty samy lidi, Micku. Prober se. Kdo píše věci pro deMont? Kdo vymyslel celej demontážní program? A kdo je až po koule namočenej do vývoje tajný ilegální nanotechnologie? Mecsekova vláda, tak to je.“ Lazlo rozhodil rukama a zatvářil se, jako že ho na světě už nic nemůže překvapit. „Víš, kolik existuje zpráv, kolik znám lidí, s kolika lidma jsem mluvil? A všichni už viděli miminty, pro který v archívu nenajdeš popis. Člověče, celej tenhle zasranej kontinent je jeden velkej experiment, a my do něj patříme. Tady kapitánka je pokusná myš, která zabloudila v bludišti.“

Další pohyb u vchodu – Orr a Jadwiga. Přišli se podívat, co je to za křik. Obr zavrtěl hlavou.

„Lasi, radši by sis měl koupit tu želví farmu v Newpestu, co o ní furt žvaníš. Zabarikáduj se tam a povídej si s želvíma vejcema.“

„Jdi do prdele, Orre.“

„Ne, ty jdi do prdele, Lasi. Tohle je vážný!“

„Je jí líp, Ki?“ Jadwiga šla k monitoru a položila Kiyoce ruku na rameno. Stejně jako moje, i Jadino pouzdro bylo vypěstované podle harlanského standardu. Smíšené slovanské a japonské rysy po předcích se spojovaly v divošsky krásných lícních kostech, asijsky úzkých světle zelených očích a širokých ústech. Požadavky bojové biotechnologie předpokládaly svalnatou postavu s dlouhými končetinami, ale původní genetická výbava z toho udělala typ „samá ruka, samá noha“. Zabarvení pleti bylo hnědé, ale bledlo vinou pobytu v tanku a pěti týdnů strávených v mizerném novohokském počasí.

Když jsem ji pozoroval při chůzi, jako bych se díval do zrcadla. Klidně jsme mohli být bratr a sestra. A fyzicky jsme vlastně sourozenci byli – klonová banka v bunkru se dělila na pět různých modulů, každý obsahoval tucet pouzder ze stejného genetického kmene. Ukázalo se, že pro Sylvii bude jednodušší nabourat se jen do jednoho modulu.

Kiyoka vzala Jadwigu za její novou ruku s dlouhými prsty, nejistě, téměř váhavě. Po přepouzdrování to je běžný problém. Feromonální směs nikdy není stejná a až příliš významné procento sexuálních vztahů se zakládá právě na ní.

„Je odepsaná, Jado. Nemůžu pro ni nic udělat. Nevím, jak na to.“ Kiyoka opět ukázala na holodisplej. „Prostě vůbec nechápu, co se v ní děje.“

Ticho. Všichni civěli na barevnou bouři v cívce.

„Ki.“ Zaváhal jsem a uvažoval. Měsíc společné práce s demontážní četou mě skoro začlenil do týmu, ale přinejmenším pro Orra jsem byl pořád cizí člověk. U ostatních záleželo na náladě. Lazlo obyčejně dělal starýho kámoše, ale občas podléhal paranoidním záchvatům, kdy jsem mu byl kvůli své záhadné minulosti krajně podezřelý. Určitou spřízněnost jsem mohl pozorovat u Jadwigy, zřejmě jen díky výrazné genetické podobnosti pouzder. Kiyoka dovedla být po ránu pěkná mrcha. Neměl jsem tedy vůbec představu, jak na to budou reagovat. „Poslouchejte, nejde nějak nasadit nouzový odpojení?“

„Cože?“ Orr. Jak jsem čekal.

Kiyoka protáhla obličej. „Mám chemikálie, který by to snad zvládly, ale–“

„Kurva, ať tě ani nenapadne sebrat jí vlasy!“

Zvedl jsem se z pryčny a podíval se Orrovi do očí. „A co když ji zabíjí právě to, co má ve vlasech? Ty bys měl snad radši mrtvou dlouhovlásku?“

„Koukej už držet hu–“

„Orre, má recht,“ vklouzla Jadwiga mezi nás. „Jestli Sylvie něco chytila od kooperáků a její vlastní antiviry si s tím nevěděj rady, systém nouzovýho odpojení je právě na to, ne?“

Lazlo důrazně přikyvoval. „Může to bejt její jediná naděje, člověče.“

„Už párkrát na tom byla stejně,“ neustoupil Orr. „Loni v Ijamonským kaňonu. Byla bez sebe celý hodiny, hicovala jak kamna, ale pak se probudila a byla v pohodě.“

Všiml jsem si, jak se po sobě podívali. Ne. Úplně v pohodě nebyla.

„Jestli teď spustím nouzový odpojení,“ zauvažovala Kiyoka, „nejsem schopná odhadnout, jaký jí to může přivodit poškození. Ať už se tam děje cokoliv, je s velitelským softwarem kompletně spojená. To dělá tu horečku – měla by zavřít komunikační kanál, ale nemůže.“

„Jo. A to není jen tak.“ Orr nám věnoval zlobný pohled. „Je bojovnice. A je furt tam a furt bojuje. Kdyby chtěla vyřadit hlavní spojovací článek, udělala by to sama.“

„Jo. Je ale taky možný, že to, proti čemu bojuje, ji to nenechá udělat.“ Otočil jsem se k lůžku. „Ki, Sylvie je zálohovaná, nemám pravdu? Předpokládám, že korová báze nemá s velitelským softwarem nic společnýho.“

„Jasně. Je tam bezpečnostní zábrana.“

„Fajn. A zatímco je Sylvie v tomhle stavu, báze se neaktualizuje, že ne?“

„To ne, jenže…“

„Takže i kdyby ji nouzový odpojení poškodilo, v bázi zůstane neporušená. Lidi, jak často si aktualizujete zálohu?“

Další výměna pohledů. Kiyoka se zamračila. „Nevím, řekla bych, že by to měl bejt zhruba standard. Každý dvě minuty, dejme tomu.“

„V tom případě–“

„Jo, to by se ti hodilo, co, pane Klikař?“ ozval se Orr a zdálky mě probodl ukazováčkem. „Zabít tělo a tím svým žabikuchem z něj hezky vyříznout život. Kurvaprdel, kolik už u sebe těch korovejch bází nosíš? Co tím sleduješ? Co s nima všema máš v úmyslu dělat, co?“

„O to tady přece vůbec nejde,“ odpověděl jsem mírně. „Řekl jsem jen to, že když se Sylvie při nouzovým odpojení poškodí, můžem zachránit bázi dřív, než se zaktualizuje, pak se vrátit do bunkru a–“

Vykročil ke mně. „Chceš snad kurva říct, že ji máme zabít?“

Jadwiga ho zarazila. „Chce říct, že ji máme zachránit, Orre.“

„A co exemplář, kterej je tady? Žije a dejchá! Chceš jí snad podříznout krk jenom proto, že má poškozenej mozek a že pro ni máme v záloze lepší kopii? Tak, jaks to udělal se všema těma lidma, co o nich nechceš mluvit?“

Všiml jsem si, jak Lazlo zamrkal a v očích se mu objevilo nové podezření. Zvedl jsem rezignovaně ruce. „Dobře. Zapomeňte na to. Dělejte si, co chcete, já si tu chci jenom odpracovat cestu.“

„Stejně to nemůžem udělat, Micku.“ Kiyoka opět otírala Sylvii čelo. „Kdyby poškození nemělo zřetelný příznaky, mohli bysme si ho všimnout až za pár minut. Při aktualizaci by se zapsalo do báze.“

Stejně bys mohla zabít to pouzdro, neřekl jsem nahlas. Minimalizuj ztráty, podřízni ji, vyndej bázi –

Pohlédl jsem na Sylvii a myšlenku zapudil. Stejně, jako když jsem se díval na Jadu v sesterském klonovaném pouzdře, jako bych se spatřil v zrcadle, tak jako bych i v Sylvii zahlédl kus sebe.

Orr měl možná pravdu.

„Jedna věc je jistá,“ podotkla Jadwiga chmurně. „V tomhle stavu tady zůstat nemůžem. Vzhledem k tomu, že Sylvie je kaput, jsme v Nevyčištěný zóně bezpečný jako banda nováčků. Musíme se vrátit do Drávy.“

Než se myšlenka vstřebala, na delší dobu se rozhostilo ticho.

„Můžeme s ní hýbat?“ zeptal jsem se.

Kiyoka se zašklebila. „Budeme muset. Jada má pravdu. Nemůžem tady zůstat. Musíme se stáhnout zpátky, nejpozdějc zejtra ráno.“

„No, docela by se nám hodilo nějaký krytí,“ zamumlal Lazlo. „Zpátky je to přes šest set kiláků. Nemáme nejmenší představu, na co můžem cestou narazit. Jado, myslíš, že je šance vyhrabat někde nějaký kámoše, co by nás doprovodili? Vím, je to risk.“

Jadwiga zvolna přikývla. „Je, ale nejspíš bude stát za to.“

„Bude dlouhá noc,“ hlesl Lazlo. „Nemáš nějakej met?“

„Je Mitzi Harlanová hetero?“

Znovu položila Kiyoce ruku na rameno. Bylo to váhavé pohlazení, jež se změnilo ve věcné poplácání po zádech. Odešla. Lazlo se po mně zamyšleně ohlédl a následoval ji. Orr zůstal stát nad Sylvií se založenýma rukama.

„Ani se jí kurva nedotkneš,“ varoval mě.

Zbytek noci strávili Lazlo a Jadwiga v relativním bezpečí quellistické odposlouchávací základny, prohledávali kanály a pátrali po známkách přítomnosti možných spojenců. Rozprostřeli po kontinentu tenké elektronické úponky, seděli beze spánku, chemicky napojení na přísvit přenosných monitorů. Hledali stopy. Z místa, odkud jsem je pozoroval, mi to spíše připomínalo lovy na ponorku ze starých experií Alaina Marriotta, jako třeba Polární kořist nebo Velká štvanice. Z povahy práce demontážních čet vyplývalo, že nepěstovaly dálkovou komunikaci, protože by je podle ní mohla vysledovat mimintská dělostřelba nebo smečka karakuri na loupežné výpravě. Proto se dálkové elektronické vysílání omezovalo jen na absolutní minimum hyperprostorových dávek, většinou k ohlášení úlovku kvůli odměně. Po zbytek času čety pracovaly v tichu.

Většinou.

S trochou umu ale slyšíte šepot na lokálních sítích, jež spojují jednotlivé členy týmu, mihotavé stopy elektronické aktivity, které se za demontéry táhnou jako pach cigaret za šaty kuřáka. Když jste šikovnější, poznáte od sebe demontéry a miminty, a pokud znáte i šifrovací kódy, můžete si popovídat. Trvalo to sice až do úsvitu, ale nakonec se Lazlovi a Jadwize podařilo navázat spojení s třemi různými demontážními četami, které operovaly v Nevyčištěné zóně mezi naší základnou a drávským předmostím. Šifrované hyperprostorové zprávy létaly tam a zpátky, ověřili jsme si totožnost a povolení, Jadwiga se konečně pohodlně opřela a nasadila široký tetrametový úsměv.

„Mít přátele je fajn,“ pochvalovala si.

Jakmile jsme jim vysvětlili situaci, všechny tři čety souhlasily, i když s různým stupněm projeveného nadšení, že nás při ústupu budou v rámci vlastního operačního prostoru krýt. U demontérů v Nevyčištěné zóně přikazuje nepsané pravidlo poskytnout pomoc v tísni – člověk nikdy neví, kdy ji bude potřebovat sám –, ale uzavřenost konkurentů žádnou velkou loajalitu nezaručovala. Rozmístění stanovišť prvních dvou čet nás donutilo začít ústup klikatou zajížďkou. Přívětivosti jsme se nedočkali. Nejenže nás nedoprovodily na jih, ale dokonce se s námi odmítly setkat. Se třetí četou jsme měli štěstí. Oishii Eminescu s devíti kolegy, výborně vyzbrojenými a vybavenými, tábořil dvě stě padesát kilometrů severozápadně od Drávy. Okamžitě se nabídl, že nám půjde naproti na hranici operačního prostoru předchozí čety a pak že nás vezme až na předmostí.

„Fakt je,“ otočil se ke mně, když jsme stáli uprostřed jeho tábořiště a pozorovali, jak se během krátkého zimního odpoledne rychle vytrácí sluneční světlo, „že si rádi chvíli orazíme. Kasha má pořád poškození z tý havarijní fušky na Drávě noc předtím, než jste dorazili. Tvrdí, že je zdravá, jenže při nasazení do terénu cejtíš v drátech, že lže. Ostatní jsou taky pěkně vyplivaný. Za poslední měsíc jsme udělali tři roje plus přes dvacet autonomních jednotek. To nám prozatím stačí. Není důvod tlačit na pilu.“

„To zní nečekaně rozumně.“

Rozesmál se. „Nemůžeš všechny soudit podle Sylviiných měřítek. Každej není posedlej.“

„Myslel jsem, že posedlost sem patří. Hurá na miminty a tak.“

„Jo, ohraná písnička,“ připustil s ironickým úšklebkem. „Krměj se tím nováčci. Ovšem, a pak je tu ten software. Jeho zásluhou má člověk tendenci dělat vylomeniny. Proto máme takový ztráty. Ale když to vezmeš logicky, je to jenom software. Akorát obvody, samuraji. Když si necháš od svejch obvodů radit, co máš dělat, co jseš pak za člověka?“

Upřeně jsem pozoroval tmavnoucí horizont. „Nevím.“

„Nemysli na to, samuraji. Nesmíš. Kdybys na to myslel, zabilo by tě to.“

V houstnoucím šeru procházela kolem jedné z protějších prefabrikovaných bublin postava a zavolala něco v stripjapu. Oishii se rozesmál, odpověděl pokřikem. Smích se nesl ozvěnou sem a tam. Zezadu sem zavanula vůně doutnajícího dříví, jak někdo rozdělal oheň. Typický demontérský tábor – provizorní buňky, nafouknuté a vytvrzené ze základní suroviny, která se zase dala rychle rozpustit, když přišel čas jít dál. Posledních pět týdnů, s výjimkou příležitostných zastávek v opuštěných stavbách, jako byla quellistická odposlouchávací základna, jsem se Sylviinou četou přespával právě v takových buňkách. Oishii Eminescu v sobě měl lidskost a vřelost, jakou jsem u jiných demontérů nenašel. Nebyl napružený jako závodní chrt.

„Jak dlouho tohle děláš?“ zeptal jsem se ho.

„Nějakou dobu. Dýl, než bych si představoval, ale–“

Pokrčil rameny. Přikývl jsem.

„Sype to. Nebo ne?“

Trpce se usmál. „Ano. Můj mladší brácha studuje v Millsportu technologii marťanskejch artefaktů. Oba rodiče už potřebujou přepouzdrovat, ale nemůžou si to dovolit. Jak to dneska vypadá s hospodářstvím, nikde jinde tolik nevydělám. Mecsek udusil veřejný školství i penzijní pojištění na další pouzdro. Takže když nezaplatíš, nic nedostaneš.“

„No jo, co jsem tu byl naposled, se to tady dost pokurvilo.“

„Tys byl pryč?“ Netlačil na mě jako Plex. Staromódní harlanská zdvořilost – kdybych mu chtěl říct, že jsem byl u ledu, tak se k tomu nějak dostanu, a jestli ne, stejně to není jeho starost.

„Jo, asi tak třicet, čtyřicet let. Hodně se změnilo.“

Opět pokrčil rameny. „Začalo to ještě dřív. Všechno, co quellisti na původním harlanským režimu těžce vydobyli, tihle hoši od začátku zase likvidujou. Mecsek je poslední pohroma v dlouhý řadě.“

„Tohohle nepřítele nelze zabít,“ zamumlal jsem.

Přikývl a dokončil citát za mě. „Lze ho jenom zranit a zahnat do hlubin. A naučit děti pozorovat vlny, jestli se nevrací.“

„Někdo tu asi špatně sledoval vlny.“

„V tom to není, Micky,“ namítl a se založenýma rukama hleděl na skomírající světlo na západě. „Od tý doby, co žije, se časy změnily. To je všechno. Jaký smysl by mělo svrhnout režim Prvních rodů, tady nebo kdekoliv jinde, když si tím akorát vykoleduješ, že na tebe Protektorát nasadí Vyslance?“

„Na tom něco bude.“

Znovu se usmál, tentokrát veseleji. „Na tom není něco. V tom vězí všechno. Je to základní rozdíl mezi minulostí a přítomností. Kdyby Vyslanecký sbory existovaly v období Recivilizace, quellismus by vydržel nejvejš šest měsíců. Proti těm bestiím nemáš šanci.“

„U Inneninu prohráli.“

„To jo, jenže kolikrát od tý doby? Innenin byl jedno šlápnutí vedle, tečka na monitoru.“

Na okamžik na mě zaburácely vzpomínky. Jimmy de Soto křičí, drží se za to, co mu zbylo z obličeje, prsty si z něj vyloupává oko a určitě to udělá i s druhým, pokud nezasáhnu…

Zapudil jsem to.

Šlápnutí vedle. Tečka na monitoru.

„Možná máš pravdu,“ usoudil jsem.

„Možná ji mám,“ souhlasil tiše.

Nějakou dobu jsme tam stáli mlčky a pozorovali, jak se na krajinu snáší tma. Nebe se vyčistilo, nad severním pohořím se objevil ubývající srpek Daikoku. Marikanon dosáhl úplňku, ale byl tak vzdálený a stál tak vysoko nad našimi hlavami, že připomínal měděnou minci. Hotei se ještě schovával za západním obzorem. Za zády se nám rozhořel oheň. Naše černé stíny se táhly do tmy.

Když nám začalo být od ohně vedro, Oishii se zdvořile omluvil a odešel. Já snášel žár ještě minutu, pak jsem se otočil a podíval se do plamenů. Na druhé straně ohniště se choulily dvě postavy členů Oishiiova týmu a hřály si ruce – chvějící se, nezřetelné siluety v rozpáleném vzduchu a temnotě. Tiše rozmlouvaly. Nikdo z nich na mě nepohlédl. Těžko říct, zda ze staromódní zdvořilosti, jakou projevoval Oishii, nebo z tradiční demontérské uzavřenosti vůči cizincům.

Kurva, co tady vlastně děláš, Kovacsi?

Fakt jednoduchá otázka.

Vzdálil jsem se od ohně a prokličkoval mezi prefabrikáty tam, kde jsme se utábořili a vztyčili tři vlastní buňky, diplomaticky odděleni od Oishiiovců. Jakmile jsem opustil teplo ohniště, usedl mi na tvář a na ruce příjemný chlad. Ve světle měsíců buňky vypadaly, jako by se nad hladinu moře trávy vynořovali lahvouni. Když jsem míjel tu, v níž odpočívala Sylvie, všiml jsem si, jak se ze skulin okolo vstupní chlopně line jasnější světlo. Zbylé dva přístřešky tonuly ve tmě. Vedle stáli na stojánku dva gravitační brouci, řízení a zbraňové systémy se rýsovaly proti obloze. Třetí brouk byl pryč.

Dotkl jsem se destičky zvonku, zdvihl jsem chlopeň a vešel. Na jedné straně vyskočily z rozházené postele Kiyoka s Jadwigou. Naproti ležela vedle tlumené noční iluminové lampičky Sylvie, ve spacáku vypadala jako mrtvola, vlasy pečlivě sčesané z obličeje. U nohou jí sálalo přenosné topné těleso. V buňce už nikdo jiný nebyl.

„Kde je Orr?“

„Není tady,“ odpověděla Jada a letmo si upravila šaty. „Taky jsi moh zaklepat, Micky!“

„Klepal jsem.“

„Jo, tak jsi moh zaklepat a počkat.“

„Omlouvám se. Nečekal jsem, že tu uvidím tohle. Tak kde je Orr?“

Kiyoka mávla rukou. „Odfrčel s broukem a Lazlem. Přihlásili se na hlídku. Domyslely jsme si, že chtěli ukázat dobrou vůli. Tyhle lidi nás zejtra doprovoděj domů.“

„Tak proč jste si vy dvě nevlezly do některý prázdný buňky?“

Jadwiga se ohlédla po Sylvii. „Protože u Sylvie taky někdo musí držet stráž,“ odpověděla tiše.

„Já ji ohlídám.“

Chvilku se na mě nejistě dívaly, pak jedna na druhou. Kiyoka nakonec zavrtěla hlavou.

„To nejde. Orr by nás roztrhl jak hada.“

„Orr tady není.“

Zase se po sobě podívaly. Jadwiga pokrčila rameny.

„Tak jo, serem na to. Proč ne?“ Vstala. „Pojď, Ki. Hlídky se nebudou měnit ještě čtyři hodiny. Orr se nic nedozví.“

Kiyoka váhala. Sklonila se nad Sylvii a přiložila jí ruku na čelo.

„Dobře. Ale kdyby něco–“

„Zavolám, jasně. Tak už zmizte.“

„Jdeme, Ki.“ Jadwiga ji popohnala k chlopni. Když vycházely, Jada se zastavila ve vchodu a zazubila se na mě. „A Micky, všimla jsem si, jak po ní koukáš. Žádný šmírování a oblejzání. Nebudeš si tu hrát na pana doktora. Nemysli si, že snadno přijdeš ke koláčům, který ti nepatřej.“

Také jsem se zazubil. „Jdi do prdele, Jado.“

„Tvoje prdel to nebude.“

Kiyoka šeptem přidala slušnější díky a byly pryč. Posadil jsem se k Sylvii a tiše jsem na ni hleděl. Po nějaké době jsem se naklonil a pohladil ji po čele skoro jako předtím Kiyoka. Ani se nepohnula. Pleť měla rozpálenou a suchou jako papír.

„No tak, Sylvie. Vykašli se na to a vrať se.“

Žádná odpověď.

Odtáhl jsem se a dál se na ni jen díval.

Co tady kurva děláš, Kovacsi?

Sylvie není Sarah. Sarah je pryč. Co tady kurva –

Drž hubu.

Vypadá to, že jinou možnost nemám, co?

Vybavily se mi závěrečné chvíle v Tokijské vráně a vytěsnily poslední myšlenku. U stolu s Plexem, v bezpečí, v příjemné anonymitě, s nadějnou vyhlídkou, že zítra vypadnu – vzpomněl jsem si, jak jsem vstal a toho všeho se vzdal, jako by mě vábily sirény. A zvolil jsem krev, běsnění, boj.

Při zpětném pohledu to byl stěžejní bod, okamžik nabitý náznaky osudových změn.

Při zpětném pohledu je to tak vždycky.

Musím říct, Micky, že se mi líbíš. Její hlas rozmazaný drogami a časnou hodinou. Nevím přesně proč. Ale líbíš se mi.

To je milé.

Ale nestačí to.

V dlaních a prstech mě zasvrbělo genově naprogramovanou touhou chytit se hrubého povrchu a šplhat. Už jsem si toho u svého současného pouzdra všiml dříve. Dostavovalo se to a zase mizelo, většinou ve stresu či v chvílích nečinnosti. Drobná nepříjemnost, na to si člověk při přepouzdrování musí zvyknout. Dokonce i nové klonované pouzdro má svoji minulost. Párkrát jsem zaťal pěsti, vsunul ruku do kapsy, našel korové báze. Zacvakaly mi mezi prsty, sešly se mi v dlani, příjemně těžké jako každá drahá elektronika. Do sbírky přibyli Yukio Hirayasu a jeho nohsled.

Za měsíc v Nevyčištěné zóně, kdy jsme na klikaté cestě ničili, co se dalo, jsem si našel čas vycídit trofeje čistidlem a kartáčkem na obvody. Když jsem nyní ve světle lampičky rozevřel pěst, báze se leskly. Ani stopa po zbytcích kostní či míšní tkáně. Půl tuctu třpytivých kovových válečků, jako drahé pero nakrájené laserem na kousky. Pouze na jednom konci narušovaly dokonalý tvar naježené mikrokonektory. Nejnápadněji se vyjímala Yukiova báze, v půlce omotaná žlutým kroužkem. Výrobce na něj vyryl hardwarový kód. Značkové zboží. Typické.

Všechny ostatní, včetně báze jakuzáckého poskoka, byly standardní, státem smontované a instalované produkty. Postrádaly jakékoli viditelné označení, a tak jsem jakuzákovu bázi pečlivě zabalil do černé izolační pásky, abych ji odlišil od těch, které jsem pobral v citadele. Chtěl jsem je od sebe poznat. Ten muž sice neměl pro vyjednávání takovou hodnotu jako Yukio, ale neměl jsem důvod odsoudit obyčejného gangstera ke stejnému osudu jako kněze. Sice jsem moc nevěděl, co s ním, ale v poslední chvíli se ve mně proti mému původnímu návrhu, aby ho Sylvie hodila do Andrassového moře, něco vzbouřilo.

Zase jsem ganstera a Yukia zastrčil do kapsy. Pohlédl jsem na dlaň, kde zůstaly zbylé čtyři báze. Uvažoval jsem.

Nebude to už stačit?

Kdysi, na planetě obíhající kolem slunce, které z Harlanova světa není ani vidět, jsem se setkal s mužem, co si z obchodu s korovými bázemi udělal živnost. Nakupoval je a prodával na váhu, odměřoval zakonzervované životy jako hromádky koření či polodrahokamů. Díky místním politickým poměrům mu z toho plynul značný zisk. Aby odstrašil konkurenci, stylizoval se do lokální verze personifikované Smrti, a i když to trochu přeháněl, nezapomněl jsem na něj.

Blesklo mi hlavou, co by asi řekl, kdyby mě teď viděl.

Nebude to –

Ruka mi sevřela paži.

Šok. Projel mnou jako elektrický výboj. Stiskl jsem báze v pěsti. Zíral jsem na ženu před sebou, dosud ve spacáku, ale nyní opřenou o loket, se zatuhlými svaly ve tváři bojovalo zoufalství. V jejích očích jsem nenalezl ani stopu poznání. Paži mi svírala jako stroj.

„Ty,“ promluvila japonsky a zakašlala. „Pomoz mi. Pomoz mi!“

Nebyl to její hlas.

Kapitola jedenáctá

Než jsme sjeli z kopců nad Drávou, z oblohy se sypal sníh. V pravidelných intervalech chumelilo, mezi nimi štípal mráz. Ulice a střechy domů ve městě pod námi byly jako posypané jedem na hmyz. Mohutný mrak na východě sliboval ještě větší příděl. Jeden z všeobecných kanálů vysílal provládní propagandu a varování před mikroblizardy, ze špatného počasí vinil quellisty. Když jsme dorazili dolů do ulic, skučel v nich vítr a ledový povlak jsme našli úplně na všem. Zamrzly i kaluže dešťové vody. Spolu se sněhovými vločkami se k zemi snášelo tajuplné ticho.

„Kurva, veselý Vánoce,“ zabručel jeden z členů Oishiiova týmu.

Tu a tam smích, ale nic moc. Ticho nás dusilo, kosti Drávy potažené sněhem strašily.

Po cestě jsme minuli nově instalované hlídkové systémy – Kurumayova reakce na průnik kooperujícího roje před šesti týdny. Šlo o prostoduché robotické zbraně, hluboko pod strojovou inteligenční úrovní stanovenou pro demontážní účely. Přesto sebou Sylvie pokaždé škubla, když Orr projížděl okolo schoulených siluet. A když se jedna robotická postava téměř napřímila a s tichým pískáním podruhé projevila zájem o naše pověřovací štítky, odvrátila pohled a tvář skryla na obrově rameni.

Ani po probuzení horečka nezmizela. Ustupovala spíše jako odliv a vyvrhla Sylvii do světa bezmocnou a zpocenou. A na okraji odlivové plošiny, kterou moře uvolnilo, bylo vidět, jak na ni ještě šplouchají vlny. Jako by jí ve spáncích stále burácel příboj, pro nás neslyšný.

Ještě to neskončilo. Ani zdaleka.

Postupovali jsme bludištěm opuštěných městských ulic, blížili se k předmostí. Vytříbené smysly mého nového pouzdra zachytily v ledovém vzduchu slabou vůni moře. Se solí se mísily stopy organických látek, nikdy nemizející příchuť belady a ostrý, umělohmotný pach chemikálií dusících hladinu říčního ústí. Teprve teď jsem si uvědomil, jak strašně ochuzené byly čichové systémy syntetického pouzdra – po příjezdu z Tekitomury jsem z toho všeho necítil vůbec nic.

Obrana předmostí si našeho příchodu všimla a ožila. Pavoučí zátarasy se odsunuly do stran, elektrické dráty couvly. Když jsme se vydali po uvolněné trase, Sylvie se schoulila, sklonila hlavu, roztřásla se. Jako by se i její vlasy přikrčily a přitiskly k lebce.

Přeexpozice. Tak nedávno vyjádřil svůj názor medik Oishiiova týmu. Mžoural do zobrazovacího aparátu, zatímco Sylvie netrpělivě čekala pod skenerem, až se bude moci pohnout. Ještě nejsi venku z moře. Doporučoval bych pár měsíců odpočinku někde v teple a v civilizaci. Třeba v Millsportu. Jdi na instalační kliniku a nech si udělat kompletní kontrolu.

Rozhořčilo ji to. Pár měsíců? V zasraným Millsportu?

Demontérsky nezúčastněné pokrčení ramen. Nebo se zase vypojíš. Minimálně by ses měla vrátit na Tekitomuru a nechat si udělat kontrolu na viry.

V tomhle stavu vůbec nepočítej, že bys mohla v terénu pokračovat.

Zbytek Slídičů byl zajedno – bez ohledu na Sylviino náhle nabyté vědomí se rozhodli pro návrat.

Rozfojrujem něco z uloženýho kreditu, zajásala tehdy Jadwiga. Roztočíme to. Noční Tekitomuro, jdeme si pro tebe!

Brána se konečně zachvěla a vyjela vzhůru, vpustila nás do izolace. Ve srovnání s tím, jak tábor vypadal v době našeho odjezdu, mi teď připadal opuštěný. Pár postav jsem zahlédl mezi prefabrikovanými buňkami, vozily výstroj. Na procházky bylo příliš nevlídno. Pozorovací balóny uvázané na komunikačním stožáru se divoce zmítaly, bičované sněhovou vánicí. Zdálo se, že ostatní byly v předtuše blížících se blizardů staženy. Nad vrcholky buněk se tyčila sněhem pokrytá palubní nástavba velkého nákladního vznášedla ukotveného v přístavu. Obslužné jeřáby se nehýbaly. Zdálo se, že tábor je vylidněný, všechny vchody utěsněné.

„Lepší, když si půjdem s Kurumayou promluvit hned,“ prohlásil Oishii, když sestupoval ze svého opotřebovaného jednosedadlového brouka, zatímco se brána zase zavírala. Rozhlédl se po svojí i naší četě. „Poptejte se po lůžkách. Řekl bych, že moc místa nebude a že nikdo z těch, co dorazili dneska, nebude nasazenej, dokud se počasí neumoudří. Jdeš, Sylvie?“

Sylvie se zachumlala do kabátu. Vypadala k smrti unavená. A s Kurumayou mluvit nechtěla.

„Já půjdu,“ nabídl se Lazlo. Nezraněnou rukou se mi neohrabaně opřel o rameno a seskočil z našeho společného brouka. Pod nohama mu zachřupal zmrzlý sníh. „Vy si zatím třeba skočte na kafe.“

„Jo,“ řekla Jadwiga. „A ne aby ti starej Shig dělal nějaký obstrukce, Lasi. Jestli se mu náš příběh nebude zamlouvat, může si políbit prdel.“

„Já mu to vyřídím.“ Lazlo zakoulel očima. „Až naprší a uschne. Hele, Micky, nechceš jít se mnou a poskytnout mi morální oporu?“

Překvapeně jsem zamrkal. „Ale jo. Jasně. Ki, Jado? Vezmete jedna toho brouka?“

Kiyoka sklouzla ze svého tandemového sedla a přiloudala se. Lazlo se připojil k Oishiiovi, ohlédl se po mně, kývl směrem do centra tábora.

„Tak jdem na to. Ať to máme za sebou.“

Jak se dalo předpokládat, při pohledu na příslušníky Sylviiny čety neprojevil Kurumaya sebemenší nadšení. Zatímco si předvolal Oishiie a zabýval se přidělováním ubytovacích prostor, nás dva nechal čekat v mizerně vytápěném předpokoji velitelské buňky. Podél přepážky byla umístěna levná plastiková sedadla, v rohu na obrazovce běžely světové zprávy se staženým zvukem. Na nízkém stolku byl volný přístup ke spirálnímu holodispleji pro závislé, popelník pro idioty.

Kouřilo se nám od úst.

„Tak o čem se mnou chceš mluvit,“ zeptal jsem se Lazla a dýchl si na zkřehlé ruce.

„Cože?“

„Ale no tak. Potřebuješ morální podporu asi jako Ki a Jada ptáka. Tak o co jde?“

Zazubil se. „No, jak víš, vždycky mi ty dvě vrtaly hlavou. Problém, kvůli kterýmu člověk ani nemůže v noci usnout.“

„Lasi.“

„No jo, no jo.“ Opřel se v sedadle o zdravý loket, nohy hodil na stoleček. „Byl jsi u ní, když se probrala, je to tak?“

„Je to tak.“

„Co ti řekla? Ale pravdu.“

Otočil jsem se k němu. „Jak jsem říkal včera. Nic, co by se dalo citovat. Prosila o pomoc. Volala lidi, který tam nebyli. Nesmysly. Většinou blábolila.“

„Hm.“ Začal si prohlížet dlaň, jako by to byla nějaká mapa. „Hele, Micky, já jsem torpéďák. Hlavní torpéďák. Zůstávám naživu, protože si všimnu i těch nejmíň nápadnejch věcí. A moje periferní vidění mi říká, že se na Sylvii nekoukáš jako dřív.“

„Fakt?“ Snažil jsem se o mírný tón.

„Fakt. Do včerejší noci ses na ni díval jako hladověj pes, kterej by si rád pochutnal. Jenže teď, no,“ pohlédl mi do očí, „ztratils apetýt.“

„Neuzdravila se, Lasi. Nemoc mě nepřitahuje.“

Zavrtěl hlavou. „To neberu. Nemocná byla celou cestu od odposlouchávací základny, a stejně ses po ní koukal hladově. Snad umírněnějc, ale bylo to tam. Teď na ni zíráš, jako bys čekal, že se něco stane. Jako by se proměnila v časovanou nálož.“

„Mám o ni strach. Jako všichni.“

A za těmi slovy pulzovala jako za termální stěnou myšlenka. Zůstáváš naživu, Lasi, protože si všimáš i těch nejmíň nápadnejch věcí? Chápeš vůbec, že ti může jít o život, když pak o nich takhle mluvíš? Za jinejch okolností bych se tě už zbavil.

Chviličku jsme spolu seděli mlčky. Pak Lazlo sám sobě přikývl.

„Nepovíš mi to?“

„Není co, Lasi.“

Delší odmlka. Na obrazovku naskočil živý vstup. Nějaký nevýznamný dědic Harlanova rodu měl v přístavní čtvrti Millsportu smrtelnou nehodu (báze zachována); nad Kossuthským zálivem se tvoří hurikán; Mecsek hodlá ke konci roku drasticky snížit výdaje na veřejné zdravotnictví. Sledoval jsem to bez zájmu.

„Hele, Micky,“ pokračoval Lazlo váhavě. „Neříkám, že ti věřím, protože to tak není. Ale nejsem jako Orr. Já na Sylvii nežárlím. Chápej, je pro mě kapitánka, tím to hasne. Věřím ale, že se o ní postaráš.“

„Dík,“ odvětil jsem suše. „Čemu vděčím za tu důvěru?“

„Letmo mi prozradila, jak jste se seznámili. Řekla mi o fousáčích a tak dál. Dost, abych si udělal obrázek o–“

Dveře se rozvinuly, vynořil se Oishii. Usmál se a ukázal palcem do místnosti, z níž vyšel.

„Je to na vás. Uvidíme se v baru.“

Vstoupili jsme. Už jsem se nedozvěděl, co si Lazlo domyslel a jak dalece se přiblížil pravdě.

Shigeo Kurumaya seděl za stolem. Nevstal, když nás viděl přicházet, tvář bez výrazu, tělo strnulé napětím. Bylo to jasné jako facka, zuřil. Stará škola. Holovize za jeho zády vypadala jako výklenek ve zdi, v němž se střídají nejasné stíny s měsíčním svitem na nějakém svitku. Vedle lokte mu zahálel stolní spirální holodisplej. Na pracovní plochu vrhal bouři pestrobarevných světel.

„Oshima je nemocná?“ zeptal se příkře.

„No jo, na vysočině něco chytila od kooperujícího roje.“ Lazlo se poškrábal za uchem a rozhlédl se po prázdné místnosti. „Nic moc se tady neděje, co? Příprava na mikroblizard?“

„Vysočina.“ Kurumaya se nenechal odvést od tématu. „To je skoro sedm set kilometrů od místa, kde jste měli pracovat. Od místa, kde jste podle smlouvy měli čistit.“

Lazlo pokrčil rameny. „No, podívej se, to byla věc kapitánky. Ty bys–“

„Byli jste vázáni smlouvou. A co víc, přísným slibem. Giri splácíte předmostí. A mně.“

„Byli jsme pod palbou, Kurumayo-sane,“ zalhal jsem s lehkostí pravého Vyslance. Bleskový požitek z dominantní úpravy – už dlouho jsem neměl příležitost si ho vychutnat. „V chrámu jsme padli do léčky. Velitelskej software byl ohroženej. Utržili jsme vážný organický poškození, já a ještě jeden člen týmu. Ustupovali jsme naslepo.“

Domluvil jsem a rozhostilo se ticho. Vedle mě se chystal něco říct Lazlo. Varovně jsem na něho pohlédl, a tak od toho upustil. Velitel předmostí těkal očima mezi námi dvěma, nakonec se podíval na mě.

„Ty jseš Klikař?“

„Ano.“

„Nový rekrut. Nabídl ses jako mluvčí?“

Najít kritické místo a opřít se do něj. „I mě váže giri, Kuramayo-sane. Bez pomoci kolegů by mě karakuri na Drávě roztrhaly na kusy. Kamarádi mě odnesli, našli mi nový tělo.“

„Ano. Vidím.“ Kurumaya krátce pohlédl na stolní desku, pak zas na mě. „Zatím jsi mi pověděl jen to, co četa vysílala z Nevyčištěný zóny. Nutné minimum. Budeš tak laskav a vysvětlíš mi, proč jste se rozhodli nevrátit na předmostí, když jste, jak tvrdíš, ustupovali naslepo?“

Tohle byla snazší otázka. Měsíc jsme o tom diskutovali u táborových ohňů v Nevyčištěné zóně, probírali jsme to ze všech stran, lež jsme zdokonalovali. „Naše systémy byly rušený, ale částečně fungovaly. Indikovaly za náma mimintskou aktivitu. Měli jsme odříznutou ústupovou cestu.“

„A pravděpodobně ze stejného důvodu miminti ohrozili čističe, které jste měli chránit. Nehnuli jste prstem, abyste jim pomohli.“

„Kurva, Shigu, vždyť jsme šli úplně naslepo!“

Velitel předmostí se podíval na Lazla. „Tebe jsem se o interpretaci událostí neprosil. Sklapni.“

„Ale–“

„Snažili jsme se utíkat na severovýchod,“ pokračoval jsem a stihl torpéďáka dalším varovným pohledem. „Předpokládali jsme, že by tam mohlo bejt bezpečně. Šli jsme furt a pryč, dokud se velitelskej software zase nepřipojil na síť. V tý době jsme už skoro vyšli z města, já dost krvácel. Z Jadwigy zbyla jen korová báze. Z pochopitelnejch důvodů jsme se rozhodli vstoupit do Nevyčištěný zóny a lokalizovat už jednou zmapovanej a zaměřenej bunkr s klonovou bankou a přepouzdrovací jednotkou. To už ale víte z naší zprávy.“

„My? Ty jsi o tom snad spolurozhodoval?“

„Dost jsem krvácel,“ opakoval jsem.

Kurumaya se na mě opět zaměřil. „Možná bys měl vědět, že poté, co jste padli do popisované léčky, už o mimintských aktivitách nepřišla z dané oblasti ani jediná zpráva.“

„Jo, prostě proto, že jsme jim ten zasranej barák shodili na hlavu,“ vyštěkl Lazlo. „Dej kopat v troskách chrámu, najdeš zbytky. Až na dva, co jsme museli sejmout vlastníma rukama v tunelu, když jsme ustupovali.“

Kurumaya znovu stihl torpéďáka chladným pohledem.

„Na vykopávky nebyl ani čas, ani lidi. Snímkování z balónu v ruinách identifikovalo stopy po strojním vybavení. Váš výbuch však příhodně zlikvidoval valnou většinu přízemní části budovy. I kdyby–“

„Kdyby? Kurva, proč kdyby?“

„I kdyby tam miminti, jak tvrdíte, byli, už by se dávno vypařili. Ty dva v tunelu jsme našli. Zdá se, že potvrzují historku, kterou jste nám nabídli, když jste se uklidili do Nevyčištěné zóny. Ale možná by vás mohlo zajímat, že čističi, které jste opustili, opravdu narazili na hnízdo karakuri – jenže o několik hodin později a o dva kilometry dál na západ. Během následující čistící práce bylo sedmadvacet mrtvých, z toho devět úmrtí reálných, kdy se nepodařilo zachránit báze.“

„To je tragédie,“ přiznal jsem nestranně, „ale zabránit bysme tomu stejně nemohli. Kdybysme se vrátili se zraněnými a zničeným velitelským systémem, byli bysme jim akorát přítěží. V daný situaci jsme museli hledat způsob, jak co nejrychlejc plně obnovit operační potenciál.“

„Ano. Ve zprávě se to zmiňuje.“

Nějakou dobu přemýšlel. Šlehl jsem očima po Lazlovi, kdyby si náhodou chtěl zase otevřít pusu. Konečně Kurumaya zvedl hlavu, opět promluvil ke mně.

„Nuže, dobrá. Zatím budete ubytováni v prostorách Eminescovy čety. Pošlu softwarového doktora, aby se – na vaše náklady – podíval na Oshimu. Až se její stav stabilizuje a zlepší se počasí, začneme s detailním vyšetřováním incidentu.“

„Cože?“ Lazlo postoupil o krok vpřed. „Ty vážně očekáváš, že tu budem trčet, než vykopeš zříceniny? Ani náhodou, chlape. Mizíme. Zpátky na Tekitomuru. Na neckách, co kotvěj v přístavu!“

„Lasi–“

„Já neočekávám, že na Drávě zůstaneš, to ne. Já ti to nařizuji. Ať už se ti to líbí nebo ne, je tady určitá hierarchie velení. Jestli se pokusíš nalodit na Východ Daikoku, zastavím tě.“ Kurumaya se zamračil. „Nelíbí se mi to, ale když mě k tomu donutíš, nechám vás dát do vazby.“

„Do vazby?“ Pár vteřin to vypadalo, že Lazlo to slovo ještě nikdy neslyšel a že čeká, až mu velitelská kštice jeho význam ozřejmí. „Kurva, tys řek do vazby? Minulej měsíc jsme sejmuli pět kooperujících rojů, přes tucet autonomních mimintů, zpřístupnili jsme a zabezpečili bunkr plnej hnusnýho hardwaru a tohle má bejt tvůj vděk?“

Vtom vykvikl a klopýtl dozadu, dlaň přitisknutou k oku, jako by ho do něj Kurumaya právě šťouchl prstem. Velitel se za stolem vztyčil. Jeho hlas teď syčel nepokrytou nevraživostí.

„Ne! Takhle to dopadne, když už nemůžu důvěřovat četám, za který jsem zodpovědněj!“ Vrhl na mě rychlý pohled. „Ty, Klikaři! Vyveď ho odtuď a ostatním předej instrukce. Nepředpokládám, že si dnešní rozhovor někdy zopakujeme. Ven! Oba!“

Las se stále držel za oko. Položil jsem mu ruku na rameno, abych mu ukázal cestu, ale setřásl ji. Něco mumlal, zdvihl chvějící se prst proti Kurumayovi, ale nakonec zřejmě začal přemýšlet, otočil se na podpatku a dlouhými kroky zamířil ke dveřím.

Následoval jsem ho. Ve vchodu jsem se po veliteli ohlédl. Z jeho upjaté tváře se jen stěží dalo něco vyčíst, ale domníval jsem se, že jsem podstatu zachytil – zuřivost nad projevenou neposlušností a ještě něco horšího: lítost, že nervově nezvládl situaci. Znechucení, jak se celá záležitost zvrhla právě tady a teď, přímo ve velitelské buňce, a možná i na svobodném trhu celé Mecsekovy iniciativy. A pokud jsem mohl soudit, znechucení z toho, kam tahle zatracená planeta spěje jako celek.

Stará škola.

U baru jsem Lasovi koupil drink. Chvilku jsem ho poslouchal, jak Kurumayu dodatečně odhaluje jako „zasranýho kreténa, co se tady drží jako hovno košile“, pak jsem se šel poohlédnout po ostatních. Zanechal jsem ho v dobré společnosti lehce podrážděných demontérů ze vznášedla Východ Daikoku, co nadávali na počasí a že kvůli němu nemůžou do terénu. Příhodný doplněk extrémně hlučné atmosféry tvořil staromódní mariňácký fastload jazz, milosrdně zbavený slovního doprovodu propagandistické diskžokejky, s níž jsem si ho už během posledního měsíce zvykl spojovat. Buňka byla až po střechu plná kouře a kraválu.

Jadwigu s Kiyokou jsem objevil v koutě. Hluboce si hleděly do očí, zabrané do rozhovoru příliš citově zabarveného, než aby se ho člověk chtěl účastnit. Jada mi netrpělivě sdělila, že Orr zůstal se Sylvií v ubytovací buňce a že Oishii je někde poblíž, nejspíš u baru, ale naposledy snad s někým mluvil jinde, a máchla tím směrem neurčitě rukou. Vzal jsem její narážky na vědomí a nechal je obě na pokoji.

Oishii nebyl tam, kam mi Jadwiga ukázala. Seděl u baru a povídal si se dvěma demontéry, z nichž, jak jsem si všiml, jen jeden patřil k jeho četě. Uvítal mě úsměvem a pozdviženou sklenicí. Zesílil hlas, aby přeřval lomoz.

„Tak co, zprcal vás?“

„Tak nějak.“ Zvedl jsem ruku, abych přivábil barmanovu pozornost. „Mám dojem, že ho Slídiči serou už nějakou dobu. Chceš dolejt?“

Oishii prostudoval výšku hladiny ve sklenici. „Ne, to je dobrý. Jo, zkoušejí ho. Na jiný čety se moc neohlížejí. Přesto, většinou jsou tady za jedničky. Nějakej čas se takhle dá přežít i s chlápkem, jako je Kurumaya.“

„Dobrá pověst především.“

„To mi připomíná, že tě někdo hledá.“

„Fakt?“ Díval se mi do očí, když to říkal. Snažil jsem se uklidnit, pozdvihl jsem jedno obočí, násilně jsem vložil do hlasu ledabylý tón. Objednal jsem si u barmana panáka millsportské whisky a otočil se zase k Oishiiovi. „Víš jméno?“

„Já s ním nemluvil,“ odpověděl velitel a pohodil kšticí na kamaráda, co nepatřil k jeho četě. „Tohle je Simi, hlavní torpéďák u Pasekářů. Hele, Simi, ten chlápek, co se ptal na Sylvii a jejího novýho rekruta, pamatuješ, jak se jmenoval?“

Simi se podíval stranou, zamračil se. Pak se mu tvář vyjasnila. Vítězně luskl prsty.

„Jo, pamatuju. Povídal, že se jmenuje Kovacs.“

Kapitola dvanáctá

Jako by se zastavil svět.

Veškerý barový kravál mi v uších zmrzl v ledovou břečku. Kouř znehybněl a tlačenice lidí u barového pultu za mými zády přestala existovat. Takovou šokovou reakci jsem ve svém novém pouzdře Eishundo nezažil ani při soubojích s miminty. Přes snové ticho okamžiku jsem viděl Oishiie, jak mě soustředěně pozoruje. Autopilot mi zdvihl sklenici ke rtům. Panák millsportské singlovky palčivě sklouzl hrdlem do žaludku. Když se mi v útrobách rozlilo teplo, svět se rozpohyboval stejně náhle, jako se zastavil. Hudba, lomoz, postrkující se lidé okolo mě.

„Kovacs,“ hlesl jsem. „Vážně?“

„Znáš ho?“ zeptal se Simi.

„Slyšel jsem o něm.“ Nebyl důvod tu lež nějak rozvádět. Ne, když jsem viděl, jak si mě Oishii prohlíží. Opět jsem usrkl whisky. „Říkal, co chce?“

„Ne-e,“ zakroutil Simi hlavou, zjevně bez valného zájmu. „Když slyšel, žes odešel se Slídičema, jen se zeptal, kde jste. Je to už pár dní. A tak jsem mu to pověděl. Jo, řekl jsem mu, že jste v Nevyčištěný zóně. No a on–“

„Neříkal–“ Zarazil jsem se. „Promiň. Co jsi chtěl říct?“

„Vypadalo to, že by s tebou moc rád mluvil. Někoho přesvědčil, myslím Antona a Lebkouny, aby ho vzali do Nevyčištěný. Takže toho chlápka znáš, co? Máš s ním potíže?“

„Ovšem,“ promluvil Oishii tiše, „nemusí to bejt ten Kovacs, kterýho znáš ty. Je to poměrně běžný jméno.“

„To je pravda,“ připustil jsem.

„Ale nemyslíš si to, že ne?“

Povedlo se mi pokrčit rameny. „Zdá se to nepravděpodobný. Ptal se na mě. Slyšel jsem o něm. Nejpravděpodobnější řešení je, že jsme už spolu měli co do činění.“

Oishiiův člověk i Simi opile přikývli. Zdálo se, že Oishii mi věnuje mnohem větší pozornost.

„A cos o tom Kovacsovi slyšel?“

Tentokrát jsem pokrčil rameny lehce. „Nic dobrýho.“

„Jo,“ souhlasil rozmáchle Simi. „To souhlasí. Připadal mi jako svinsky nabušenej psychouš.“

„Přišel sám?“ zeptal jsem se.

„Ne. Měl s sebou bandu ranařů. Počítám, že byli čtyři, pět. Millsportskej akcent.“

Tak fajn. Takže už to není místní problém. Tanaseda držel slovo. Celoplanetární zatykač. A odněkud vyhrabali –

Ještě pořád to není jistý. Nevíš to určitě.

Ale no tak! Musí to tak bejt. Proč jinak to jméno? Kdo jinej by měl smysl pro takovej druh humoru?

Pokud –

„Simi, poslouchej mě. Neptal se po mně jménem, že ne?“

Simi na mě zamžoural. „Nevím. Jak se jmenuješ?“

„V pořádku. Na tom nesejde.“

„Ten chlápek se ptal na Sylvii,“ vysvětloval Oishii. „Její jméno znal. Je pravděpodobný, že znal Slídiče. Ale doopravdy ho zajímal novej rekrut, co ho prej má Sylvie v týmu. A jeho jméno neznal, viď, Simi?“

„Tak nějak to bude, jo,“ souhlasil Simi a čučel do prázdné sklenice. Zamával jsem na barmana a objednal jsem rundu.

„Tak. A k těm millsportskejm týpkům. Myslíš, že tady některej z nich zůstal?“

Simi stiskl rty. „Může bejt. Nevím, neviděl jsem Lebkouny, když vyrazili do terénu. Nemám páru, jak velkou zátěž vezli navíc.“

„Ale dalo by to rozum,“ usoudil mírně Oishii. „Jestli si to ten Kovacs ověřil, pochopil, jak těžký je sledovat něčí postup v Nevyčištěný zóně. Nechat tady pár hochů pro případ, že se vrátíš, by dávalo smysl.“ Odmlčel se a studoval můj obličej. „Dát jim instrukce, aby mu o tobě dali vědět hyperprostorem.“

„To jo.“ Vyprázdnil jsem sklenici. Trochu to se mnou zacloumalo. Vstal jsem. „Mám dojem, že si potřebuju promluvit se svejma partnerama z čety. Pánové, omluvte mě.“

Proklestil jsem si cestu davem a zamířil zase do kouta, kde seděly Jadwiga s Kiyokou. Našel jsem je ve vášnivém objetí zrovna při francouzáku. Na svoje okolí dávno zapomněly. Vklouzl jsem na sedačku vedle nich a poklepal Jadwize na rameno.

„Hele, vy dvě, přestaňte s tím. Máme problém.“

„Hele,“ zahřměl Orr, „podle mě kecáš.“

„Vážně?“ S námahou jsem ovládl vztek. Náhle jsem litoval, že jsem se spolehl na zdravý úsudek demontérů a neuchýlil se k vyslanecké přesvědčovací taktice. „Mluvíme tady o jakuze.“

„To nevíš jistě.“

„Dej si dvě a dvě dohromady. Před šesti tejdnama jsme se kolektivně podíleli na smrti vlivnýho jakuzáckýho synka a jeho dvou nohsledů. A teď nás tu někdo hledá.“

„Ne. Teď tady někdo hledá tebe. Není důkaz, že by hledal i nás ostatní.“

„Poslouchejte. Všichni.“ Rozhlédl jsem se po celé ratejně bez oken, kterou Sylvii přidělili. Spartánské lehátko, skříně ve stěnách, v rohu židle. S velitelkou schoulenou na lůžku a její četou postávající nad ní tu bylo těsno, atmosféra napjatá. „Sylvii znají a spojují ji se mnou. Oishiiův kamarád to řekl jasně.“

„Člověče, ten pokoj jsme vyčistili líp než–“

„Vím, Jado. Ale nestačilo to. Získali svědky, který nás dva viděli, možná nějaký periferní video, možná něco jinýho. Vtip je v tom, že Kovacse znám. Věřte mi, že jestli tady budem trčet, až přijde, bude lhostejný, jestli hledal mě, Sylvii nebo nás oba. Ten člověk je bejvalej Vyslanec. Sejme v týhle místnosti všechny, aby byl čistej stůl.“

Stará hrůza z Vyslanců. Sylvie sice naprostým vyčerpáním usnula, nadopovaná posilujícími chemikáliemi, a nabuzený Orr hýřil konfrontační náladou, ale všichni ostatní sebou škubli. Pod krunýřem demontérského sebeovládání byli pořád děti, co vyrostly na strašidelných historkách o Adoracionu a Sharyi – jako každý jiný. Vyslanci přijdou a roztrhají svět na cucky. Ovšem, tak prosté to nebylo. Pravda byla mnohem složitější – a vposledku i děsivější. Ale kdo ve vesmíru chce znát pravdu?

„Co jim to překazit?“ napadlo Jadwigu. „Zjistit, kde mají Kovacsovi pacholci na předmostí skrejš, a sejmout je dřív, než začnou vysílat?“

„Nejspíš už je pozdě, Jado,“ zavrtěl hlavou Lazlo. „Už pár hodin. Ten, kdo to vědět chtěl, už to ví.“

Rozhodující okamžik. Mlčel jsem a sledoval, jak se situace nezadržitelně vyvíjí podle mého plánu. Kiyoka zamračeně uvažovala.

„Stejně bysme ty sráče nenašli. Tvrdý ksichty a millsportskej akcent? To tady má každej druhej. Minimálně bysme si potřebovali stáhnout informační bázi celýho předmostí a–“ ukázala na Sylviinu fetální polohu, „na to nemáme vercajk.“

„Byli bysme namydlený, i kdyby Sylvie mohla na síť,“ zabručel Lazlo smutně. „Kurumaya je na nás tak nasranej, že by nás zjebal, i kdybysme si píchli zubní kartáček do špatný zásuvky. Tu budku má podle mýho odrušenou.“

Pohodil hlavou ke křeslu, kde se povalovala osobní rezonanční rušička. Kiyoka přikývla. Poněkud unaveně.

„Je to tak. Je to nejmodernější technologie, Lasi. Rušička je krám z Reikova Svobodnýho prodeje, koupila jsem ji před odjezdem. To v podstatě znamená, Micky, že jsme tady totálně zablokovaný. Říkáš, že Kovacs po nás jde. Co teda teď máme podle tvýho názoru dělat?“

A jsme u toho.

„Nejlepší bude, když se dneska večer nalodím na Východ Daikoku a Sylvii vezmu s sebou.“

Pokojem otřáslo ticho. Zkoumal jsem pohledy, odhadoval emoční rozpoložení, kalkuloval možné reakce.

Orr si protáhl krk na všechny strany jako těžká váha před zápasem.

„Ty,“ prohlásil rozhodným tónem, „si polib prdel.“

„Orre–“ začala Kiyoka.

„Nepřichází v úvahu, Ki. To kurva nepřichází vůbec v úvahu. Dokud jsem tady, nikam s ní neodjede.“

Jadwiga si mě přísně změřila. „A co my ostatní, Micky? Co máme dělat, až se objeví Kovacs a bude prahnout po krvi?“

„Schováte se,“ odtušil jsem. „Vyberte starý dluhy, schovejte se někde, kde nebudete na očích, buď tady na předmostí, nebo zmizte s nějakou jinou četou do Nevyčištěný zóny, pokud je dokážete přesvědčit. Sakra, můžete se třeba nechat zabásnout, jestli budete mít jistotu, že vás Kurumaya bude držet pod zámkem v klidu a bezpečí.“

„Hele, ty zmrde, to všechno udělat můžem, ale neznamená to, že ti Sylvii–“

„To bys udělal, Orre?“ zavrtal jsem se obrovi do očí. „Fakt bys to udělal? Ty bys odjel do Nevyčištěný se Sylvií v tom stavu, v jakým je? A kdo ji tam odveze? Která četa? Kdo si bude moct dovolit takovou přítěž?“

„Má pravdu, Orre,“ pokrčil Lazlo rameny „S ní by se tam nevrátil ani Oishii.“

Orr se rozhlížel na všechny strany, z očí mu sršely jiskry.

„Můžem ji schovat tady, přímo–“

„Orre, ty mě neposloucháš. Kovacs to tady rozebere panel po panelu, aby nás dostal. Znám ho.“

„Kurumaya–“

„Zapomeň na to. Když mu bude stát v cestě, projede Kurumayou jako andělskej oheň. Orre, vím o jediným způsobu, jak ho zastavit. Musí se dozvědět, že jsem se Sylvií odešel. Pak nebude mít čas vás tady hledat. Až dorazíme na Tekitomuru, zařídíme, aby se to Kurumaya dozvěděl. A Kovacs se na předmostí brzo od každýho dozví, že jsme zdrhli. To postačí. Vypadne odtuď příštím vznášedlem.“

Tentokrát se rozhostilo ticho, jaké vždycky zavládne při odpočítávání. Sledoval jsem, jak na to jeden po druhém skočili.

„To dává smysl, Orre.“ Kiyoka poklepala obra po rameni. „Příjemný to sice není, ale rozumný.“

Orr zavrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit vlastním uším. Nevidíte, že se vás všechny snaží vyděsit?“

„Jasně, aspoň mě vyděsil dokonale,“ vyštěkl na něho Lazlo. „Sylvie je vyřízená. A jestli si jakuza najala nájemný vrahy od Vyslanců, nemáme šanci.“

„Potřebujeme ji uklidit někam do bezpečí, Orre.“ Jadwiga civěla na podlahu, jako by dospěla k přesvědčení, že nejlepší bude vykopat tunel. „A tady to nepůjde.“

„Tak ale jedu taky.“

„Obávám se, že to nebude možný,“ odpověděl jsem tiše. „Řekl bych, že nás Lazlo může dostat dovnitř přes odpalovací zařízení pro záchranný čluny, stejně jako se předtím dostal na palubu na Tekitomuře. Kdybys dovnitř vniknul bez oprávnění a se vším tím svým hardwarem a energetickejma zdrojema ty, okamžitě bys na neckách spustil všechny alarmy.“

Byl to jen intuitivní výstřel naslepo, božské vnuknutí, běžná součást úpravy Vyslance, ale trefil jsem do černého. Slídiči si vyměnili pohledy. Lazlo nakonec přikývl.

„Má pravdu, Orre. Tím potrubím tě v tichosti protáhnout nemůžu.“

Zdálo se mi, že na mě obr dělostřelec civí celou věčnost. Konečně odvrátil zrak a pohlédl na schoulenou ženu.

„Jestli jí zkřivíš jedinej vlásek na hlavě–“

Vzdychl jsem si. „Kdybych jí chtěl ublížit, nechal bych ji tady. Což nemám v úmyslu. Ten postoj si šetři na Kovacse.“

„Jo,“ dodala Jadwiga temně. „A my zase slibujem, že jakmile se Sylvie vrátí na síť, tak toho čuráka chytnem a–“

„To by bylo výborný,“ souhlasil jsem. „Jenom trošičku předčasný. Necháme pomstu na pozdějc, platí? Teď se soustředíme na jedinou věc – zůstat naživu.“

Tak snadné to pochopitelně nebylo.

Když jsem na Lazla uhodil, přiznal se, že bezpečnostní procedury na kompchonských molech byly mírně řečeno k smíchu. Kvůli trvalým obavám z mimintského útoku jsme však v přístavu na drávském předmostí museli počítat s masivní elektronickou ochranou.

„Takže,“ ujasňoval jsem si a snažil se zachovat klid, „na Drávě jsi přes odpalovací zařízení pro záchranný čluny nelezl?“

„Jo, jednou,“ zamumlal Lazlo a poškrábal se za uchem. „Jenže to mi trošku vypomohla Suki Bajuková s rušičkou.“

Jadwiga si odfrkla. „Ta zakrslá fuchtle.“

„Klídek, žárlivko. Je to zatraceně dobrá demontérská velitelka. I bez kštice ty přístupový kódy vyždímala jako–“

„Doneslo se mi, že tenkrát nevyždímala jenom kódy“

„Ženská, jenom proto, že není–“

„Je tady?“ skočil jsem jim do řeči. „Tady a teď, na předmostí?“

Lazlo se opět začal škrábat za uchem. „Nevím. Mohli bysme to zjistit, myslím, jenže–“

„Jenže by to trvalo věčnost,“ doplnila Kiyoka. „Kromě toho už nemusí chtít ždímat další kódy, když se dozví, o co tady jde. Pomoct ti s frajeřinkou je jedna věc, Lasi, ale porušit Kurumayův zákaz je něco úplně jinýho, chápeš.“

„Nemusí se to dozvědět,“ namítla Jadwiga.

„Nebuď svině, Jado. Nepošlu Suki do křížový palby, když nic–“

Odkašlal jsem si. „A co třeba Oishii?“

Všichni se otočili ke mně. Orr svraštil obočí. „To by možná šlo. Sylvie ho zná věčnost. Narukovali spolu jako zelenáči.“

Jadwiga se zazubila. „Určitě to udělá. Když ho Micky poprosí.“

„Cože?“

To už se culili všichni. Po nastřádaném napětí vítaná úleva. Kiyoka se chichotala, tiskla si přitom ruku na nos. Lazlo si podrobně prohlížel strop. Rozpustilé chrochtání. Jen Orr byl tak navztekaný, že se nebavil.

„To sis toho během těch posledních pár dnů nevšiml, Micky?“ tlačila Jadwiga na pilu. „Oishiiovi se líbíš. Hodně se mu líbíš.“

Rozhlédl jsem se po narvaném pokojíku po svých společnících a snažil jsem se vypadat stejně zapškle jako Orr. Byl jsem na sebe naštvaný. Nevšiml jsem si toho. Nepochopil jsem, co ke mně Oishiie přitahuje. Jako Vyslanec jsem si měl hned všimnout příležitosti, ale udělal jsem hrubou chybu.

Bejvalej Vyslanec.

Ovšem, dík.

„To je dobrý,“ konstatoval jsem klidně. „Bude teda lepší, když za ním půjdu sám a promluvím s ním.“

„Jo.“ Jadwize se podařilo nevyprsknout smíchy. „Uvidíš, třeba ti podá pomocnou ruku.“

Výbuch smíchu, v omezeném prostoru ohlušující. I já se už culil.

„Jste svině převlečený za kamarády.“

Nepomohlo to. Veselí se stupňovalo. Sylvie se na lůžku otočila, otevřela oči. Nazdvihla se, opřela se o loket a bolestivě zakašlala. Smích se z místnosti vypařil stejně rychle, jako začal.

„Micky?“ Její hlas zazněl slabě, nakřáplé.

Otočil jsem se k pryčně a koutkem oka zachytil smrtelně jedovatý pohled, jímž mě Orr proklál. Naklonil jsem se k ní.

„Ano, Sylvie. Jsem tady.“

„Čemu se smějete?“

Zakroutil jsem hlavou. „To je dobrá otázka.“

Uchopila mě za paži se stejnou naléhavostí jako tehdy v Oishiiově táboře. Připravil jsem se na nejhorší. Ale jen se roztřásla a civěla na svoje prsty, zaťaté do mého rukávu.

„Já,“ zamumlala. „Poznalo mě to. Jako starou známou. Jako–“

„Nech ji bejt, Micky.“ Orr se mě pokusil odstrčit, ale Sylvie mi tak pevně svírala paži, že se mu to nepodařilo. Nechápavě se na něj podívala.

„Co se děje?“ chtěla vědět.

Podíval jsem se na obra.

„Chceš jí to říct sám?“

Kapitola třináctá

Ve sněhem protkaných pruzích se na Drávu snášela noc, usazovala se na schoulené buňky předmostí i na hranaté ruiny města samotného jako prodřená deka. Fronta mikroblizardu se přihnala s větrem a zase s ním odletěla, přinesla sníh v hustých vířících štolách, které vám zafačovaly obličej, zalezly vám za krk a do kombinéz, pak odvířily pryč, téměř zanikly, a náhle se vrátily a opět se roztančily v paprscích táborových angierských lamp. Viditelnost kolísala, zhoršovala se až na padesát metrů, zlepšila se, zhoršila. V tomhle počasí je lepší nevycházet.

Krčil jsem se ve stínu odloženého nákladního kontejneru na okraji přístavu a chvíli jsem uvažoval, jak se asi tomu druhému Kovacsovi vede v Nevyčištěné zóně. Podobně jako já, i on musel trpět tradiční newpestskou zimomřivostí, i on musel –

Nevíš to. Nemůžeš vědět, že ten, kterej –

No jasně.

Hele, kurva, proč by si jakuza dělala náhradní kopii osobnosti bejvalýho Vyslance? Proč by něco takovýho vůbec riskovali? Když se odmyslí to pochybný pozlátko, co si přivezli ještě ze Starý Země, nejsou nic, obyčejný kriminálníci. Nemůžeš přece –

No jasně.

S touhle pochybností žijeme všichni. Daň z moderní doby. Co když? Co když vás v jednom nepostižitelném okamžiku života okopírovali? Co když jste uskladněni v útrobách nějakého stroje a prožíváte si tam bůhvíjakou paralelní virtuální existenci nebo prostě jen spíte a čekáte, až vás pustí na svět?

A co když vás už vypustili, jste někde tam venku a žijete?

Vídáte to v experiích, slýcháváte to od svých známých, co to zase slyšeli od svých známých. Drby o chybě potrhlého stroje, která zavinila, že jste sami sebe potkali ve virtuálu, nebo dokonce v reálu. Nebo Lazlovy konspirační horory o vícenásobném pouzdrování na armádní objednávku. Posloucháte a bavíte se tím existenciálním mrazem, který vám leze po zádech. Jednou za čas jde některé historce i uvěřit.

Jednou jsem potkal a musel zabít muže, který byl ve dvou pouzdrech.

Jednou jsem potkal sám sebe a dobře to nedopadlo.

Znova se mi do toho nechtělo.

Měl jsem dost jiných starostí.

Padesát metrů ode mě se v blizardu matně rýsoval Východ Daikoku. Byl větší než Zbraně pro Guevaru, podle tvaru staré obchodní vznášedlo, vytažené ze skladu a upravené pro účely deMontu. Působilo monumentálním, starožitným dojmem. Z pozorovacích okének se linulo přívětivé světlo, obrysové lampy palubní nástavby tvořily červenobílá souhvězdí. Po lávkách se před chvílí courali demontéři na cestě za moře a rampy zářily, ale teď se průlezy zavíraly a vznášedlo osamělo v nočním mrazu.

Po mojí pravici se z bílého vířícího závoje na tmavém pozadí vynořily postavy. Dotkl jsem se jílce Tebbitu a přidal jas.

S pravou torpéďáckou pružností kráčel vepředu Lazlo, na zasněžené tváři divoký úsměv. V závěsu za ním Oishii a Sylvie. Sylvie se držela na nohou jen díky lékům, druhý velitel byl při síle a ve střehu. Překonali otevřený prostor podél nábřeží a vklouzli do úkrytu za nákladním kontejnerem. Lazlo si oběma rukama otřel tvář, odklepal si z roztažených prstů tající sníh. Nezahojenou paži si upevnil do armádní servodlahy a nezdálo se, že by ho bolela. Z jeho dechu jsem však ucítil chlast.

„Dobrý?“

Přikývl. „Všichni, co měli zájem, i pár těch, co jim to nejspíš bylo úplně fuk, teď vědí, že nás Kurumaya zabásnul. Jada tam zůstala a hlasitě nadává před každým, kdo je ochotnej poslouchat.“

„Oishii? Jseš připravenej?“

Velitel mi věnoval vážný pohled. „Jestli ty, tak já taky. Jak jsem řekl, máš maximálně pět minut. Potom bych za sebou nechal stopy.“

„Pět minut stačí,“ zabručel Lazlo netrpělivě.

Všichni jsme se otočili k Sylvii. Povedlo se jí mdle usmát.

„Stačí,“ opakovala. „Jdem na to.“

Oishii se připojil k síti a nasadil nepřítomný výraz. Neznatelně si pro sebe přikývl.

„Plavební systémy v pohotovosti. Zkouška motorů a systémů za dvě stě dvacet vteřin. Až s tím začnou, měli byste bejt radši ve vodě.“

Sylvie odněkud vydolovala prázdný profesionální zájem a přidušeně zakašlala.

„Hlídání trupu?“

„Běží. Maskovací kombinézy odstíní většinu čidel. Až sestoupíte k hladině, protáhnu vás tam jako pár křídlatců, který si chtěj pohodlně zalovit v brázdě za lodí. Jakmile začne zkouška systémů, vklouznete do potrubí. Vymažu vás z vnitřních čidel, navigační přístroje si budou myslet, že se křídlatci ztratili někde ve vlnách za lodí. Totéž platí pro cestu zpátky, Lazlo. Takže zůstaneš ve vodě, dokud necky nevyjedou dál do ústí.“

„Senzace.“

„Sehnals nám kajutu?“ zeptal jsem se.

Oishiiovi zaškubalo v koutku. „Samozřejmě. Pro naše uprchlíky sice nic moc luxusního, ale kajuty na pravoboku dole jsou většinou prázdný. S37 je celá vaše. Stačí vstoupit.“

„Je čas,“ zasyčel Lazlo. „Hezky po jednom!“

Vystřelil ze stínu kontejneru a zvolil stejný torpéďácky plavný běh, jaký jsem u něho viděl v Nevyčištěné zóně. Na okamžik se objevil na otevřeném nábřeží, pak se lehce přehoupl přes okraj přístavní hráze a byl zase pryč. Kývl jsem na Sylvii.

Nevyběhla tak svižně jako Lazlo, ale s ozvěnou stejné elegance. Měl jsem pocit, že tentokrát jsem nějaké šplouchnutí zaslechl. Dal jsem Sylvii pět vteřin. Pak jsem vyrazil přes blizardem bičovaný volný prostor za ní, přikrčil se, uchopil horní příčku revizního žebříku a rychle jsem ručkoval dolů, k chemickému pachu hladiny. Jakmile jsem měl vodu po pás, pustil jsem se a pozpátku spadl do řeky.

I přes teplé oblečení, které jsem měl natažené přes maskovací kombinézu, jsem při potopení utrpěl šok. Chlad mě probodl, sevřel mi slabiny a hrudník a skrz zaťaté zuby mi vyrazil vzduch z plic. Vlákna gekoních buněk v dlaních se kolegiálně zatáhla. Nadechl jsem se čerstvého vzduchu a zapátral po ostatních.

„Tady.“

Lazlo gestikuloval ze žlábkované partie nakládací plošiny, kde se spolu se Sylvií tiskli ke zkorodovanému generátoru odpuzovacího pole. Přeplaval jsem k nim, moje genotechnologické ruce se samy zachytily superotonu. Lazlo trhaně oddechoval, zuby mu cvakaly, když mluvil.

„Dddostaňte se nnna zzzáď. Šlapejte vvvodu mmezi nnnakládací ppplošinou a trupem. Uvidíte vvvodpalovací zzzařízení pro zzzáchranný čččluny. Nnnnepijte vodu.“

Vyměnili jsme si nervózní úšklebky a odrazili jsme.

Plavalo se špatně, protože naše těla nechtěla nic jiného, než se před chladem instinktivně schoulit. V půli cesty už Sylvie zaostávala, museli jsme se pro ni vrátit. S drkotajícími zuby prudce lapala po dechu, oči se jí začínaly rozjíždět.

„Nnnezvládnu ttto,“ mumlala, zatímco jsem se ve vodě přetočil a Lazlo mi ji vysadil na hrudník. „Nnnnnepovídejte mi, že to dddokdddok-dddokážem. Ccco kkkurva dddok-dddokážem?“

„To bude dobrý,“ podařilo se mi procedit skrz ztuhlé čelisti. „Vydrž. Lasi, pokračuj.“

Křečovitě přikývl a odplaval dlouhými záběry. Neohrabaně jsem se za ním pustil, zatížený nezvyklým břemenem.

„To kurva nnnemáme jinou možnost?“ zasténala šeptem.

Nějak jsem nás oba dostal až na záď Východu Daikoku, kde čekal Lazlo. Přeplavali jsme do úzké vodní nádrže mezi trupem vznášedla a nakládací plošinou, kde jsem se zastavil tak, že jsem se chytil hladké superotonové stěny.

„Mmmíň nnnež mmminuta,“ ohlásil Lazlo; nejspíš sledoval časový displej na sítnici. „Dddoufejme, že je Oishii dddobře pppřipojenej.“

Nákladní vznášedlo ožilo. Nejprve hluboké dunění antigravitačních systémů, jež přepnuly ze vznášení na aktivní pohon, pak pronikavé kvílení v nasávání a nakonec se podél trupu rozlehlo opakované basové frčení, jak se začaly plnit manžety vzduchových polštářů. Ucítil jsem boční tah proudu vody od lodi, vzápětí jsem schytal spršku vodních kapek ze zádě. Lazlo na mě významně vyvalil oči, věnoval mi další úsměv a napřáhl ukazováček.

„Tudy nahoru,“ zaječel, aby překřičel zvuk motorů.

Sledoval jsem směr Lazlovy paže a spatřil baterii tří kruhových průduchů, v nichž se právě rozevíraly spirální klapky. V rourách se třpytilo provozní osvětlení, z lemu vznášedla vedl k ústí prvního otvoru revizní žebřík z kramlí.

Motory zazněly hlubším tónem a ustálily se na něm.

Lazlo šel první, vylezl po příčkách žebříku na skrovnou římsu, kterou poskytoval vrchol manžety vzduchového polštáře, přilepil se k trupu nad římsou a mávl na mě. Dostrkal jsem Sylvii k žebříku, zakřičel jí do ucha, že se po něm musí vyšplhat, a k mému ulehčení na tom ještě nebyla tak zle, aby to nedokázala. Nahoře ji drapl Lazlo a po krátkém manévrování oba zmizeli v ústí šachty. Vyšplhal jsem po žebříku tak rychle, jak mi to zkřehlé ruce dovolovaly, a jakmile jsem se do otvoru vnořil, průlez mě uchránil před venkovním lomozem.

Pár metrů nad sebou jsem spatřil Sylvii a Lazla, nohy zaklesnuté na výstupcích vybíhajících z vnitřní strany odpalovací šachty. Vzpomněl jsem si, jak se torpéďák ledabyle vytahoval, když jsme se setkali poprvé – prý se plazil sedmimetrovým komínem z leštěné oceli. Hračka. Pocítil jsem úlevu, že stejně jako obvykle torpéďák poněkud přeháněl i tentokrát. Potrubí nebylo ani zdaleka hladce vyleštěné, z kovu čouhaly četné úchyty. Zkusmo jsem sáhl nad hlavu, jednoho se zachytil a zjistil jsem, že se mohu pohybovat vzhůru bez větších potíží. O něco výš jsem nalezl zaoblené výstupky, o které se dalo opřít nohama. Na okamžik jsem si na mírně se otřásajícím povrchu odpočinul, ale když jsem si vzpomněl na Oishiiovo pětiminutové maximum, rychle jsem pokračoval ve výstupu.

Na vrcholku komína jsem zahlédl zmáčenou a ušpiněnou dvojici. Lazlo a Sylvie se drželi na prst široké obruby palubního průlezu, vyplněného nějakým zplihlým oranžovým plastem. Torpéďák se na mě vyčerpaně podíval.

„Tady to je,“ poplácal poddajný plastový povrch nad hlavou. „Tohle je spodní člun. První, kterej se spouští. Tudy se protáhnete, vlezete do něj a najdete revizní průlez, kterej vede do mezery mezi palubama. Zmáčknete nejbližší přístupovej panel a jste někde v chodbě. Sylvie, ty bys měla jít první.“

Odsunuli jsme plastový člun od jednoho okraje průlezu a do potrubí pronikl závan teplého zatuchlého vzduchu. Samým potěšením jsem se bezděčně usmál. Lazlo trpce pokýval hlavou.

„Užij si tepla. Některý z nás se budou muset vrátit do tý zkurvený vody.“

Sylvie se vmáčkla dovnitř. Už jsem se chystal protáhnout za ní, když mě torpéďák zatahal za ruku. Otočil jsem se. Zaváhal.

„Co je, Lasi? No tak, člověče, čas utíká!“

„Hele,“ pravil a vztyčil varovně ukazováček. „Věřím ti, Micky. Dohlídni na ni. Postarej se o ni, dokud se k vám nedostanem, dokud nebude moct na síť.“

„Jasně.“

„Věřím ti,“ opakoval.

Obrátil se, pustil se obruby průlezu a rychle se sklouzl šachtou odpalovacího zařízení dolů. Když se ztratil v hlubině, zaslechl jsem ozvěnu válečného pokřiku.

Patrně jsem za ním civěl až příliš dlouho. Konečně jsem se otočil a popuzeně jsem si proklestil cestu přes plastovou bariéru stojící mezi mnou a mojí nově nabytou tíhou odpovědnosti.

Vzpomínky se vracely.

V buňce Oishiiova tábora…

„Ty. Pomoz mi. Pomoz mi!“

Její oči mě hypnotizují. Obličejové svalstvo napjaté zoufalstvím, ústa mírně pootevřená. Ten pohled mě hluboce a nevítaně vzrušuje. Rozevírá spací pytel, aby mě mohla chytit. V mdlém světle noční iluminolampy spatřuji pod nataženou paží provislé hrbolky jejích ňader. Nevidím ji tak prvně – Slídiči netrpí ostýchavostí. Po měsíci táboření v Nevyčištěné zóně bych nejspíš dovedl všem zpaměti nakreslit akt, ale něco v Sylviině tváři a držení těla působí v tomto okamžiku neobyčejně sexuálně.

„Drž mě,“ říká cizím skřípavým hlasem, při němž se mi ježí chloupky vzadu na krku. „Řekni hergot, že jsi skutečný.“

„Sylvie, ty přece–“

Ruku mi přesouvá z předloktí na obličej.

„Myslím, že tě znám,“ pokračuje zamyšleně. „Vyvolený z Černých brigád. Tetsuův prapor. Odisej? Ogawa?“

Používá zastaralou japonštinu, nemluví se tak už celá staletí. Bojuji s mrazením a zůstávám u amangličtiny. „Sylvie, poslouchej mě–“

„Ty jsi Silvi?“ Tvář zmučená pochybami. Přizpůsobuje jazyk mému. „Nevzpomínám si. Já, je to, nemůžu–“

„Sylvie.“

„Jo, Silvi.“

„Ne,“ opravuji ji, rty znecitlivělé. „To ty se jmenuješ Sylvie.“

„Ne.“ Najednou panikaří. „Já se jmenuju. Jmenuju se. Říkají mi, říkají mi, říkali–“

Zarazí se, zmlkne, odvrátí hlavu, uhýbá očima. Pokouší se vymanit ze spacáku. Loket jí klouže na hladké tkanině, padá na mě. Natáhnu paže a náhle držím její teplé pevné svalnaté tělo v náruči. Ruka, kterou jsem sevřel v pěst, když Sylvie promluvila, se nyní rozevírá a korové báze se sypou na podlahu. Dlaně svírají její napjatý trup. Vlasy se jí vlní, šimrají mě za krkem, cítím vůni teplého ženského potu linoucí se z otevřeného spacáku. V břiše mě zase mrazí, zřejmě to vnímá i ona, protože mi hlubokým hlasem zasténá do kůže na krku. Níž ve spacáku netrpělivě šoupe nohama a pak je roztahuje, když jí dlaní kloužu po boku mezi stehna. Mnu jí číču dřív, než si uvědomím, co vlastně dělám, a ona je už vlhká.

„Ano,“ vyrazí ze sebe. „To. Dělej to. Tam.“

Ve chvíli, kdy pohne nohama, její tělo se od kyčlí nahoru prohne a stehna se roztáhnou od sebe, jak jen to spacák dovoluje. Moje prsty do ní vniknou a Sylvie vyloudí pronikavý syčivý zvuk. Pouští mi krk, odtáhne se ode mě, zírá, jako bych do ní vrazil nůž. Prsty mi zarývá do ramene, do paže. Hnětu ji uvnitř pomalým krouživým pohybem, cítím, jak její kyčle proti tomu pomalému tření protestují. Dýchá přerývaně.

„Jsi skutečný,“ zamumlá přitom. „Jo, jsi skutečný!“

Její ruce po mně bloudí, prsty zápolí se zapínáním mojí kombinézy, masíruje mi bouli pod poklopcem, chytá mě pevně za bradu. Jako by nevěděla, co dělat s tělem, jehož se právě dotýká. Zvolna začínám chápat, že zatímco Sylvie nezadržitelně padá do propasti orgasmu, jen si testuje ujištění, které jí rychleji a rychleji splývá ze rtů: jseš skutečnej, jseš skutečnej, jseš kurva skutečnej, zatraceně skutečnej, ach, skutečnej, ty kurevníku, ano, ano, jseš skutečnej, panebože, že jseš skutečnej –

Dech se jí zajíkne, v okamžiku vyvrcholení se vzepne do oblouku. Vine se okolo mě jako dlouhé smrtící úponky belady na Hiratově podmořském útesu, stehny mi svírá ruku, tělem se mi tiskne k hrudi, ramenům. Z nějakého záhadného důvodu vím, že přes mé rameno pozoruje stíny na protější stěně buňky.

„Jmenuju se Naďa Makita,“ promluví tiše.

A znovu šok. Stejný, jako když mě uchopila za ruku. Šok z vysloveného jména. Opět mnou projede jako výboj elektrického proudu. A mozek zase spustí tu obehranou litanii: to není možné, to není –

Odtrhávám si ji od ramene, zatlačím ji zpátky. Pohyb uvolňuje novou vlnu feromonů. Naše tváře se ocitnou pár centimetrů od sebe.

„Micky,“ mumlám. „Klikař.“

Vystřelí hlavou dopředu jako pták, přisaje se mi ke rtům, zadusí slova. Má horký, horečnatý jazyk, opět zápolí s mojí kombinézou, tentokrát rozhodně a cílevědomě. Vyprostím se z bundy, rozepínám těžké plastikové kalhoty, její ruka se zaboří do vzniklé mezery. Týdny v Nevyčištěné zóně, téměř žádné soukromí, minimální příležitost k masturbaci, tělo, které bylo u ledu už celá staletí, tak mě stojí dost sil se neudělat, když mě chytne za ptáka. Cítí to, uprostřed líbání se usměje, odlepí svoje rty od mých, zuby cvaknou, z hrdla se jí dere smích. Klekne si ve spacáku zpříma, jednou rukou drží rovnováhu na mém rameni, druhou mi nechává mezi nohama a pracuje. Její dlouhé štíhlé prsty, horké a zvlhlé potem, se zkušeně svírají a obratně pumpují nahoru a dolů. Stahuju si kalhoty přes kyčle a nakláním se dozadu, aby měla volné pole působnosti. Kloubem palce mi tře žalud pravidelně jako metronom. Vypustím vzduch, zasténám, v tom okamžiku zvolní tempo, téměř ustane. Volnou rukou mi zatlačí na hruď, přitiskne mě na podlahu, zatímco okolo ztvrdlého ptáka zesílí sevření, skoro ho drtí. Zaťaté břišní svaly mě drží nad podlahou a oddalují nevyhnutelně se blížící okamžik.

„Chceš do mě?“ zeptá se vážně.

Potřesu hlavou. „Jak chceš, Sylvie. Cokoli–“

Tvrdě mi sevře kořen ptáka. „Nejmenuju se Sylvie.“

„Tak Naďo. Jak chceš.“ Za jednu klenutou půlku a jedno dlouhé pevné stehno si ji přitahuji přímo na sebe. Pouští mi hrudník, rozprostře se nade mnou, pak mi pomaličku nasedá na kolík. Naše vzdechy splývají. Kdesi v hlubinách svého já pátrám po pozůstatcích vyslanecké sebekontroly, uchopím ji za kyčle a pomáhám jí pohybovat se nahoru a dolů. Tohle nepotrvá dlouho. Uchopí mě za hlavu, přitáhne si ji k plnému prsu, zatlačí mi do něj tvář, navádí mě k bradavce. Saju a druhou rukou ji chytám za volné ňadro, ona se vztyčí do kleku a rychlou jízdou nás veze k oboustrannému explozivnímu vyvrcholení. Stmívá se mi před očima.

Ve spoře osvětlené buňce se hroutíme jeden na druhého, roztřesení, zalití potem. Přes naše propletené končetiny a vzájemně slepená těla vrhá topné těleso načervenalé stíny. V přítmí se ozývá velice tichý zvuk, možná vzlyká, možná se jen vítr snaží skulinou dostat dovnitř.

Nechci se jí podívat do tváře, abych to zjistil.

V útrobách pravidelně hučícího Východu Daikoku jsme se vyplazili z podlahy do chodby a ještě z nás kapalo, když jsme začali pátrat po S37. Jak Oishii sliboval, stačilo na dveře zatlačit a rozvinuly se, světla zaplála a ozářila nečekaně pohodlnou místnost. Podvědomě jsem se připravoval na spartánskou kajutu se dvěma palandami, jakou nám přidělili ve Zbraních pro Guevaru, ale Oishii nám prokázal poctu. Komfortní kajuta, dobře vybavená, samotvarovací lůžkový kout, naprogramovatelný na dvě samostatná lůžka či na jedno široké pro dva. Instalace sice vypadala dost opotřebovaně, ale ve vzduchu se vznášel opar antibakteriálního konzervantu, takže tu všechno působilo panensky čistým dojmem.

„Moc pěkný,“ zajektal jsem, když jsem zavíral dveře na zámek. „Hezkys to zařídil, Oishii. Bereme.“

Příslušenství zabíralo téměř tolik místa jako další kajuta pro jednoho, nechyběl ani tlakovzdušný vysoušeč ve sprchové kóji. Vysvlékli jsme se do naha, odhodili promočené šaty a pustili se do vymýtání chladu z kostí, nejprve pod mocným proudem horké vody, posléze v příjemném vichru teplého vzduchu. Provedli jsme to jeden po druhém, nějakou dobu nám to zabralo, ale v Sylviině tváři se neobjevil ani náznak pozvání, takže jsem raději postával venku a promrzlé svalstvo si zatím jen tak masíroval. Když jsem ji pozoroval, jak stojí pod sprchou a stružky vody jí stékají po ňadrech a břichu mezi stehna a pohybují chloupky v ohanbí, v jednu chvíli jsem cítil, že mi zase tvrdne. Rychle jsem si došel pro bundu maskovací kombinézy, posadil jsem se a položil jsem si ji do klína. Žena pod sprchou si pohybu všimla, zvědavě na mě pohlédla, ale neřekla nic. Neměla důvod. Naposledy jsem Naďu Makitu viděl, když po souloži usnula a v obytné buňce na pláních Nového Hoku zavládlo ticho. Na rtech se jí usadil mírný, důvěřivý úsměv, jednu paži měla volně položenou přes moje stehno. Když jsem se konečně z objetí vymanil, jen se otočila na bok a něco si zamumlala do spacího pytle.

Od té doby se nevrátila.

A zatím, než přišli ostatní, ses oblíkal a uklízel jsi jako zločinec, co se snaží zamést stopy.

Čelils Orrovu podezřívavému pohledu s vyslaneckou lehkostí.

Zmizel jsi s Lazlem do svý buňky a zbytek noci jsi zůstal vzhůru, neschopnej uvěřit, cos viděl, slyšel a dělal.

Konečně se Sylvie dosušila a vystoupila z kóje. S přemáháním jsem se donutil necivět na nečekaně sexualizovanou krajinu jejího těla. Zaujal jsem její místo. Neřekla nic, jen mě volně sevřenou pěstí pleskla do ramene a zamračila se. Pak zmizela v protějších dveřích.

Zůstal jsem ve sprše téměř hodinu, otáčel jsem se pod skoro vařícím proudem sem a tam, laxně jsem si honil a pokoušel jsem se nemyslet na to, co budu dělat, až doplujeme na Tekitomuru. Východ Daikoku kolem mě duněl, jak se prodíral na jih. Když jsem ze sprchy vylezl, sebral jsem naše promočené ošacení, nacpal ho do kóje, nastavil proud teplého vzduchu na maximum a vrátil se do kajuty Sylvie už tvrdě spala, zabalená do přikrývky, postel přepnutou na společné dvojlůžko.

Zůstal jsem stát a dlouho jsem se díval, jak spí. Ústa otevřená, vlasy divoce rozcuchané. Ebenově černý ústřední provazec se zkroutil a falicky jí splýval přes lícní kost. Bez tohohle pohledu bych se obešel. Sčísl jsem ho i se zbytkem vlasů z obličeje. Něco ze spaní zadrmolila a volně sevřenou pěst, s níž mě před chvílí pleskla, si přiložila k ústům. Nehýbal jsem se a pozoroval ji dál.

Není to ona.

Já přece vím, že není! Není to možný –

Myslíš? Stejně jako není možný, že po tobě jde druhej Takeshi Kovacs? Kam se poděla tvá fantazie, Taku?

Stál jsem a díval se.

Nakonec jsem podrážděně pokrčil rameny, vlezl do postele vedle Sylvie a snažil se usnout.

Chvíli mi to trvalo.

Kapitola čtrnáctá

Plavba zpátky na Tekitomuru uběhla daleko rychleji, než když jsme se odtamtud plazili na Zbraních pro Guevaru. Od pobřeží Nového Hoku si to Východ Daikoku svištěl celou cestu na plný výkon, bez nutné obezřetnosti, k níž se uchylovala jeho sesterská loď. Podle Sylvie se Tekitomura vynořila na obzoru chvíli po východu slunce, který ji probudil, protože jsme zapomněli zatáhnout okýnka. O hodinu později jsme se pak už tlačili na rampách kompchonské čtvrti.

Probudil jsem se do ztichlé kajuty plné slunce. Oblečená Sylvie seděla obkročmo na křesle a upřeně mě pozorovala přes paže, zkřížené na opěradle. Zamžoural jsem na ni.

„Co je?“

„Cos to sakra v noci dělal?“

Opřel jsem se pod dekou a zazíval. „Nechceš to trochu rozvést? Říct mi něco bližšího, abych pochopil, o čem mluvíš?“

„Mluvím o tom,“ vyštěkla na mě, „že jsem se probudila s tvým ptákem přimáčknutým na páteř jako hlaveň střepinovýho blasteru.“

„Aha,“ hlesl jsem a protřel si jedno oko. „Promiň.“

„To bych prosila. Odkdy spolu spíme?“

Pokrčil jsem rameny. „Řekl bych, že od tý doby, co ses rozhodla udělat ze dvou postelí letiště. Předpokládala jsi snad, že budu chrápat na podlaze jako tuleň?“

„Hm.“ Sklopila oči. „To si nějak nevybavuju.“

„Ale bylo to tak,“ ubezpečil jsem ji a chystal se vylézt z postele, jenže jsem zjistil, že mě stále usvědčuje erekce, a tak jsem zůstal tam, kde jsem ležel. Kývl jsem na její oblečení. „Koukám, že šaty jsou suchý.“

„Hm, jo. Dík, žes je dal sušit,“ odpověděla spěšně. Nejspíš si toho taky všimla. „Přinesu ti tvoje.“

Opustili jsme kajutu a našli cestu k nejbližšímu vyloďovacímu průlezu, aniž bychom někoho potkali. Venku na nás zasvítilo jasné zimní slunce. Na rampě postávala hrstka bezpečáků a diskutovala o lovu lahvounů a o rostoucích cenách nemovitostí na pobřeží. Stěží se na nás podívali, když jsme je míjeli. Zdolali jsme vrcholek rampy a vnořili se do ranní kompchonské tlačenice. O pár bloků dál a tři souběžné ulice od přístavu jsme si našli hotýlek příliš zašlý i na bezpečnostní zařízení, a najali jsme si pokoj s oknem na dvorek.

„Radši tě zamaskujem,“ řekl jsem Sylvii a odřízl jsem Tebbitem pruh z chatrné záclony. „Nemůžem vědět, kolik náboženských maniaků se potlouká po ulicích a nosí přitom na srdci tvoji podobenku. Tumáš, vyzkoušej si to.“

Vzala si provizorní šátek na hlavu a s nelibostí si ho prohlížela. „Měli jsme přece zanechávat stopy.“

„Jo, ale ne pro hrdlořezy z citadely. Nebudem si přece zbytečně komplikovat život.“

„Tak dobře.“

Pokoj se mohl pochlubit tím nejpotlučenějším digitálním terminálem, jaký jsem kdy viděl, připevněným ke stolku u postele. Zapnul jsem ho, zrušil u sebe nabídku videa a zavolal jsem veliteli kompchonského přístavu. Jak se dalo předpokládat, objevil se telefonický konstrukt, pouzdro blondýnky něco málo přes dvacet let, příliš dobře upravené, než aby byla skutečná. Vstřícně se usmívala, jako by mě viděla.

„Mohu vám být v něčem nápomocná?“

„Mám pro vás velice důležitou informaci,“ odpověděl jsem. Bylo jistý, že hlas proženou analýzou, jenže jaké stopy může zanechat tři století nepoužívané pouzdro? Dokonce ani firma, která tu flákotu vyrobila, už neexistovala. A když si neprohlídnou tvář, těžko mě najdou veřejnými kamerami. Zatím jsem musel nechat stopu vychladnout. „Mám důvodné podezření, že do vznášedla Východ Daikoku ještě před vyplutím z Drávy infiltrovali dva černí pasažéři.“

Konstrukt se opět usmál. „To není možné, pane.“

„Není? Tak se podívejte do kajuty S37.“ Přerušil jsem hovor, vypnul terminál a kývl na Sylvii. Pokoušela se strčit pod šátek ze závěsu poslední pramen vlasů.

„Moc ti to sluší. Ještě z tebe uděláme způsobnou bohabojnou pannu.“

„Hovno.“ Přirozená pružnost velitelské kštice způsobila, že se okraje šátku natahovaly dopředu a do stran. Pokusila se uhladit látku dozadu, aby jí neclonila periferní vidění. „Myslíš, že sem přijdou?“

„Jednou určitě. Nejdřív musejí prozkoumat kajutu, s čímž po tak potřeštěným telefonátu nijak pospíchat nebudou. Potom si to budou ověřovat na Drávě; pak půjdou po hovoru. To jim zabere zbytek dne, možná dýl.“

„Myslíš, že je bezpečný odtud odejít a nespálit hotel?“

Rozhlédl jsem se po špinavém pokojíku. „Pátrací oddíly toho po nás moc nevyčmuchají. Bude to kontaminovaný tuctem předešlejch nájemníků. Nejspíš zjistěj jen tolik, aby si mohli potvrdit, že stopy souhlasej se stopama v kajutě. Není čeho se bát. Kromě toho, teď u sebe moc zápalnejch pum nemám. Ty?“

Kývla ke dveřím. „Za pár stovek jich můžem sehnat bednu, kdekoliv v kompchonským přístavu.“

„To je lákavý. Vůči ostatním hostům by to ale bylo dost tvrdý.“

Pokrčila rameny. Zazubil jsem se.

„Hele, ten šátek tě asi dost štve, viď? Pojď, zameteme po sobě stopy někde jinde. Vypadnem odtud.“

Sešli jsme po ošlapaném plastikovém schodišti, našli postranní východ, bez rozhlížení jsme vyklouzli na ulici a vnořili se do demontérského provozu. Na každém rohu šaškovaly skupinky nováčků a přitahovaly na sebe pozornost. Čety si vykračovaly loudavým krokem, z něhož vyzařovala stejná nenápadná soudržnost, které jsem si všiml už na Drávě. Muži, ženy i stroje nosili výzbroj. Velitelské kštice. Na plastových fóliích třpytících se ve slunci rozkládali svoje zboží dealeři kradených léků a žertovných předmětů. Osamělý náboženský maniak sklízel za svoje kázání kolemjdoucím úšklebky. Pouliční baviči se opičili po místních kulturních trendech, lákali na laciné holohistorky a ještě lacinější maňáskárny, sběrné přihrádky nastavené řídké spršce téměř vybitých kreditních čipů a naději, že nesklidí jen posměch. Chvíli jsme se tam bez valného zájmu motali, já se tak instinktivně snažil vyhnout sledování.

„–o Šílené Ludmile a sešívákovi, příběh, při němž tuhne krev v žilách–“

„–necenzurované záběry z demontážních klinik! Uvidíte nejžhavější chirurgické novinky a testování lidského těla až za hranice možností, dámy a pánové, až za hranice možností!–“

„–dokument o dobytí Drávy našimi hrdinnými demontérskými týmy v barvě–“

„–Bůh–“

„–kradený záznam pro všechny smysly. Stoprocentně pravý! Josefina Hikariová, Mitzi Harlanová, Ito Marriottová a mnoho dalších. Vzruší vás nejkrásnější těla Prvních rodů–“

„–suvenýry z deMontu. Trosky karakuri–“

Na jednom rohu jsme zahlédli iluminávěští, hlásající: ZBRANĚ – amanglickou latinkou říznutou kandži. Prolezli jsme závěsy, ozdobenými tisíci drobnými patronami, a ocitli se v přívětivě teplém ovzduší klimatizovaného obchodního střediska. Na stěnách visely odolné střelné i paprskové zbraně, provázené příslušnými holoschematickými zvětšeninami a opakujícími se záběry ze střetnutí s miminty v pochmurném terénu Nového Hokkaida. Ze skrytých reproduktorů tiše duněl reefdive.

Zpoza vysokého pultu u vchodu na nás kývla žena s hubenou tváří a velitelskou kšticí a pokračovala v rozborce postarší plazmové karabiny, kterou si chtěl koupit nováček před námi.

„Podívejte se, zacvaknete to dozadu, kam to půjde, a naskočí vám rezervní zásobník. Jasný? Do dalšího nabíjení máte ještě tucet dávek. Při přestřelce se to šikne. Jestli máte namířeno na Nový Hok střílet karakuri, budete ještě rád, že ho tam máte.“

Nováček něco tiše zamumlal. Zatímco Sylvie zůstala stát a podrážděně se škrábala na hlavě pod šátkem, potloukal jsem se kolem a pátral po zbrani, která by se dala snadno ukrýt. Nováček konečně zaplatil, odešel s nákupem pod paží. Žena se obrátila k nám.

„Našel jste si něco?“

„Upřímně řečeno, nenašel,“ přistoupil jsem k pultu. „Nevyplouvám na Hok. Hledám něco, čím bych udělal solidní organický poškození. Něco, co bych si mohl brát na večírky.“

„Ohó! Masobijec.“ Mrkla na mě. „To tu není tak neobvyklý, jak byste si myslel. Mrkneme na to.“

Vysunula ze stěny za pultem terminál, zapnula spirální holodisplej. Když jsem se postavil blíž, všiml jsem si, že v jejích vlasech chybí ústřední copánek i silnější provazce kolem něj. Zbytek vlasů pokrýval bledou kůži na hlavě zplihle a nehybně, aniž by maskoval dlouhou zahnutou jizvu v koutku čela. Ve světle holodispleje se zjizvená tkáň nápadně třpytila. Ženiny pohyby působily toporně; postrádaly ladnost, jakou jsem viděl u Sylvie a ostatních demontérů.

Ucítila můj pohled a zasmála se, ale od displeje od neodtrhla. „Takových jako já jste asi ještě moc neviděl. Je to jako v tom šlágru – Hleďte, jak demontéři lehce našlapují! – kdyby tak nenašlapovali, už by nenašlapovali vůbec. Vtip je v tom, že lidi mého typu nemají moc chuti zdržovat se na Tekitomuře, protože si netouží připomínat, jaké to bylo, když byli celí. Když mají rodinu, vrátí se k ní. Když mají rodné město, vrátí se tam. Kdybych si dokázala vzpomenout, že jsem něco z toho měla nebo kde, taky bych se vrátila.“ Její smích tiše zazurčel jako voda v potrubí, zatímco prsty přepínaly holodisplej. „Masobijci. Máme to. Co takhle trhačku? Ronin MM86. Střepinový blaster s krátkou hlavní, na dvacet metrů udělá z člověka ovesnou kaši.“

„Říkal jsem, že chci něco, co bych si moh brát na večírky,“ připomněl jsem jí.

„To jste říkal. Hm, pravda, ale Ronin nedělá skladnější monomolekulárku než 86. Tak klasickou pistoli?“

„Ne, trhačka je fajn, ale chtělo by to nějakej menší model. Co tam ještě máte?“

Vtáhla si horní ret mezi zuby. V té chvíli vypadala jako stará bába. „No, mám tu i něco ze Země – H&K, Kalašnikov, General Systems. Většinou použité. Máme to z výměnného obchodu s nováčky, kteří si za to berou průraznější zbraně na miminty. Zkuste tuhle věc. Rapsodie od General Systems. Nezjistitelná, štíhlá, pod šaty nedělá boule. Má automorfní pažbu, která reaguje na tělesné teplo a pohotově zvětší objem, aby seděla do ruky. Co jí říkáte?“

„Dostřel?“

„To záleží na rozptylu. Jestli se vám netřese ruka a nastavíte ji na úzký paprsek, trefíte cíl na čtyřicet, padesát metrů. Pokud zvolíte nejširší rozptyl, nemá dostřel prakticky žádný, ale spolehlivě zamete celou místnost.“

Přikývl jsem. „Kolik?“

„Nějak se dohodneme,“ zamrkala na mě neohrabaně. „Vaše přítelkyně si taky něco koupí?“

Sylvie byla v protějším koutě, šest metrů od nás, ale zaslechla, že se o ní mluví. Otočila se k holografickému displeji.

„Jo, vezmu si tady tu brokovnici Szeged z katalogu. Víc patron do ní nemáte?“

„No… jo.“ Starší žena na Sylvii překvapeně zamžourala, pak rychle přelétla displej. „Ale jdou do nich i náboje pro Ronin SP9. Dělali je tak, aby byly kompatibilní. Přidám vám dva, tři zásobníky, jestli–“

„Udělejte to.“ Sylvie se střetla s mým pohledem. Výrazu její tváře jsem nyní neporozuměl. „Počkám venku.“

„Dobrej nápad.“

Dokud se Sylvie neprodrala přes závěsy s patronami a nezmizela, nikdo nepromluvil. Nějakou dobu jsme se za ní dívali.

„Bystrá holka,“ zašvitořila žena konečně.

Zapátral jsem v hubené tváři a napadlo mě, zda se za slovy neskrývá ještě něco nevyřčeného. Šátkem zakryté Sylviiny vlasy flagrantně demonstrovat demontérskou sílu sice nemohly, ale čtení holografického displeje na dálku pozornost vzbudilo. Nebylo však jasné, jaká kapacita se skrývá v hlavě ženy za pultem či jak dalece se ta osoba zajímá ještě o něco jiného, než jak rychle prodat zboží. Nebylo dokonce ani jisté, zda si nás bude za pár hodin vůbec pamatovat.

„Je to takový trik,“ odtušil jsem chabě. „Promluvme si raději o ceně.“

Na ulici Sylvie stála na kraji zástupu shromážděného před vypravěčem holohistorek. Bavič byl starý, ale jeho prsty se po ovladačích displeje čile míhaly. Syntetické reprodukční zařízení nalepené na hrdle jeho hlas modulovalo tak, aby odpovídal různým postavám příběhu. Kulový holodisplej u jeho nohou se plnil nezřetelnými obrysy. Právě ve chvíli, kdy jsem Sylvii zatahal za paži, se ozvalo jméno Quell.

„Ježíšikriste, víc nápadná jsi tam už bejt nemohla?“

„Šššš, sklapni. Poslouchej!“

„Pak z domu obchodníka s beladou vyšla Quell a spatřila v přístavišti srocení lidí. Dav křičel a divoce gestikuloval. Neviděla zřetelně, co se děje. Uvědomte si, moji milí, že tahle planeta je Sharya a že sharijské slunce vydává oslepivou aktinickou záři, takže–“

„Akorát že na Sharyi ještě nikdo beladu neviděl,“ šeptl jsem Sylvii do ucha.

„Šššš!“

„–a tak mžourala proti slunci, snažila se něco rozeznat, jenže – no,“ vzdychl si vypravěč, odsunul ovladače od sebe a dýchl si na prsty. Postava Quell na holodispleji strnula, scenérie okolo potemněla. „Nejspíš bych tady pro dnešek skončil. Je moc zima. Už dávno nejsem mladík, moje kosti–“

Shromážděným zástupem proběhla vlna rozhořčených prostestů. Do košíku u vypravěčových nohou, původně dělaného na saffronské blanomedůzy, se sypaly kreditní čipy. Muž se usmál, chopil se ovladačů. Holodisplej se opět rozzářil.

„To je od vás velice laskavé. Nuže, podívejme se, jak to bylo dál. Quell zamířila do davu a uprostřed křičících lidí spatřila mladou děvku, šaty celé potrhané a rozervané. V teplém povětří se nádherně a hrdě vyjímala, všem na odiv, její dokonalá dmoucí ňadra, i s třešničkami bradavek. Jemné tmavé chloupky mezi dlouhými hladkými stehny připomínaly drobné plaché zvířátko, třesoucí se před hrozivým nemilosrdným křídlatcem.“

Holodisplej nabídl vděčný detail. Lidé kolem se vypjali na špičky. Povzdechl jsem si.

„A nad ní stáli, přímo nad ní se tyčili dva nechvalně známí příslušníci náboženské policie, celí v černém, vousáči. Třímali dlouhé nože. Oči jim krvežíznivě svítily, v jejich plnovousech se bělaly zuby, neboť se smáli radostí, že nad tou ubohou, bezbrannou mladou ženou mají takovou moc.

Mezi napřažené nože a obnažené tělo mladé děvky však vkročila Quell a hlasem jako zvon se otázala: Co to má znamenat? Když promluvila, dav ztichl. Znovu jim položila otázku: Co to má znamenat? Proč tuto ženu pronásledujete? A mezi lidmi opět zavládlo ticho. Pak jí jeden z černě oděných kněží odpověděl, že žena byla přistižena při hříchu, když se kurvila. A dodal, že podle sharijských zákonů teď musí být usmrcena, musí vykrvácet, tu krev musí pohltit písek pouště a mrtvola musí být vržena do moře.“

Na krajíčku vědomí mi prokmitl žal a vztek. Zadusil jsem ho a zhluboka vydechl. Posluchači se tlačili blíž, chtěli mít co nejlepší výhled na displej. Někdo se na mě namáčkl, nabral jsem ho loktem do žeber. Výkřik následovala roztrpčená žádost o klid.

„A tak se Quell otočila k davu a zeptala se: Je tu někdo, kdo nikdy nezhřešil s děvkou? Lidé ztichli ještě víc, nikdo se jí neodvážil podívat do očí. Jeden z kněží ji však vztekle pokáral, vytkl jí, že nemá právo vměšovat se do záležitostí posvátného práva. Zeptala se ho tedy přímo: Nikdy jsi nešel s kurvou? V davu se lidé, kteří ho znali, začali smát, a tak knězi nezbylo nic jiného, než se přiznat. Jenže to je něco jiného, bránil se. Já jsem muž. Quell však opáčila: Pak jsi pokrytec. Sáhla do svého dlouhého šedého pláště, vytáhla velkorážní revolver a prostřelila muži obě kolena. Zhroutil se do písku a začal ječet.“

Z holodispleje se ozvaly dva tlumené výstřely, po nich jekot. Vypravěč přikývl a odkašlal si.

„Odneste ho někdo, poručila Quell. Z davu se vynořili dva muži a dosud naříkajícího kněze odnesli. A já mám takový dojem, že ti dva ještě rádi zmizeli, protože lidi teď mlčeli a s obavami hleděli na zbraň v Quelliných rukou. Jekot zvolna slábl v dálce. Nastalé ticho teď narušovalo jen sténání mořského větru v přístavišti a pláč pěkné kurvičky u Quelliných nohou. Quell se otočila k druhému knězi a namířila na něho velkorážní revolver. Teď ty, oslovila ho. Chceš mi říct, že jsi nikdy nebyl s kurvou! Kněz se hrdě narovnal, pohlédl jí do očí a pravil: Jsem kněz. Nikdy v životě jsem nebyl se ženou, nikdy bych neposkvrnil posvátnost svého těla.“

Vypravěč nasadil dramatickou pózu a čekal.

„S touhle historkou si docela koleduje,“ zamumlal jsem na Sylvii. „Citadela je hned na kopci.“

Sylvie však už na svoje okolí zapomněla a nepřítomně civěla na kouli holodispleje. Všiml jsem si, že se trochu zakymácela.

A do prdele!

Popadl jsem ji za paži, ale podrážděně mě setřásla.

„Nuže, Quell si toho černě oděného muže změřila, zahleděla se mu do těch jeho planoucích, sršících očí a pochopila, že říká pravdu, že je to člověk, který si stojí za svým slovem. Pak jsi tedy fanatik, usoudila, a nikdy se nepoučíš. A prostřelila mu hlavu.“

Další rána, holodisplej se rozprskl v jasně červených barvách a detail zabral knězův zmasakrovaný obličej. Zástupem se rozburácel aplaus a nadšený výskot. Bavič se skromně usmíval a čekal, dokud se lidé neutiší. Sylvie se vedle mě zachvěla – jako člověk, který se právě probudil. Vypravěč se zašklebil.

„Nuže, moji milí, jak si asi už dovedete představit, tahle pohledná mladá děvka byla svojí zachránkyni nesmírně vděčná. Když dav odnesl i druhé černě oděné tělo, pozvala svoji zachránkyni k sobě domů, kde–“ Vypravěč podruhé odložil ovladače, objal se pažemi, dramaticky se otřásl a třel si rukama nadloktí. „Obávám se, že je už opravdu moc zima, abych pokračoval. Nemohu–“

V další vlně protestů jsem vzal Sylvii za ruku a odvedl ji pryč. Nejprve neřekla nic, po několika krocích se však otočila, neurčitě pohlédla na vypravěče, pak na mě.

„Nikdy jsem na Sharyi nebyla,“ prohlásila překvapeným tónem.

„Ne. A vsadím boty, že on taky ne,“ ubezpečil jsem ji a pozorně se jí zahleděl do očí. „A Quell se tam určitě taky nikdy nepodívala. Ale historka byla dobrá, to je fakt.“

Kapitola patnáctá

U stánku na nábřeží jsem koupil sadu telefonních aparátů na jedno použití a z jednoho jsem zavolal Lazlovi. Jeho hlas připlouval z Nového Hoku ve vlnách, kolísal, prokousával se soubojem rušiček rádiového signálu a rušiček těchto rušiček jako smogovou clonou nad pozemskými městy z počátku tisíciletí. Vší silou jsem si telefon tiskl k uchu, protože k tomu, abych Lazlovi rozuměl, mi lomoz z přístavu nijak nepomáhal.

„Můžeš mluvit nahlas?“ poprosil jsem ho.

„… takže asi ještě není úplně fit, aby mohla na síť.“

„Říká, že není. Ale drží se dobře. Poslouchej. Zanechal jsem ty stopy. Dneska v pozdějších hodinách můžeš čekat hodně nasranýho Kurumayu. Začněte si cvičit alibi.“

„Kdo? Já?“

Neubránil jsem se úsměvu. „Kovacs se zatím neukázal?“

Odpovědi jsem pro praskot na lince nerozuměl.

„Ještě jednou?“

„… dnes ráno povídal, že včera viděl Lebkouny u Sopronu. Viděl s nima několik tváří, který neznal. Vypadaly, že… horempádem na jih. Můžou tam bejt v noci.“

„V pořádku. Jestli se Kovacs objeví, dej na sebe bacha. Ten člověk je zatraceně nebezpečnej. Měj oči na šťopkách. Zlom vaz.“

„Jasně.“ Dlouhou pauzu vyplnil praskot statické elektřiny. „Hele, Micky, doufám, že na ni dáváš pozor, můžu se spolehnout?“

Zafrkal jsem. „Ne. Chystám se ji skalpovat a datovou kapacitu střelit do frcu. Co sis myslel?“

„Vím, že mů–“ Jeho slova zkomolila další deformační vlna. „…jestli ne, sežeň někoho, kdo jí pomůže.“

„Jo, pracujeme na tom.“

„… Millsportu?“

Uvažoval jsem, na co se asi mohl ptát. „Nevím. V každém případě zatím ne.“

„Když to jinak nepůjde, člověče.“ Jeho hlas se ztrácel v dálce, drcený náporem rušiček. „Za každou cenu.“

„Lasi, ztrácím tě. Musím jít.“

„… žte se, Micky!“

„Jo, ty taky. Zůstanu v kontaktu.“

Přerušil jsem spojení, potěžkal aparát v ruce, dlouho jsem hleděl na moře. Pak jsem sáhl po novém telefonu. A z paměti jsem vydoloval desítky let nepoužité číslo.

Tekitomura, stejně jako spousta ostatních měst na Harlanově světě, se z jedné strany tísnila u úpatí pohoří, z druhé se po pás máčela ve vlnách oceánu. Místa, kde by se dalo stavět, se tu dalo najít poskrovnu. Zhruba v době, kdy se Země chystala na přechod do pleistocénní doby ledové, prodělal zřejmě Harlanův svět rychlou klimatickou změnu opačného charakteru. S výjimkou drobných rozeklaných zbytků obě polární čepičky roztály, hladina oceánu stoupla a až na dva malé kontinenty pohltila veškerou souš planety. Následovalo hromadné vymírání živočišných druhů, jež postihlo i slibnou rasu obyvatel mořských břehů. Ukazuje se, že tihle kly vybavení tvorové nejspíš vyráběli primitivní nástroje, znali oheň a vyznávali náboženství založené na složitém gravitačním tanci tří měsíců Harlanova světa.

Jejich schopnosti jim však k přežití nestačily.

Zdá se, že příchozí marťané si s omezeným prostorem nedělali žádnou hlavu. Kolonizátoři si prostě vystavěli spletitá majestátní orlí hnízda přímo na nejstrmějších horských útesech, zatímco chudé proužky země u mořské hladiny z valné části zcela pominuly. O půl milionu let později marťané zmizeli. Jejich výtvory tu však zůstaly a přivítaly vlnu lidských osadníků, kteří na orlí věže většinou jen v úžasu civěli a nechávali je na pokoji. Na planetu lidstvo dovedly astronavigační tabulky, jež jsme objevili v opuštěných městech na Marsu, ale dál bylo všechno na nás. Marťanské orbitální platformy znemožnily lidem létání, na obou kontinentech jsme si tedy postavili klasická města, usadili se v rozsáhlé metropoli na několika ostrovech v srdci Millsportského souostroví a založili několik menších, strategicky rozmístěných přístavů kvůli spojení. Tekitomura představovala pouze desetikilometrový pruh hustě zastavěného pobřeží, táhnoucí se jen tak daleko do vnitrozemí, kam hory dovolily. Na skalnatém vršku se proti obzoru zlostně mračila citadela, jako by se pokoušela získat onen téměř mystický status marťanských trosek. Dál ve vnitrozemí nebylo nic, jen úzké horské stezky, po nichž se kdysi ubíraly výzkumné týmy archeologů pátrajících po skutečných marťanských památkách.

Dnes na tekitomurských nalezištích žádné archeology nenajdete. Neprojde už ani jediný grant, který by se netýkal pokusu kreknout zbraňové systémy orbitálních pevností. Cechmistři Archeologického sdružení, kteří žádný vojenský kontrakt neuzavřeli, se už dávno nechali hyperportovat do Latimerského systému. Na pár slibných místech u Millsportu a ještě trochu dál na jih se udržela hrstka tvrdohlavých nadšenců, kteří si svůj výzkum financují sami, jenže z horských svahů nad Tekitomurou odešli všichni, tábořiště kolem výkopů zejí prázdnotou, opuštěná jako marťanské věže, kvůli nimž se stavěla.

„To zní až moc dobře, než aby to byla pravda,“ zapochyboval jsem při nákupu zásob ve Stánku na nábřeží. „Jseš si jistá, že nám tam nepolezou zamilovaný hrdličky a vysmažený dráťáci?“

Místo odpovědi na mě významně pohlédla a zatahala se za jediný pramínek vlasů, který jí unikl z pevně zavázaného šátku. Pokrčil jsem rameny.

„No dobře.“ Zdvihl jsem zapečetěný balík amfetaminové koly. „Chceš s třešňovou příchutí?“

„Ne. Chutná jak chcanky. Vem obyčejnou.“

Na zásoby jsme si koupili batohy, náhodně jsme si zvolili ulici z přístavní čtvrti na kopec a vykročili jsme. Ani ne za hodinu ubylo hluku i domů a svah, do něhož jsme šplhali, byl stále příkřejší. Zatímco jsme zmírňovali tempo a postupovali se stále větší rozvahou, vytrvale jsem pokukoval po Sylvii, jestli třeba nevrávorá. Nic jsem nezpozoroval. Když už nic jiného, přinejmenším se zdálo, že břitké ovzduší a chladný sluneční svit jí dělají dobře. Napjatý výraz, kterého jsem si u ní všímal celé dopoledne, konečně zmizel, a dokonce se párkrát usmála. Když jsme vystoupili výše, slunce se začalo od minerální výplně okolních horninových výchozů odrážet tak krásně, že to stálo za podívanou. Párkrát jsme se zastavili, pili vodu a kochali se pohledem na úzkou linii tekitomurského pobřeží a na moře za ní.

„Bejt marťan muselo bejt něco,“ prohodila v jedné chvíli Sylvie.

„Taky bych řekl.“

Na druhé straně skalního ostrohu se vynořila první orlí věž.

Tyčila se do výše dobrého kilometru, plná nevzhledných torzí a zduřenin. Jako obludné jazyky s vytesanými pruhy z ní vyčnívaly přistávací římsy, spousta věžiček se zastřešenými ventilacemi, hřady a další těžko identifikovatelné výběžky. Oválné vletové a výletové průlomy do horského hnízdiště tvořily neuvěřitelně různorodou směsici – dlouhými, štíhlými vaginálními štěrbinami počínaje a oblými srdčitými otvory konče. Vítr si pohrával s všudypřítomnými lany a kabely. Člověka tu opakovaně přepadal pocit, že celá tahle struktura může v silném větru zpívat a možná se i otáčet jako obří větrník.

U přístupové cesty se choulily malé, lidmi vztyčené krychlové boudy, jež ve srovnání s marťanským majestátem připomínaly ošklivá štěňata u nohou pohádkové princezny. Ani jedna z pěti krychlí nebyla o mnoho modernější než trosky na Novém Hoku. Ze všech vycházelo modravé vnitřní osvětlení vypnutých automatických systémů. Zastavili jsme u první a shodili batohy. Oči mi začaly těkat sem a tam, pátraly po možném směru, odkud by mohl přijít útok, i po možné ochraně. Šlo víceméně o automatický proces, vyslanecké lelkování, jako když si jiní lidé pískají.

Sylvie strhla šátek a se zjevnou úlevou si rozpustila vlasy.

„Chvilku tu počkáme,“ řekla.

Poloinstinktivně jsem zhodnotil obranyschopnost našeho postavení na vykopávkách. Na kterékoli planetě, kde se dá normálně vzlétnout k obloze, bychom byli přímo na ráně. Na Harlanově světě běžná pravidla neplatí. Nejtěžší stroj, co tady může do vzduchu, je šestimístná helikoptéra se starožitným mechanickým rotorem, bez inteligentních systémů, bez namontovaných paprskometů. Cokoliv jiného promění orbitálky v prach a popel. Totéž platí pro antigravitační kšíry pro jednu osobu nebo pro nanokoptéry. Zdá se totiž, jako by se andělský oheň marťanských orbitálních platforem zajímal stejnou měrou o prostou hmotnost i technickou úroveň. Když si k tomu přičtete výškovou hranici zhruba čtyř set metrů, kterou jsme dnes se Sylvií už dávno překonali, spolehlivě vám vyjde, že naši pronásledovatelé se za námi mohli vydat jedině pěšky po horské stezce. Jistě, mohli šplhat po strašlivém srázu podél stezky, ale to bych jim snad ani nepřál.

Za zády jsem zaslechl Sylviino spokojené zamručení. Když jsem se otočil, dveře krychle se rozvinuly. Ironicky máchla rukou.

„Až po vás, pane profesore.“

Jakmile jsme pronesli vaky dovnitř, matně modré poloprovozní světlo zablikalo, zhaslo, rozzářilo se bílé. Uslyšel jsem šumění startující klimatizace a na stole v rohu místnosti se probral spirální holodisplej. Vzduch čpěl antibakteriálními prostředky, ale když jsme vstoupili, bylo zřejmé, že se začal hýbat. Systémy nás registrovaly. Šoupl jsem bágly do rohu, sundal si bundu a svalil se do křesla.

„Kuchyňská linka je v jiný buňce,“ konstatovala Sylvie, když otevírala vnitřní dveře. „Většina našich zásob je ale stejně samovohřívací. A všechno ostatní potřebné tady máme. Koupelna je támhle, postele tady, tady a tam. Bohužel ani jedna samotvarovací. Když jsem otevírala zámky, četla jsem specifikace. Říká se v nich, že buňky jsou pro šest lidí. Digitální systémy funkční, napojený na globální síť přímo přes uzel Millsportský univerzity.“

Přikývl jsem a jen tak mávl rukou skrz holografický displej. Zajiskřilo to a náhle se přímo proti mně objevila upjatě oblečená žena. Staromódně se uklonila.

„Vítám vás, pane profesore Klikaři.“

Ohlédl jsem se po Sylvii. „Moc vtipný.“

„Jsem Lokalita 301. Jak vám mohu pomoci?“

Zívl jsem a rozhlédl se po místnosti. „Máš tady nějaký obranný systémy, Lokalito?“

„Pokud tím, prosím, míníte zbraně,“ odvětil konstrukt taktně, „obávám se, že ne. Vystřelit projektil či vypustit neřízenou energii v blízkosti tak důležité xenologické lokality by bylo neodpustitelné. Mohu vás však ujistit, že prolomit kódovací systém, jímž jsou všechny jednotky stanoviště uzamčené, je neobyčejně těžké.“

Vrhl jsem zase jeden pohled na Sylvii. Zasmála se. Odkašlal jsem si.

„Dobře. A co ostraha? Jak daleko z kopce čidla vidí?“

„Rozsah mého vnímání zahrnuje pouze vykopávky a přilehlé budovy. Prostřednictvím globálního digitálního spojení mám ovšem přístup–“

„Jo, dík. To stačí.“

Konstrukt pohasl. Pokoj za ním potemněl a vypadal opuštěný. Sylvie došla k hlavním dveřím a konečně je zavřela. Ukázala okolo sebe.

„Myslíš, že tu budeme v bezpečí?“

Když jsem si vzpomněl na Tanasedovu hrozbu, pokrčil jsem rameny. Nechám na vás vydat celoplanetární zatykač, budete chycen a následně popraven. „Nic lepšího mě teď nenapadá. Osobně bych už dnes v noci odjel do Millsportu, jenže právě proto–“

Zarazil jsem se. Sylvie na mě překvapeně civěla.

„Jenže právě proto co?“

Jenže právě proto se řídíme nápadem, se kterým jsi přišla ty a ne já. Protože ať mě napadne cokoli, je zatraceně pravděpodobný, že to toho druhýho napadne taky.

„Jenže právě proto jdeme sem, protože to od nás nečekají. Když budem mít štěstí, minou nás na nejrychlejším transportu na jih, jakej si dokážou obstarat.“

Vzala si židli a posadila se na ni obkročmo naproti mně.

„Jo. A my zatím budem dělat co?“

„Má to bejt návrh?“

Uklouzlo mi to, aniž jsem si stačil všimnout, že jsem to vyslovil. Oči se jí rozšířily.

„Ty–“

„Promiň. Omlouvám se. Jenom žertuju.“

Nešikovná lež. Z Vyslaneckých sborů by mě za ni vyloučili s hlasitým posměchem. Téměř jsem před sebou viděl Virginii Vidaurovou, jak nevěřícně kroutí hlavou. Nepřesvědčil bych ani lojckého mnicha nadopovaného svátostí čtrnáctidenní neotřesitelné důvěry v lidské slovo. A zcela určitě jsem nepřesvědčil Sylvii Oshimovou.

„Hele, Micky,“ pravila zvolna. „Vím, za tu noc s vousáčema jsem ti fakt zavázaná. A mám tě ráda. Moc. Jenže–“

„Hele, vážně. Byl to jenom vtip. Blbej vtip.“

„Neříkám, že jsem na to nepomyslela. Mám dokonce dojem, že se mi o tom před pár dny zdálo,“ usmála se a mně se zhoupl žaludek. „Věřil bys tomu?“

Podařilo se mi pokrčit rameny. „Když to říkáš–“

„Jde jen o to,“ potřásla hlavou, „že tě neznám, Micky. Neznám tě o nic víc, než když jsem tě potkala před šesti tejdnama. A to je tak trochu děsivý.“

„Jo, jasně. Přepouzdrování. To může nadělat–“

„Ne. V tom to není. Jseš totálně uzavřenej, Micky. Nikdy jsem se nesetkala s někým, kdo by byl tak zatraceně neproniknutelnej. A věř mi, že jsem už v týhle branži zažila pěkně zapeklitý případy. Přišels do toho baru, do Tokijský vrány, neměls u sebe nic kromě nože a zabils je všechny, jako bys to dělal denně. A celou tu dobu ses takhle usmíval.“ Sáhla si do vlasů, zdálo se mi, že neohrabaně. „Tahle věc mi vždycky pomůže, když si chci něco přesně vybavit. Viděla jsem ti do tváře a vidím ji i teď. Usmíval ses, Micky.“

Neodpověděl jsem.

„Nechci lízt do postele s někým jako ty. No,“ usmála se taky, „to je lež. Část mýho já by tam vlezla, část by to dokonce chtěla. Ale je to ta část, který jsem se naučila nevěřit.“

„Což je nejspíš velice moudrý.“

„Jo, nejspíš.“ Setřásla si vlasy z obličeje a pokusila se nasadit pevnější úsměv. Opět se mi zahleděla do očí. „Šels nahoru do citadely a sebral jsi jim korový báze. Proč, Micky?“

Také jsem se na ni usmál. Vstal jsem. „Víš, Sylvie, část mýho já by ti to říct chtěla. Jenže–“

„No jo, dobrý–“

„–je to ta část, který jsem se naučil nevěřit.“

„Jseš tak duchaplnej.“

„Snažím se. Poslouchej. Než se začne stmívat, musím si venku prověřit pár věcí. Vrátím se za chvilku. Jestli si myslíš, že jsi mi za noc s fousáčema nějak zavázaná, tak pro mě něco udělej. Pokus se zatím zapomenout, že jsem s tím jako pitomec zase začal. Byl bych ti fakt vděčnej.“

Odvrátila se, civěla na holografický displej. Její hlas zněl velmi tiše.

„Jistě. Žádnej problém.“

Ne, problém tady je. Opravil jsem ji v duchu, když jsem mířil ke dveřím. A je to velkej problém. A já nemám tušení, co s ním.

Na druhý pokus jsem se dovolal prakticky okamžitě. Nepříjemný mužský hlas dával najevo, že nechce s nikým mluvit.

„Co je?“

„Jseš to ty, Yaroslave?“

„Jo,“ odtušil netrpělivě. „Kdo je tam?“

„Malej modrej brouček.“

Po těchto slovech se zařízlo ticho jako nůž. Neporušovalo ho ani praskání statické elektřiny. Ve srovnání s telefonátem Lazlovi byla tahle linka čistá jako křištalová studánka. Téměř jsem slyšel duševní otřes na druhé straně aparátu.

„Kdo je tam?“ Jeho hlas se úplně změnil. Ztvrdl jako čerstvě nastříkaný superoton. „Zapni video. Chci tě vidět.“

„To ti moc nepomůže. Nemám na sobě nic, co bys moh poznat.“

„Znám tě?“

„Řekněme, žes mi moc nevěřil, když jsem přišel na Latimer, ale já ten nedostatek důvěry přežil bez pohromy.“

„Ty! Vrátil ses na Harlan?“

„Ne, mluvím z oběžný dráhy. Co sis kurva myslel?“

Nastala dlouhá pauza. Dýchání ve sluchátku. Z bezděčné opatrnosti jsem zkoumal linii kompchonského přístavu.

„Co chceš?“

„Ty víš, co chci.“

Další váhání. „Není tady.“

„Jo, jasně. Dej mi ji.“

„Myslím to vážně. Odešla,“ odpověděl tak, že jsem mu uvěřil. „Kdy ses vrátil?“

„Před chvilkou. Kam odešla?“

„To nevím. Kdybych si měl tipnout…“ Jeho hlas se ztratil ve výdechu přes povolené rty. Podíval jsem se na hodinky, které jsem odnesl z bunkru v Nevyčištěné zóně. Tenhle přístroj, bez sebemenšího ohledu na lidskou nepřítomnost, odměřuje přesný čas už tři století. Po letech časových displejů v implantovaných čipech působí divně, poněkud archaicky.

„Tipni si. Je to důležitý.“

„Nikomu ses nezmínil, že se vrátíš. Mysleli jsme si–“

„Jo, na uvítací večírky nejsem. Teď si tipni. Kam odešla?“

Úplně jsem slyšel, jak se mu sevřely rty. „Zkus Včiru.“

„Včirskou pláž? Ale no tak!“

„Věř si, čemu chceš. Je to na tobě.“

„Po tolika letech? Myslel jsem–“

„Jo, to já taky. Když odešla, pokusil jsem se–“ Odmlčel se a hrdelní zvuk mi prozradil, že polkl. „Měli jsme pořád společný účty. Zaplatila si nejnižší třídu směr jih na kossuthský nákladní rychlolodi, a když tam dorazila, koupila si nový pouzdro. Surfařský specifikace. Cena taková, že konto vybrala do mrtě. Spálila mosty. Je tam, vím, že je tam s tím zasra–“

Zajíkl se. Tíživé ticho. Nějaký opotřebovaný zbytek lidského taktu mě přiměl, abych se mu nevysmál. Pokračoval jsem vlídným tónem.

„Myslíš, že se tu ještě poflakuje Brasil?“

„Co by se na Včirský pláži mohlo změnit?“ otázal se hořce.

„Dobře, Yarosi. To mi stačí. Dík, člověče.“ Cítil jsem ve svých slovech neupřímnost. „Ber to s klidem, jo?“

Zafuněl. Už jsem se chystal přerušit spojení, když si odkašlal a promluvil.

„Poslouchej, kdybys jí viděl, řekni jí…“

Čekal jsem.

„Ále, ser na to.“ A zavěsil.

Stmívalo se.

Od moře se zvolna připlížila noc, Tekitomura pode mnou se rozzářila. Na západním obzoru dřepěl Hotei a kreslil na hladinu oceánu strakatou oranžovou stezku, táhnoucí se až k pobřeží. Marikanon se podobal zavěšenému měďáku, na horním konci ukousnutému. V hlubokém přítmí daleko na moři se mihotala pohyblivá světélka rybářských člunů. Z přístavu se nesly tlumené zvuky. Demontér nikdy nespí.

Ohlédl jsem se k archeologické buňce, ale koutkem oka jsem zachytil marťanské horské hnízdiště. Tyčilo se po mé pravici do šeřící se oblohy jako masívní kostra něčeho dávno mrtvého. Měďnatě oranžová směsice měsíčního svitu vnikala do otvorů struktury a vynořovala se pod neočekávanými úhly. S nočním chladem se zvedl vítr, visící lana se zahálčivě klátila sem a tam.

Orlí věže jsme ignorovali, protože jsme je na světě Harlanova typu nemohli zužitkovat, ale pochyboval jsem, že by v tom hrál roli jen tenhle důvod. Kdysi jsem znal jednu archeoložku. Prozradila mi, že se lidské osídlení takhle vyhýbá pozůstatkům marťanské civilizace na všech planetách Protektorátu. Je to instinktivní atavistický strach. Jakmile skončí vykopávky, zanikají i městečka okolo archeologických nalezišť. Nikdo tam dobrovolně nechce zůstat.

Hleděl jsem do labyrintu měsíčního světla a stínu vytvářeného orlí věží a trochu toho atavistického strachu do mě začalo prosakovat.

V ubývajícím světle jsem si snadno představil rozvážné tempo mávajících širokých křídel, spirální pohyb dravčích siluet proti večerní obloze, větších a kostnatějších než cokoli, co v lidské paměti létalo na Zemi.

Podrážděně jsem představu setřásl.

Micky, neměli bysme se spíš soustředit na reálný problémy? Není jich zrovna málo.

Dveře krychle se rozvinuly, světla zazářila. Náhle jsem si uvědomil, jak se venku ochladilo.

„Vrátil ses na večeři?“ zeptala se mě.

Kapitola šestnáctá

Čas strávený na horách příliš nepomohl.

První ráno jsem sice zaspal, ale když jsem se vyhrabal z ložnice, bolela mě hlava a byl jsem trochu mimo. Jak se zdálo, firma Eishundo Organics nevyprojektovala pouzdra pro dekadentní život. Sylvii jsem v jídelně nezastihl, ale stůl byl plný konzerv, většinou otevřených. Ze změti jsem vytáhl nepoužité kafe, utrhl jsem pojistku a vypil ho u okna.

V hlavě se mi honily útržky téměř zapomenutých snů na buněčné úrovni, většinou o tonutí – následky dlouhodobého skladování pouzdra v nádrži. Stejné sny se dostavily ze začátku v Nevyčištěné zóně. Potyčky s miminty a rychlý spád událostí během mého působení u Sylviiných Slídičů je však vytlačily a nastoupily sny s mnohem konvenčnějšími typy scénářů, v nichž se na základě rekonstituovaných vzpomínek přetíženého vědomí střídaly boje a ústupy před nepřítelem.

„Vidím, že jste vzhůru,“ poznamenala Lokalita 301, která se mi s blikáním rozsvítila v koutku zorného pole.

Ohlédl jsem se a pozdvihl šálek. „Dělám na tom.“

„Vaše kolegyně vám zanechala vzkaz. Chtěl byste ho slyšet?“

„Docela jo.“

„Micky, jdu se projít. Podívám se do města.“ Sylviin hlas vyšel z úst konstruktu, ale tvář se nezměnila. Vzhledem ke křehké nejistotě mého ranního rozpoložení mne tento neslučitelný rozpor zasáhl více, než by se slušelo; připomněl mi můj hlavní problém. „Skočím zase do dat. Zkusím nahodit síť, snad se i spojit s Orrem a ostatními. Zjistit, co se tam děje. Přinesu taky něco k jídlu. Zpráva končí.“

Hlas konstruktu se přihlásil o odebrané slovo tak náhle, že jsem zmateně zamrkal. Odklidil jsem z prostoru holodispleje odpadky od snídaně a zamyslel jsem se nad tím. Lokalita 301 se mi zatím vznášela za zády.

„Takže odsud se napojím na Millsportskou univerzitu? Můžu hledat v jejich centrální databázi?“

„Bude rychlejší, když o to požádáte mne,“ odtušil konstrukt skromně.

„Fajn. Potřeboval bych jedno podrobný hledání,“ vzdychl jsem. „Quellcrist F–“

„Hledám.“ Ať už v tom hrála roli nuda po letech zahálení nebo jen porucha rozeznávání intonace, konstrukt se už pustil do práce. Holografický displej se rozjasnil, rozrostl se. Poblíž horního okraje se objevila miniaturní hlava s rameny – kopie konstruktu Lokality 301. Podrobné vyhledávání se rozjelo a v prostoru pod konstruktem se vynořovaly ilustrační záběry. Zíval jsem, ale nechal jsem to běžet. Díval jsem se. „Jeden nalezen. Jedná se o quellcrist, někdy qualgrist, obojživelnou trávu, endemita z Harlanova světa. Quellcrist je mělkovodní druh okrově zbarvené mořské trávy, vyskytující se obvykle v mírném podnebním pásmu. I když obsahuje některé výživné látky, nelze ho srovnávat s druhy pozemského původu či s účelově pěstovanými hybridy. Tento druh se nepovažuje za ekonomicky dostatečně výhodnou plodinu pro kultivaci.“

Přikývl jsem. Tam jsem sice začít nechtěl, ale –

„Ze zralých quellcristových lodyh se někdy extrahují látky pro lékařské účely, ale s výjimkou menších komunit na jihu Millsportského souostroví se postup nepoužívá. V podstatě se quellcrist proslavila jen díky svému pozoruhodnému životnímu cyklu. Je-li totiž tahle tráva vyvržena na mořský břeh a zůstane delší dobu bez vody, její měchýřky vyschnou a promění se v černý prášek, roznášený větrem na vzdálenost mnoha set kilometrů. Zbytek rostlinky odumře a rozpadne se, avšak quellcristový prach, pokud se opětovně dostane do kontaktu s vodou, se rozvine v jakési vějířovité mikrolisty, z nichž může během několika týdnů vyrůst nová rostlina.

Nalezen druhý. Quellcrist Falconerová, válečný pseudonym vůdkyně rebelů a politické myslitelky z období Kolonizace Nadi Makity, narodila se v Millsportu 18. dubna 47 (dle kolonizačního kalendáře), zemřela 33. října 105. Jediné dítě millsportského novináře Stefana Makity a mořské inženýrky Fusako Kimuraové. Makita studovala na Millsportské univerzitě demodynamiku, publikovala kontroverzní dizertační práci Ztráta role pohlaví a nová mytologie a tři sbírky veršů, psané ve stripjapu, jež se mezi millsportskými intelektuály záhy staly kultovní literaturou. Během pozdějšího života–“

„Mohla bys to tady trochu rozvést, Lokalito?“

„V zimě roku 67 Makita opustila akademii a údajně odmítla nejen velkorysou nabídku práce ve výzkumu na fakultě společenských věd, ale také mecenášství jednoho předního příslušníka Prvních rodů. V období mezi říjnem 67 a květnem 71 hojně cestovala po Harlanově světě, částečně se nechala podporovat rodiči, částečně si vydělávala jako příležitostný dělník a živila se nejrůznějšími podřadnými pracemi, také jako střihačka belady a sběračka šelfových plodů. Odborníci se většinou domnívají, že právě pobyty mezi dělníky v Makitě utvrzovaly její politické přesvědčení. Plat a pracovní podmínky posledně zmíněných skupin obyvatelstva patřily bez výjimky mezi nejhorší. Na přímořských beladových farmách zeslabovaly dělníky nemoce, sběrači šelfových plodů běžně podléhali osudným pádům.

Počátkem roku 69 začíná Makita publikovat v radikálních časopisech Nová hvězda a Moře změn. Tyto články vykazují odklon od liberálně reformistických názorů, jež zastávala jako studentka (a k nimž se hlásili i její rodiče). Místo toho formulovala novou revoluční etiku vycházející z již existujících extremistických myšlenek, současně však využívající sžíravou kritiku, s níž napadala nejen politiku vládnoucí třídy, ale právě i tyto extremistické tendence. Tímto přístupem si oblibu mezi tehdejší radikální inteligencí nezískala. I když byla považována za brilantní myslitelku, sama brzy shledala, že se od hlavního revolučního proudu izoluje. Pro nedostatek deskriptivních termínů nazvala svoji novou politickou teorii quellismus, a to v článku „Příležitostná revoluce“, v němž doslova napsala, že moderní revolucionáři, pokud je represivní režim odmítne vyživovat, se musejí šířit po zemi jako quellcristový prach, všudypřítomní, neodhalitelní, ale pohotově disponující vnitřní silou revoluční regenerace, jakmile najdou čerstvou živnou půdu. Všeobecně se soudí, že jméno Quellcrist přijala Naďa Makita ze stejného důvodu krátce poté. Původ příjmení Falconerová zůstává předmětem sporů.

V květnu roku 71, po vypuknutí a následném přísném potlačení Kossuthského beladového povstání, se Makita poprvé objevuje v partyzánské guerrille–“

„Zastav to!“ Káva z plechovky mě nijak zvlášť nevzpružila. Zatímco jsem tam seděl, ten vytrvalý přísun známých informací mě začal uspávat. „To je dobrý. Snad nebude nutný to tak rozvádět. Můžem to přeskočit?“

„Nově nastoupivší quellisté,“ pokračovala Lokalita 301 úslužně, „nemohli čekat, že revoluce zvítězí, když se nedokázali vypořádat s opozicí ve vlastních–“

„Můžem přeskočit ještě dál? K druhý frontě.“

„O plných pětadvacet let později přineslo celé to zdánlivě rétorické vychloubání ovoce: změnilo se ve funkční axiom. S využitím Quellcristiny metafory bychom mohli říct, že po potlačení revoluce se quellcristový prach, jejž rozmetala do všech koutů nelítostná spravedlnost Konráda Harlana, uchytil a na tuctu různých míst založil nová ohniska odporu. Druhá fronta vznikla přesně podle Makitiny předpovědi a hnací síla povstání nabrala nečekané obrátky. V souvislosti s–“

Hledal jsem v báglech další kafe a vyprávění jsem nechal volně plynout. I tohle jsem už slyšel. V období druhé fronty quellismus nebyl novou rybou na útesu. Po generaci tichého inkubačního období za tvrdého kursu Harlanova rodu zůstal jedinou radikální silou na planetě. Jiná hnutí buď mávala zbraněmi, nebo zradila svoje ideály, a byla bez výjimky smetena vládnoucí mocí podporovanou Protektorátem, scvrkla se na zahořklý relikt bez iluzí. Quellisté zatím vyklouzli, vytratili se, vzdali se boje a žili tak, jak jim Naďa Makita vždycky radila. Technika nám umožňuje žít v takovém časovém měřítku, o jakém se našim předkům ani nesnilo – chceme-li naše sny uskutečnit, musíme být připraveni tohoto času využít, těžit z něj. A za pětadvacet let se vrátili, měli dobrou práci, rodinu, vychovali děti. Vrátili se k boji, nijak zvlášť nezestárli, ale byli vyzrálejší, moudřejší, houževnatější, silnější. Posilovala je šeptaná zvěst, stejná jako v jádru každého povstání: že se Quellcrist Falconerová vrací.

Pro bezpečnostní složky bylo Makitiných téměř mýtických pětadvacet let života na útěku velice nepříjemných. Její návrat byl pro ně ještě horší. Ve třiapadesáti si pořídila nové pouzdro, v němž ji nepoznali ani nejlepší přátelé. Plížila se troskami minulé revoluce jako pomstychtivý přízrak. Její první obětí se stali pomlouvači a zrádci z řad původních spojenců. Tentokrát se už žádné neshody mezi frakcemi nesměly opakovat, nesměly odvrátit pozornost od vytčeného cíle, ochromit velitelku a vydat ji do rukou Harlanova rodu. Vypátrala všechny. Neomaoisty, komunitarianisty, Novou sluneční stezku, Parlamentní gradualisty i sociální libertariány. Odhalila je, jak ve své stařecké senilitě dokola blábolí o tom či onom nezdařeném převratu, a do jednoho je pozabíjela.

Ve chvíli, kdy se obrátila proti Prvním rodům a krotkému zákonodárnému shromáždění, už to nebyla revoluce.

Začala Recivilizace.

Vypukla válka.

Trvala tři roky a vyvrcholila útokem na Millsport.

Ohřál jsem si další kávu a poslouchal, dokud Lokalita 301 příběh nedočetla. Jako dítě jsem ho slyšel nesčetněkrát a vždycky jsem doufal, že se v poslední minutě něco změní, že to dopadne dobře, že k tragédii tentokrát nedojde.

„Vládní síly držely Millsport pevně v rukou, quellistický útok zlomily. V zákonodárném shromáždění se vyjednal umírněný kompromis a Makita nejspíš doufala, že její nepřátelé budou mít plnou hlavu vážnějších problémů, než aby se ji snažili pronásledovat. Spoléhala na erární skrblení, ale mylné informace jí nedovolily nahlédnout, jakou roli v mírové dohodě hraje její dopadení či likvidace. Když si svůj omyl uvědomila, bylo už na útěk téměř pozdě…“

To „téměř“ tam nemá co dělat, pomyslel jsem si. Tolik válečných lodí, kolik jich Harlan vyslal obklíčit kráter Alabardos, se za celou válku v jedné operaci nesešlo. Piloti útočných helikoptér vedli svoje stroje těsně pod horním okrajem čtyřsetmetrové letové zóny, kde je mohla každým okamžikem stihnout smrt. Uvnitř se tísnili odstřelovači ze speciálních jednotek, vyzbrojení těmi nejtěžšími zbraněmi, jaké parametry orbitálek dovolovaly. Rozkaz zněl: sestřelit jakýkoli létací stroj, který se pokusí o únik, a použít jakékoli prostředky včetně přímé kolize.

„Když se Makitini věrní odhodlali k poslednímu zoufalému pokusu zachránit velitelce život, vystoupili s ní v tryskové helikoptéře zbavené všech zbraní a vyspělých systémů do velké výšky a doufali, že je orbitální platformy budou ignorovat. Jenže–“

„Jo, dobrý, Lokalito. To by stačilo.“ Hodil jsem do sebe kafe. Jenže to podělali. Jenže v plánu byla chyba (nebo mohlo jít o záměr, promyšlenou zradu). Nad Alabardos se z nebe sneslo zářivé kopí andělského ohně a vytvořilo z tryskové koptéry její plamenný portrét. Jenže spolu s kovovým popelem se v podobě nesouvislých organických molekul měkce snesla do oceánu i Naďa Makita. Nepotřeboval jsem to slyšet znovu. „A co legendy o útěku?“

„Jako u všech hrdinů, i v případě Quellcrist Falconerové se vyrojily legendy o utajeném úniku před skutečnou smrtí.“ Zdálo se mi, jako bych v hlase Lokality 301 zaslechl náznak výčitky, ale nejspíš šlo jen o výplod unaveného mozku. „Někteří zastávají teorii, že Quell do tryskové helikoptéry vůbec nenastoupila a že později z Alabardu unikla pozemním oddílům v přestrojení. Mnohem hodnověrnější teorie vycházejí z domněnky, že někdo Quellino vědomí zálohoval a že revolucionářku zase oživil, když opadla vlna poválečné hysterie.“

Přikývl jsem. „Kam ji mohli uložit?“

„Názory se různí,“ odvětil konstrukt, zvedl elegantní ruku a odpočítával na štíhlých prstech. „Někteří tvrdí, že byla hyperportována mimo planetu a buď ji uložili do digitálního datasejfu v mezihvězdném prostoru–“

„Jo, to je pravděpodobný.“

„–nebo na nějaký Kolonizovaný svět, kde měla přátele. V úvahu přicházejí Adoracion a Nkrumahova země. Podle jiné teorie byla Quell zálohována po těžkém zranění na Novém Hokkaidu. Když se zotavila, její příznivci kopii nehledali či na ni zapomněli–“

„Jo. Milovaná vůdkyně jim za to nestála.“

Lokalita 301 se při tom přerušení zamračila. „Tato teorie předpokládá značné geografické rozšíření a chaotičnost bojů, početné a náhlé ztráty na životech, kolaps komunikační sítě. V různých etapách válečného tažení na Novém Hokkaidu ke vzniku takových odříznutých vojenských stanovišť docházelo.“

„Hmmm.“

„Dále přichází v úvahu Millsport. Dějepisci zabývající se quellistickým obdobím jsou přesvědčeni, že Makitina rodina pocházela z vyšší střední třídy, a byla tudíž dostatečně významná, aby měla přístup k diskrétním skladištím. Celková kapacita diskrétních úložišť v millsportské metropolitní zóně se odhaduje na–“

„Který z těch teorií věříš ty?“

Konstrukt se odmlčel tak náhle, že jeho holografická ústa zůstala otevřená. Projekce se zavlnila. U pravého boku, levého ňadra a v oblasti očí se na okamžik objevily specifikace strojového kódu. Když opět promluvila, tón hlasu získal strohý, mechanický nádech.

„Jsem služební konstrukt firmy Harkany Datasystems, sestrojený pro základní interaktivní úroveň. Nejsem schopna na takovou otázku odpovědět.“

„Žádný názory?“

„Shromažďuji pouze data a z nich mohu odvodit jisté pravděpodobnostní gradienty.“

„To mi docela vyhovuje. Spočítej mi to. Pro kterou eventualitu je pravděpodobnost nejvyšší?“

„Nejvyšší pravděpodobnost z dostupných dat hovoří ve prospěch teze, že Naďa Makita nastoupila na palubu quellistické tryskové koptéry na Alabardu, vypařila se po zásahu orbitálním ohněm a od té doby neexistuje.“

Opět jsem přikývl.

„Správně,“ povzdychl jsem si.

Sylvie se vrátila za pár hodin, přinesla čerstvé ovoce a samoohřívací krabici plnou kořeněných garnátích koláčků. Pustili jsme se do jídla. Příliš jsme nemluvili.

„Navázalas spojení?“ zeptal jsem se jí v jedné chvíli.

„Ne,“ kroutila hlavou a žvýkala. „Něco se zvrtlo. Cejtím to. Cejtím je tam, ale nevidím dost, abych navázala spojení.“

Sklopila oči, zamračila se a vzniklé vrásky působily dojmem, že Sylvie trpí.

„Doufám, žes nesundala šátek?“

Pohlédla na mě. „Ne, nesundala jsem ho, Micky. Neovlivňuje funkčnost. Jenom mě sere.“

Pokrčil jsem rameny. „To nás oba.“

Pohledem zabloudila ke kapse, v níž ze zvyku nosím vyříznuté kortikální báze, ale neřekla nic.

Po zbytek dne jsme si šli z cesty. Sylvie trávila většinu času před spirálním holodisplejem. Všiml jsem si, že na displeji se mění barvy, aniž by Sylvie promluvila a aniž by se ho dotkla. Jednou se také odebrala do ložnice, lehla si na hodinu do postele a civěla do stropu. Když jsem šel okolo do koupelny, viděl jsem, jak se jí neslyšně pohybují rty. Osprchoval jsem se, pak jsem trčel u okna. I když jsem neměl chuť, jedl jsem ovoce, pil kávu. Nakonec jsem si vyšel ven, potloukal se kolem báze marťanské orlí věže a nezúčastněně jsem tlachal s Lokalitou 301, která se na mě pověsila o vlastní vůli. Měl jsem pocit, že je tam proto, aby mi zabránila počmárat stěny neslušnými nápisy.

V chladném horském vzduchu bylo cítit napětí. Jako neuskutečněný styk nebo blížící se fronta.

Takhle to nemůže zůstat navždycky, uvědomoval jsem si. Něco rupne.

Místo toho se setmělo, zase mlčky jsme povečeřeli a brzy se odebrali do oddělených ložnic. Ležel jsem v mrtvém tichu odhlučněné kóje a představoval jsem si noční zvuky, jež se ozývaly v končinách daleko na jihu. Najednou mi došlo, že jsem tam měl být už téměř před dvěma měsíci. Za to, že jsem na to během posledních několika týdnů nijak zvlášť nemyslel, jsem vděčil úpravě Vyslance – soustředil jsem se jen na svoje nejbližší okolí a bezprostřední situaci. Kdykoliv jsem však měl příležitost, vzpomněl jsem si na Newpest a Beladovou pláň. Ne že bych tam někomu doopravdy scházel, ale pár schůzek jsem prošvihl. Radul Segesvar si z mého mlčení může vyvodit, že mě odhalili a zajali, což by mohlo pro Pláň znamenat průšvih. Segesvar mi sice byl zavázán, ale nešlo o dluh, na který by se dalo u jižních mafií spoléhat příliš dlouho. Newpestští hajduci postrádají mravní kázeň jakuzy. Bylo mi jasné, že dva měsíce mlčení jsou na ně možná až moc.

Zase mě svrběly ruce. Geneticky podmíněná touha zachytit se skály a vypadnout.

Postav se k tomu čelem, Micky. Je čas se z toho vyvlíknout. Tvoje demontérská kariéra skončila. Byla docela zajímavá, získala ti novou tvář a gekoní ruce, ale čeho je moc, toho je příliš. Je čas vrátit se na trať. Vrátit se k rozdělaný práci.

Otočil jsem se na bok a čuměl do stěny. Na druhé straně byla Sylvie, nejspíš také ležela v tichosti, sama v izolaci. Je možné, že se také zoufale pokoušela usnout.

Co mám tak asi dělat? Opustit ji?

Už jsi udělal horší věci.

Viděl jsem Orrův pohled: Ani se jí kurva nedotkneš!

A zaslechl jsem, jak Lazlo říká: Já ti věřím, Micky.

Jo, posmíval se mi můj vlastní hlas. Lazlo věří Mickymu, protože Takeshi Kovacse ještě nepotkal.

A jestli je pravda, co říká? Jestli je to vážně ona?

Ale no tak. Quellcrist Falconerová? Slyšels přece konstrukt. Quellcrist Falconerová se proměnila ve vzdušnej prach. Stalo se to sedm set metrů nad Alabardem.

Tak kdo je to? Duch kortikální báze? Je možný, že není Naďa Makita, ale rozhodně tomu sama věří. A je zatraceně jistý, že to není Sylvie Oshimová. Tak kdo to teda je?

Nemám potuchy. A je to vůbec tvoje starost?

Já nevím. Měla by?

Tvoje starost je, že z nějakýho podělanýho archívu kortikálních bází získala jakuza tvoje roztomilý druhý já a najala si ho, aby tě sejmulo. Docela poetický, co? A to ti povím, že jim tu práci nezbabrá. Určitě má prostředky – vzpomínáš na celoplanetární zatykač? A vsaď boty, že tahle povedená šlamastyka bude mít nějakej háček. Pravidla pro přepouzdrování do dvou pouzder přece znáš.

V týhle chvíli vede k pouzdru, který máš na sobě, jediná stopa. Žena za dveřmi hned vedle tebe a jí podřízení žoldáčci, její kamarádi. Takže čím dřív zmizíš z jejich společnosti, půjdeš na jih a vrátíš se k rozdělaný práci, tím líp pro všechny zúčastněný.

Jo, rozdělaná práce. Ta by vyřešila všechny tvoje problémy, Micky.

Přestaň mi už kurva říkat Micky!

Netrpělivě jsem odhodil pokrývku a vylezl z postele. Otevřel jsem dveře do prázdné místnosti, spatřil jsem stůl, ve tmě jasně zářící spirální holodisplej, siluety našich ruksaků opřených společně v rohu. Světlo Hoteie vykreslovalo na podlaze pastelově oranžové obrysy oken. Prošel jsem měsíčním svitem nahý, přikrčil se u vaků, pátral po plechovce amfetaminové koly.

Seru na spaní.

Za sebou jsem zaslechl její kroky. Když jsem se otáčel, mrazilo mě do morku kostí. Netušil jsem, která z nich proti mně stane.

„Ty taky?“ Hlas patřil Sylvii Oshimové. Stála proti mně, ruce založené na prsou, na tváři lehce tázavý vlčí pohled. Rovněž nahá, ňadra pažemi posbíraná a stisknutá do véčka, jako by mi přinesla dárek, boky nachýlené uprostřed kroku, jedno oblé stehno částečně skryté za tím druhým. Změť rozcuchaných vlasů jí padala do nevyspalé tváře. Ve světle měsíce Hoteie se na její bledé pleti objevily odstíny mědi a sálajících uhlíků. Nejistě se usmála.

„Pořád se budím. Mám pocit, že mi hlava běží na forsáž.“ Kývla na plechovku koly v mojí ruce. „To nepomůže.“

„Nechce se mi spát,“ odpověděl jsem chraplavě.

„Ne,“ přisvědčila a úsměv ustoupil vážnému tónu. „Ani mně se nechce spát. Chce se mi dělat to, cos ode mě chtěl.“

Uvolnila paže, ňadra se zhoupla. Poněkud rozpačitě si odhrnula vlasy z obličeje, propletla si ruce na zátylku. Pohnula nohama, stehna se o sebe otřela, mezi vztyčenými lokty se na mě pozorně zahleděla.

„Líbím se ti takhle?“

„Jo.“ Prsa se jí v tomhle postoji zdvihla trochu výš. Do ptáka se mi hrnula krev. Odkašlal jsem si. „Tak se mi líbíš strašně moc.“

„To je dobře.“

Zůstala nehnutě stát. Pozorovala mě. Upustil jsem plechovku koly na batoh, v němž jsem ji našel. Přistoupil jsem k Sylvii. Rozpletla ruce, přejela mi po ramenou a spojila je pevně za mými zády. Jednou rukou jsem potěžkal její ňadro, druhou jsem jí vklouzl do rozkroku, kde jsem si pamatoval známé vlhko –

„Ne, počkej,“ odstrčila mi ruku. „Tam ne, ještě ne.“

To byl nepříjemný zádrhel. V buňce přede dvěma dny to probíhalo jinak. Setřásl jsem ho ze sebe, uchopil ňadro oběma rukama, stiskl bradavku, přisál se k ní. Spustila ruku, začala mi hladit topor, sem a tam, jako by ho chtěla každou chvíli pustit. Zamračil jsem se, protože jsem měl v živé paměti mnohem důvěrnější stisk, a sevřel jsem jí ruku okolo penisu pevněji. Zahihňala se.

„Promiň.“

Vrávoravě jsem Sylvii zatlačil na okraj stolu, uvolnil jsem se z jejího sevření a klekl si před ní na podlahu. Mumlala něco hlubokým hrdelním hlasem, trošičku roztáhla nohy, naklonila se dozadu, zapřela se oběma rukama o stůl.

„Udělej mi to pusou,“ vypravila ze sebe.

Přejel jsem jí rukama po stehnech vzhůru, pak jsem jí z obou stran vtlačil bříška palců do píči. Sylvie se zachvěla, pootevřela ústa. Sklonil jsem hlavu a vnikl do ní jazykem. Když jí uniklo silné, potlačované zasténání, usmál jsem se. Nějakým způsobem úsměv vnímala, protože mě jednou rukou plácla přes rameno.

„Mizero. Opovaž se přestat, ty parchante.“

Roztáhl jsem jí nohy dál od sebe a opřel jsem se do toho. Jednou rukou mi hnětla šíji a ramena, nepokojně se na stole vrtěla, pravidelným pohybem boků kopírovala rytmus mého jazyka. Zabořila mi ruku do vlasů. I když mě k sobě pevně tiskla, rozesmál jsem se, ale Sylvie už nebyla ve stavu, aby mi na to řekla něco souvislého. Začala mumlat, ale nedovedl jsem určit, zda sama pro sebe či zda je to určené mně. Zpočátku spíš vyluzovala opakovaná schvalující jednoslabičná citoslovce, ale když posléze spěla k vyvrcholení, vynořilo se něco nového. Plně zabraný do činnosti jsem hned nepochopil, co se děje. V křečích orgazmu Sylvie Oshimová odříkávala nějakou motanici strojového kódu.

Oběma rukama se mi v křečích klimaxu snažila napasovat hlavu do prostoru mezi stehny. Odklonil jsem se, jemně se z jejího objetí vymanil, vstal jsem, usmál se na ni.

A stál jsem tváří v tvář jiné ženě.

Těžko bych mohl definovat, co se přesně změnilo, ale s pomocí intuice Vyslance jsem dospěl k absolutní jistotě, jistotě, kterou bych mohl přirovnat ke zdviži, propadávající nezadržitelným volným pádem mými vnitřnostmi.

Naďa Makita se vrátila.

Poznal jsem ji podle zúžených očí a hluboké vrásky v koutku úst – ani jedno z toho nepatřilo mezi mimické prostředky Sylvie Oshimové. V její tváři na okamžik zaplál hladový výraz, dech se jí prudce zrychlil a zkrátil, jako by se právě dovršený orgasmus vracel v zrcadlovém odrazu.

„Ahojky, Micky Klikaři,“ pronesla chraptivě.

Dech se jí postupně zpomalil, obličej se poskládal do úsměvu, který naopak z mojí tváře zmizel. Sklouzla ze stolu, sáhla mi mezi nohy. Byl to sice ten starý, důvěrně známý hmat, ale mě zatím šok připravil o erekci.

„Co se děje?“ hlesla.

„Já–“ zakoktal jsem. Použila obě ruce, jako když si někdo jemně přitahuje lano. Vnímal jsem, že mi zase roste. Sledovala můj výraz.

„Tak děje se něco?“

„Nic,“ odtušil jsem rychle.

„To jsem ráda.“

Nespouštěla ze mě oči, elegantně sklouzla na kolena, obemkla žalud rty. Jednou rukou mi stále třela ptáka, druhou sjela k mému pravému stehnu a tvrdě ho stiskla.

To je šílený, ohradilo se jakési zbytkové já Vyslance. Měl bys to hned zarazit.

Nespustila ze mě oči. Její jazyk, zuby a ruce mě dovedly k explozi.

Kapitola sedmnáctá

Potom jsme leželi dekorativně přehozeni jeden přes druhého v mojí posteli, celí mokří, ruce volně propletené po posledním zběsilém objetí. Naši pokožku pokrývaly lepkavé kapky tělesných tekutin, svaly po opakovaných vyvrcholeních laxně odevzdané. Před očima se mi míhaly záblesky toho, co jsme jeden s druhým a jeden druhému všechno dělali. Viděl jsem ji, jak je nade mnou schoulená, ruce zkřížené na mých prsou, každým pohybem mě tvrdě tiskne dolů. Viděl jsem se, jak do ní najíždím zezadu. Viděl jsem její číču, jak se mi snáší na obličej. Viděl jsem ji, jak se pode mnou kroutí, divoce saje z ústředního provazce vlastních vlasů, zatímco prorážím mezi jejíma nohama, které mi zahákla kolem boků jako svěráky. Viděl jsem sebe, jak si strkám do pusy ústřední provazec jejích vlasů, nasáklý jejími vlastními slinami, jak se mi směje do obličeje a stiskem svalů mě strhává k sobě.

Když promluvila, její amangličtina stačila, aby mi po zádech přejel mráz.

„Co je?“ Musela cítit, jak jsem se otřásl.

„Nic.“

Překulila se, aby mi viděla do tváře. Měl jsem pocit, že se mi ten pohled propaluje do kůže jako plamen. „Položila jsem ti otázku. V čem je problém?“

Na okamžik jsem zavřel oči.

„Jseš Naďa, že jo?“

„Ano.“

„Naďa Makita?“

„Ano.“

Pohlédl jsem stranou. „Jak ses sem sakra dostala, Naďo?“

„To má být metafyzická otázka?“

„Ne. Technická,“ opravil jsem ji, podepřel se loktem a ukázal na její tělo. Ať už se o to zasloužila úprava Vyslance či něco jiného, můj vlastní nezaujatý klid mě docela překvapil. „Nemůžeš si nevšimnout, co se s tebou děje. Žiješ ve velitelským softwaru a občas se dostaneš ven. Z toho, čeho jsem byl svědkem, bych soudil, že se vezeš na rázový vlně základních pudů. Sex, snad strach a zuřivost. Tyhle věci odblokujou pořádnej díl vědomejch funkcí, což ti dává prostor. Jenže–“

„Jseš snad nějakej expert?“

„Bejval jsem,“ přisvědčil jsem a sledoval její reakci. „U Vyslanců.“

„U čeho?“

„Na tom nesejde. Jenom by mě zajímalo, co je se Sylvií Oshimovou, když jseš tady ty.“

„S kým?“

„Nosíš její tělo, Naďo. Doufám, že si přede mnou nechceš hrát na blbou!“

Odkulila se na záda, civěla do stropu. „Fakt o tom nechci mluvit.“

„Ne, nejspíš nechceš. A víš co? Ani já o tom nechci mluvit. Jenže dřív nebo pozdějc nás to čeká. A ty to víš.“

Dlouhá odmlka. Roztáhla nohy a bezmyšlenkovitě se škrábala na vnitřní straně stehna. Natáhla se ke mně a stiskla mi zvadlý úd. Jemně jsem jí odstrčil ruku.

„Zapomeň na to, Naďo. Jsem úplně vyždímanej. Tuhle noc by mi ho nepostavila ani Mitzi Harlanová. Teď si budeme povídat. Kde je Sylvie Oshimová?“

Zase se ode mne odkulila.

„Jsem snad její strážná?“ otázala se hořce. „Myslíš, že nad tím mám kontrolu?“

„Možná ne. Ale něco si o tom myslet musíš.“

Opět ticho. Tentokrát v něm drnčelo napětí. Čekal jsem. Konečně se převalila zpátky, v očích zoufalství.

„Ta přiblblá Oshimová se mi jenom zdá, abys věděl,“ zasyčela na mě. „Je to jenom můj sen, tak jak mám hergot vědět, kam zmizí, když se probudím?“

„Jo, ale ty se zase zdáš jí.“

„A to mě má jako uklidnit?“

Vzdychl jsem. „Pověz mi, co se ti zdá.“

„Proč?“

„Protože se ti kurva snažím pomoct, Naďo.“

Blýskla očima.

„Jak chceš,“ odsekla. „Zdá se mi, že z tebe má strach. Jak to? Zdá se mi, že jí vrtá hlavou, co chceš dělat s tolika dušemi mrtvých kněžích. Že přemýšlí, kdo to vlastně ten Micky Klikař je a jestli je v jeho blízkosti v bezpečí. Jestli ji nevošoustá při nejbližší příležitosti. Nebo jestli ji při první příležitosti nepodrazí. Být tebou, jestli sis v ní chtěl smočit knot, Micky, nebo kdo hergot jsi, radši bych na to zapomněla. Bude lepší, když se od ní budeš držet co nejdál a zůstaneš se mnou.“

V tichosti jsem ty věty vstřebával. Křivě se usmála.

„To jsi chtěl slyšet?“

Pokrčil jsem rameny. „Někde začít musím. To tys ji přiměla k sexu? Aby ses dostala navrch?“

„Na to se neptej.“

„Nejspíš to dostanu z ní.“

„Pokud se vrátí.“ Věnovala mi další úsměv, tentokrát na mě víc cenila zuby. „Na tvém místě bych to nezkoušela.“

A tak to šlo dál. Vrčeli a štěkali jsme na sebe ještě nějakou dobu, ale pod váhou postkoitální chemie to nevedlo nikam. Nakonec jsem to vzdal, posadil se na okraj postele, civěl do hlavní místnosti a pozoroval podlahové panely zalité Hoteiovým světlem. O pár minut později jsem na rameni ucítil její ruku.

„Omlouvám se,“ řekla tiše.

„Jo? Za co?“

„Jenom jsem si uvědomila, že jsem to všechno začala já. Zeptala jsem se, na co myslíš. Kdybych to nechtěla vědět, proč bych se tě ptala?“

„Na tom něco je.“

„Já jenom…“ Odmlčela se. „Poslouchej, Micky, začínám být ospalá. Předtím jsem ti lhala. Nemám ani potuchy, kdy se Sylvie Oshimová vrátí a jestli vůbec. Vlastně ani nevím, jestli se ráno vzbudím. Nemyslíš, že je toho dost, aby byl člověk podrážděnej?“

Upřeně jsem hleděl na oranžové skvrny na podlaze v protější místnosti. Na chvíli se mi zamotala hlava. Odkašlal jsem si.

„Můžeš si dát amfetaminovou kolu,“ odtušil jsem drsně.

„Ne. Dřív nebo později budu muset spát. Proč ne teď? Jsem unavená. A co horšího, jsem šťastná a uvolněná. Mám pocit, že to stačí. Je to jenom chemie, to je mi jasný, jenže věčně se tomu vzpírat nemůžu. A myslím, že se vrátím. Něco mi říká, že se vrátím. Zatím nemám páru kdy. A nemám tušení, kam odcházím. A to mě děsí. Mohl bys…“ Další pauza. V tichu jsem slyšel, jak polkla. „Nevadilo by ti mě držet, až se budu vytrácet?“

Oranžový měsíční svit na temné ošoupané podlaze.

Zašátral jsem po její ruce.

Jako většina zakázkových bojových pouzder, která jsem kdy nosil, mělo i Eishundo zabudované automatické buzení. V čas, který jsem si nastavil, se každý sen proměnil v obraz okraje vycházejícího slunce nad klidným tropickým mořem. Odkudsi zavanula vůně ovoce a kávy a veselý šum hovoru. Bosými chodidly jsem vnímal chladný písek časného rána, ve tváři pohlazení jemného vánku, hukot příboje.

Že by už Včirská pláž?

Ruce jsem měl nacpané do kapes vyšisovaných surfařských kalhot, v záhybech kapes zrníčka písku a –

Probudil jsem se, smyslové vjemy se rázem rozplynuly. Žádná káva. Žádná pláž, kde bych si ji vypil. Pod chodidly ani pod prsty žádný písek. Slunce sice svítilo, ale oproti probouzecímu snu slabě prosakovalo oknem v protější místnosti a bezbarvě se hroužilo do tíživého šedivého ticha.

Velmi opatrně jsem se otočil a pohlédl do tváře spící ženy vedle sebe. Ani se nepohnula. Vybavil jsem si hrůzu v očích Nadi Makity, když se postupně nořila do spánku. Zbytky vědomí z ní vyprchaly jako napjaté lano ze zkřehlých rukou, pak sebou trhla, zamrkala a znovu se probrala. A pak ten okamžik, kdy přestala vzdorovat a už se nevrátila. Teď jsem ležel a sledoval klid a mír v její spící tváři. Nepomohlo to.

Vyklouzl jsem z postele, oblékl se ve vedlejší místnosti. Nechtěl jsem tam být, až se Sylvie probudí.

Zcela jistě jsem neměl v úmyslu budit ji sám.

Přede mnou se zjevila Lokalita 301 a otevřela ústa. Bojový neurachem byl rychlejší. Přejel jsem si prstem přes hrdlo, ukázal palcem do ložnice, pak jsem si z opěradla židle vzal bundu a kývl na dveře.

„Venku,“ zašeptal jsem.

Před krychlí se rýsovalo hezčí počasí, než to vypadalo na první pohled. Sluníčko bylo zimní, ale hřálo, a mraky se začínaly trhat. Daikoku se skláněl k jihozápadu jako duch turecké šavle. Nad oceánem vířil sloup nejasných skvrn, nejspíš křídlatců, a dole, až na samotné hranici viditelnosti, jsem zahlédl pár plavidel. Nehybným vzduchem se nesl vzdálený šum Tekitomury. Zívl jsem, zamrkal na plechovku amfetaminové koly v ruce a zastrčil si ji do bundy. Byl jsem natolik vzhůru, jak jsem chtěl.

„Tak co jsi chtěla?“ zeptal jsem se konstruktu vedle sebe.

„Snad vás bude zajímat, že máme návštěvu.“

Neurachem naskočil. Pouzdro Eishundo přešlo do bojové pohotovosti, čas zhoustl. První blasterový blesk mě minul, když jsem ještě nevěřícně civěl na konstrukt Lokality 301. Výstřel prošel hologramem, zahlédl jsem plamen rozčísnutého vzduchu a svoji vlastní hořící bundu, ale to už jsem se vrhal na stranu.

„Do pr–“

Bez pistole, bez nože. Obojí jsem nechal uvnitř a už jsem neměl čas vrátit se ke dveřím. Vyslanecká intuice mě od nich stejně odehnala. Později jsem pochopil, co mi intuice napověděla – návrat do krychle znamenal jistou sebevraždu. Bundu ještě v plamenech, skočil jsem do krytu stěny. Blasterový paprsek zasyčel někde úplně mimo. Pálili znovu na Lokalitu 301, protože ji považovali za člověka.

To nejsou zrovna ninjové, blesklo mi hlavou. Spíš najatá místní výpomoc.

Jo, jenže maji zbraně, a ty ne.

Čas změnit kolbiště.

Protipožární materiál v bundě plameny zadusil, zůstal jen dým a žár na žebrech. Sežehnutá vlákna vypouštěla roztavený polymer. Zhluboka jsem se nadechl a vyrazil tryskem pryč.

Za mnou nevěřícné výkřiky a hned zuřivý řev. Nejspíš si mysleli, že mě složili první ranou, nebo prostě byli pomalí. Než zase začali pálit, utekly dvě vteřiny. To už jsem skoro doběhl ke druhé krychli. V uších mi zapraskal zvuk výstřelu; na boku jsem ucítil horko, svaly škubly. Vrhl jsem se ke stěně, chránil si záda, skenoval terén před sebou.

Další tři krychle se tísnily v nepravidelném oblouku kolem původních vykopávek. Za nimi, na masívních příhradových nosnících, se k nebi vypínala marťanská orlí věž. Připomínala velikou premileniální raketu připravenou na startovací rampě. Včera jsem se tam nepodíval, nerad mám pod nohama díru, zvlášť když je hluboká pět set metrů. Z dřívějších zkušeností jsem však už věděl, co perspektiva marťanské architektury dokáže udělat s lidskými smysly, a že mě úprava Vyslance nezklame.

Místní nájemní poskoci. Nezapomínej na to.

Půjdou za mnou přinejlepším váhavě, rozhodí je závratná perspektiva marťanského interiéru a s trochou štěstí na ně zapůsobí i pověrčivá bázeň. Vyvedu je z rovnováhy, dostanou strach.

A dopustí se chyb.

Orlí věž mi poslouží jako dokonalé vražedné bojiště.

Vyrazil jsem sprintem přes zbývající otevřený prostor, proklouzl mezi dvěma krychlemi a zamířil k nejbližší obnažené struktuře, vybíhající z horniny jako tlustý, pět metrů silný kořen stromu z marťanské slitiny. Archeologové vedle něj nechali kovové schůdky. Bral jsem je po třech, vyskočil jsem na výchoz struktury. Na slitině barvy modřiny mi uklouzly boty, ale udržel jsem se na nohou díky vystupujícímu basreliéfu technoglyfů, pokrývajících stěnu nejbližší podpěry. Nosník měl na výšku přinejmenším deset metrů, jenže pár metrů nalevo stál žebřík, přilepený k basreliéfu epoxidovou pryskyřicí. Chytil jsem se příčky, začal šplhat.

Další výkřiky mezi obytnými buňkami. Žádné výstřely. Vypadalo to, že postupují od rohu k rohu, ale neměl jsem čas zapojit neurachem, abych měl jistotu. Když začal žebřík skřípat a prohýbat se pod mojí váhou, zpotily se mi dlaně. Epoxid na marťanské slitině příliš nedržel. Zdvojnásobil jsem rychlost, vyhoupl se na vrcholek a zmizel jim z dohledu. Rozplácl jsem se na vršku nosníku, oddechoval jsem, poslouchal. Neurachem odhalil zvuky špatně organizovaného pronásledování. Někdo se pokoušel odstřelit zámek jedné z krychlí. Civěl jsem na nebe a chvíli uvažoval.

„Lokalito? Jseš tady?“ zamumlal jsem.

„Jsem v komunikačním dosahu, ano,“ ozval se mi za uchem hlas konstruktu. „Není třeba, abyste mluvil hlasitěji. Z kontextu vyvozuji, že nemáte zájem, abych se zviditelnila ve vaší blízkosti.“

„Vyvozuješ správně. Byl bych ti ale vděčnej, kdyby ses na moje znamení zviditelnila uvnitř jedný z těch zamčenejch krychlí. A ještě lepší by bylo ukázat se v několika najednou. Dokážeš to?“

„Komunikační interakci mohu navázat současně se všemi členy původního archeologického týmu Lokality 301, plus se sedmi potenciálními návštěvníky.“ Při té ztlumené hlasitosti těžko říct, ale měl jsem pocit, jako by v jejím hlase zaznělo mírné pobavení. „Disponuji celkovou kapacitou dvaašedesáti nezávislých projekcí.“

„Jo, fajn. No, tři čtyři by zatím mohly stačit,“ odpověděl jsem a nesmírně opatrně jsem se převalil na břicho. „Hele, nemůžeš se promítnout v mý podobě?“

„Ne. Mám sice možnost výběru ze seznamu osobnostních projekcí, ale ty nemohu nijak upravovat.“

„Máte na seznamu nějaký mužský?“

„Ano, ale je jich méně než–“

„V pořádku. Nevadí. Vyber ze seznamu pár takovejch, co jsou mi podobný. Chlapy přibližně mojí postavy.“

„Kdy si budete přát, abych váš příkaz vykonala?“

Vsunul jsem ruce pod sebe.

„Teď!“

„Provádím.“

Pár vteřin to trvalo, ale pak mezi krychlemi propukl zmatek. Praskání blasterů, varovné výkřiky, dusot běžících nohou. Patnáct metrů nad nimi jsem se mocně odrazil rukama, zvedl se na nohy a ve skrčené pozici jsem se rozletěl sprintem.

Rameno nosníku vyčnívalo něco přes padesát metrů do prázdného prostoru, na opačné straně se bez jediného švu napojovalo na ústřední těleso hnízdiště. U spoje zely široké oválné vstupní otvory. Výkopový tým se pokusil upevnit k hornímu okraji nosníkového ramene zábradlí, jenže, podobně jako u žebříku, epoxid po čase zklamal, lana se uvolnila a volně visela do stran, na některých místech zcela chyběla. Zakřenil jsem se a plně se soustředil na širokou pásnici v místě, kde se rameno napojovalo na hlavní strukturu. Udržoval jsem rychlost.

Díky neurachemu jsem rozeznal hlas, který se pokoušel překřičet všechny ostatní:

„–ebilní kreténi, přestaňte střílet. Přestaňte střílet. Přestaňte kurva střílet! Je nahoře. Je támhle nahoře!“

Hrozivé ticho. Zoufale jsem přidal. Pak povětří roztrhaly blasterové paprsky. Uklouzl jsem, téměř jsem propadl mezerou v zábradlí, ale znovu jsem se vrhl vpřed.

U ucha se mi ozvala Lokalita 301. Díky zesílení neurachemem zazněl její hlas jako burácení hromu.

„Části archeologického naleziště nelze za dané situace považovat za bezpečné pro–“

Jen jsem na ni zavrčel.

V zádech jsem ucítil blasterový žár, pach ionizovaného vzduchu.

Pode mnou se ozval stejný hlas co prve. Neurachem ho zesílil, jako by hulákal těsně vedle mne. „Dej to kurva sem. Ukážu ti, jak se z toho–“

Vrhl jsem se stranou. Očekávaný paprsek mi ožehl záda a ramena. Musel jsem uznat, že s tak neohrabanou zbraní a na takovou vzdálenost to byla zatraceně dobrá rána. Dopadl jsem do předpisového kotoulu, vztyčil se a po hlavě jsem skočil do nejbližšího vstupního otvoru.

Paprsky pronikly i tam.

Než se za mnou pronásledovatelé pustili, uplynulo skoro půl hodiny. Zavrtaný v nekonečné marťanské architektuře jsem šponoval neurachem a poslouchal, jak se hádají. Takhle nízko jsem v orlí věži nenašel žádnou vyhlídku, odkud bych se mohl podívat ven – pošahaný marťanský stavitelé – ale ozvěna uvnitř stavby mi přinášela poryvy hlasů. Smysl rozhovoru jsem uhodl snadno. Nájemní poskoci to chtěli zabalit a vrátit se domů, jenže vůdce chtěl vidět moji hlavu nabodnutou na kůlu.

Nemohl jsem mu nic vyčítat. Na jeho místě bych jednal stejně. Nemůžete se postavit před jakuzu a říct, že jste splnili jen půl smlouvy. A určitě nesmíte Vyslanci ukázat záda. Ze všech těch mužů tam dole si to uvědomoval nejlépe.

Měl mladší hlas, než jsem čekal.

„–řím, že jste z toho podělaný. Prokristapána, vždyť jste vyrostli tady pod kopcem! Je to jenom troska!“

Rozhlédl jsem se. Všechny ty zvlněné křivky a dutiny sice nenápadně, ale neúprosně vedly moji pozornost směrem vzhůru, až mě z toho rozbolely oči. Skrytými průduchy sem shora vnikalo ostré ranní světlo, cestou dolů se ale nějak měnilo, zjemňovalo se. Kouřově modrý povrch slitiny jako by paprsky nasával a odrážel je podivně tlumené. Pod mezaninem, do něhož jsem se vyšplhal, se tmavá podlaha střídala se světlými zářezy a otvory, jež by tam žádný příčetný lidský architekt nikdy neumístil. A hluboko dole probleskovaly šedé horniny a skrovná vegetace horského úbočí.

Jenom troska. Správně.

Byl mladší, než jsem čekal.

Až teď jsem začal logicky zvažovat, o kolik let. Dospěl jsem k závěru, že moje formativní zkušenosti s marťanskými artefakty mu scházejí.

„Hele, vždyť není ani ozbrojenej.“

Zavolal jsem vysokým hlasem, aby mě bylo dobře slyšet.

„Nazdar, Kovacsi. Když jseš si tak jistej, proč si pro mě nejdeš nahoru sám?“

Náhlé ticho. Mumlání. Byl jsem přesvědčen, že slyším tlumený smích jednoho z místních zabijáků. Pak se ozval on, taky křičel.

„Přinejmenším na špiclování tě vybavili slušně.“

„To mi povídej.“

„Máš v úmyslu si to s náma rozdat, nebo chceš jenom poslouchat cizí hovory a blbě provokovat?“

Usmál jsem se. „Snažím se pomoct. Rozdat si to s tebou ale můžu, jestli po tom tak toužíš – klidně přijď. A ty chudáky vezmi s sebou, když musíš.“

„Mám lepší nápad. Co takhle je nechat, aby tvý společnici postupně zotvírali všechny tělesný otvory, dokud nevylezeš? Můžeš využít svůj skvělej neurachem a dál špehovat. Ačkoliv, abych byl upřímnej, asi ho nebudeš potřebovat. Hoši jsou nadšenci.“

Vztek mnou zalomcoval mnohem dříve, než jsem začal racionálně uvažovat. Ve tváři mi škubalo, pouzdro Eishundo ztuhlo v křeči. Na dva zdlouhavé srdeční údery mě dostal. Pak se skrz pocity prosadily vyslanecké systémy a začaly je zkoumat.

Neudělá to. Jestli tě Tanaseda vystopoval přes Oshimovou a Slídiče, pak ví, že Sylvie má co do činění se smrtí Yukia Hirayasu. Tanaseda ji bude chtít neporušenou. Stará škola chce staromódní popravu. S poškozeným zbožím se Tanaseda nespokojí.

A když už jsme u toho, mluvíme tady o tobě. Přece víš, čeho jseš schopnej. Tohle ty neděláš.

Tenkrát jsem byl mladší. Jsem mladší, zápolil jsem zmatečně s logikou věci. To moje já tam dole je mladší. Těžko říct –

Jsi to ty. Blufuje jako Vyslanec, jako jsi tolikrát blufoval sám.

„Nic mi na to neřekneš?“

„Oba víme, že to neuděláš, Kovacsi. A oba víme, pro koho pracuješ.“

Tentokrát byla pauza tak krátká, že se stěží dala postřehnout. Vzpamatoval se rychle. Velmi působivé.

„Na člověka na útěku jseš dobře informovanej.“

„Jsem školenej.“

„Nasáváš místní kolorit?“

Tahle slova použila Virginie Vidaurová při výcviku Vyslanců přibližně před sto lety. Uvažoval jsem, kolik let to je pro něj.

„Něco takovýho.“

„Řekni mi něco, člověče. Moc bych chtěl vědět, jak se po všem tom výcviku stalo, žes moh skončit jako druhořadej úkladnej vrah? Z hlediska postupu v kariéře mě to dost překvapuje.“

Poslouchal jsem ho a po zádech mi šplhalo ledové poznání. Zašklebil jsem se a trochu změnil polohu. Neodpověděl jsem.

„Klikař? Jseš Klikař, nemám pravdu?“

„Po pravdě řečeno mám jiný jméno,“ zařval jsem na něho, „ale nějakej sráč mi ho ukradl. Dokud ho nedostanu zpátky, stačí mi Klikař.“

„Možná ho zpátky nedostaneš.“

„To je od tebe hezký, že si děláš starosti, ale já toho sráče znám. Brzo přestane dělat problémy.“

Škublo to s ním jen nepatrně, sotva na zlomek vteřiny. Zbystřené smysly Vyslance mi prozradily, jak bleskově ovládl hněv.

„Nepleteš se?“

„Ne, jak říkám. Totální sráč. Na jedno použití.“

„To mi zní jako přehnaná sebedůvěra,“ odtušil maličko změněným hlasem. Zřejmě jsem ho ťal do živého. „Třeba ho ale neznáš tak dobře, jak si myslíš.“

Rozchechtal jsem se. „Děláš si srandu? Naučil jsem ho úplně všechno. Beze mě by–“

Tam. Člověk. Věděl jsem, že se blíží. Že ho neuslyším, protože kvůli hulákání na toho dole mám stažený neurachem. Pět metrů pode mnou proklouzla průlezovým otvorem přikrčená, černě oděná postava. Její tvář s oční senzorickou maskou pro zvláštní operace působila hmyzím, nelidským dojmem. Bude mít minimálně infravizi, zvukový lokátor, detektor pohybu – Už jsem padal. Odrazil jsem se od římsy, podpatky u sebe, zacílené na vaz hned pod helmou.

Nějaké zařízení v senzorické masce ho muselo varovat. Uskočil, podíval se nahoru, stočil na mě blaster. Ústa pod maskou se otevřela k výkřiku a elektromagnetický paprsek prořízl vzduch v místě, kudy jsem před zlomkem vteřiny padal. Přistál jsem na podlaze skrčený, kousíček od jeho pravého lokte. Zablokoval jsem blížící se hlaveň blasteru. Už vykřikl, ale roztřeseným hlasem. Hranou dlaně jsem švihl proti hrdlu, ozval se dusivý, dávivý zvuk. Zapotácel se. Narovnal jsem se, skočil k němu a sekl podruhé.

Ještě tam byli dva.

Objevili se v průlezu, bok po boku. Zachránila mě jedině jejich neschopnost. Když první padl zadušený k zemi, mohl mě jeden z nich zastřelit – místo toho se o to pokusili oba najednou a zapletli se do sebe. Rozběhl jsem se proti nim.

Viděl jsem planety, kde můžete protivníka sejmout nožem na deset metrů a prohlásit, že šlo o sebeobranu. Právní důvody berou v úvahu, že k překonání takové vzdálenosti není třeba příliš mnoho času.

To je holá pravda.

Když víte, co děláte, nepotřebujete ani ten nůž.

Tohle bylo pět metrů, možná méně. Zasypal jsem je ranami, dupal jsem jim po nártech, kopal do holení, blokoval zbraně, jednomu jsem vrazil loket do obličeje. Zrekvíroval jsem blaster. Nastavil jsem ho na široký rozptyl a stiskl spoušť.

Tlumené výkřiky, krátkodeché krvavé exploze rozervaných tkání, vzápětí kauterizovaných. Pára se rozplynula, těla útočníků ode mě odpadla. Měl jsem čas pořádně se nadechnout a podívat se, jakou jsem ukořistil zbraň – zápalnej šunt od Szegeda – a do slitiny za mojí hlavou se zakousl další blasterový paprsek. Šli po mně v plné síle.

Jak se po tom všem výcviku stalo, žes mohl skončit jako druhořadej úkladnej vrah?

Řekl bych, že jenom z čirý neschopnosti.

Dal jsem se na ústup. Někdo nahlédl do oválného průlezu. Zahnal jsem ho naslepo vypáleným ohnivým paprskem.

A taky jsem do sebe zahleděnej víc, než je zdrávo.

Jednou rukou jsem se zachytil výstupku ve stěně, vyšvihl se a zahákl nohy o širokou spirálovou rampu, která vedla do mojí původní skrýše v mezipatře. Gekoní drapáky firmy Eishundo na marťanské slitině selhaly. Ruka mi sklouzla, snažil jsem se zachytit ještě jednou, ale spadl jsem. Z otvoru vlevo od průlezu, jemuž jsem se věnoval, se vyřítili další dva bareti. Vypálil jsem szegedem při zemi nazdařbůh a znovu se pokoušel vyšplhat nahoru. Paprsek odřízl chodidlo útočnici napravo. Vykřikla, klopýtla, chytila se za zraněnou nohu a nemotorně se propadla trhlinou v podlaze. Trhlinou pronikl nahoru její druhý výkřik.

Vstal jsem a vrhl se na jejího společníka.

Byla to neohrabaná bitka, zbraně nám překážely v rukou. Vyrazil jsem na něho pažbou szegedu, odrazil mě a zkusil mě střelit vlastním blasterem. Vyrazil jsem mu ho, kopl do kolena, ale vrátil mi to kopem do holeně. Vrazil jsem mu pažbu szegedu pod bradu a zapáčil nahoru. Upustil zbraň a současně mě tvrdě udeřil ze strany do hrdla a do slabin. Odvrávoral jsem dozadu, ale nějak se mi podařilo szeged nepustit a ocitnout se ve vzdálenosti, odkud jsem ho mohl použít. Distanční smysl mě i přes prudkou bolest hlasitě varoval. Chlápek tasil rezervní zbraň, zamířil. Ignoroval jsem bolest i distanční poplach, vrhl se na stranu a zvedl blaster.

Zbraň v ruce útočníka ostře zakašlala. Chladný, svíravý pocit po zásahu střelou z paralyzéru.

Klopýtl jsem dozadu, podlaha pod nohama zmizela.

– pošahaný marťanský konstruktéři –

Vědomí se mi zužovalo závratnou rychlostí. Padal jsem z orlí věže jako bomba bez křídel.

Kapitola osmnáctá

„Neotvírejte oči, nerozevírejte dlaň levé ruky, vůbec se nehýbejte.“

Připomínalo to mantru nebo nějakou zaklinači formuli. Jako by mi ji někdo zpíval už celé hodiny. Nebyl jsem si jistý, zda mohu neuposlechnout – od pěsti po rameno se mi levačka proměnila ve zkřehlý kus ledu, oči jsem měl jako zalepené. S ramenem také nebylo všechno v pořádku, nejspíš vymknuté. Celý zbytek těla navíc tepal bolestnou kocovinou po zásahu z paralyzéru. Celý jsem byl ztuhlý, prochladlý.

„Neotvírejte oči, nerozevírejte dlaň levé ruky, vůbec se–“

„Už jsem tě slyšel předtím, Lokalito,“ odpověděl jsem, jako bych měl něčím ucpané hrdlo. Odkašlal jsem si a svět se se mnou zhoupl. „Kde to jsem?“

Krátké zaváhání. „Pane profesore, nejspíš bude lepší, když se touto informací budeme zabývat později. Nerozevírejte dlaň levé ruky.“

„Jo, rozuměl jsem. Levačka. Nemám ji otvírat. Je pochroumaná?“

„Ne,“ odvětil konstrukt zdráhavé. „To nikoli, ale jen ona vás drží při životě.“

Šok. Něco jako kůl zaražený do hrudníku. Naskočila však úprava a s ní vlna falešného klidu. Předpokládá se, že Vyslanci jsou v tomhle dobří – naučit se probouzet na neočekávaných místech tvoří součást jejich výcviku. Nepropadnou panice, sbírají data, seznamují se s celkovou situací. Ztěžka jsem polkl.

„Rozumím.“

„Teď můžete otevřít oči.“

Zvítězil jsem nad ochromující bolestí a konečně jsem rozlepil víčka. Párkrát jsem zamrkal, abych viděl zřetelně, a hned jsem zalitoval. Hlava mi visela na pravém rameni a pod ní jsem spatřil už jen pět set metrů prázdného prostoru nad horským úpatím. Pocit chladu a závrati náhle dával smysl. Visel jsem jako oběšenec na své vlastní levé ruce.

Duševní otřes se vrátil. S námahou jsem ho zapudil a nemotorně jsem otočil hlavu nahoru. Pěst jsem pevně svíral okolo smyčky zeleného kabelu, jenž se na obou koncích nořil do pancíře z kouřově šedé marťanské slitiny. Ze všech stran mě pod podivnými úhly obklopovaly pilíře a věžičky ze stejné slitiny. Stále jsem byl praštěný paralyzérem, takže mi nějakou dobu trvalo pochopit, že se dívám na spodní stranu orlí věže. Bylo zřejmé, že jsem se nezřítil příliš hluboko.

„Co se stalo, Lokalito?“ zakrákal jsem.

„Zatímco jste padal, pane profesore, zachytil jste se služebního kabelu. Přesně podle toho, co si o jeho funkci myslíme, se kabel stáhl zpět a vynesl vás vzhůru do záchranného prostoru.“

„Záchranného prostoru?“ hlesl jsem a pátral ve svém okolí po vhodném výstupku, na který bych mohl bezpečně stoupnout. „Jak to funguje?“

„Nevíme to jistě. Zdá se, že z pozice, kterou nyní zaujímáte, se mohl marťan, přinejmenším dospělý marťan, pohodlně dostat k vletovým otvorům na spodní straně orlí věže. Těch otvorů je několik–“

„V pořádku,“ přerušil jsem Lokalitu a chmurně civěl na sevřenou pěst. „Jak dlouho tady visím?“

„Sedmačtyřicet minut. Zdá se, že vaše tělo je vysoce odolné vůči neurofrekvenčním zbraním. Rovněž k přežití ve výšce a ve velmi nebezpečných podmínkách.“

No nekecej.

Nechápal jsem, jak mohla firma Eishundo Organics zkrachovat. Svoje doporučení bych jim podepsal kdykoliv. Už jsem se u bojových pouzder setkal s programy pro přežití v bezvědomí, ale tohle bylo biotechnologické mistrovství. V souvislosti se zřícením jsem z mozku vydoloval matnou vzpomínku. Zoufalou hrůzu ze závratné rychlosti, vědomí pádu. Mrazivý černý plášť ochromujícího účinku paralyzéru, cosi stěží viditelné u ruky. Závěrečné škubnutí bezprostředně před ztrátou vědomí. Zachránila mě tři století stará laboratoř biotechnologických čarodějů a jejich nadšených nápadů.

Slabý úsměv mi z tváře zmizel, když jsem začal uvažovat, co se šlachami a klouby udělalo hodinové sevření ruky a napětí pod váhou těla. Divil bych se, kdyby to paže neodnesla trvalým poškozením a kdybych s ní ještě mohl někdy pohnout.

„Kde jsou ostatní?“

„Odešli. Jsou mimo dosah senzorů.“

„Takže si myslej, že jsem se zřítil až dolů.“

„Vypadá to tak. Muž, jehož jste nazýval Kovacs, vyčlenil některé svoje zaměstnance, aby pátrali u horského úpatí. Předpokládám, že mají najít vaše tělo a tělo té ženy, kterou jste zmrzačil při přestřelce.“

„A co Sylvie? Moje kolegyně?“

„Vzali ji s sebou. Pořídila jsem záznam z–“

„Teď ne,“ odkašlal jsem si a poprvé jsem si uvědomil, jak mám strašně vyprahlé hrdlo. „Hele, říkala jsi, že jsou tady někde vletový otvory, kterýma se odtuď dá dostat dovnitř? Kde je nejbližší?“

„Za triflexovou svislou věžičkou po vaší levé ruce. Je to vstupní otvor o průměru třiadevadesát centimetrů.“

Zaklonil jsem hlavu a zahlédl objekt, který měla Lokalita 301 nejspíš na mysli. Svislá věžička silně připomínala dvoumetrový obrácený černokněžnický klobouk, na třech místech potlučený jako po úderu mohutných pěstí. Povrch věžičky tvořily nestejné modravé plošky, jež pohlcovaly odlesky světla pod hnízdištěm a třpytily se jako mokré. Nejspodnější deformace vybíhala v jakési téměř horizontální sedlo, jehož bych se snad i mohl chytit. Od místa, kde jsem visel, sotva dva metry.

Brnkačka. Nic na tom není.

Pokud to skočíš se zmrzačenou rukou.

A pokud tvoje gekoní dlaně přilnou k marťanské slitině lépe, než před hodinou v mezipatře.

A pokud –

Natáhl jsem pravačku a chytil se smyčky kabelu oběma rukama. Velice opatrně jsem se začal zdravou rukou přitahovat, přenášet na ni váhu. Jakmile v levačce polevilo napětí, škubla sebou. Zkřehlými tkáněmi projel oheň. V rameni zaskřípalo. Teplo zvolna vnikalo do poškozených vazů, postupně se měnilo v něco jako bolest. Pokusil jsem se levačku ohnout, ale kromě mravenčení v prstech jsem z ní víc života nevykřesal. Bolest v rameni sílila, šířila se dál a nakonec zachvátila svaly v celé paži. Bylo zřejmé, že až se rozhýbá, bude bolet daleko víc.

Znovu jsem zkusil prsty levé ruky. Mravenčení nahradila děsivá pulzující bolest, vehnala mi do očí slzy. Prsty se ani nehnuly. Levačka byla ke kabelu jako přivařená.

„Přejete si, abych uvědomila bezpečnostní službu?“

Bezpečnostní službu? To byla tekitomurská policie. Zahlcená stížnostmi Kurumayových demontérských bezpečnostních oddílů by dala echo místní jakuze s mým roztomilým druhým já v čele úderných jednotek a možná – pokud si v zájmu přísunu aktuálních informací mohli vousáči dovolit podplácení policistů – i rytířům Nového zjevení,

„Dík,“ odtušil jsem chabě. „Myslím, že to zvládnu.“

Podíval jsem se na zatuhlou ruku, na vížku, do propasti pod sebou a zhluboka jsem se nadechl. Zvolna, velmi opatrně jsem posunul zdravou ruku po kabelu, dokud se nedotýkala svojí pevně sevřené kolegyně. Znovu jsem se nadechl a zhoupl dolní polovinu těla vzhůru. Sotva zotavená nervová vlákna v břišních svalech přitom vehementně zaprotestovala. Zahákl jsem se pravou botou, sklouzl jsem, znovu se zahákl. Kotník jsem zaklínil za kabel. Na levačce spočívala zas menší váha. Bolest udeřila naplno, klouby a svaly postižené paže vybuchly agónií.

Znovu jsem se nadechl, znovu jsem pohlédl pod –

Nekoukej se kurva dolů.

Další nádech, skřípění zubů.

A pak, s pomocí palce a ukazováčku, jsem z kabelu postupně vypáčil všechny prsty paralyzované ruky.

Modravé přítmí rozlehlé marťanské orlí věže jsem opustil o půl hodiny později, manický smích stále na krajíčku. Adrenalinová nálada mi vydržela i cestou přes rameno nosníku, z vratkého archeologického žebříku – o jedné ruce nic snadného – pak po schodech. Za neustálého připitomělého uculování jsem seskočil na pevnou půdu a s vrozenou opatrností i občasnými přívaly nemístného rozjaření jsem se vydal na cestu mezi ubytovacími krychlemi. Zbytek hysterického úsměvu mi nezmizel z obličeje dokonce ani ve chvíli, kdy jsem vkročil do naší krychle a spatřil prázdné lože, na němž jsem zanechal Sylvii.

Bylo to těsně.

Odtrhávat prsty od kabelu sice příliš zábavné nebylo, ale ve srovnání s celou následující eskapádou šlo o humornou vložku. Jakmile jsem ruku uvolnil, spadla z kabelu a zůstala bezvládně viset v rameni, které bolelo hůř než zkažený zub. Byla mi užitečná jako kámen na krku. Minuta neutuchajícího klení, než jsem se odvážil uvolnit pravou nohu, zhoupnout se na pravé ruce a využít setrvačnosti k těžkopádnému skoku stranou k vížce. Chytil jsem se jí zuby nehty, děkoval marťanům, že pro jednou použili materiál poskytující alespoň minimální tření, a vmáčkl jsem se do sedla. Těžce jsem oddychoval a tiskl tvář k chladné slitině. Tak jsem zůstal dobrých deset minut.

Po pečlivém průzkumu, opatrném vyklánění a vizuálním ohledávání jsem zjistil, že bych na dno vletového otvoru, o němž se Lokalita 301 zmiňovala, mohl dosáhnout, pokud se postavím na ohnutou špičku věžičky. Ohnul jsem levou paži a zjistil, že od lokte dál se už trochu hýbe a mohla by posloužit alespoň jako klín. Z té pozice bych nejspíš mohl zdvihnout nohy nahoru a dovnitř.

Dalších deset minut mi trvalo, než jsem se to, orosený potem, odhodlal zkusit.

O půldruhé minuty později jsem ležel na podlaze v orlí věži, tiše se sám pro sebe chichotal a poslouchal zurčící ozvěnu, odrážející se v bludišti mimozemské architektury, která mi zachránila život.

Brnkačka.

Nakonec jsem vstal a zamířil ven.

V buňce vykopli všechny dveře, za nimiž se mohlo skrývat nebezpečí.

V ložnici, kde jsem spal se Sylvií, jsem objevil stopy zápasu. Rozhlížel jsem se a masíroval si paži a rameno. Lehký lůžkový kout vyvrácený, povlečení zmačkané na podlaze. Jinde se nedotkli ničeho.

Žádná krev. Žádný zbytkový pach po výstřelech.

Na podlaze v ložnici jsem našel nůž i GS Rapsodii. Zbraně prostě vypadly z převrácené lůžkové jednotky a odkutálely se do různých koutů. Nezdržovali se s nimi.

Tlačil je čas. Kam tak pospíchali? Seběhnout na úpatí hory pro mrtvolu Takeshi Kovacse?

Když jsem sbíral zbraně, vrtalo mi to hlavou. Zvláštní, že to tu neobrátili vzhůru nohama. Podle Lokality 301 někoho poslali vyzvednout moje roztříštěné údy, jenže celá parta tam nešla. Bylo by tedy logické to tady aspoň zběžně prohledat.

Uvažoval jsem, po čem asi na horském úpatí pátrají teď, jak dlouho se tomu budou věnovat a co udělají, až moje tělo nenajdou.

Přemýšlel jsem, co udělá on.

Vrátil jsem se do obýváku, posadil se ke stolu a civěl do hlubin spirálního holodispleje. Měl jsem pocit, jako by se bolest v levém lokti mírně ztišila.

„Lokalito?“

Zašumění. Žena se zjevila na protější straně stolu, strojově dokonalá, nedotčená událostmi posledních hodin.

„Ano, pane profesore Klikaři?“

„Říkala jsi, žes pořídila záznam toho, co se tady seběhlo. Týká se to celýho komplexu?“

„Ano, vstup i výstup je řízen stejným zobrazovacím systémem. Na každých osm krychlových metrů areálu naleziště připadá jedna mikrokamera. V oblasti orlích věží bývají záznamy někdy nedokonalé, takže–“

„Na to se vykašli. Chtěl bych vidět Kovacse. Záznam všeho, co tady dělal a říkal. Pusť mi to na holodisplej.“

„Provádím příkaz.“

Rapsodii a Tebbit jsem odložil na stůl po pravé ruce.

„Ještě něco, Lokalito. Jestli se někdo přiblíží, jestli půjde po cestě sem nahoru, okamžitě mě informuj.“

Měl dobré pouzdro.

Přetáčel jsem na nejlepší záběry, našel jsem sekvenci zachycující útočníky, jak stoupají po horské pěšině ke krychli, zastavil jsem to a chvíli si ho prohlížel. Mohutná stavba těla do jisté míry odpovídala zakázkovým bojovým pouzdrům, jenže rytmus pohybu, chůze a postoj připomínaly spíš pouzdro na předvádění. Tvář kombinovala pestřejší rasovou směsici, než jaká je na Harlanově světě běžně k mání. Vypěstovaný na zakázku. Geny nakoupený na jiné planetě. Pokožka odstínu vybledlého jantaru, oči neskutečně modré. Silné vystouplé lícní kosti, široká ústa s plnými rty, dlouhé černé vlasy stažené dozadu elektrickou sponou. Moc pěkný.

A moc drahý i na jakuzu.

Potlačil jsem vzrůstající znepokojení a požádal jsem Lokalitu 301, aby se na skupinu útočníků zaměřila zevrubněji. Moji pozornost upoutala další postava. Vysoká, svalnatá, s duhovou hřívou – velitelskou kšticí. Mikrokamery přiblížily detail očí s ocelovými čočkami, na obvody pod bledou pletí.

Anton.

Po demontérsku, klidně a přesně, šel do kopce Anton a dva torpéďáci. Jedním z torpéďáků byla žena, jíž jsem později v orlí věži ustřelil nohu. Za velitelskou kšticí kráčeli ještě dva, vlastně tři další muži. Nápadně se z celé skupinky vydělovali a dotvářeli známé, zdánlivě roztříštěné, nicméně strategicky perfektně sladěné rozestavení.

Když jsem pochopil, na co se dívám, uvědomil jsem si, že jsem něco prošvihnul.

Anton a Lebkouni.

Kovacs si přivezl honici psy z Nového Hoku.

Vzpomněl jsem si na zmatek při střelbě mezi obytnými buňkami a v orlí věži. Náhle to dávalo smysl. Banda poskoků z jakuzy a příslušníci demontážní čety se navzájem pletli pod nohy. Na Vyslance jsem předvedl dost mizernou analýzu situace. V jeho věku bych takovou chybu neudělal.

O čem to mluvíš? Právě jsi v jeho věku tu chybu udělal. Jsi to přece ty.

Zamrazilo mě.

„Lokalito, vrať to do ložnice. Jak ji vytáhli.“

Holodisplej poskočil, rozblikal se. Žena s divoce rozcuchanou velitelskou kšticí se probudila uprostřed zváleného povlečení. Probudily ji výstřely venku. Oči se jí rozšířily, když si uvědomila, co slyší. Pak se rozlétly dveře. Se zbraněmi a řevem vtrhly do místnosti mohutné postavy. Když muži spatřili úlovek, válečný pokřik se změnil v úšklebky. Odložili zbraně, jeden po Sylvii hmátl. Udeřila ho do obličeje. Rozpoutala se krátká šarvátka, početní převaha zvítězila nad jejími rychlými reflexy. Stržené povlečení, spolehlivě ochromující údery na stehna a solar plexus. Zatímco ležela na podlaze a těžce oddechovala, jeden z hrdlořezů ji se smíchem chytil za prso, druhou rukou zapátral mezi nohama, naznačil kopulační pohyby. Pár kumpánů se rozchechtalo.

Viděl jsem to už podruhé, ale i teď mnou lomcoval vztek. Cítil jsem, jak se mi gekoní štětinky v dlaních zalévají potem.

Ve dveřích se objevil další chlap. Když viděl, co se děje, rozzuřil se a začal řvát japonsky. Hrdlořez od ženy na podlaze odskočil. Nervózně se uklonil, koktavě se omlouval. Nově příchozí k němu přistoupil, hřbetem ruky mu zasadil tři drtivé údery do obličeje. Zděšený hrdlořez se přikrčil ke stěně. Příchozí dál řval ty nejšťavnatější japonské nadávky, jaké jsem kdy slyšel, a pak nařídil, aby zajatkyni přinesli šaty.

Když konečně dorazil Kovacs, aby si čerstvý úlovek prohlédl, Sylvie seděla na židli uprostřed obývacího pokoje, oblečená, ruce v klíně, zápěstí úhledně spoutaná neviditelnou páskou. Chlap z jakuzy stál v bezpečné vzdálenosti od ní, zbraně v pohotovosti. Samozvaný romantik stál zamračeně v koutě, koutek úst napuchlý, horní ret roztržený. Kovacs rychlým pohledem zhodnotil spoušť a obrátil se k poskokovi po svém boku. Tichý, pro mikrokamery nerozluštitelný rozhovor. Poté se Kovacs znovu obrátil k Sylvii. Z nějakého důvodu váhal.

Pak se otočil ke dveřím.

„Antone, můžeš na chvilku?“

Velitel Lebkounů vstoupil. Když ho žena spatřila, zkřivila ústa opovržením.

„Jseš laciná kurva!“

Anton ohrnul ret, ale neodpověděl.

„Myslím, že se znáte,“ prohlásil Kovacs, ale v hlase zazněl náznak otázky. Z ženy nespouštěl oči.

Sylvie si ho změřila. „Jo, znám toho sráče. A co? Má to snad něco společnýho s tebou, debile?“

Zíral na ni a já byl napjatý k prasknutí, protože tuhle sekvenci jsem ještě neznal. Netušil jsem, jak zareaguje. Co bych udělal v jeho věku? Ne, špatná otázka. Co jsem se chystal udělat v jeho věku? Prosíval jsem desítky let plných násilí a zuřivosti, snažil se uhodnout, co se stane.

Jen se usmál.

„Ne, paní Oshimová. Už to se mnou nemá společnýho vůbec nic. Jste prostě balík, kterej musím doručit v neporušeným stavu, tím to hasne.“

Někdo něco zamumlal, někdo se rozřehtal. Můj napjatý neurachem zachytil přitroublý vtípek na balíky. Moje mladší já v cívce se zarazilo. Kovacs šlehl pohledem po muži s natrženým horním rtem.

„Ty tam. Pojď sem!“

Zabijákovi se příliš nechtělo. Jeho postoj to vyjadřoval více než zjevně. Patřil však k jakuze, musel si zachovat tvář. Narovnal se, pohlédl Kovacsovi zpříma do očí a vycenil zpilované zuby. Kovacs na něho vrhl neutrální pohled a přikývl.

„Ukaž pravou ruku.“

Zabiják z jakuzy naklonil hlavu na stranu, nespouštěl Kovacse z očí. Nestoudně drzé gesto. Máchl rukou vzhůru, roztáhl prsty a vytvořil z nich uvolněnou zahnutou čepel. Znovu naklonil hlavu, tentokrát na opačnou stranu, a očima dal najevo, že větší sračku, než je tenhle taní, ještě neviděl.

Kovacs byl rychlý jako tažné lano, když praskne.

Chňapl chlapovu ruku za zápěstí, zkroutil ji dolů, tělem muži znemožnil každou možnost obrany. Pak ukořistěnou paži natáhl dopředu, druhou rukou opsal nad klubkem zaháknutých těl oblouk a namířil blaster. Paprsek zazářil, zasyčel.

Když se ruka vzňala, zabiják vykřikl. Blaster musel být nastavený na minimum – většina paprskometů by totiž končetinu čistě oddělila, tkáně, jež by přišly paprsku do cesty, by se prostě vypařily. Tenhle plamen však zlikvidoval kůži a maso, ale šlachy a kosti zůstaly. Kovacs si chlapa ještě přidržel, pak ho bočním úderem lokte do hlavy odstrčil. Zabiják se zhroutil na podlahu. Seškvařenou ruku držel v podpaží, na kalhotách měl mokrou skvrnu. Nekontrolovatelně se rozplakal.

Kovacs ovládl dech, rozhlédl se po místnosti. Hleděly na něho kamenné tváře. Sylvie se odvrátila. Málem jsem cítil pach spáleného masa.

„Pokud se nepokusí o útěk, ani se jí nedotknete, nepromluvíte na ni. Všichni. Jasný? V týhle záležitosti znamenáte míň než špína za nehtama. Dokud se nevrátíme do Millsportu, ta ženská je pro vás bůh. Je vám to jasný?!“

Rozhostilo se ticho. Kapitán jakuzy zařval japonsky. Mužstvo zamumlalo na souhlas, jako po výprasku. Kovacs přikývl a otočil se k Sylvii.

„Paní Oshimová. Pojďte za mnou, prosím.“

Okamžik na něho civěla, pak vstala a šla za ním ven. Jakuzáci se trousili za nimi, uvnitř zůstal jen kapitán a muž na podlaze. Kapitán na zraněného zabijáka chvíli upřeně hleděl, nakonec ho prudce nakopl do žeber, plivl na něj a také odešel.

Tři muže, co jsem je zabil v orlí věži, venku naložili na skládací gravinosítka. Kapitán určil muže, který je měl tlačit, a posléze se postavil do čela ochranného útvaru, v jehož středu kráčeli Kovacs a Sylvie. Anton a čtyři zbývající členové Lebkounů zaujali místa vedle a za nosítky a vytvořili tak jakýsi ležérní zadní voj. Mikrokamery před krychlí a v terénu sledovaly malou karavanu, dokud se jim na pěšině k Tekitomuře neztratila z dosahu.

Padesát metrů za procesím klopýtal se zraněnou, dosud neošetřenou rukou hrdlořez, co upadl v nemilost, protože se odvážil dotknout Sylvie Oshimové.

Pozoroval jsem ho a přitom jsem se snažil tomu všemu přijít na kloub.

Vysvětlit si události tak, aby dávaly smysl.

Ještě jsem byl zabraný do úvah, když se mě Lokalita 301 zeptala, jestli chci ještě něco vidět. Bezmyšlenkovitě jsem odmítl. Intuice Vyslance už začala pracovat na nezbytných opatřeních.

Naskládala původní předpoklady na úhlednou hranici a všechny je nemilosrdně podpálila.

Kapitola devatenáctá

Když jsem do Belada Kohei č. p. 9.26 dorazil, už se nikde nesvítilo, jen v bloku vpravo, o půl tuctu nákladních vjezdů dál, se z oken horního patra linula záře, jako by uvnitř hořelo. I přes staženou garážovou roletu do nočního ticha duněl jakýsi kříženec reefdajvu s neojunkem. Venku se snažily zahřát plácáním rukama tři statné postavy v černých kabátech, šla jim pára od pusy. Plex Kohei měl sice parket na pořádnou taneční party, ale peníze mu nestačily ani na robotickou ochranku. Tohle bude jednodušší, než jsem si představoval.

Za předpokladu, že tam Plex je.

Děláš si srandu? otázala se Isa s plným pohrdáním svých patnácti let, když jsem jí pozdě odpoledne zavolal. Jasně, že tam bude. Co je za den?

No, hádal jsem. Pátek?

Správně, pátek. Řekni mi, co tam místní křupani dělaj v pátek?

Jak to mám vědět, Iso? Nebuď takovej metropolitní snob.

Pátek. Čajovej dýchánek? Schůze rybářů? Ebisuova noc?

Pořádá mejdan.

Plex se snaží vydělat nějaký prachy, protože má laciný prostory a dobrý take, protáhla Isa. Takovejch skladů. A rodinnejch přátel z jakuzy.

Asi nevíš, v kterým skladu přesně bude.

Pitomá otázka. Motat se ve fraktálových spirálách uliček obchodní čtvrti neodpovídá mojí představě zábavy, ale když už jsem přišel, nebylo těžký je najít – muzika duněla přes půl tuctu uliček na všechny strany.

Asi nevím, zívla na mě Isa z druhé strany linky. Řekl bych, že právě vstala. Přiznej se, Kovacsi, nasrals tu hodně lidí?

Ne, proč?

No, nejspíš bych ti to neměla prozrazovat zadarmo. Ale protože se známe tak dlouho.

Potlačil jsem smích. Zná mě rok a půl. Když je člověku patnáct, asi mu to přijde dlouho.

Co?

Je tady po tobě sháňka. Za informace nabízeli slušný prachy. Bejt tebou, dávám bacha, aby to tvoje nový pouzdro s hlubokým hlasem nepřišlo k úhoně.

Zamračil jsem se, přemýšlel jsem. Kdo se shání?

Kdybych to věděla, musel bys mi tu informaci zaplatit. Jenže nevím. Se mnou mluvili jenom křiví poliši z Millsportu, a ty jsou lacinější než kurvy na Andělským nábřeží. Moh je poslat kdokoliv.

Předpokládám, žes jim o mně nic neřekla.

Předpokládáš správně. Máš v úmyslu blokovat tuhle linku ještě dlouho, Kovacsi? Nejsem jako ty. Vedu společenskej život.

Ne, už končím. Dík za novinky, Iso.

Odfrkla si. Klitorický potěšení na mý straně. A zůstaň naživu, třeba ti příště něco střelím.

Přimáčkl jsem si spojovací lem nového kabátu k límci, protáhl si ruce v černých polslitinových rukavicích – bodnutí bolesti v levé – a když jsem vcházel do zatáčky ulice, nasadil jsem gangsterský krok. Představte si Yukia Hirayasu na vrcholu pubertální povýšenosti. Nehleďte na to, že kabát není na míru a že by se Hirayasu do něčeho takového nenavlékl ani ve zlém snu – u stánku jsem nesehnal nic lepšího než značkovou konfekci. Avšak vzhledem k tomu, že těžká černá látka a na ruce nastříknuté rukavice spolu v tomhle světle docela ladily, mohlo to vyjít. O zbytek se postará vyslanecký klam.

Na okamžik jsem se zabýval myšlenkou, že bych na Plexův večírek prostě vtrhnul, že bych vyrazil dveře nebo vyšplhal po zadní stěně a rozbil světlík. V postižené paži, od špiček prstů až po šíji, jsem však stále cítil pulzující bolest. Nevěděl jsem, jestli bych se na ni mohl v kritické situaci spolehnout.

Muži pověření hlídáním vchodu si mě všimli a semkli se. Pomocí neurachemového vidění jsem si je hodnotil – levná síla z přístavu, podle pohybů jen minimum primitivního bojového vybavení. Na líci jednoho z nich inteligentní tetování z námořní pěchoty, možná jen kopie, dílo salónu, který dostal armádní přebytky. Nebo ho, jako spoustu jiných mariňáků, zaskočily krušné časy postdemobilizace. Musí se šetřit. Univerzální katechismus současného Harlanova světa. Nic není posvátnějšího, než snižování nákladů, a ani vojáci nejsou v bezpečí.

„Stůj, samuraji.“

Mariňák s tetováním. Věnoval jsem mu zdrcující pohled. Zpomalil jsem.

„Mám schůzku s Plexem Kohei. Nemám v úmyslu čekat.“

„Schůzku?“ Zorničky mu těkaly vzhůru a doleva, na sítnici prověřoval seznam hostů. „S váma ne. Je zaneprázdněnej.“

Předvedl jsem mu, jak umím nevěřícně rozšířit oči, jak bobtnám sopečným přetlakem úplně jako kapitán jakuzy ze záznamu Lokality 301.

„Víš vůbec, kdo jsem?“ vyštěkl jsem na něho.

Tetovaný dveřník pokrčil rameny. „Vím jenom to, že váš obličej není na seznamu hostů. A to znamená, že dál nepůjdete.“

Druzí dva hromotluci si mě měřili s profesionálním zájmem. Přemýšleli, co mi půjde nejlíp zlomit. Přemohl jsem v sobě nutkání zaujmout bojový postoj, místo toho jsem na mariňáka vrhl škrobený, silně opovržlivý pohled. Neměnit taktiku.

„Jak chceš. Informuj laskavě svýho zaměstnavatele, žes zrovna vyhodil Yukia Hirayasu a že díky tvýmu přičinění se mnou bude muset mluvit až zejtra ráno, v přítomnosti sempaie Tanasedy, neinformovanej, tudíž nepřipravenej.“

Tři muži si vyměnili pohledy. Autentický zvuk jmen, jež v jakuze něco znamenají, na ně zapůsobil. Mluvčí zaváhal. Otočil jsem se k odchodu. Než jsem stačil udělat krok, změnil názor. Vzdal se.

„V pořádku, Hirayasu-sane. Okamžik strpení.“

Na organizovaném zločinu je nejkrásnější, jak se na úrovni nohsledů a jejich přisluhovačů zachovává vláda strachu. Hierarchie hrdlořezů. Stejný jev můžete pozorovat na tuctu dalších planet: u triád Hunské domovské soustavy, u adoracionských familias vigilantes nebo u provských band na Nkrumahově zemi. Setkáte se samozřejmě s regionálními odstíny. Všechny však rozsévají stejnou setbu úcty skrze strach z odplaty. A sklízejí zakrnělou osobní iniciativu. Nikdo se nechce zmýlit a učinit nezávislé rozhodnutí, protože si ho vždycky lze vyložit jako nedostatek úcty. Taková hloupost z vás může udělat definitivní mrtvolu.

Je lepší držet se hierarchie. Dveřník vylovil telefon a navázal spojení s bosem.

„Poslouchej, Plexi, zrovna–“

Nějakou dobu jen poslouchal s kamennou tváří. Z aparátu se ozývaly zvuky připomínající rozzuřeného sršně. Ani jsem nepotřeboval neurachem, abych uhodl, o co jde.

„Jasně, vím, žes to říkal. Mám tu ale Yukia Hirayasu, člověče, chtěl by s tebou hodit řeč, akorát že–“

Další přestávka. Tentokrát vypadal vrátný o něco veseleji. Několikrát přikývl, popsal mě a zopakoval, co jsem mu řekl. Z druhého konce linky jsem slyšel Plexe váhat. Nechal jsem to uzrát, pak jsem luskl prsty a netrpělivě ukázal na telefon. Dveřník kapituloval, předal mi ho. Využil jsem pár měsíců staré vzpomínky na Hirayasův způsob řeči. Kdybych byl v koncích, mohl jsem přidat standardní obraty millsportských gangsterů.

„Plexi!“ Nekompromisní netrpělivost.

„Yukio? Jseš to vážně ty?“

Vypůjčil jsem si Hirayasův štěkavý tón. „Ne, prodávám po domech starožitnosti, ty blbče. Co sis myslel? Musíme spolu projednat vážnej obchod, Plexi. Mám tisíc chutí vzít si tu tvoji ochranku na malou projížďku, hezky za úsvitu. Nebudu čekat za dveřma.“

„Jasně, Yukio, jasně. Klid. Hned to zařídím. Člověče, všichni si mysleli, že je po tobě!“

„Věřím. Kecy. Vrátil jsem se. To ti to Tanaseda ještě neřekl, že ne?“

„Tana–“ Plex slyšitelně polkl. „Tanaseda je tady?“

„Kašli na Tanasedu. Odhaduju, že máme zhruba čtyři až pět hodin, než na to vlítnou poliši.“

„A to jako na co?“

„Na co?“ vypůjčil jsem si štěkavý tón ještě jednou. „No na co asi, kurva?“

Okamžik jsem poslouchal, jak dýchá. V pozadí se ozval tlumený ženský hlas. Krev se ve mně začala vařit, hned mě to přešlo. Nebyla to Sylvie ani Naďa. Ať už to byl kdokoli, Plex ženu podrážděně okřikl a zase se vrátil k telefonu.

„Myslel jsem, že–“

„Pustíš mě už kurva dovnitř nebo co?“

Lest zabrala. Plex si vyžádal k telefonu dveřníka. Po třech jednoslabičných slovech mariňák odemkl dveře vyříznuté v roletě, vstoupil a pokynul mi, abych šel za ním.

Plexův klub vypadal do značné míry tak, jak jsem si ho představoval. Levná ozvěna millsportské take scény – přepážky z průhledné slitiny, holografické scény z houbového tripu nad davem tanečníků oděných prakticky jen do obrázků na kůži a stínů. Žánrová fůze dusila prostor hlukem, cpala se do uší a lomcovala průsvitnými stěnami. V tělesných dutinách mi duněla jako bombardování. Nad davem se vznášel pár rádoby Dokonalých, tanečník a tanečnice po sobě přejížděli rukama, perfektně tónované svaly se vlnily v choreograficky řízeném orgasmu. Když jste se podívali pozorněji, zjistili jste, že je ve vzduchu drží lana, žádná antigravitace. A tripové hologramy se pouštěly ze záznamu, ne z kortikálního snímače jako v millsportských take klubech. Bylo mi poměrně jasné, že na Isu by tady dojem neudělali.

Z poničených plastikových křesel zasazených do stěny se neochotně zvedli dva chlápci kvůli osobní prohlídce. Zjevně už došli k přesvědčení, že je plno a oni mají padla, mrzutě si mě změřili a vytáhli detektory. Za průhlednou stěnou si jich všimli někteří tanečníci a začali je s vysmaženým úsměvem napodobovat. Můj doprovod na gorily úsečně kývl, aby si sedly, obešli jsme je i přepážku a vnořili se do houfu. Teplota stoupla na úroveň horečky. Hudba ještě zesílila.

Bez problémů jsme si tlačenicí proklestili cestu. Abych se prodral vpřed, rozdával jsem tvrdé šťouchy, ale nikdo mi je nevracel. Dočkal jsem se jen omluvných nebo jen blažených úsměvů. Výjevy na take zábavách jsou poměrně krotké, ať se na Harlanově světě vrtnete kamkoli – pečlivé genetické šlechtění posunulo účinky drogy do euforické části psychotropního spektra. Od smažky můžete nanejvýš čekat objetí, uslintanou pusu a nesouvislé vyznání nesmrtelné lásky. Dají se tu samozřejmě sehnat i tvrdší halucinogeny, ale s výjimkou vojáků o ně nikdo nestojí.

Po několika polaskáních a stovkách znepokojivě širokých úsměvů jsme se vyhoupli na kovovou rampu a vystoupili na lešení ke dvěma velkým přístavním kontejnerům, obloženým panely z marťanského zrcadlového dřeva. Jejich otlučený a poškrábaný povrch odrážel světlo hologramů. Doprovod mne zavedl k levému kontejneru, přitiskl dlaň ke zvonku a otevřel dosud neviditelný dveřní panel ze zrcadlového dřeva – opravdu otevřel, jako předtím průlez na ulici. Zdálo se, že tu ještě žádné flexidveře či flexiportály nezavedli. Ustoupil, abych mohl projít.

Vstoupil jsem a v popředí spatřil brunátného Plexe, oblečeného jen od pasu dolů; snažil se navléknout do divoce psychedelické hedvábné blůzy. Za ním se na masívní samotvarovací posteli povalovaly dvě ženy a muž. Všichni tři fyzicky velmi mladí a krásní, na obličeji prázdný úsměv, na kůži jen rozetřenou barvu, jinak skoro nic. Nebylo těžké uhodnout, kde je Plex sehnal. Zadní stěnu kontejneru zakrývaly monitory přijímající obraz z kontrolních mikrokamer v klubu, výjevy z tanečního parketu se přelévaly z obrazovky na obrazovku. Zvenčí sem skrze stěny pronikala tlumená hudba, dost zřetelná, aby na ni člověk mohl tančit. Nebo při ní dělat cokoli jiného.

„Ahoj, Yukio. Člověče, nech mě, ať si tě prohlídnu.“ Plex mi vykročil vstříc, roztáhl náruč. Nejistě se usmál. „Pěkný pouzdro, člověče. Kde jsi ho schrastil? Vypěstovaný na zakázku?“

Kývl jsem na jeho hračky. „Zbav se jich.“

„Jistě.“ Otočil se k samotvarovací posteli a zatleskal. „Tak, chlapci a děvčata, jde se. Legrace skončila. Musím se samurajem projednat něco důležitýho.“

Poslechli, ale reptali jako malé děti, kterým rodiče nedovolili ponocovat. Jedna z žen se mě na odchodu pokusila pohladit po tváři. Když jsem podrážděně ucukl, vyšpulila na mě rty. Dveřník je vyprovodil, pak vrhl tázavý pohled na Plexe. Plex ho napodobil a otočil se ke mně.

„Jo, jeho taky.“

Dveřník odešel, zavřel za sebou, hudba se trochu ztišila. Ohlédl jsem se po Plexovi. Mířil k postranní stěně do přijímacího modulu, ozářeného decentním interiérovým osvětlením. Z jeho pohybů sálala směsice ležérnosti a nervozity, strach z nastalé situace v krvi bojoval s účinky take. Zašátral v horní přihrádce modulu, nešikovně se přehraboval ve vyřezávaných křišťálových karafách a křehkých papírových balíčcích.

„Hele, nedáš si faječku?“

„Plexi,“ opřel jsem se do posledního blufu, „co se kurva děje?“

Trhl sebou a začal koktat.

„Já, no, myslel jsem, že by Tanaseda–“

„Ser na to, Plexi. Řekni to mně.“

„Hele, moje chyba to není,“ odpověděl a nasadil zarmoucený tón. „Copak jsem vám, hoši, neříkal od začátku, že to ta ženská nemá v hlavě v pořádku? Mlela pořád to kaikyo. Seděli jste si na uších? V biotechnologii se vyznám a poznám, když se posere. A jí se to v hlavě posralo.“

Aha.

Vrátil jsem se ve vzpomínkách o dva měsíce zpátky. Jsem před skladištěm, garážová roleta nákladového prostoru dole, mám na sobě syntetické pouzdro, krev vousáčů na rukou a na žebrech blasterem spálený maso. Poslouchám, co si povídají Plex a Yukio. Kaikyo – průliv nebo kanál. Šíbr. Překupník. Nezávislý finanční poradce. Výpust odpadních vod. Jo, a také svaty muž posedlý duchy – nebo žena posedlá duchem tři století staré revoluce. Sylvie jako hostitelka Nadi. Hostitelka Quell.

„Kam ji odvezli?“ zeptal jsem se tiše.

Už jsem nepoužil Yukiův tón, ale stejně jsem neměl v úmyslu pokračovat v jeho roli. Nevěděl jsem dost, abych tváří v tvář Plexově celoživotní známosti lež udržel.

„Myslím, že ji odvezli do Millsportu,“ odpověděl a ubalil si cigaretu – asi chtěl mariánkou překonat obluzení po take. „Hele, Yukio, vážně. Opravdu se Tanaseda–“

„Kam do Millsportu?“

Plexovi to došlo. Všiml jsem si, jak ho prostoupilo poznání. Náhle hmátnul pod horní přihrádku modulu. Snad měl v tom svém bledém aristokratickém těle nějaký neurachem, ale jen jako módní doplněk. Drogy ho navíc tak zpomalily, že byl spíš k smíchu.

Nechal jsem ho na zbraň sáhnout, nechal jsem ho napůl ji vytáhnout zpod poličky, kam ji přilepil. Pak jsem mu ruku odkopl, hřbetem pěsti jsem ho poslal zpátky na samotvarovací postel, šlápl jsem na přihrádku. Zdobené skleněné nádoby se roztříštily, papírové balíčky se rozlétly, polička praskla a zbraň spadla na podlahu. Vypadalo to na kompaktní střepinový blaster, většího bratříčka Rapsodie od General Systems, kterou jsem měl pod kabátem. Sebral jsem ho a otočil se právě včas. Plex už po stěně hledal spínač alarmu.

„Nedělej to.“

Strnul. Civěl na blaster jako zhypnotizovaný.

„Sedni si támhle.“

Zahučel na kanape, držel se za ruku, kam jsem ho kopl. Měl kliku, pomyslel jsem si nemilosrdně, i když jsem se musel přemáhat, abych mu ji nezlomil.

Nebo neuškvařil.

„Kdo?“ vypravil ze sebe. „Kdo jsi? Hirayasu ne.“

Přiložil jsem si ruku k tváři a s úklonou sejmul pomyslnou masku.

„Dobrej postřeh. Yukio fakt nejsem. Ale mám ho tady v kapse.“

Na tváři mu naskočily vrásky. „O čem to mluvíš?“

Sáhl jsem do bundy, vytáhl namátkou jednu kortikálku. Nebyla zrovna Yukiova, neměla precizní žlutý kroužek a hardwarový kód, ale když jsem se na Plexe podíval, bylo jasné, že na něho udělala dojem.

„Do prdele! Kovacs?“

„Dobrej odhad,“ pochválil jsem ho a kortikálku zase schoval. „Originál. Nekupujte napodobeniny. A teď, jestli nechceš sdílet kapsu se svým přítelem z dětství, odpovíš mi na pár otázek tak ochotně, jako jsi zpíval, když sis myslel, že jsem on.“

„Ale tohle ti nikdy,“ zavrtěl hlavou, „nemůže ti to projít, Kovacsi. Mají na tebe. Mají tě, najali si tě na tebe, člověče.“

„Vím, musej bejt zoufalí.“

„Člověče, tohle není sranda. Je to psychopat. Na Drávě ještě dneska počítají mrtvoly. Definitivně mrtvý. Báze fuč, vyříznutý!“

Na okamžik duševní otřes, mdlý, vzdálený. Po něm děsivé zamrazení, když jsem si vybavil Antona a Lebkouny na záznamu Lokality 301. Kovacs odplul na Nový Hok a základní práci odvedl s vyslaneckou důkladností. Odvezl si to, co potřeboval. Co nepotřeboval, zanechal v troskách.

„Koho zabil, Plexi?“

„J-já nevím, člověče,“ olízl si rty. „Spoustu lidí. Celou její četu, všechny, s kterými se–“

Zarazil se. Beze slova jsem přikývl. Vzpomínku na Jadwigu, Kiyoku a ostatní jsem zastrčil někam, kde nebude překážet.

„Jo. Teď k ní. Další otázka.“

„Hele, člověče, já ti pomoct nemůžu. Dokonce bys ani–“

Netrpělivě jsem se k němu naklonil, doutnal jsem vztekem. Poděšeně sebou trhl, víc, než když si myslel, že jsem Yukio.

„V pořádku. Klídek. Řeknu ti to. Co chceš vědět?“

Do práce. Musíš to vstřebat.

„Především chci vědět, co víš nebo si myslíš, že víš o Sylvii Oshimový.“

Vzdychl. „Člověče, už v tom námořnickým baru jsem ti říkal, aby ses do toho nepletl. Varoval jsem tě.“

„Jo, zdá se. Mě i Yukia. Jseš moc hodnej, takhle všechny varovat. Proč z ní máš takovej strach, Plexi?“

„Ty nevíš?“

„Budeme dělat, že ne,“ odtušil jsem a pozvedl ruku. Náhražkové gesto, aby mě hněv neovládl. „A předpokládejme taky, že ti upálím hlavu, když se mi pokusíš zalhat.“

Polkl. „Je to… Říká, že je Quellcrist Falconerová.“

„Fajn,“ přikývl jsem. „A je?“

„Jak to mám kurva vědět?“

„Chci slyšet tvý profesionální stanovisko. Mohla by bejt?“

„Já nevím.“ Jeho hlas zněl téměř tklivě. „Co ode mě chceš? Odjel jsi s ní na Nový Hok, tak víš, jaký to tam je. Myslím si, jo, fakticky si myslím, že by to mohla být ona. Mohla kápnout na databanku zálohovaných osobností. Mohla se kontaminovat.“

„Ale ty jí to nebaštíš.“

„Ne, nevypadá to pravděpodobně. Hlavně nevidím důvod, proč by se osobnosti ze skladu šířily jako viry. To nedává smysl. Ani pro bandu šílených quellistů. Jakou by to mělo cenu? Tím spíš, když to byla záloha jejich svatý matky revoluce.“

„Takže,“ pronesl jsem bezbarvě, „ty nemáš moc rád quellisty.“

Poprvé jsem Plexe uviděl bez kajícné podlézavé masky. Ušklíbl se. Méně urozený člověk by si patrně odplivl.

„Jen se tu rozhlédni, Kovacsi. Myslíš si, že bych tu takhle žil, kdyby se Recivilizace nepostarala o krach beladového obchodu s Novým Hokem? Komu za to mohu děkovat?“

„To je dost složitá historická otázka–“

„Hovno.“

„–na kterou sotva odpovím. Ale chápu, proč jseš tak nasranej. Musí to bejt pro tebe tvrdý hledat si kamarádky v zavšivených tančírnách jako tady. Nemít na slušný sako, aby tě pouštěli na večírky Prvních rodů. Cejtím s tebou.“

„Ha, ha, děsně vtipný.“

Nálada mi spadla na bod mrazu. Zjevně si toho všiml také, protože ten náhlý hněv z něho stejně rychle vyprchal. Musel jsem mluvit, abych ho nezmlátil.

„Vyrostl jsem v Newpestu v chudinský čtvrti, Plexi. Moje matka a otec dělali v beladovejch mlejnech. Každej tam dělal. Dočasný smlouvy, denní kvóty, žádný výhody. Někdy jsme měli štěstí, když jsme se najedli dvakrát denně. A to nebyla krize, tak to chodilo normálně. Bohatli na tom jenom zmrdi jako ty a tvoje famílie.“ Zadržel jsem dech a vrátil se ke sžíravé ironii. „Budeš mi teda muset prominout, že nelituju tvůj pád z aristokratickejch poměrů. Začínám bejt netrpělivej. Jasný?“

Olízl si rty. Přikývl.

„Fajn. Dobrý, člověče. Klídek.“

„Prima,“ pochválil jsem ho a také na něho kývl. „Takže říkáš, že žádnej důvod, proč by se měla uložená kopie Quell Falconerový šířit jako virus, neexistuje.“

„Jo, správně. Přesně tak,“ přisvědčil s překotnou ochotou, aby zase získal pevnou půdu pod nohama. „A kromě toho, když se na to díváš logicky, Oshimová je naládovaná fůrou uzávěrů a pojistek, aby se k ní žádný virus nedostal. Ten její demontérský copánek je dneska to nejlepší z nejlepšího.“

„Dobře. A tím jsme zase na začátku. Když to není Quell, proč z ní máš takovej vítr?“

Překvapeně na mě zamrkal. „Proč z ní mám –? Kurva, člověče, protože nezáleží na tom, jestli to Quell je, nebo není. Záleží na tom, že si to o sobě myslí! Je to pořádná psychóza. Takový software přece nemůžeš svěřit psychotičce.“

Pokrčil jsem rameny. „Podle toho, co jsem viděl na Novým Hoku, polovička demontérů by mohla dostat stejný vysvědčení. V jejich profesi moc příčetných nenajdeš.“

„To jo, jenže málokdo si o sobě myslí, že je reinkarnací tři sta let mrtvé revolucionářky. Pochybuji, že by uměli citovat–“

Zarazil se. Podíval jsem se na něj.

„Citovat co?“

„Ty věci. Vždyť víš.“ S trhnutím se odvrátil. „Dávný věci z války. Z Recivilizace. Musel jsi přece slyšet, jak mluví, jak někdy vyrukuje s tou japonštinou z filmů pro pamětníky.“

„Jo, slyšel. Ale tos mi říct nechtěl, Plexi.“

Plex se pokusil zvednout ze samotvarovací postele, ale strnul, když jsem se k němu přiblížil. Shlédl jsem na něho se stejným výrazem, s nímž jsem se mu zmiňoval o svojí rodině. Nemusel jsem mu ani hrozit pistolí.

„Citovat co?“

„Člověče, Tanaseda by–“

„Tanaseda tu není. Jsem tu já. Citovat co?“

Zlomil se. Chabě zagestikuloval. „Člověče, vždyť ani nevím, jestli bys vůbec pochopil, o čem mluvím.“

„Zkus to.“

„No dobře, ale bude to dost složité.“

„Ne, bude to docela jednoduchý. Já s dovolením začnu. Tu noc, co jsem si přišel pro svoje pouzdro, jste o ní s Yukiem mluvili. Tipoval bych, že jste měli nějaký jednání, ale spíš jsi na ni narazil v tom námořnickým pajzlu, kam jsi mě pozval na snídani.“

Neochotně přitakal.

„Prima. Takže nechápu, co tě tak zarazilo, když jsi ji tam uviděl.“

„Nečekal jsem, že se vrátí,“ zamumlal.

Vzpomněl jsem si, jak jsem Sylvii poprvé spatřil, vybavil jsem si její pohled. Byla jakoby v transu, když na sebe civěla do barového zrcadlového dřeva. Z vyslanecké paměti se mi vynořila scéna z kompchonského apartmánu. Orr si dobíral nepřítomného Lazla kvůli jeho záletům:

… pořád se ometá okolo toho dekoltovanýho zajocha?

A Sylvie: o čem to mluvíš?

Ale vždyť víš. Tamsin. Tamita. Jak se vlastně jmenuje? Z baru na Muko. Ještě předtím, než ses vypařila. Kriste, byla jsi tam, Sylvie. Nenapadlo mě, že ten flám mohl někdo zapomenout.

A Jadwiga: Tuhle výzbroj nevnímá, není na to vybavená.

Zamrazilo mě. Přesně tak. Není vybavená. Není vybavená k tomu, aby si příliš pamatovala. Potácí se tekitomurskou nocí rozpolcená mezi Sylvií Oshimovou a Naďou Makitou, známou také jako Quellcrist Falconerová. Dovede se leda zorientovat podle útržků vzpomínek a snů. Nakonec skončí v přístavním baru, který si stěží pamatuje, a než se v něm dá trochu dohromady, načapá ji tam vousatá verbež s přísnými ksichty a božským povolením zabíjet a začne jí vykládat o méněcennosti žen.

Vzpomněl jsem si na Yukia, jak následujícího rána vrazil do apartmánu. Jak zuřil.

Kovacs. Co ty tady kurva vyvádíš?

A také na jeho slova, když spatřil Sylvii.

Ty víš, kdo jsem.

Ani letmé upozornění, že patří k jakuze. Yukio si opravdu myslel, že ho Sylvie zná.

A Sylvie mu ostře odpověděla: Vím hovno, kdo jseš. V té chvíli to skutečně nevěděla. Moje vyslanecká paměť si zachovala i nevěřící výraz na Yukiově tváři. Nešlo o uraženou ješitnost. Jeho ohromení bylo nepředstírané.

V těch několika vteřinách konfrontace ani během krvavé dohry po ní mě nenapadlo přemýšlet, proč byl Yukio tak navztekaný. Hněv byl všude. Během posledních dvou let a něco mě provázel na každém kroku.

Hněv ve mně a odražený v lidech kolem. Už dávno jsem ho přestal řešit. Byl to prostě způsob bytí. Yukio zuřil, protože zuřil. Kluk trpící falešnou představou o vlastní velikosti – stejně jako jeho fotřík a všichni ostatní – a já ho ponížil před Plexem i Tanasedou. Protože byl stejný mačo jako ostatní, měl v sobě vztek implicitně nastavený.

Nebo:

Nebo to bylo proto, že ses připletl do zatraceně složité obchodní transakce s nebezpečně labilní ženou, jejíž kštice disponuje bojovou technologií s prvotřídním softwarem a přímým napojením na –

Na co?

„Co prodávala, Plexi?“

Zavzdychal. Úplně se seschnul.

„Nevím, Taku. Fakticky nevím. Šlo o nějakou zbraň, něco z období Recivilizace. Říkala tomu protokol Qualgrist. Něco biologického. Jakmile jsem zajistil kontakt, vzali mi to. Sebrali mi to hned, jak jsem jim poskytl předběžně ověřená data.“ Opět se odvrátil, tentokrát beze stop nervozity. Z jeho hlasu čišela utrpěná pohana a hořkost. „Řekli, že na mě je to moc velká věc. Prý nevěří, že bych uměl držet jazyk za zuby. Museli si na to zavolat z Millsportu specialisty. A ten sráč Yukio přišel s nimi. Odřízli mě.“

„Ale přece jsi tam byl. Tu noc ses s ní setkal.“

„Jo. Předávala nám tu věc na nevyplněných demontážních čipech. Hezky po částech, znáš to. Nevěřila nám.“ Kašlavě se rozesmál. „Alespoň ne víc, než jsme my věřili jí. Moje úloha pokaždé spočívala v tom, že jsem měl předběžně ověřovat kódy. Měl jsem zaručit, že jsou fakt starý. Všechno, co jsem schválil, Yukio vzal a předal svému milovanému týmu z Millsu. Já neviděl vůbec nic. A přitom jsem to byl já, kdo ji našel. Nejdřív přišla za mnou. A nakonec mě z toho vykýblovali s pouhým nálezným.“

„Jak tě našla?“

Sklíčeně pokrčil rameny. „Obvyklé kanály. Nejspíš to na Tekitomuře nabízela celé týdny. Sháněla někoho, kdo by to od ní vzal.“

„Ale neřekla ti, o co jde.“

Trudnomyslně do barvy otřené z těla na samotvarovací posteli: „Ne.“

„Ale no tak, Plexi. Udělala s tím na tebe takovej dojem, žes hned volal kamarády z jakuzy, a přitom ti neprozradila, o co jde?“

„To ona chtěla jakuzu, ne já.“

Zamračil jsem se. „Ona si je vyžádala?“

„Jo. Říkala, že je to bude zajímat. Že je to něco, co by se jim mohlo hodit.“

„Ale Plexi, vždyť je to naprostá hovadina. Proč by se jakuza měla zajímat o biotechnologickou zbraň starou tři sta let? Jakuza přece nevede válku.“

„Třeba si myslela, že by to prodali armádě a nechali si procenta.“

„O ničem takovým se ale nemluvilo. Podle tvejch vlastních slov se naopak řeklo, že je to něco, co by se jim mohlo hodit.“

Zvednul ke mně oči. „Hm, snad. Nevím. Nemám tuhle vyslaneckou úpravu, abych si pamatoval každý hovno jako ty. Nepamatuju si přesně, co se řeklo. A ani se o to nestarám. Sami řekli, že to se mnou nemá už nic společného.“

Poodstoupil jsem od něho, opřel se o stěnu kontejneru a začal jsem si nezúčastněně prohlížet Plexovu pistoli. Periferním viděním jsem si ověřoval, že se ze svého místa na samotvarovacím lůžku ani nehnul. Povzdychl jsem si, cítil jsem, jak se mi do uvolněných plic vrací tíže.

„V pořádku, Plexi. Ještě ti položím pár otázeček, docela jednoduchejch. Pak tě přestanu obtěžovat. Jde o ten můj novej exemplář, co si ho najali. Že nešel po mně, ale po Oshimový?“

Mlaskl jazykem. Stěží jsem to v tom kraválu ze sálu slyšel.

„Po vás obou. Za to, co jsi udělal Yukiovi, chce Tanaseda tvoji hlavu, ale nejsi hlavní cíl.“

Ponuře jsem přikývl. Nějakou dobu jsem se domníval, že se Sylvie musela včera na Tekitomuře nějak prozradit, mluvit s nevhodnou osobou, nechat se detekovat nepatřičnou bezpečnostní kamerou – že prostě musela udělat něco, čím přilákala pozornost pronásledovatelů, a ti po nás pak vyjeli jako andělský oheň. Bylo to však jinak. Jednodušší a horší. Objevili nás díky mé vlastní hlouposti, když jsem se bez zaštítění probíral archívem a zjišťoval si informace o Quellcrist Falconerové. Než to prasklo, museli sledovat datatok v celoplanetárním měřítku.

A tys jim vlezl přímo do pasti. Rozkošný.

Zašklebil jsem se. „Má to pod palcem Tanaseda?“

Plex zaváhal.

„Ne? Kdo teda místo něj tahá za nitky?“

„Nevím–“

„Nehoupej mě, Plexi.“

„Hele, fakt to nevím. Nevím. Někdo na vršku pyramidy. Podle toho, co jsem slyšel, půjde o První rody. Nějaká dvorní šéfka ochranky z Millsportu.“

Mohl jsem si přestat nadávat. Jakuza to nebyla. Bylo příjemné slyšet, že moje tržní cena ještě tak hluboko neklesla.

„Má tahle šéfová jméno?“

„Jo,“ odtušil, náhle vstal, zamířil do přijímacího modulu a chvíli civěl na zničený interiér. „Jmenuje se Aiura. V každým ohledu plechová prdel.“

„Nesetkal ses s ní?“

Prohraboval se troskami, co jsem tam zanechal. Vytáhl neporušenýho špeka. „Ne. V poslední době jsem se nesetkal ani s Tanasedou. Nepustí mě k něčemu na úrovni Prvních rodů. Z dvorních klepů se ale o Aiuře něco dozvíš. Získala si docela reputaci.“

Zafrkal jsem. „Tu snad maj všichni.“

„Myslím to vážně, Taku,“ umravnil mě. Zapálil si a přes hustý dým na mě vrhl vyčítavý pohled. „Snažím se ti pomoct. Pamatuješ si skandál před šedesáti lety, kdy Mitzi Harlanová skončila v Kossuthském pornu?“

„Matně.“ V té době jsem měl spoustu zařizování. Ve společnosti Virginie Vidaurové a Malých modrých broučků jsem se věnoval krádežím biowaru a mimoharlanských datapřípojek. Výnosná kriminalita pod rouškou politického přesvědčení. Ve zprávách nás nezajímalo než to, jestli po nás nejdou. Nebyl čas zabývat se neutuchajícím přívalem skandálů a poklesků aristokratické omladiny Harlanova světa.

„No, nevadí. Říká se, že v Harlanově rodě má Aiura na starosti minimalizaci škod a zametání stop. Zavřela studio, podala si všechny zúčastněné. Slyšel jsem, že většina z nich si vysloužila projížďku po nebi. Aiura je v noci vezme na Rilské útesy, nechá je navléknout do antigravu a nastartuje.“

„Velmi elegantní.“

Plex zhluboka vtáhl kouř do plic. Posléze promluvil skřípavým hlasem.

„Má to v krvi. Stará škola.“

„Máš tušení, kde vyštrachala moji kopii?“

Zakroutil hlavou. „To ne. Ale tipoval bych Protektorátní armádní skladiště. Kopie je mladá, mnohem mladší než ty. V dané chvíli, myslím.“

„Setkal ses s ním?“

„Ano, minulý měsíc. Vytáhli si mě kvůli rozhovoru, když sem Kovacs zavítal z Millsportu. O člověku se můžeš leccos dozvědět už ze způsobu, jak mluví. Stále se považuje za Vyslance.“

Opět jsem se zašklebil.

„Má taky spoustu energie. Nemůže se dočkat, až bude mít hotovo, do všeho strká nos. Má sebedůvěru, nebojí se ničeho, nic není problém. Všechno je pro něho legrace–“

„Jo, v pořádku, stačí. Je mladej. Říkal něco o mně?“

„V podstatě ne, většinou kladl dotazy a poslouchal. Jenom,“ zarazil se Plex a popotáhl z cigarety, „měl jsem takový dojem, nevím to jistě, jako by byl něčím zklamaný nebo tak. Tím, co teď děláš.“

Cítil jsem, jak mhouřím oči. „Řekl to přímo?“

„Ne, to ne,“ odpověděl Plex. Zamával odmítavě cigaretou a vypouštěl přitom kouř nosem a ústy. „Jenom takový dojem, nic víc.“

Přikývl jsem. „Poslední otázka, Plexi. Mluvils o tom, že ji odvezli do Millsportu. Kam?“

Další pauza. Vrhl jsem na něho překvapený pohled.

„No tak, co ještě můžeš ztratit? Kam ji odvezli?“

„Taku, nech to plavat. Je to jako v tom námořnickém baru. Pořád se to opakuje. Namočíš se do něčeho, co–“

„Už jsem se namočil, Plexi. Tanaseda se o to postaral.“

„Ne, poslouchej mě. Tanaseda se s tebou dohodne. Máš Yukiovu bázi, člověče. Můžeš vyjednávat. Určitě na to přistoupí. Znám ho. Tanaseda a Hirayasu senior se znají víc než století. Tanaseda je Yukiův sempai, prakticky je jeho adoptivním strýcem. Musí se dohodnout.“

„A ty si myslíš, že Aiura by se s tím smířila?“

„Jistě. Proč ne?“ zamával špekem. „Dostala, co chtěla. Když se do toho přestaneš srát–“

„Plexi, přemejšlej. Jsem přepouzdrovanej nadvakrát. To je zločin na úrovni Spojenejch národů. Za to můžou napařit všem zúčastněnejm skladiště na zatraceně hodně let. A to nemluvím o závažnosti přečinu, jakým je skladování kopie Vyslance v aktivní službě. Pokud by se o tom dozvěděl Protektorát, Aiura, šéfka ochranky, by si musela zvykat na uložení k ledu bez ohledu na konexe s Prvními rody. Než by ji pustili, ze slunce by se stal červenej trpaslík.“

Plex si pobaveně odfrkl. „Myslíš? Vážně si myslíš, že kvůli jedinému dvojitému přepouzdrování se o to budou zajímat Spojené národy? Že tím budou riskovat zhroucení místní oligarchie?“

„Když se to dostatečně zveřejní, budou muset. Nic jinýho jim nezbude. Věř mi, Plexi. Vím to. Bylo to moje živobytí. Celej systém Protektorátu stojí a padá na předpokladu, že se lidi neodvážej vybočit z řady. Jakmile to někdo udělá a projde mu to, vznikne v přehradní zdi první trhlina bez ohledu na to, o jak drobnej přestupek původně šlo. Jakmile tahle záležitost vstoupí ve všeobecnou známost, Protektorát bude žádat Aiuřinu kortikálku na stříbrným podnose. Když mu První rody nevyhověj, Spojený národy sem vyšlou Vyslanecký sbory. Pokud se místní oligarchie odmítne podřídit, je to vzpoura. Jiná možnost není. A vzpoury je nutný potlačovat, ať vypuknou kdekoliv. Musej se rozdrtit za každou cenu, neúprosně.“

Pozoroval jsem, jak mu to zvolna dochází, stejně jako to docházelo mně, když jsem to poprvé zaslechl na Drávě. Jak náhle chápe, co se stalo, nevyhnutelné další kroky, sled událostí, jež nás očekávají. Vědomí skutečnosti, že z této situace vede jen jediná cesta zpátky, cesta definitivní smrti Takeshi Kovacse.

„Tahle Aiura,“ pokračoval jsem tiše, „zahnala sama sebe do kouta. Hrozně rád bych věděl, proč to udělala. Hrozně rád bych věděl, co pro ní mohlo bejt tak strašně důležitý, že jí to stálo za to. Na tom ale koneckonců nezáleží. Jeden z nás musí zemřít, já nebo on. Nejlehčí způsob, jak to zařídit, je poštvat ho na mě, dokud nezabije on mě, nebo já jeho.“

Civěl na mě, zorničky rozšířené smíšenými účinky trávy a houbového výtažku. Zapomenutý špek mu trčel z mističky dlaně, ke stropu zvolna stoupaly kouřové spirály. Zdálo se, že to ještě nestačil vstřebat. Jako bych byl houbová halucinace, která se odmítá proměnit v něco příjemnějšího nebo zmiznout.

Potřásl jsem hlavou, abych z ní dostal Sylviiny Slídiče.

„Jak jsem řekl, Plexi. Potřebuju to vědět. Musím to vědět. Oshimová, Aiura a Kovacs. Kde je najdu?“

Zavrtěl hlavou. „Nic dobrého to nepřinese, Taku. Řeknu ti to, jestli to opravdu chceš vědět. Ale k ničemu to nebude. S tím nic nenaděláš. Neexistuje způsob, jak bys–“

„Prostě mi to pověz, Plexi. Shoď ze sebe tu tíhu. Provedení nech na mně.“

A tak mi to pověděl. A já začal uvažovat o provedení a dělat si starosti.

Odcházel jsem plný obav. Usilovně jsem přemýšlel celou cestu ven, přes zfetované tanečníky, nahrané halucinace a chemické úsměvy. Za průhledné panely, kde se na sklo přitiskla žena nahoře bez, abych si ji mohl líp prohlídnout. Kolem ubohých goril ve dveřích, kolem detektorů, kam za mnou klub naposledy natáhl prsty tepla a reefdivingového rytmu, až do chladné noci obchodní čtvrti, kde právě začínalo sněžit.

Část třetí

Bylo to před časem

Je jistý, člověče, že Quell rozjela něco, co tě nutí přemejšlet. Vtip je v tom, že některý věci maj trvání, zatímco jiný žádný trvání nemaj. Někdy ale narazíš na věci, který sice trvání nemaj, jenže ne proto, že zanikly, ale proto, že čekaj na svůj čas, aby se zase mohly vrátit. Je možný, že čekaj na změnu. A přesně taková je muzika. A život taky, člověče, život taky.

Dizzy Csango v interview

pro časopis Nové modré nebe

Kapitola dvacátá

Po celé trase na jih předpovědi varovaly před bouřkama.

Už jsem navštívil některé planety, kde si s hurikány vědí rady. Družicové snímkování tam pomáhá mapovat a modelovat bouřkové systémy tak, že lidé vědí, kam má ten který uragán namířeno, a když je třeba, pomocí těžkých paprskometů ho přesnou ranou do srdce zneškodní dřív, než napáchá škody. Tuhle vymoženost na Harlanově světě využít nemůžeme. Buď marťané nepovažovali za podstatné, aby něco takového do svých orbitálek naprogramovali, nebo se o tyhle záležitosti přestaly orbitálky starat samy od sebe. Možná dokonce trucují, uražené, že je tvůrci opustili. V každém případě nás to vrací do temného středověku, protože musíme počasí monitorovat ze země, případně z legračně nízko letících helikoptér. S předpovědí sice pomáhají i meteorologické umělé inteligence, jenže tři měsíce planety a přitažlivost osm desetin gé dělají nevyzpytatelné počasí, podléhající častým a rychlým změnám. A bouře se tu někdy chovají opravdu divně. Když se na Harlanově světě vytvoří hurikán, můžete mu leda jít z cesty a nevystrkovat hlavu.

Tenhle hurikán rostl a sbíral síly již déle – první zprávy o něm jsem slyšel už při útěku z Drávy. Ti, kdo mohli utíkat, vzali nohy na ramena. Obytné plovoucí plošiny i mořské továrny z celého Kossuthského zálivu zvedly kotvy a zamířily na západ nejvyšší rychlostí, jakou dokázaly vyvinout. Rybářské trajlery a rejnolovky, jež předpovědi zastihly příliš daleko na východě, se vypravily hledat kotviště do relativně chráněných přístavů v oblasti Irezumských mělčin. Trasy vznášedel ze Saffronského souostroví byly přesměrovány okolo západního pobřeží zálivu. Cesta se tak o den prodloužila.

Kapitán vznášedla Hajducká dcerka to bral filosoficky.

„Už jsem viděl horší,“ zabručel, když na lodním můstku sledoval stíněné displeje. „V devadesátejch bylo období bouří tak zlý, že jsme museli přes měsíc trčet v Newpestu. Na sever to bezpečně nešlo.“

Neutrálně jsem zabručel. Zvedl hlavu od displejů a zamžoural na mě.

„Říkáš, žes tady nebyl?“

„Jo. Byl jsem mimo Harlan.“

Zachechtal se. „Jo, jasně. Všechno to tvoje exotický cestování. Řekni, kdy uvidím tvůj roztomilej obličej na kossuthským netu? Maggie Sugita a ty?“

„Dej mi čas, člověče.“

„To sis už neodkroutil dost?“

Tohle plkání nám vydrželo už od vyplutí z Tekitomury. Jako spousta nákladních kapitánů, s nimiž jsem se v životě setkal, i Ari Japaridze byl mazaný, ale scházela mu představivost. Nevěděl o mně téměř nic a tvrdil, že tak mu to vyhovuje, že o svých pasažérech ani nic vědět nechce, ale nenechal si věšet bulíky na nos. Nemusel být archeolog, aby pochopil, co se děje, když se na jeho staré otlučené vznášedlo nalodí hodinu před vyplutím člověk, co mu za pryčnu pro plavčíka nabídne sumu, za jakou by si pořídil přepychovou kajutu na saffronské lince – bylo mu jasné, že takový člověk má nejspíš problémy se zákonem. Japaridze byl přesvědčem, že mezery v mých znalostech Harlanova světa za posledních pár desetiletí lze snadno vysvětlit. Podle něho jsem byl v lochu, prostě u ledu. Když jsem mu však svoji nepřítomnost vysvětloval jinak, pravdivě, pokaždé vyprskl smíchy.

V podstatě mi to také vyhovovalo. Lidé vždycky věří tomu, čemu věřit chtějí – stačí se podívat na vousáče. Bylo mi jasné, že i Japaridze si odkroutil pár let u ledu. Nevím, co ho na mně zaujalo, ale druhého večera po vyplutí jsem přijal jeho pozvání na můstek. Když jsme opouštěli Erkezes na nejjižnějším cípu Saffronského poloostrova, už jsme se shodli na tom, které newpestské pajzly patří mezi naše nejoblíbenější a které metodě pečení stejku z lahvouna dáváme přednost.

Snažil jsem se, aby mě čas strávený na palubě nedeprimoval.

Pokoušel jsem se nemyslet na Millsportské souostroví a dlouhý oblouk na západ, jímž si k němu prodlužujeme cestu.

Nemohl jsem spát.

Můstek vznášedla Hajducká dcerka mi poskytoval snesitelnou alternativu. Sedával jsem s Japaridzem pod noční oblohou, popíjel levnou millsportskou whisky, sledoval jsem, jak se plavidlo zvolna noří do teplejších moří, a vítr přinášel vůni belady. Hovořil jsem stejně mechanicky jako stroje, jež vedly loď nucenou oklikou, tlachal jsem o sexu a cestování, vzpomínal na Newpest a kossuthské vnitrozemí. Masíroval jsem si svaly v rameni, protože v nich stále pulzovala bolest, cvičil jsem s levačkou, i když to nebylo příjemné, a mezitím jsem uvažoval, jak zabiju Aiuru a sebe.

Ve dne jsem se plížil palubami a co nejméně se stýkal s ostatními cestujícími. I tak to byla banda, která na mě neudělala žádný dojem: tři vyhořelí, zahořklí demontéři mířící na jih, snad domů, snad jenom za sluncem; obchodník s chladnýma očima a osobní ochrankou, provázející zásilku oleje z blanomedůz pro Newpest; mladý kněz Nového zjevení se svojí pečlivě zahalenou manželkou, která přistoupila v Erkezesu. A pak ještě půl tuctu hůře zapamatovatelných mužů a žen, kteří se uzavírali do sebe víc než já a při oslovení uhýbali pohledem.

Do určité míry se tu společenskému životu vyhnout nedalo. Hajducká dcerka byla malá, v podstatě remorkér navařený před čtyři duplexové skladovací skořepiny, vybavený výkonným vznášedlovým motorem. Z přední paluby se táhly ve dvou úrovních přístupové můstky, pokračovaly dál mezi skořepinami i okolo nich a končily ve dvou úzkých kupolovitých pozorovatelnách na zádi. Kde bylo místo, byli i lidi. Na počátku došlo k několika slovním potyčkám, včetně jednoho sporu o ukradené jídlo, kdy musel zasáhnout Japaridze a pohrozit pasažérům vysazením v Erkezesu, ale jakmile jsme za sebou nechali Saffronské ostrovy, cestující se už víceméně uklidnili. U oběda jsem párkrát vedl nucenou konverzaci s demontéry, snažil se předstírat zájem o jejich smolařské osudy spojené s hrdinným pobytem v Nevyčištěné zóně. Obchodník s olejem blanomedůz mi několikrát přednášel o ekonomické prospěšnosti programu úsporných opatření Mecsekova režimu. S knězem jsem nemluvil vůbec, protože jsem se nechtěl zbavovat mrtvoly.

Z Erkezesu do Zálivu jsme pluli rychle, v cíli ani stopa po blížící se bouři. Opalování lační cestující mě vytlačili z horní paluby, kde jsem doteď míval klid. Nemohl jsem jim to mít za zlé – od jednoho obzoru ke druhému se táhla nepřerušená modř a vysoko na obloze jasně zářily dva měsíce, Daikoku a Hotei. Silný severovýchodní vítr udržoval sluneční žár na snesitelné úrovni a z vln zvedal vodní tříšť. Na západě se slyšitelně lámaly bílé hřebeny příboje o křivolaké útesy, jež ohlašovaly blízké břehy Kossuthského zálivu na jihu.

„Je to krásné, viďte,“ ozval se tichý hlas vedle mě u zábradlí.

Otočil jsem se a spatřil pastorovu ženu, navzdory teplému počasí zahalenou, omotanou šátkem. Byla sama. Její tvář, co jsem z ní viděl, na mě vykukovala z úzkého kruhu šátku, který jí zakrýval ústa i čelo. Byla zpocená, nezvyklá na teplé klima, ale nezdálo se, že ji to znepokojuje. Vlasy měla tak sčesané dozadu, aby se ven nedostal ani jeden. Byla velmi mladá, sotva dvacet. Postřehl jsem, že je v několikátém měsíci těhotenství.

Odvrátil jsem se, rty stisknuté.

Soustředil jsem se na výhled.

„Takhle daleko na jih jsem se ještě nikdy neplavila,“ pokračovala, když viděla, že na její první nabídku nereaguji. „Vy ano?“

„Jo.“

„Vždycky je tu takové horko?“

Zpražil jsem ji pohledem. „Není horko, jste jenom nevhodně oblečená.“

„Hm.“ Chytila se oběma rukama zábradlí a zadívala se na svoje rukavice. „Vy to neschvalujete?“

Pokrčil jsem rameny. „Je mi to jedno. Žijeme ve svobodným světě, nevšimla jste si? Leo Mecsek to aspoň tvrdí.“

„Mecsek,“ pronesla to slovo, jako by si odplivla. „Je stejně zkažený jako všichni ostatní. Jako všichni materialisté.“

„Jo, jedno mu ale přiznat musíte. Kdyby mu znásilnili dceru, určitě by ji neumlátil k smrti za to, že ho zneuctila.“

Trhla sebou.

„Mluvíte o ojedinělém případu, ale–“

„O čtyřech,“ opravil jsem ji a strčil jí před oči čtyři natažené prsty. „Mluvím o čtyřech ojedinělejch případech. A to jenom za tenhle rok.“

Zrudla. Teď jako by se dívala na svoje zaoblené břicho.

„Ti, co jsou v šíření Nového zjevení nejaktivnější, nebývají vždycky těmi nejupřímnějšími služebníky,“ zamumlala. „Mnohé z nás–“

„Mnohé z vás servilně podlézají v naději, že se zachytí nějakejch příčetnějších direktiv tý vaší gynocidní věrouky, protože nemáte dost důvtipu nebo dost silný nervy na to, abyste dokázaly něco novýho. Já vím.“

Zrudla až po konečky přepečlivě ukrytých vlasů.

„Špatně jste mne odhadl,“ namítla a dotkla se šátku. „Tohle byla moje vlastní volba. Vybrala jsem si to svobodně. Věřím ve Zjevení, mám svoji víru.“

„Pak jste pitomější, než vypadáte.“

Hněvivé ticho. Využil jsem ho k tomu, abych ovládl výbuch vlastního vzteku.

„Říkáte, že jsem pitomá? Jsem pitomá, protože jsem si zvolila ženství zdrženlivé a skromné? Protože se při každé příležitosti nepředvádím jako ta děvka Mitzi Harlanová a jí podobné–“

„Heleďte se,“ přerušil jsem ji chladně. „Nechtěla byste si vyzkoušet tu svoji zdrženlivost a skromnost a zavřít tu svoji ženskou klapačku? Vaše názory mě fakt nezajímají.“

„Vidíte,“ zvýšila hlas. „Slintáte po ní jako všichni ostatní. Necháte se obalamutit těmi jejími lacinými, smyslnými triky–“

„Prosím vás. Co se mě týče, Mitzi Harlanová je stupidní, povrchní, bezvýznamná fuchtle. Ale jedno vám povím. Aspoň žije tak, jak sama chce. Neponižuje se u nohou každýho podělanýho paviána, kterýmu narostly fousy a vnější genitál.“

„Vy nazýváte mého manžela–“

„Ne!“ vyjel jsem na ni. Vypadalo to, že se přece jenom neovládám. Chytil jsem ji za ramena. „Vás nazývám zbabělou zrádkyní vlastního pohlaví. Vašeho muže chápu, je muž, a tak z týhle debility vytěží všechno. Ale vy! Zahodila jste staletí politickýho boje a vědeckýho pokroku, abyste si mohla někde v koutku tiše brblat pověry o vlastní ubohosti. Vzdaly jste se života, toho nejcennějšího, co máte, a jenom živoříte natolik, nakolik vám vaši chlapi dovolí. A až umřete, což, jak upřímně doufám, sestro, bude už brzo, pak svůj potenciál definitivně odhodíte, zbavíte se poslední kapky sil, co jsme je dostali do vínku a díky nimž jsme schopný začínat znova. A to všechno uděláte ve jménu víry, a jestli je to dítě ve vašem břiše holčička, odsoudíte jí k tomu samýmu!“

Vtom mě někdo uchopil za paži.

„Hele, člověče.“ Byl to jeden z demontérů, v zádech obchodníkovu gorilu. Vyhlížel poděšeně, ale rozhodně. „To by stačilo. Nech ji na pokoji.“

Podíval jsem se na prsty sevřené kolem mého lokte. Na okamžik mě napadlo, že bych mu je mohl zlomit, zkroutit mu ruku a –

V mysli se mi vynořila živá vzpomínka. Můj otec třese s matčiným ramenem jako se stvolem belady, který se nechce nechat vytrhnout, do obličeje jí křičí urážky a výpary z whisky. Jako sedmiletý jsem se mu pověsil na ruku a pokusil se ji odtrhnout.

Tehdy mě víceméně bezmyšlenkovitě odhodil přes celou místnost do kouta a zase se věnoval matce.

Sundal jsem ruce z ramen pastorovy ženy, setřásl demontéra. V duchu jsem si nafackoval.

„Teď se kliď, člověče.“

„Jistě,“ řekl jsem tiše. „Jak jsem říkal, sestro. Tohle je svobodnej svět. Nic mi do vás není.“

Bouřka nám dala za ucho už za pár hodin. Dlouhý pruh mizerného počasí zatáhl nebe za okýnkem kajuty přes půl obzoru. To jsem ležel na pryčně, civěl jsem do ocelově šedého stropu a vztekle jsem sám sobě přednášel o strkání nosu do cizích věcí. Motory zavrčely hlasitěji, tak mě napadlo, že se Japaridze snaží z gravu dostat větší sílu. Za pár minut sebou kajuta škubla na stranu a na druhém konci popojela po stolku sklenice, než ji protiskluzový povrch zachytil. Voda ve sklenici poskočila a vyšplíchla. Vzdychl jsem, slezl z postele a odpotácel se k okýnku. Do skla se opřel déšť.

Někde v trupu se rozhoukala siréna.

Zamračil jsem se. Na těch pár vln to byla přemrštěná reakce. Nasoukal jsem se do lehké bundy, co jsem si koupil od jednoho člena posádky, schoval do ní Tebbit i Rapsodii a vyklouzl na chodbu.

Zase se chystáš do něčeho namočit?

To sotva. Jestli se máme potopit, rád bych to věděl včas.

Šel jsem za zvukem sirény na hlavní palubu, vylezl jsem do deště. Minula mě členka posádky, v ruce neohrabaný blaster s dlouhou hlavní.

„Co se děje?“ zeptal jsem se jí.

„Jak to mám vědět?“ Věnovala mi chmurný pohled a pohodila hlavou směrem k zádi. „Hlavní přístrojová deska hlásí díru v nákladním prostoru. Snad se dovnitř snažil dostat křídlatec, utéct před bouří. A možná ne.“

„Chcete pomoct?“

Zaváhala. Tváří jí probleskl stín podezření, ale pak se rozhodla. Snad se jí o mně zmínil Japaridze, možná se jí líbil můj nejnovější obličej. Třeba se prostě bála a byla vděčná za společnost.

„Jistě. Díky.“

Přes jeden z přístupových můstků jsme zamířili ke skladovacím skořepinám, podpírali jsme se při každém zakymácení. Větrem hnaný déšť nás bičoval pod nejroztodivnějšími úhly. Poplašná siréna hašteřivé překřikovala bouřku. V nenadálém kalném šeru zuřící bouře vepředu, v levé sekci nákladního prostoru, blikala řada červených světýlek. Pod varovnými signálkami prosvítalo kolem prasklého průlezu bledé světlo. Žena na mě zasyčela.

„To je ono,“ ukázala hlavní blasteru. „Někdo tam je.“

Hodil jsem po ní okem. „Nebo něco. Křídlatci?“

„Snad. Jenže by to chtělo moc chytrýho křídlatce. Musel by se vyznat v tlačítkách. Obvykle zobanem udělají zkrat a doufají, že je systém vpustí dovnitř. Necejtím, že by se něco pálilo.“

„Ani já ne.“ Změřil jsem si prostor můstku a výšku skladovací skořepiny nad námi. Vytáhl jsem Rapsodii a nastavil ji na maximální rozptyl. „V pořádku, uděláme to rozumně. Půjdu první.“

„Podle předpisů bych–“

„Jo, to je jasný. Já si tím ale vydělával na chleba, tak to nechte na mně. Zůstaňte tady a když neřeknu jinak, střílejte po všem, co vyleze ven.“

Došel jsem k průlezu tak opatrně, jak to jen na vratké podlaze šlo, a zkontroloval jsem zámek. Nevypadal poškozený. Poklop průlezu byl o pár centimetrů pootevřený do nákladního prostoru, možná vlivem houpání lodi v bouři.

Ale napřed ho musel nějakej nindža od pirátů odemknout.

Dík za upozornění.

Neurachemem jsem si odclonil bouři i sirénu. Pátral jsem po zvuku pohybu na druhé straně poklopu, vyladil jsem neurachem tak, abych zachytil i silnější oddechování.

Nic. Nikdo tam.

Nebo má maskovací bojovej výcvik.

Moh bys držet hubu?

Strčil jsem botu za okraj poklopu, opatrně jsem ho popostrčil. Díky pantům vyváženým na chloupek se poklop lehce zhoupl, průlez se otevřel. Neposkytl jsem si čas na rozmyšlenou a s Rapsodií v pohotovosti jsem nahlédl dovnitř.

Nic.

Ve skladovacím prostoru stály v nablýskaných řadách do pasu vysoké ocelové sudy, mezery mezi nimi tak úzké, že by se v nich neschovalo ani dítě, natož nindža. Přistoupil jsem k nejbližšímu barelu a přečetl si nápis. Nejjemnější extrakt z luminiscentních xenomedůz ze saffronských moří, lisováno za studena, filtrováno. Značkový olej z blanomedůz, značkový, a tím ještě dražší. Výrobek našeho experta na úsporná opatření.

Rozesmálo mě to, cítil jsem, jak napětí povoluje.

Nic, jenom –

Zavětřil jsem.

Nějaký pach, prchavá stopa v kovové cloně skladovací skořepiny. Vzápětí zmizela.

Smysly pouzdra z Nového Hokkaida byly natolik pronikavé a bystré, že pach zachytily, ale jakmile jsem se na něj soustředil, ztratil jsem ho. Nenadále se mi vybavila vzpomínka z dětství, nezvykle vřelý a veselý obraz štěstí. Nikam jsem ho nedovedl zařadit. Ať už ta vůně náležela čemukoli, musel jsem to kdysi důvěrně znát.

Schoval jsem Rapsodii a vrátil se k průlezu.

„Nic tam není. Jdu ven.“

Vnořil jsem se do teplé dešťové spršky, zaklapl za sebou poklop. Zámek se uzavřel se spolehlivým zacvaknutím bezpečnostních závor a izoloval mě od záhadného povědomého pachu. Blikající červená světla nade mnou pohasla. Alarm, který jsem zatím přestal vnímat, náhle oněměl.

„Co jste tam dělal?“

Podnikatel, napjatý na hranici vzteku. Svoji gorilu si přitáhl s sebou. Za nimi se shromáždila hrstka lidí z posádky. Vzdychl jsem si.

„Kontroloval jsem vaše investice. Všechno je zapečetěný, všechno v pořádku, žádný obavy. Vypadá to na výpadek zámku.“ Ohlédl jsem se na ženu s blasterem. „Nebo to byl ten přemoudřelej křídlatec a my jsme ho vyplašili. Heleďte se, vím, že to bude znít trochu divně, ale nevíte, jestli je někde na týhle lodi k dispozici zařízení pro rozbor pachů?“

„Zařízení pro rozbor pachů? Myslíte to, co používaj policajti?“ potřásla hlavou. „Řekla bych, že není. Ale zeptejte se kapitána.“

Přikývl jsem. „Jo, fajn. Jak jsem říkal–“

„Položil jsem vám otázku.“

Napětí v obchodníkově obličeji už přešlo do vzteku. Gorila po jeho boku se tvářila, že ho ráda podpoří.

„Jo, položil. A já ji zodpověděl. Teď, když dovolíte–“

„Nikam nepůjdete! Tomasi!“

Než mohl zareagovat, zastavil jsem tělesného strážce ostrým pohledem. Strnul, přešlápl na místě. Opět jsem si obchodníka změřil a přemohl nutkání dohnat spor do krajnosti. Od svého výstupu s pastorovou manželkou jsem měl chuť někomu rozbít hubu.

„Jestli se mě ta vaše opice dotkne, bude potřebovat chirurgický ošetření. A jestli mi nepůjdete z cesty vy, budete ho potřebovat taky. Už jsem vám řekl, že je váš náklad v cajku. Teď laskavě uhněte a ušetřte nás nepříjemnýho výstupu.“

Obchodník se ohlédl na Tomase a jeho výraz mu zřejmě stačil. Ustoupil.

„Dík.“ Klestil jsem si cestu shromážděnými členy posádky. „Viděl někdo z vás Japaridzeho?“

„Nejspíš bude na můstku,“ prohlásil jeden. „Ale Itsuko má pravdu. Na Hajducký žádný zařízení pro rozbor pachů není. Nejsme námořní policie.“

Smích. Někdo zanotoval úvodní melodii ze stejnojmenné experie a ostatní se k němu na pár taktů přidali. Upjatě jsem se usmál a pokračoval v cestě. Sotva jsem odešel, obchodník začal vyžadovat, aby mu okamžitě otevřeli průlez.

No jo.

Každopádně jsem chtěl najít Japaridzeho. Když už kvůli ničemu jinému, mohl mi nabídnout něco k pití.

Bouře se přehnala.

Seděl jsem na můstku a sledoval na meteorologických displejch, jak odchází na východ, a přál jsem si, aby stejný osud potkal moje starosti. Obloha se vyjasnila, vznášedlem přestaly cloumat vlny. Japaridze přepnul gravitační motory na normální chod, Hajducká dcerka získala svoji dřívější stabilitu.

„Řekni pravdu, samuraji,“ šťoural do mě Japaridze, když mi doléval millsportskou konzumní whisky. Sedl si do křesla před navigační panel. Na můstku nikdo jiný nebyl. „Máš zálusk na zásilku oleje z blanomedůz?“

Pozvedl jsem obočí. „Ale Ari, kdybych měl, v zájmu svýho zdraví by ses mě na to neměl ptát.“

„Ne, to ne,“ připustil, mrknul na mě a hodil do sebe panáka. Když už bylo zřejmé, že nás počasí nechá na pokoji, dovolil si mírnou opici. „Co se týče toho blba, klidně si jeho zásilku nech. Jenom mu to klofni jinde, nedělej to tady na Dcerce.“

„Jasně,“ přitakal jsem a pozvedl skleničku.

„Tak kdo je to?“

„Pardon?“

„Pro koho tu děláš očko? Pro jakuzu? Pro gangy z Beladový pláně? Ono totiž–“

„Ari, myslím to vážně.“

Překvapeně zamrkal. „Co myslíš vážně?“

„Přemejšlej o tom. Kdybych byl z průzkumný skupiny jakuzy, co by se stalo, kdybys mi kladl takový otázky? Koledoval by sis o definitivní smrt.“

„Ale ne. Ty mě nezabiješ.“ Vstal, naklonil se přes stůl, civěl mi do obličeje. „Nemáš to v očích. Poznám to.“

„Vážně?“

„Jo. Mimochodem,“ klesl zpátky do křesla, zamával sklenkou, až whisky vyšplíchla, a pokračoval, „kdo by řídil tyhle necky do newpestskýho přístavu, kdybych byl mrtvej? Jak sis všimnul, Dcerka není jako ty vznešený paničky ze saffronský linky, co si je řídí umělá inteligence. Tahle tu a tam potřebuje lidskej dotyk.“

Pokrčil jsem rameny. „Asi bych donutil někoho z posádky. Jako stimul jim ukážu tvoji kouřící mrtvolu.“

„Dobrej nápad,“ usmál se a opět se natáhl pro láhev. „To mě nenapadlo. Ale stejně platí, co jsem říkal prve: nemáš to v očích.“

„To už jsi potkal hodně takovejch, jako jsem já?“

Nalil nám plné sklenice. „Člověče, i já byl takovej. Taky jsem vyrostl v Newpestu, taky jsem se dal k pirátům. Se Sedmiprocentníma andělama jsem páchal námořní loupeže. Drobný kšefty, náklady z Pláně.“ Odmlčel se, pohlédl mi do očí. „Chytli mě.“

„To je zlý.“

„Jo, dost zlý. Sebrali mi tělo a skoro na třicet let mě šoupli k ledu. Když jsem se dostal ven, přepouzdrovali mě do těla nějaký smažky s těžkým návykem na speed. Příbuzní vyrostli, odstěhovali se, umřeli a tak podobně. Když mě tam šoupli, měl jsem sedmiletou dcerku. Když jsem odtamtuď vylezl, byla starší než moje nový pouzdro. Měla už svojí rodinu, vlastní život. I kdybych věděl, jak se k ní chovat, ona mě poznat nechtěla. Neviděla ve mně víc než tu třicetiletou mezeru. Podobně její matka. Našla si jinýho, měla s ním děti, vždyť víš, jak to chodí.“ Kopl do sebe panáka, otřásl se a náhle na mě hleděl uslzenýma očima. Nalil si. „Můj brácha umřel při havárii brouka pár let po mým nástupu do skladiště, nebyl pojištěnej, nedostal nový pouzdro. Moje sestra šla do skladiště deset let po mně a vyšla odtamtuď až za dvacet let. Měl jsem ještě jednoho bratra, narodil se pár let po mým odchodu. Netušil jsem, co mu říct. Rodiče se rozešli. On umřel první, dostal nový poudro a odešel někam, kde mohl bejt zase mladej, svobodnej a sólo. Nečekal na ni. Navštívil jsem ji, ale už jenom civěla z okna, divně se usmívala a pořád opakovala: brzo, brzo, brzo bude řada na mně. Šel mi z ní mráz po zádech.“

„Tak ses vrátil k Andělům.“

„Dobrej odhad.“

Přikývl jsem. Žádný odhad, stejně dopadl tucet mých známých z newpestského mládí.

„Jo, k Andělům. Přijali mě zase mezi sebe. Už na tom byli o něco líp. Pár chlapů, s kterejma jsem pracoval dřív. Vykrádali zevnitř vznášedla z millsportskejch linek. Slušný prachy, ty se mi při závislosti na metu hodily. Dělal jsem s nima dva tři roky. Pak mě zas chytli.“

„Fakt?“ Pokusil jsem se vypadat alespoň trochu překvapeně. „Kolik jsi vyfásnul?“

Zašklebil se jako člověk, který se přiblížil k ohni. „Pětaosmdesát.“

Na nějakou dobu se rozhostilo ticho. Japaridze nakonec nalil a usrkával whisky, jako by se musel přemáhat.

„Tentokrát jsem o rodinu přišel nadobro. Ať už moje matka žila jakejkoliv druhej život, prošvihl jsem ho. Třetí šance se vzdala, nechala se uložit a vstávala jenom na rodinný oslavy v pronajatým pouzdře. Propuštění jejího syna Ariho na seznamu oslav nebylo, jak jsem se dovtípil. Bratr byl furt mrtvej, sestra ze skladiště vyšla, zatímco jsem tam seděl, a odešla někam na sever o pár desítek let dřív, než mě pustili. Snad se vydala hledat otce.“

„A rodina tvojí dcery?“

Zasmál se a pokrčil rameny. „Dcera, vnoučata. Člověče, v tý době jsem se s nima míjel o další dvě generace. Vůbec jsem je nezkoušel hledat. Vzal jsem, co bylo, a mazal pryč.“

„Co bylo?“ kývl jsem na něho. „Tohle pouzdro?“

„Správně. Dá se říct, že jsem s tím pouzdrem udělal docela terno. Patřilo kapitánovi rejnolovky, co chytal v revíru Prvních rodů. Dobrý, bytelný pouzdro, dobře o něj pečoval. Má zabudovanej užitečnej námořnickej software a nějakej tajuplnej šestej smysl pro počasí. Nalajnovalo mi další život. Najmul jsem si člun, vydělal peníze. Koupil jsem loď, vydělal další prachy. Teď mám Dcerku. V Newpestu ženskou. Taky pár odrůstajících dětí.“

Tentokrát jsem pozvedl sklenku bez ironie. „Blahopřeju.“

„Díky. No, jak už jsem řekl. Měl jsem kliku.“

„A proč mi to všechno říkáš?“

Naklonil se přes stůl a zahleděl se mi do očí. „Víš dobře, proč ti to říkám.“

Potlačil jsem nutkání rozesmát se. Nebyla to jeho chyba, nemohl to vědět. Myslel to upřímně.

„V pořádku, Ari. Slibuju, že tvůj náklad nechám na pokoji. Půjdu do sebe, praštím s pirátstvím, založím rodinu. Dík za tip.“

Zavrtěl hlavou. „Neřekl jsem ti nic, co bys už sám nevěděl, samuraji. Jenom ti to chci připomenout. Život je jako moře. Řídí ho síla tří měsíců. Kdyby ses jí poddal, oderve tě ode všech a ode všeho, na čem ti do týhle chvíle záleželo.“

Ovšem, měl pravdu.

Jenže jako kurposel se trošičku opozdil.

Stmívání zastihlo Hajduckou dcerku na západní zajížďce až o několik hodin později. Vycházející Hotei prorazil slunečním kotoučem jako nakřáplou vaječnou skořápkou, oběma směry se po obzoru rozlilo červenavé světlo. Nízká černá hradba pobřeží Kossuthského zálivu vytvářela pro scenérii tlustou základní čáru. Vysoko se třpytila řídká oblačnost jako lopata plná rozžhavených mincí.

Vyhnul jsem se přední palubě, kde se ostatní cestující shromáždili, aby se pokochali západem slunce – vzhledem k svým dnešním výkonům jsem pochyboval, že bych byl mezi nimi vítaným hostem. Místo toho jsem se přes jeden ze spojovacích můstků vypravil směrem na záď, našel žebřík a vyšplhal se na vrcholek jedné skořepiny. Objevil jsem tam nízkou úzkou lávku, kam jsem se posadil se zkříženýma nohama.

Tak idiotsky jako Japaridze jsem mládí nepromrhal, ale výsledek o moc lepší nebyl. Drobnému zločinu a trestnému skladišti jsem unikl jenom s odřenýma ušima. Ještě mi nebylo dvacet, když jsem vyměnil členství v newpestském gangu za hodnost u taktického námořnictva Harlanova světa – když máte být v gangu, ať je to ten největší, a na mariňáky si nikdo netroufnul. Nějakou dobu to vypadalo, že jsem zvolil chytře.

Po sedmi letech v námořnické uniformě si mě našli verbíři z Vyslaneckých sborů. Když jsem prošel rutinním sítem prověrek, ocitl jsem se na seznamu jako první. Zeptali se mě, jestli bych nechtěl zkusit úpravu a vyslanecký výcvik. Taková nabídka se neodmítá. Za pár měsíců jsem už na domovské planetě nebyl – a propast se začala rozevírat. Pobyt venku, hyperprostorové teleportace do akcí na všech Kolonizovaných světech, v mezidobí čekání v armádních skladištích a ve virtuálu. Čas se zrychloval i zpomaloval, v mezihvězdných dálkách stejně ztrácel smysl. Se svým původním životem jsem přestával mít cokoli společného. Dovolenou jsem dostával poměrně zřídka. Návraty domů ve mně pokaždé vyvolaly takový pocit odcizení, že jsem opušťáky ani nevyužíval. Jako Vyslanec jsem měl koneckonců k dispozici celý Protektorát. Aspoň se po něm trošku porozhlídnu – utěšoval jsem se tehdy.

A pak přišel Innenin.

Když vyslanecké řady opustíte, máte dost omezené pracovní možnosti. Nikdo vám nedůvěřuje natolik, aby vám svěřil kapitál. Podle zákona Spojených národů dokonce nesmíte zastávat místo ve vládě ani ve vedení firmy. Pokud se nechcete smířit s chudobou, máte na výběr mezi žoldem a zločinem. Zločin je bezpečnější a snadnější. Spolu s několika málo kolegy, kteří po inneninském debaklu odešli ze Sborů se mnou, jsme s přehledem vodili za nos místní policii i drobné kriminálníky. Vydobyli jsme si reputaci, vedoucí postavení. Kdo se nám postavil, s tím jsme zatočili po vzoru andělských ohňů.

Pokus dát zas dohromady rodinu začal špatně a skončil ještě hůř v křiku a slzách.

Nebyla to jenom moje chyba. Moje matka a sestry už pro mě byly velké neznámé. Ve srovnání s dokonale fungující vyslaneckou pamětí vzpomínky na naše bývalé rodinné svazky ztrácely obrysy. Ztratil jsem kontakt, nevěděl jsem o jejich životě nic. Významnou novinkou v matčině životě byl sňatek s protektorátním verbířem. Setkal jsem se s ním jednou a okamžitě jsem měl sto chutí ho zabít. Antipatie zřejmě oboustranné. Podle názoru rodiny jsem překročil hranici. Nejhorší na tom bylo, že rodina měla pravdu – jenom jsme se nedohodli, jakou hranici jsem překročil. Oni ji viděli jako ostrou čáru mezi bývalou protektorátní vojenskou službou a současnou sobeckou zločineckou dráhou. Já ji viděl jen nezřetelně, v nějakém téměř nepostřehnutelném okamžiku služby ve Vyslaneckých sborech.

Zkuste to ale vysvětlovat někomu, kdo tam nebyl.

Já se o to pokusil, krátce. Způsobil jsem tím matce bolest, bezprostřední a citelnou. Nechal jsem toho. Tohle určitě nepotřebovala.

Slunce na obzoru se proměnilo v roztavenou strusku. Pohlédl jsem na jihovýchod, kde se už sbírala tma. Přibližně v těch místech ležel Newpest.

Nemínil jsem se tam u nikoho zastavovat.

Pleskání kožovitých křídel. Vzhlédl jsem. Nad skořepinou kroužil křídlatec. Čerň jeho temné siluety přecházela v posledních slunečních paprscích do duhových odstínů zelené. Několikrát mě obkroužil, a pak se drze snesl na nákladovou lávku šest metrů ode mne. Otočil jsem se k němu. Tady u Kossuthu jsou křídlatci větší a méně společenští než na Drávě. Tenhle exemplář měřil od zobáku až po pařáty s plovacími blánami dobrý metr. Dost velký na to, abych v duchu děkoval, že mám u sebe zbraň. S prásknutím složil křídla, nazdvihl jedno rameno mým směrem, bez mrknutí si mě jedním okem prohlížel. Zdálo se, že na něco čeká.

„Co čumíš?“

Dlouhou dobu seděl tiše. Pak prohnul krk, máchl křídly a několikrát na mě zaskřehotal. Když jsem se ani nehnul, zklidnil se a tázavě naklonil hlavu.

„Nechci se s nima setkat,“ vysvětlil jsem mu po chvíli. „Tak mě nepřemlouvej. Už je to moc dávno.“

Temnota kolem mě rychle houstla. Nepokojná vzpomínka na rodinu, která se mi dnes vybavila ve skořepině, mě však neopouštěla. Jako závan tepla z minulosti.

Jako bych nebyl sám.

A zatímco se snášela noc, křídlatec a já jsme seděli šest metrů od sebe a tiše se pozorovali.

Kapitola dvacátá první

Do newpestského přístavu jsme vpluli příští den těsně po poledni a s nesmírnou opatrností se doplahočili ke kotvišti. Prakticky celý přístav zablokovala vznášedla a jiná plavidla, prchající před hrozbou bouřlivého počasí ve východní části zálivu. Řídící software je organizoval podle kontraintuitivního matematického vzorce, pro nějž Hajducká dcerka neměla vhodný interfejs. Japaridze přepnul řízení na manuál, proklel všechny stroje světa, zvláště přístavní umělou inteligenci, a s Hajduckou dcerkou se proplétal zdánlivě nahodilou změtí plavidel.

„Upgraduj tohle, upgraduj tamto. Kdybych chtěl bejt technik, dal bych se nalejt k demontérům.“

Po včerejšku jsme oba trpěli kocovinou, sice poměrně slabou, ale úpornou.

Na můstku jsem se s ním rozloučil a slezl jsem na přední palubu. Zavazadlo jsem vyhodil na břeh dřív, než nás k němu drapáky přitáhly, a zbývající předěl jsem překonal skokem ze zábradlí. Vysloužil jsem si pár rychlých pohledů od kolemjdoucích, žádnou soustředěnou pozornost. S vířící bouří na obzoru a narvaným přístavem měla ochranka jiné starosti než nezodpovědné cestující. Popadl jsem vak, přehodil si ho přes rameno a vnořil se do řídkého proudu chodců za vlnolamem. Padlo na mě vlhké dusno. Za pár minut jsem opustil nábřeží. Když jsem mával na automatický taxík, pot se ze mě jen řinul.

„Do vnitrozemský části přístavu,“ poručil jsem vozidlu. „Čártrovej terminál. Rychle.“

Vozidlo otočilo do protisměru a vplulo do hlavní městské tepny. Přede mnou se rozevřel výhled na Newpest.

Za těch pár století, co jsem se sem vracel, se město hodně změnilo. Maloměsto, v němž jsem vyrůstal, se dříve krčilo u země, nízké a rozplizlé jako terén, na němž ho postavili. Větruvzdorné obytné jednotky a bouřím odolné superbuňky pokrývaly pevninskou šíji mezi mořem a velkým zaneseným jezerem, jemuž se později začalo říkat Beladová pláň. Starý Newpest si s sebou nesl neodmyslitelnou vůni belady a pach nejrůznějších průmyslových procesů z jejího zpracování, jež se mísily jako parfém a pot na těle levné děvky Ten smrad byl ve městě všude.

Tolik vzpomínky z mládí.

Recivilizace se postupně stala minulostí. Díky návratu k relativní prosperitě se začalo stavět podél vnitrozemského břehu Beladové pláně, podél linie mořského pobřeží a vzhůru k tropickému nebi. Výška budov v centru Newpestu rostla díky důvěře v moderní technologii zvládání bouří a vzestupu movité střední třídy, která sice chtěla žít v dosahu svých investic, ale nehodlala čichat jejich smrad. V době, kdy jsem vstoupil do Vyslaneckých sborů, zákony na ochranu životního prostředí teprve začínaly zlepšovat vzduch u země, a tak se newpestské centrum honosilo stejnými mrakodrapy jako v Millsportu.

V pozdější době jsem byl v Newpestu vzácným hostem a zdejšímu vývoji jsem nevěnoval dost pozornosti, a tak jsem si nevšiml, kdy se trend obrátil a proč. Vím jen to, že dneska jsou v jižní části města oblasti, kam se zápach vrátil, a že báječný vývoj podél pobřeží a Pláně postupně, kilometr za kilometrem, vadl a ustupoval rozvoji chudinských čtvrtí. V centru jste mohli na ulicích potkat žebráky, ve většině velkých budov ozbrojenou ochranku. Když jsem se teď díval z okénka autotaxi, zachytil jsem ve způsobu chůze kolemjdoucích známky před čtyřiceti lety nebývalého podráždění a napětí.

Centrum jsme prosvištěli ve vyvýšeném přednostním pruhu, kde se taxametr roztočil tak, až se cifry rozmazaly. Dlouho to netrvalo – kromě jedné či dvou nablýskaných limuzín a občas taxíku jsme měli celou silnici pro sebe. Když jsme na druhé straně najeli na Pláňskou dálnici, počitadlo na taxametru znatelně zpomalilo. Vymotali jsme se z věžáků a rozjeli se přes chudinské čtvrtě, tvořené nízkými domky, natlačenými k silnici. O tomhle jsem už věděl od Segesvara. Když jsem byl pryč, bezpečnostní pásmo po obou stranách vozovky se odprodalo, sotva zrušili stavební uzávěru. Letmo jsem zahlédl nahatou dvouletou holčičku. Držela se drátěného pletiva kolem ploché střechy a jako hypnotizovaná civěla na rychle jedoucí vozy, svištící dva metry od jejího obličeje. Z jiné střechy po nás dvě děti, ne o moc starší než holčička, házely, co jim přišlo pod ruku, ale všechny střely nás minuly.

Přiřítili jsme se k sjezdu do vnitrozemského přístavu. Taxík říznul zatáčku strojovou rychlostí, přeletěl všechny pruhy, a když jsme za nuznou čtvrtí najeli na spirálovitou dráhu na okraj Beladové pláně, zpomalil na přijatelnou rychlost. Netušil jsem, proč byl program nastaven tímto způsobem – snad jsem se měl kochat vyhlídkou. Na terminál byla vskutku pěkná podívaná – vznosná ocelová kostra pokrytá modrým iluminem a sklem. Jízdní dráha probíhala terminálem jako vlasec splávkem.

Hladce jsme vklouzli dovnitř a automat mi předvedl účet v zářících cifrách barvy lila. Nakrmil jsem ho čipem, počkal si, až se odemknou dveře, a vypotácel se do chládku klenuté, dobře klimatizované prostory. Sem tam se tu potloukaly řídce roztroušené postavy, někdo žebral, někdo na něco čekal. U jedné vnitřní stěny se táhla řada pokladen čártrových firem. Za přepážkami a nad nimi se vznášely hologramy v křiklavých barvách, jež ve většině případů zahrnovaly i virtuální obslužný konstrukt pro klienty. Vybral jsem si pokladnu se skutečným člověkem, klukem kolem osmnácti. Rozvaloval se na pultě a pohrával si s rychlozásuvnými zdířkami na krku.

„Můžu si vás najmout?“

Otočil ke mně bezvýrazné oči, aniž by hnul hlavou.

„Mami?“

Málem jsem mu jednu vlepil, když mi náhle došlo, že nejde o obskurní urážku. Kluk byl napojený na vnitřní amplión, takže subvokalizací se zatěžovat nemohl. Když poslouchal odpověď, jeho oči se na okamžik zaměřily na cosi v poloviční vzdálenosti, pak se o maličko víc soustředily na mě.

„Kam chcete?“

„Včirská pláž. Jednosměrně. Můžete mě tam nechat.“

Familiárně se zašklebil. „Jasně, Včirská pláž. Ta má na dýlku sedm set kiláků. Kam na Včirskou pláž?“

„Jižní výběžek. Zlatej pruh.“

„Dividenďák.“ Změřil si mě pochybovačným pohledem. „Jste surfař?“

„Vypadám jako surfař?“

Na to zjevně neexistovala bezpečná odpověď. Mrzutě pokrčil rameny, odvrátil se. Když obnovil vnitřní spojení, obrátil oči v sloup. O chvíli později se z dvorany terminálu vynořila drsně vyhlížející blondýna. Krátké kalhoty z beladové farmy, vybledlé tričko s krátkými rukávy, něco přes padesát, okolo očí a úst vrásky, ale z kraťasů čouhaly štíhlé plavecké nohy a držela se vzpřímeně. Nápis na triku hlásal: Dejte mi praci Mitzi Harlanové – zvládnu ji i vleže. Na čele se jí perlily drobné kapičky potu, za nehty se černal motorový olej. Při stisku ruky jsem cítil suchou, mozolnatou dlaň.

„Suzi Petkowská. Tohle je můj syn Michail. Chcete, abych vás vzala na Zlatej pruh?“

„Micky. Jo, jak brzo můžem vyrazit?“

Pokrčila rameny. „Zrovna sundávám jednu turbínu, rutinní oprava. Řekněme za hodinu. Za půl, pokud netrváte na bezpečnostní kontrole.“

„Za hodinu mi to vyhovuje. Stejně mám ještě schůzku. Kolik to bude stát?“

Sykla skrz zuby. Střelila pohledem po dlouhé hale terminálu, zhodnotila množství konkurenčních pokladen, nedostatek zákazníků. „Dividendový město, to je pořádná štreka. Přes celou Beladovou pláň a ještě kus cesty navíc. Máte zavazadla?“

„Jenom to, co vidíte.“

„Počítejte tak dvě stě pětasedmdesát. Vím, chcete jednosměrnej, ale i když se mnou nazpátek nepojedete, vrátit se musím. Je to vejlet na celej den.“

Pořádná pálka, přímo vybízela ke smlouvání a snížení ceny. Ale přednostní projídka taxislužbou po městě mě před chvílí stála skoro dvě stovky. Pokrčil jsem rameny.

„Jistě. To je rozumný. Ukážete mi, čím pojedu?“

Kluzák Suzi Petkowské byl vcelku obyčejný – dvacetimetrový dvojturbínový člun s tupou přídí, který si zasloužil označení nákladní vznášedlo daleko víc než kolosy, co brázdí námořní trasy Harlanova světa. Jako varianta strojů, jaké se stavěly na Zemi před diasporou, nepotřeboval pro vytváření vztlaku antigravitační systém, pouze motory a opancéřovanou manžetu. Na přídi šestnáctisedadlová kabina, na zádi nákladové prostory. Lávky se zábradlím po celé délce palubní nástavby po obou stranách lodi, od kokpitu po záď. Na střeše za pilotní buňkou v laciné kloubové věžičce ultravibrační dělo zlověstného vzezření.

„Využije se to nějak?“ kývl jsem na zdvojenou hlaveň.

Vyšvihla se na otevřenou turbínu s navyklou elegancí. Vážně se ke mně otočila. „Na Pláni jsou pořád piráti. Ale většinou děti, narvaný metem nebo–“ Mimoděk pohlédla zpátky k budově terminálu „– ti s implantovanejma zdířkama. Rehabilitační projekty zkrachovaly kvůli úspornejm opatřením, spousta jich je na ulici a tady začali krást. Není třeba dělat okolo nich velkej povyk. Obvykle stačí pár varovnejch výstřelů. Na vašem místě si s tím nedělám starosti. Chcete si dát zavazadlo do kajuty?“

„Ne, to je dobrý, nemám ho těžký,“ poděkoval jsem. Nechal jsem ji s turbínou o samotě a vzdálil se do stínu na konci přístavu, kde se bez ladu a skladu vršily prázdné bedny a barely. Posadil jsem se na jeden čistší, otevřel jsem vak, prohrábl svoje telefonní aparáty a našel jeden nepoužitý. Navolil jsem si místní číslo.

„Jižní pozemky,“ ozval se bezpohlavní, syntetický hlas. „Z důvo–“

Rychle jsem naťukal čtrnáctimístné heslo. Hlas zeslábl v šum a ztichl. Po dlouhém odmlčení se ozval jiný, tentokrát lidský, mužský, nezaměnitelný Amangličtina s newpestským akcentem, usekávané slabiky, rozmělněné samohlásky, stejně výrazná, jako když jsme se spolu před dávnými časy seznámili v newpestských ulicích.

„Kovacsi, kde jsi kurva byl?“

Proti své vůli jsem se usmál. „Ahoj, Rade. Taky jsem rád, že tě slyším.“

„Jsou to skoro tři měsíce, člověče. Neprovozuju tady psí hotel. Kde jsou kurva moje prachy?“

„Jsou to dva měsíce, Radule.“

„Víc než dva.“

„Devět tejdnů, poslední nabídka.“

Rachotivě se rozesmál. Připomnělo mi to bubnový naviják na rybářský lodi. „Dobře, Taku. Tak jakej byl vejlet? Nachytals nějaký ryby?“

„Jo, nachytal,“ přisvědčil jsem a poplácal se po kapse se sbírkou korových bází. „Jak jsem slíbil, zrovna tu pro tebe nějaký mám. V plechovce, aby vydržely.“

„Samozřejmě. Těžko čekat, že je přivezeš čerstvý. Umím si představit, jak by smrděly. Zvlášť po třech měsících.“

„Po dvou.“

Zase zarachotil naviják. „Devět tejdnů. Myslím, že jsme se na tom shodli. Takže jseš konečně ve městě?“

„Skoro jo.“

„Přijdeš na návštěvu?“

„No, hele, to je právě ten problém. Něco mi do toho vlezlo. Nemůžu přijít. Ale nechci, abys s těma rybama přišel zkrátka–“

„Ani já. Tvoje poslední zásilka čerstvá nevydržela. Teď už se nedá spolknout. Moji hoši si myslej, že jsem šílenej, když to furt servíruju. Ale já jim říkám: Takeshi Kovacs je stará škola. Svoje dluhy platí. Uděláme, co chce, a až se konečně objeví, tak zas on udělá, co se sluší a patří.“

Zaváhal jsem. Vážil jsem slova.

„Bohužel, hned teď ti prachy neseženu, Rade. Větší kreditní transakci si nemůžu dovolit. Dobrý by to nebylo ani pro jednoho z nás. Potřebuju čas. Musím si něco vyřídit. Ale ryby mít můžeš, když si pro ně během příští hodiny někoho pošleš.“

Na lince se rozhostilo ticho. Stéblo dlužního vztahu se chystalo prasknout. Věděli jsme to oba.

„Podívej, mám čtyři. To je o jednu víc, než byl původní předpoklad. Můžeš je mít hned, všechny. Můžeš je servírovat beze mě, dělat si s nima, co chceš, nebo taky nic, jestli jsme spolu skončili.“

Nic neřekl. Jeho přítomnost na lince působila tíživě a dusivě, jako vlhké vedro od Beladové pláně. Vyslanecká intuice mi sdělovala, že tohle je zlom. A vyslanecká intuice se nemýlí.

„Prachy jsou na cestě, Rade. Klidně mi napař přirážku, jestli ti jde o tohle. Jakmile vyřídím tuhle druhou fachu, začnem zas normálně obchodovat. Tohle je jenom na chvíli.“

Pořád nic. Ticho začínalo zpívat tichounkou smrtící píseň lana napjatého k prasknutí. Díval jsem se přes Pláň, jako bych se mu mohl na tu dálku podívat do očí.

„Dostal by tě,“ dodal jsem neomaleně. „Víš to.“

Pauza se ještě chvilku napínala, pak praskla. Segesvarův hlas zvonil předstíraným sebevědomím.

„O čem to mluvíš, Taku?“

„Ty víš, o čem mluvím. Tehdy náš kámoš, dealer s tetrametem. Utíkal jsi s náma, Rade, ale s tou nohou bys neměl šanci. Kdybych ho nezastavil, dostal by tě. Ty to víš. Ostatní se zdejchli. Já zůstal.“

Z opačného konce linky jsem zaslechl vydechnutí, jako by se cosi uvolnilo.

„Takže… Přirážka. Řekněme třicet procent?“

„To zní rozumně,“ zalhal jsem za nás oba.

„Dobře. Ale tvoje poslední ryby se budou muset stáhnout z jídelního lístku. Můžeš přijít na tradiční pokec na rozloučenou? Dohodnem podmínky. Přefinancování.“

„Nemůžu přijít, Rade. Jak jsem říkal, jenom projíždím. Za hodinu mizím. Zabere mi tejden, možná o něco dýl, než se budu moct vrátit.“

„Takže,“ hlesl a téměř jsem viděl, jak krčí rameny, „prošvihneš rozlučku. Nikdy bych si nepomyslel, že bys o to stál.“

„Mrzí mě to.“ Byl to od něho trest. Další přirážka k těm dobrovolným třiceti procentům. Segesvar mě uměl zpracovat, ovládal to. V organizovaném zločinu to ostatně patří k základním dovednostem. Kossuthští hajduci možná nemají prestiž a styl jakuzy na severu, ale v podstatě jde o stejnou branži. Když se chcete živit vydíráním, musíte to umět s lidma. A jak se dostat na kobylku Takeshi Kovacsovi bylo dost jasné. Stačilo mu málo.

„Tak se stav,“ vybízel mě vřele. „Ožerem si tlamu. Zajdem třeba k Watanabemu. Jako za starejch časů. Na saké. A na cigárko. Potřebuju ti vidět do očí, kámo. Chci se přesvědčit, že ses nezměnil.“

Náhle se přede mnou vynořila Lazlova tvář.

Věřím ti, Micky. Vím, že na ni dohlídneš.

Suzi Petkowská už zavírala kapotu nad turbínou.

„Je mi líto, Rade. Tohle neošidím, je to příliš důležitý. Jestli chceš svoje ryby, pošli někoho do vnitrozemskýho přístavu. Čártrovej terminál, sedmá rampa. Čekám hodinu.“

„Žádný rozloučení?“

Zašklebil jsem se. „Žádný. Nemám čas.“

Na okamžik oněměl.

„Řekl bych,“ pronesl posléze, „že bych se ti rád podíval do očí právě v týhle chvíli, Takeshi Kovacsi. Možná přijdu osobně.“

„Jistě. Rád tě uvidím. Ale stihni to do hodiny.“

Zavěsil. Zaskřípal jsem zubama a praštil pěstí do bedny vedle sebe.

„Kurva. Kurva!“

Vím, že na ni dohlídneš. Postaráš se o její bezpečí.

Jasně, bez obav. V pořádku.

Věřím ti, Micky.

V pořádku. Nejsem hluchej!

Zazvonil telefon.

V prvním okamžiku jsem si přiložil k uchu aparát, který jsem právě držel. Pak mi došlo, že zvonění vyšlo z otevřeného cestovního vaku. Zašátral jsem v zavazadle, odsunul tři čtyři aparáty, než jsem našel ten s rozsvíceným displejem. Byl to jeden z použitých – s porušenou pečetí.

„Ano?“

Nic. Spojení fungovalo, ale nic se neozvalo. Žádný zvuk, dokonce ani šum v éteru. Dokonalé, propastné ticho.

„Haló?“

V té hluboké, černé propasti se ozvalo nezřetelné zašeptání, stěží slyšitelnější než napjaté ticho z předešlého rozhovoru:

pospěš si

A pak zas ticho.

Ruka mi klesla, zíral jsem na telefon.

Na Tekitomuře jsem měl celkem tři hovory. Použil jsem tři telefony. Volal jsem Lazlovi. Mluvil jsem s Yaroslavem. Pak s Isou. Z těch tří mi mohl volat kdokoli. Abych získal jistotu, kdo se právě se mnou spojil, musel bych se podívat do volaných čísel.

Nebylo to nutné.

Šepot z propastného ticha. Hlas z ohromné dálky, z nezměrné vzdálenosti.

pospěš si

Věděl jsem, který to byl telefon.

A pochopil jsem, kdo volal.

Kapitola dvacátá druhá

Segesvar slovo dodržel. Čtyřicet minut po ukončení hovoru se do přístavu přihnal křiklavě červenočerný otevřený sportovní kluzák. Přisvištěl nedovolenou rychlostí od Beladové pláně, motory vyly. Každá hlava v přístavu se k němu otočila. Kdyby se takové plavidlo objevilo na přímořském pobřeží Newpestu, správa přístavu by nad ním okamžitě převzala kontrolu a potupně ho zastavila. Nevím, jestli vnitrozemský přístav postrádal vybavení, jestli měl Segesvar ve své drahé hračce neméně drahou rušičku, nebo jestli gangy z Beladové pláně měli úředníky v kapse. Ať tak nebo tak, člun z Beladové pláně nezastavil. Místo toho řízl zatáčku, rozstříkl gejzíry vody a rychle zamířil do mezery mezi šestou a sedmou rampou. Tucet metrů od břehu Segesvar vypnul motory, přibližoval se setrvačností. Vzhlédl od řízení, zahlédl mě. Kývl jsem na něho, zvedl jsem paži. Také mi zamával.

Povzdychl jsem si.

Něco takového se za námi táhne už celá desetiletí, ale sprškám od Segesvarova brzdícího kluzáku se to nepodobá. Nemizí to beze stopy zpátky ve vodě. Zůstává to viset v povětří jako prach rozvířený sharijským pouštním vozidlem. Když se otočíte a ohlédnete se do minulosti, zjistíte, že vás to dráždí ke kašli.

„Ahoj, Kovacsi!“

Byl to křik, zlomyslně hlasitý a veselý. Segesvar vstal od kormidla. Oči zakryté širokými slunečními brýlemi v podobě racčích křídel na znamení vědomého odporu vůči millsportské módě hypermoderních, na prst širokých čoček. Na sobě duhovou bundu z jako papír tenké, ručně ošmirglované kůže bahenního pantera. Opět zamával, usmál se. Z přídě s kovovým prásknutím vystřelilo lano uvazovacího drapáku s čelní harpunou, která neodpovídala ani jedinému úvazovému kotvišti na okraji rampy. Půl metru pod mýma botama udělala harpuna do superotonu přístavního mola díru, kluzák se přitáhl. Segesvar vyskočil z kokpitu na příď a vzhlédl ke mně.

„Máš v úmyslu ještě párkrát zařvat moje jméno?“ zeptal jsem se ho mírně. „Myslím pro případ, že by se tu našel někdo, kdo tě neslyšel?“

„Ajta.“ Naklonil hlavu na stranu a v omluvném gestu, jímž by neoklamal nikoho, široce rozpažil. Bylo znát, že se pořád zlobí. „Mám prostě od přirozenosti nezáludnou povahu. Tak jak se ti teď říká?“

„Zapomeň na to. Chceš tam zůstat stát celej den?“

„Nevím. Nepomůžeš mi nahoru?“

Natáhl jsem ruku. Segesvar ji uchopil a vyhoupl se na břeh. Když jsem ho zdvihal, v paži mi zaškubalo, bolest posléze ustoupila pálení. Stále jsem doplácel na pád z orlí věže. Hajduk si uhladil neposkvrněnou, na míru šitou bundu, pak si distingovaným pohybem ruky prohrábl černé, až na ramena spadající vlasy. O financování klonových kopií těla, v němž se narodil, se Radul Segesvar postaral včas. Tvář pod slunečními brýlemi byla jeho vlastní – bez ohledu na zdejší klima bledá, úzká, s masívními kostmi, beze stopy po japonských předcích. Tělo rovněž štíhlé, před třicítkou. Obvykle žil Segesvar v každém klonovaném těle od rané dospělosti tak dlouho, dokud, podle jeho vlastních slov, pořádně šukalo a bojovalo. Netušil jsem, kolikrát se už nechal přepouzdrovat, protože od dob našeho sdíleného newpestského mládí jsem už dávno ztratil přehled o tom, jak dlouho skutečně žije. Jako většina hajduků nějaký čas určitě odkroutil – jako já sám – u ledu.

„Hezký pouzdro,“ pochválil mě. Kroužil kolem mě. „Moc pěkný. Co se stalo s předchozím?“

„To je na dlouhý povídání.“

„Na který se nechystáš.“ Dokončil okruh, sundal si sluneční brýle a zahleděl se mi do očí. „Nemám pravdu?“

„Máš.“

Teatrálně zavzdychal. „To je zklamání, Taku. Velký zklamání. Začínáš bejt stejně mlčenlivej jako všichni šikmovoký seveřani, se kterejma ses stýkal.“

Pokrčil jsem rameny. „Sám jsem poloviční šikmovokej seveřan, Rade.“

„No jo, pravda. Zapomněl jsem.“

Nezapomněl. Jen mě popichoval. V jistém smyslu se od dob, co jsme se spolu opíjeli u Watanabeho, nic nezměnilo. To on nás vždycky zatáhl do rvačky. I dealer s tetrametem byl původně jeho nápad.

„Tam vevnitř maj automat na kávu. Dáš si?“

„Když jinak nedáš. Abys věděl, tak kdybys přijel na farmu, dostal bys opravdický kafe a cigáro s mořským hašišem, uválený na stehnech nejlepších holoporňáckých hereček, co se dají koupit.“

„Dík. Někdy jindy.“

„Vždycky si něco vezmeš do hlavy, jseš jako posedlej. Když nejde o Vyslance nebo o neoquellisty, je v tom nějaká soukromá odplata či msta. Jasně, moje věc to není, Taku, ale někdo ti to říct musí a vypadá to, že je to na mně. Musíš se někdy zastavit a čichnout, jak voní tráva, člověče. Vzpomenout si, že taky žiješ.“ Prudce si nasadil sluneční brýle, pohodil hlavou směrem k terminálu. „Dobrá, pojďme. Kafe z automatu? Může bejt. Aspoň něco novýho.“

Sedli jsme si do chládku, ke stolu u skleněných panelů s vyhlídkou na doky. Poblíž posedávalo, čekalo a hledělo do přístavu ještě půl tuctu jiných cestujících se zavazadly. Mezi nimi se potloukal zuboženě vyhlížející muž v rozedraných šatech. Vyprávěl svůj nešťastný osud a strkal prosebnou ruku s táckem na kreditní čipy každému, kdo projevil zájem. Takových nebylo moc. V ovzduší terminálu visel mdlý pach levného antibakteriálního prostředku, který jsem tu prve nepostřehl. Museli se tu stavit robotičtí čističi.

Káva byla děsná.

„Hele,“ pravil Segesvar, když od sebe kávu odsouval a přemrštěně se šklebil, „za takovýhle kafe bych ti měl zlámat obě nohy.“

„Můžeš to zkusit.“

Na okamžik se naše pohledy střetly. Pokrčil rameny.

„Jenom sranda, Taku. Nějak ztrácíš smysl pro humor.“

„Patrně. Dávám na něj třicetiprocentní přirážku,“ odtušil jsem bezvýrazně a usrkával kávu. „Moji přátelé ho mívali zdarma, jenomže časy se měněj.“

Chvíli to nechal uzrát, pak naklonil hlavu a znovu se mi zahleděl do očí.

„Máš dojem, že s tebou nejednám férově?“

„Mám dojem, že když se ti to hodí, zapomínáš na skutečnej význam slov: člověče, zachránils mi tam kejhák!“

Segesvar přikývl jakoby na znamení, že nic jiného nečekal. Civěl na stůl mezi námi.

„To je starej dloužek,“ odpověděl tiše, „a spornej.“

„Tenkrát ti to tak nepřišlo.“

Stalo se to tak dávno, že jsem si přesné detaily vybavoval jen stěží. Období před vyslaneckým výcvikem paměti rozostřil čas. Nejvýrazněji jsem si pamatoval zápach té ulice. Alkalické kondenzáty ze závodu na zpracování belady, olejový odpad z hydraulických systémů lisovacích nádrží. Nadávky tetrametového dealera, zablýsknutí háku na lahvouny, jak s ním ve vlhkém vzduchu máchl směrem ke mně. Ostatní zdrhli, mladistvý entuziazmus pouličních rváčů chtivých kradeného zboží z nich vyprchal v děsivé hrůze, když nabroušený ocelový hák se zasvištěním roztrhl Radulovi Segesvarovi stehno až ke koleni. Sprintovali pryč, vřískali jako vyhnaní běsi. Radul se s křikem vlekl krok za krokem ulicí za nimi a nechal mě, šestnáctiletého kluka, čelit ocelovému háku s prázdnýma rukama.

Tak pojď, ty hnido. Dealer se na mě z příšeří šklebil, šel blíž, vesele si broukal. Zablokoval mi únikovou cestu. Tohle je moje hřiště. Rozpářu tě a nacpu ti střeva do krku, chlapečku.

Poprvé v životě jsem si uvědomil, že před sebou mám člověka, který mě zabije, když mu v tom nezabráním.

Nechtěl mě seřezat jako můj otec nebo mi dát nakládačku jako jeden z těch newpestských pouličních rváčů, s nimiž jsme byli na kordy denně. Chtěl mě zabít. Zabít, a pak mi nejspíš vyříznout bázi a hodit ji do kalných vod přístavu, kde by zůstala dlouho, déle než život kohokoli, koho jsem znal. Byla to právě tahle představa, hrůza z utopení a ztracení v otrávené vodě, která mě přiměla propočítat si zhoupnutí zaostřené oceli, vrhnout se k němu a uděřit jej ve chvíli, kdy v závěru švihu ztratil rovnováhu.

Oba jsme spadli do bláta a rumu, do čpavkem páchnoucího odpadu ze zpracovatelského závodu. Snažil jsem se mu vyrvat hák.

Vzal jsem mu ho.

Švihl jsem. Břicho jsem mu rozpáral spíš šťastnou náhodou, než že bych mířil.

Bojovnost ho opustila jako špinavá voda dřez. Hlasitě zachroptěl a přilepil se na mě očima. Oplácel jsem mu pohled, ve spáncích mi dosud pulzovala zuřivost a strach, všechny hormony v pozoru. Svůj čin jsem si sotva uvědomoval. Pak se dealer po zádech svalil do hromady bahna a zůstal tam sedět, jako by to bylo jeho oblíbené křeslo. Vysoukal jsem se do kleku, z tváře a vlasů mi odkapával alkalický sliz, stále jsem svíral držadlo háku. Ústa se mu povadle otvírala, z hrdla se mu draly bublavé, zoufalé zvuky. Shlédl jsem na svoje ruce a uviděl na háku jeho vnitřnosti.

Dohnal mě šok. Ruka se mi rozevřela nedobrovolnou křečí, hák z ní vypadl. Klopýtal jsem pryč a zvracel na všechny strany. Slabé, prosebné zvuky, jež dealer vyluzoval, zanikly v mém vlastním dávivém chrapotu. Ke všeobecnému zápachu se v uličce přidružil i horký pach zvratků. Zvracení mnou tak cloumalo, že jsem do něj spadnul.

Když jsem se zvedl na nohy a šel pomoci Segesvarovi, dealer byl nejspíš ještě naživu. Jeho úpění jsem slyšel celou cestu uličkou, a podle ranních zpráv vykrvácel až za úsvitu. Jeho vzlyky mě pronásledovaly ještě týdny potom, kdykoliv nastalo ticho, že jsem slyšel vlastní myšlenky. Po většinu příštího roku se mi dealer ozýval v uších i ráno při probouzení.

Vzpomínku jsem zahnal. Opět jsem měl před očima skleněné panely terminálu. Za stolem přede mnou seděl Segesvar a upřeně mě pozoroval. Nejspíš se také ponořil do vzpomínek. Usmál se.

„Myslíš, že nemám právo se zlobit? Nemám se zlobit, že se bez jedinýho slova zdejchneš na devět tejdnů, že mě tady necháš hlídat svoje zboží, že vypadám před ostatníma hajdukama jako blbec? A teď chceš ještě změnit splátkovej kalendář? Víš, co bych udělal s kýmkoliv jiným, kdo by to na mě vybalil?“

Přikývl jsem. Vybavil jsem si vlastní vztek, když jsem před pár měsíci stál na Tekitomuře před Plexem a tekly ze mě syntetické tělesné tekutiny.

Musíme změnit plán, Taku.

Měl jsem sto chutí ho zabít jen za tu jedinou větu.

„Myslíš si, že třicet procent není fér?“

Vzdychl jsem si.

„Rade, jseš gangster. Já,“ mávnul jsem rukou, „nejsem o nic lepší. Nemyslím, že někdo z nás má ponětí o tom, co fér je nebo co fér není. Dělej, co uznáš za vhodný. Já prachy seženu.“

„Tak jo.“ Stále na mě upřeně hleděl. „Dvacet procent. Uspokojí to tvůj smysl pro slušný obchodní jednání?“

Beze slova jsem zavrtěl hlavou. Vylovil jsem z kapsy korové báze, pevně je stiskl v dlani, nechal jsem pěst sevřenou a naklonil se k němu. „Tady. Pro tohle jsi přišel. Čtyři ryby. Dělej si s nima, co chceš.“

Radul ruku odstrčil a zlostně mi zašermoval ukazováčkem před obličejem.

„To ne, příteli. Udělám s nima, co chceš ty. Tuhle službičku prokazuju já tobě. Nezapomínej na to. A teď: řekl jsem dvacet procent. Je to fér?“

Dospěl jsem k rozhodnutí. Přišlo neočekávaně jako rána do týla. Když jsem o možných pohnutkách uvažoval později, nedovedl jsem je určit, jen jako bych zase zaslechl ten tichý hlas z temnot, který mě nabádal ke spěchu. Náhle jsem cítil svědění v dlaních. Zpotily se mi hrůzou, že prošvihnu něco hodně důležitýho.

„Myslel jsem to vážně, Rade. Ty rozhodni. Jestli se shodíš v očích hajduků, vykašli se na to. Tohle hodím přes palubu někde na Pláni a na celou věc zapomenem. Vystavil jsi mi účet, nějak už najdu způsob, jak ho splatit.“

Rozhodil rukama. To gesto odkoukal v době našeho mladí, z hajducké experie Přátelé Irenea Cozmy nebo snad z Hlasů mimo zákon. Musel jsem se držet, abych se nesmál. Ale možná už jsem se vezl, protože zásadní rozhodnutí je jako droga, vyskočit už nejde. Během toho závažného okamžiku jsem Radulův hlas vnímal jen jako bezvýznamné bzučení.

„Budiž, seru na to. Patnáct procent. No tak, Taku. To je přece fér. Kdybych šel jenom o chlup níž, moji hoši mě sejmou pro neschopnost. Patnáct procent, platí?“

Pokrčil jsem rameny. Znovu jsem k němu natáhl sevřenou pěst. „Dobrý, patnáct procent. Chceš ještě tyhle ryby?“

Zkušeným pouličním hmatem mi přejel dlaní po pěsti a v příští vteřině se kortikálky přemístily do jeho kapsy

„Kšeftovat s tebou není lehký,“ zavrčel na mě. „Už ti to někdo řekl, Taku?“

„Má to bejt kompliment?“

Opět zabručel, tentokrát beze slov. Zvedl se a oprášil si šaty, jako by seděl na žoku belady. Ve chvíli, kdy jsem vstával, k nám s táckem na čipy zamířil otrhaný žebrák.

„Demontérskej veterán,“ představil se. „Usmažilo mě to v boji za bezpečnej Novej Hok, zničil jsem pár velkejch koopů. Neměl bys–“

„Ne, nemám peníze,“ odbyl ho Segesvar netrpělivě. „Hele, můžeš si vzít to kafe, jestli chceš. Ještě je teplý.“

Zachytil můj pohled.

„No co? Jsem přece gangster, ne? Cos čekal?“

Beladovou pláň tížila mlčenlivá nebeská klenba. V panujícím tichu působilo bezvýrazně i vrčení kluzákových turbín, jako by se působením prázdné a ploché krajiny a hradby dešťových mračen nad ní všechny zvuky odsávaly a tlumily. Stál jsem u zábradlí, vlasy rychlou jízdou ulíznuté dozadu, a vdechoval jsem nezaměnitelnou vůni čerstvé belady. Vody na Pláni jsou jí plné, a když je zvíří loď, dostane se belada na hladinu. Za kluzákem zůstávala brázda rozcupované vegetace a bahnitého šedého kalu, který se bude zase usazovat aspoň hodinu.

Vlevo v kokpitu řídila Suzi Petkowská, v jedné ruce cigaretu, mhouřila oči proti kouři a světlu z podmračené oblohy. Na druhé lávce lelkoval Michail, přehozený přes zábradlí jako pytel se zátěží. Celou cestu zůstal zapšklý, nijak se netajil, že se mu sem nechtělo, ale jinak dával pokoj. V pravidelných intervalech se mrzutě škrábal kolem zdířek na krku.

Na pravoboku se mihla opuštěná beladová balírna, nevelká, jen pár prefabrikovaných buněk a molo ze zčernalého zrcadlového dřeva. Během plavby jsme takových stanic zahlédli víc, některé dokonce funkční, uvnitř osvětlené, surovina se tam nakládala na automaticky řízené remorkéry. Vídali jsme je ale jen zpočátku, když se naše plavební dráha držela blízko newpestské přístavní čtvrti. Zde, daleko na jezeře, však takový ostrůvek zaniklého průmyslu zdůrazňoval celkový pocit opuštěnosti.

„Beladovej obchod moc nešel, hm?“ snažil jsem se překřičet turbíny.

Suzi Petkowská se na mě kratičce podívala.

„Co říkáte?“

„Beladovej obchod,“ zaječel jsem znovu a ukázal na beladovou stanici mizející za zádí. „Moc to teď nešlo, co?“

Pokrčila rameny.

„Když uvážíte nestálost trhu, jistota není nikdy. Většina nezávislejch to musela zabalit. Všechny velký mobilní závody teď provozuje Kossuthská jednota, veškerý zpracování a balení přímo na místě. Těžko jim konkurovat.“

Její postoj nebyl nic nového. Před čtyřiceti lety, ještě před mým odchodem, stejně flegmaticky odpovídaly jiné Suzi Petkowské. Stejně zaťatá vytrvalost těžkých kuřáků, stejně ponuré krčení rameny, jako by politika byla stejně rozmarná a neovlivnitelná jako počasí.

Radši jsem se dál díval na obzor.

Po nějaké době mi v levé kapse zazvonil telefon. Na okamžik jsem zaváhal, pak jsem sebou podrážděně škubl, vylovil jsem ho. Pořád vyzváněl. Přiložil jsem si ho k uchu.

„Ano, co se děje?“

Ze stísněného elektronického mlčení se vynořilo mumlání, jako šum křídel na tiché nebeské klenbě nade mnou. Náznak hlasu. Šeptaná slova.

mnoho času nezbývá

„Jasně, slyšel jsem. Jedu tak rychle, jak můžu.“

dlouho je už odrážet nebudu…

„Jo, dělám na tom!“

tak děláš… Znělo to jako otázka.

„Jo, říkal–“

slyším křídla… tlukot tisíců křídel… celý svět se roztrhl…

Zase to mizelo, jako když se špatně vyladí kanál, vracelo se a kolísalo, opět zanikalo.

roztrhl se od kraje ke kraji… je to krásné, Micky…

A bylo to pryč.

Čekal jsem, sklonil aparát, potěžkal ho v ruce. Ušklíbl jsem se, schoval ho do kapsy.

Suzi Petkowská se po mně ohlédla.

„Špatný zprávy?“

„Jo, dalo by se říct. Mohli bysme přidat?“

Už zas sledovala vodní hladinu před přídí kluzáku. Jednou rukou si zapálila další cigaretu.

„Nebylo by to bezpečný Raději ne.“

Přikývl jsem a přemýšlel o telefonátu.

„A kolik by mě to stálo nebezpečný?“

„Dejme tomu dvojnásobek?“

„Fajn. Tak prosím.“

Na rtech jí zahrál smutný úsměv. Pokrčila rameny, típla cigaretu, zastrčila si ji za ucho. Natáhla se přes budíky, sáhla na pár displejů, roztáhla radar naplno. Maďarským pouličním dialektem něco zakřičela na Michaila. Dialekt se ovšem za mojí nepřítomnosti změnil, zachytil jsem jen útržek: Běž dolů a nesahej… na něco? Ublíženě se na ni podíval, zdráhavé se odlepil od zábradlí, vrátil se do kajuty.

Otočila se ke mně. Z kontrolních displejů už nespustila oči.

„Vy taky. Bude lepší, když si vyberete některý sedadlo tam vzadu. Šlápnu na to a bude to házet.“

„To mě nezabije.“

„Jasně, ale byla bych radši, kdybyste byl u něho a povídal si s ním. Já budu mít plný ruce práce.“

Vzpomněl jsem si na vybavení, které jsem zahlédl v kajutě. Námořní plug-iny, zábavní pult, měniče proudu, kabely, zástrčky. Vzpomněl jsem si na chlapcovo chování, jak se škrábal kolem zdířek na krku, jak o okolní svět neprojevoval zájem. Nevěnoval jsem tomu pozornost, ale teď to dávalo smysl.

„Jistě,“ souhlasil jsem. „Je fajn, když si člověk může s někým popovídat.“

Neodpověděla. Je možné, že už se v duchu ponořila do temně duhových radarových snímků trasy Beladové pláně, a možná do něčeho jiného. Nechal jsem ji o samotě a odebral se na záď.

A v té chvíli se mi nad hlavou šíleně rozvřeštěly turbíny.

Kapitola dvacátá třetí

Nakonec se čas na Beladové pláni zastavil.

V takové chvíli si začnete všímat drobností – třeba vybouleného kořenového systému harlanského tepesového hyacintu, co proráží hladinu jako rozkládající se kosti obřího humanoida. Je to jen v průzračných tůních, které se beladě neuráčilo zarůst, a když se podíváte pozorně, uvidíte pastelově smaragdové písčité dno, bahnitou mělčinu, možná i několik století opuštěný kajak sběrače belady, dosud nezarostlý Sakatovým vodním mechem. Tahle místa jsou vzácná a řídká. Do zorného pole se opět tlačí nezměrný plochý horizont. Snažíte se zaměřit na nějaký detail, ale zjistíte, že obzor přitahuje vaši pozornost jako mocná slapová síla.

Sedíte a nasloucháte rytmu motorů, protože nic jiného se dělat nedá. A znovu sledujete horizont. A noříte se do myšlenek. Čím jiným se zabývat?

… pospěš si…

Věřím ti, Micky. Vím, že na ni dohlídneš. Postaráš se o její její její její…

Její. Sylviina stříbřitě šedá hříva. Její tvář –

Její tvář se neznatelně změnila. Uloupila ji žena, která se jí vyplížila z nitra. Její hlas, odlišně modulovaný…

Nemám ani potuchy, kdy se Sylvie Oshimová vrátí či jestli se vůbec někdy vrátí.

Protože se snažím pomoct, Naďo!

Zdá se mi, že přemejšlí, kdo to vlastně ten Micky Klikař je a jestli je v jeho blízkosti v bezpečí. Jestli ji při nejbližší příležitosti nepřefikne.

Přemejšlí, co chceš dělat s tolika dušema mrtvejch kněží.

Nákladní loď. Hubená laskavá tvář Todora Murakamiho. Vítr odnáší obláček kouře z faječky.

Co je to za habaďůru? Myslel jsem, že se teď potloukáš s Radulem Segesvarem. Zastesklo se ti po rodným hnízdě a drobným organizovaným zločinu.

Co tě přivádí zpátky na sever?

Je čas vrátit se na trať. Vrátit se k rozdělaný práci.

Jo, k rozdělaný práci. To ti vyřeší všechny problémy, Micky.

Přestaň mi už kurva říkat Micky!

A výkřiky A zející rány vyřezané do krční páteře. A váha korových bází na dlani. Je na nich sražená krev. Ještě lepí. A prázdné místo, které už nikdy nic nevyplní.

Sarah!

K rozdělaný práci.

Snažím se pomoct.

… pospěš si…

Věřím ti…

Snažím se kurva…

… pospěš si…

SNAŽÍM se –

„Pobřeží!“ Hlas Suzi Petkowské profiltrovaný reproduktorem, lakonický a pevný, že by se za něj dalo chytit. „Za patnáct minut přirážíme k Dividendovýmu městu.“

Přestal jsem dumat a pohlédl na levobok, kde se vynořovalo kossuthské pobřeží. Na jinak fádním horizontu dělalo tmavou vlnovku, která se skokem přiblížila a proměnila v procesí nízkých pahorků, na jejichž pozadí a mezi nimiž tu a tam probleskovaly bílé duny. Zábřežní část Včiry, v sedimentech utopené a během geologických věků erodované pahýly prastarého horského pásma, tvořila na jedné straně sedmisetkilometrová zakřivená bariéra přílivové zóny, lemovaná pobřežními močály, a stejně široký pruh zářivě bílých písků na straně druhé.

Jednou, sdělil mi téměř před půlstoletím jeden z dlouhodobých obyvatel Dividenďáku, to tady všechno pohltí moře. Protrhne bariéru a rozlije se po Pláni jako invazní vojsko, které prorazilo odolnou frontovou linii. Strhne poslední bašty a pláž zničí. Jednou, Člověče, opakoval tehdy pomalu obyvatel Dividenďáku, zdůraznil ve výroku velká písmena a zazubil se na mě s typickou surfařskou netečností, Jednou, ale Zatím ještě Ne. A do tý doby nepřestávej sledovat moře, člověče. Dívej se na širý moře, ale nedívej se za sebe, abys neviděl, co to všechno drží pohromadě.

Jednou, ale Zatím Ne. A do tý doby nepřestávej sledovat moře.

Můžete to nazvat filosofie. Na Včirské pláži to alespoň za filosofii považují. Možná je omezená, ale během nasazení na jiných planetách jsem se setkal s mnohem horšími způsoby, jak se vztahovat ke světu kolem nás.

Když jsme dorazili k jižnímu okraji Pláně, obloha se vyjasnila a ve slunečních paprscích jsem zahlédl první známky osídlení. Dividendové město není město, ale přibližné určení, stosedmdesátikilometrový pobřežní pás s kompletním servisem pro surfaře a s příslušnou infrastrukturou. V nejskromnější podobě pás začíná jako množství stanů a prefabrikovaných buněk roztroušených po pláži, nezbytná ohniště na opékání masa a nahrubo spletené beladové chatrče a ohrady. Osídlení postupně houstne a zase řídne, jak se přibližuje a vzdaluje pásu, kde nejsou podmínky pro surfování dobré, ale přímo fenomenální. Zóny Velkého příboje jsou osídleny téměř jako normální město. Na kopcích za dunami najdete ulice s pouličním osvětlením, shluky superotonových plošin a mol vystrčených z hřbetu pevniny do Beladové pláně. Během mého posledního pobytu na Včirské pláži tu takových oblastí bylo celkem pět, každá s partou nadšenců, kteří svatosvatě přísahali, že nejlepší surfování na kontinentu najdeš přímo tady, na to vem jed. Co já vím, mohl mít pravdu kdokoliv z nich. Co já vím, dneska tu takových skvělých míst může být už deset.

Stejným proměnám podléhalo obyvatelstvo samotné. Na Pruhu se daly pozorovat pozvolné populační cykly – některé z nich úzce provázané s pěti ročními obdobími Harlanova světa, jiné s komplikovaným trilunárním přílivem, jiné zase s delším, lenivým rytmem životnosti surfařského pouzdra. Lidé přicházeli a odcházeli, zase se vraceli. Jejich věrnost určitému úseku pláže přetrvávala i přes střídání cyklů, bez ohledu na přepouzdrování, jindy se přestěhovali. Některým věrnost nic neříkala.

Najít někoho na Pruhu nikdy nebylo snadné. V mnoha případech sem lidé přicházeli právě proto.

„Blížíme se ke Kemu,“ ozval se na pozadí doznívajícího jekotu turbín hlas Suzi Pětkowské. Zněl unaveně. „Bude vám mys Kem vyhovovat?“

„Jo, je mi jedno, kde vystoupím. Díky.“ Hleděl jsem na blížící se superotonové platformy, na shluky nízkých budov postavených na vodě, na neuspořádané baráčky připlácnuté k protějšímu kopci. Na balkonech a molech posedávalo pár lidí, jinak to tu vypadalo dost pustě. Neměl jsem ani ponětí, jestli jsem na správném konci Dividendaku, ale někde jsem začít musel. Zatímco kluzák přirážel ke břehu, chytil jsem se držátka, vysoukal se na nohy a pohlédl na svého tichého společníka. „Hezky jsme si pokecali, Michaile.“

Ignoroval mě, upřeně civěl na okno. Mlčel celou dobu, co jsme sdíleli kajutu, mrzoutsky sledoval to, co tu bylo místo krajiny. Párkrát si všiml, že ho pozoruji, jak se škrábe kolem zdířek na krku, a tak toho vždycky s napjatým výrazem nechal. Ani tehdy nepromluvil.

Pokrčil jsem rameny. Už jsem se chystal vystoupit na palubu, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Přešel jsem kajutu, opřel jsem se o skleněnou výplň a narušil Michailovi zorné pole. Zamžoural na mě, vytržený z myšlenek.

„Víš, chlapečku,“ oslovil jsem ho srdečně, „na maminku jsi měl štěstí. Svět je totiž plnej grázlů jako já. Je jim úplně u prdele, jestli žiješ nebo ne. Měl bys zvednout prdel a začít vnímat okolí, protože to za tebe nikdo neudělá.“

Odfrkl si. „Neser se do–“

Kluk alespoň částečně odchovaný ulicí by si dal pozor, postřehl by změnu výrazu v mých očích, ale tenhle myslel jen na připojení k síti, spolehnutý na matčinu podporu. Ležérně jsem ho chytil pod krkem a zvedl ho ze sedadla.

„Chápeš, co myslím? Kdo mi zabrání, abych ti teď nerozmáčknul ohryzek?“

Zachroptěl. „Ma–“

„Neslyší tě. Má práci. Vydělává na živobytí pro vás pro oba.“ Stiskl jsem silněji. „Michaile, nejseš ani zdaleka tak důležitej, jak si myslíš. To jenom mámina snaha ti dává iluzi důležitosti.“

Chytil mě za ruku, pokusil se mi odtrhnout prsty. Jeho chabého pokusu jsem si nevšímal. Stiskl jsem ještě víc. Konečně začal vypadat poděšeně.

„Podle tvý zabedněnosti tipuju,“ pokračoval jsem konverzačním tónem, „že skončíš na míse s náhradníma orgánama. Pro chlápky, jako jsem já, žádnej jinej význam nemáš. A až si pro tebe přijdou, nikdo se jim do cesty nepostaví, protože nikomu nezavdáváš jedinej důvod, aby si kvůli tobě pálil prsty. Tak chceš dopadnout? Náhradní díly a kaluž krve?“

Škubal sebou, zmítal se, tvář mu fialověla. Kroutil hlavou, že nechce. Ještě chvilku jsem ho přidržel, pak jsem stisk uvolnil, odhodil ho zpátky na sedadlo. Dávil se, kašlal, upíral na mě široce rozevřené oči plné slz. Jednou rukou si masíroval pohmožděný krk. Kývl jsem na něho.

„To chceš, Michaile? Nechat všechno uplavat? Tohle je život.“ Sklonil jsem se k němu. Ucukl. „Vnímej okolí. Dokud můžeš.“

Kluzák na něco měkce narazil. Narovnal jsem se. Vyšel jsem na postranní palubu, do horkého, jasného dne. Proplouvali jsme systémem úvazišť z tlejícího zrcadlového dřeva, ve strategických intervalech upevněných k masívním superotonovým pilířům. Motory kluzáku ještě tiše hučely, jemně tlačily plavidlo k nejbližšímu kotvišti. V zrcadlovém dřevu se třpytily pronikavé paprsky odpoledního slunce. V kokpitu stála Petkowská, mhouřila oči proti odraženému světlu.

„Bude to dvojnásobek,“ připomněla mi.

Podal jsem jí čip, počkal jsem, až si ho projede. Michail zůstal v kajutě. Snad o sobě přemýšlel. Jeho matka mi vrátila čip, zastínila si rukou oči a napřáhla ukazováček.

„Asi tři ulice dozadu najdete půjčovnu, kde vám levně pronajmou brouka. Támhle u toho transmisního stožáru, vidíte? U toho s dračíma praporama.“

„Dík.“

„No jo. Doufám, že najdete, co hledáte.“

Pronájem brouka jsem vynechal, aspoň pro začátek. Toulal jsem se městečkem, nasával kolorit. Cestou na hřeben kopce jsem se cítil jako na kterémkoli okrajovém sídlišti Newpestu s výhledem na Beladovou pláň. Převažovala stejná účelová architektura, stejná přístavní směsice krámků s technickým a softwarovým vybavením pro život u vody, jídelen a barů. Stejně špinavé ulice z ošoupané taveniny, stejný všudypřítomný pach. Při pohledu z hřebene se však podobnost rozplynula jako při probuzení ze sna.

Pod sebou jsem spatřil druhou půlku města. Táhla se po svahu dolů v podobě náhodně roztroušených budov postavených ze všech materiálů, jaké si dovedete představit. Prefabrikované buňky se tísnily vedle dřevěných domků a chatrčí z naplaveného dříví, na úpatí kopce dokonce stály stany z celtoviny. Dopravní tepny z tvrzeného skla přecházely v nedbale položené superotonové desky, pak v písčité cestičky a nakonec v široký, bledý pruh pláže. Na ulicích panoval čilejší ruch než na straně přivrácené k Pláni. Většina chodců byla jen skrovně oblečená a v pozdním slunci proudila k pobřeží. Každý třetí měl pod paží surfovací prkno. V šikmo dopadajících paprscích působilo moře dojmem roztavené zlaté slitiny, hýřící aktivitou. Surfaři se na prknech vozili obkročmo nebo vestoje, případně na mírně se vzdouvající hladině kroužili ležérní obloučky. Sluncem a vzdáleností se proměnili v anonymní pocínované figurky.

„To je kurva vyhlídka, samuraji.“

Vysoko položený dětský hlas v podivném nesouladu s pronesenými slovy. Ohlédl jsem se. Z domovního vchodu mě pozoroval asi desetiletý chlapec. Vyhublé, do bronzova opálené tělíčko v surfařských kalhotách, sluncem vybledlé modré oči. Vlasy neúhledně slepené mořskou vodou. Opíral se o dveře, paže nonšalantně založené na nahé hrudi. V regálech za ním srovnaná prkna. Na displejích demo akvatechnických programů.

„Už jsem viděl horší,“ připustil jsem.

„Na Včirský prvně?“

„Ne.“

Jeho tváří prokmitl stín zklamání. „Instruktora nesháníš?“

„Ne.“ Na chvíli jsem se odmlčel. Zvažoval jsem patřičnost otázky. „Ty tu žiješ dlouho?“

Zazubil se. „Všecky svý životy. Proč?“

„Hledám přátele. Mohl bys je znát.“

„Fakt? Jseš policajt? Gangster?“

„Poslední dobou ne.“

Zdálo se, že jsem odpověděl správně. Zase se zazubil.

„Maj ty kámoši jména?“

„Když jsem tady byl naposled, ještě je měli. Brasil. Ado. Tres,“ zaváhal jsem. „A snad Vidaurová.“

Zkroutil rty, našpulil pusu, zamlaskal. Šlo o gesto, které se naučil v jiném, mnohem starším těle.

„Jack Soul Brasil?“ zeptal se ostražitě.

Přikývl jsem.

„Patříš k Broučkům?“

„Momentálně ne.“

„Patříš k Multiflores?“

Zatajil jsem dech. „Ne.“

„BaKroom Boys?“

„Jmenuješ se nějak?“ otázal jsem se ho.

Pokrčil rameny. „Jasně. Milan. Tady v okolí mi říkaj Pistolník.“

„Fajn, Milane,“ pokračoval jsem klidně. „Musím tě upozornit, že mě začínáš srát. Budeš mi k něčemu? Víš, kde Brasila najdu, nebo si honíš triko a slyšel jsi jenom povídačky, který o něm kolovaly před třiceti lety?“

„Hele!“ Pastelově modré oči se zúžily. Uvolnil paže, pěsti se proměnily v malá kladívka podél těla. „Tak abys věděl, já sem kurva patřím, samuraji. Jsem surfař. Svištěl jsem si to po Včirský, když jsi byl jenom zamrdanej stříkanec mezi nohama tvý mámy.“

„O tom pochybuju, ale nechci se hádat. Hledám muže jménem Jack Soul Brasil. Najdu ho s tvojí pomocí nebo bez ní, ale můžeš mi ušetřit spoustu času. Otázka zní: pomůžeš mi?“

Stále na mě upřeně hleděl, vztekle a bojovně. V pouzdře desetiletého chlapce na mě žádný dojem nedělal.

„Otázka zní, samuraji: bude mi ta pomoc stát za to?“

„Hm.“

Když dostal prachy, vstřícně mi odhalil nuzné zlomky vědomostí, jejichž velmi omezený charakter se pokoušel zastřít mnohomluvností.

V kavárně naproti obchodu, o který se Milan staral – nemůžu jen tak zavřít krám, samuraji, je pro mě víc, než jenom práce – jsem mu koupil rum a kávu. Čekal jsem, co z něj nakonec vypadne. Ve většině toho, co mi řekl, jsem rozpoznal otřepanou plážovou legendu, ale podle některých poznámek jsem usoudil, že se Milan s Brasilem přeci jen párkrát setkali a že si spolu nejspíš i zasurfovali. Poslední setkání proběhlo přibližně před deseti lety. Šlo o hrdinnou bitku, kdy po Brasilově boku hrdinně bojoval proti roztahovačnému surfařskému gangu konformistů, pár kiláků jižně od mysu Kem. Bitka na krev. Milan utržil pár zranění – měls vidět ty jizvy na pouzdře, člověče, někdy se mi po nich stejská – hlavní díl slávy však náležel Brasilovi. Bil se jako bahenní panter, samuraji. Ani si nevšiml, že mu ti sráči pořezali hrudník. Odrovnal je všechny. Nic z nich nezbylo, když s nima skončil. Poslal je zpátky na sever po kouskách. Následovaly orgiastické oslavy – záře táborových ohňů, mořský příboj, slastné výkřiky žen.

Standardní obrázek. Už mi ho v minulosti vykreslovala celá řada včirských nadšenců. Když jsem z toho odečetl nejnápadnější příkrasy, vyzískal jsem alespoň trochu užitečnou informaci. Brasil měl peníze – po celý ty léta s Modrejma, přesně tak. Nemusel učit hovada, prodávat prkna nebo pět let trénovat surfařský pouzdra pro millsportský naboby – smůla byla, že neuznával klonovou reinkarnaci. Bude nosit kvalitní surfařské pouzdro, ale obličej nepoznám. Koukej po jizvách na hrudi, samuraji. Ano, dosud nosí dlouhé vlasy. Šušká se také, že je zalezlý někde na jihu, v nějaké ospalé vísce. Učí se hrát na saxofon. Jeden jazzman, co hrával s Csangem juniorem, Milanovi řekl…

Zaplatil jsem za pití a vstal k odchodu. Slunce zapadlo, špinavé zlato z moře ošoupané na bezcenný kov. Na pláži pod námi se rozsvěcovala světélka jako lampičky svatojánských mušek. Uvažoval jsem, jestli si stihnu najmout brouka do zavíračky.

„A co ten nabob?“ prohodil jsem ledabyle. „Pět let učíš jeho tělo surfovat, pěstuješ mu reflexy. Co z toho máš?“

Milan pokrčil rameny, zvolna dopíjel rum. Díky alkoholu a penězům roztál. „Vyměníme si pouzdra. On dostane tohle ve věku šestnácti let, já jeho třicetiletý aristokratický, trochu pozměněný před svědkama, abych se za něj nemoh vydávat. Špičkovej klon, komplet vejbavička. Slušný, ne?“

„Jo,“ přikývl jsem bezmyšlenkovitě, „pokud on bude dbát na tvoje pouzdro. Aristokratickej způsob života může mít za následek drsný opotřebení.“

„Ne-e, tenhle hošan je v pohodě. Jezdí sem čas od času na kontrolu. Zajímá se o svou investici, jak plave a surfuje. Tenhle tejden tady měl bejt, ale vlezla mu do toho ta věc s Harlanovou limuzínou. Má trošku nadváhu, takže stejně surfovat nemůže. Ale to se snadno napraví, až–“

„Záležitost s Harlanovou limuzínou?“ probudila se moje vyslanecká ostražitost.

„No přece ta věc s kluzákem Seichi Harlana. Tenhle hošan je právě s touhle větví Harlanovic famílie dost blízce spřízněnej, takže–“

„Co se stalo s kluzákem Seichi Harlana?“

„Neslyšels?“ zamrkal Milan překvapeně a rozesmál se. „Kde ses flákal, samuraji? Od včerejška je toho plná síť. Seichi Harlan naložil svý syny a snachu, vypluli támhle do Rily, jenže v Průplavu jim kluzák vybouchnul.“

„Jak vybouchnul?“

Pokrčil rameny „To se neví. Ten krám prostě explodoval. Podle záznamu to vypadá, že výbuch šel zevnitř. To, co z něj zbylo, šlo ke dnu během pár vteřin. Trosky ještě hledaj.“

Budou potřebovat štěstí. V téhle roční době maelström zasahuje hodně hluboko, vody Průplavu jsou nevyzpytatelné, smrtelně nebezpečné. Než trosky vraku klesnou, může je proud roznést na vzdálenost mnoha kilometrů. Části těl Seichi Harlana a jeho rodiny mohou skončit na tuctu nejrůznějších míst mezi roztroušenými ostrůvky a útesy Millsportského souostroví. Ze záchrany kortikálek se může stát noční můra.

Vzpomněl jsem si na čtvrť Belada Kohei, na Plexovo zdrogované brumlání. Nevím, Taku. Vážně to nevím. Jde o zbraň, o něco z období Recivilizace. Podle něj biologická, ale nevěděl to jistě. Plex byl mimo hru. Špičky jakuzy a harlanská dvořanka Aiura ho z toho vynechali. Aiura, která má u Harlanů na starosti minimalizaci škod a úklid.

V paměti se mi vybavil útržek jiné vzpomínky. Dráva pod sněhovou pokrývkou. Čekání v Kurumayově předpokoji. Civím bez zájmu na obrazovku, kde se odvíjí přehled hlavních zpráv. Říká se tam, že nějaký nevýznamný dědic Harlanova rodu měl v millsportské přístavní čtvrti smrtelnou nehodu.

Jistě. Žádná zjevná spojitost, ale tak pracuje vyslanecká intuice. Shromažďuje data tak dlouho, dokud se ze změti čar nezačne formovat obraz. Dokud do sebe informace samy nezapadnou. Ten obraz mi zatím unikal, ale střípky mozaiky mi naléhavě cinkaly v uších. Jako zvonkohra v prudkém větru.

Ta a neúnavně se opakující ozvěna slov: pospěš si, pospěš si, mnoho času nezbývá.

Zhruba jsem si vzpomněl, jak se na Včiře podává ruka, a vyrazil jsem do kopce. Pospíchal jsem.

V pronájmu brouků se ještě svítilo, na recepci dřepěl znuděný surfař. Jeho oči ožily na dost dlouho, aby poznal, že mezi jezdce na prkně nepatřím a ani k nim patřit nehodlám, a přepnul do služebního módu. Ten okamžik, kdy duchem dlel na Včirské pláži, zmizel pod slupkou profese, vřelé nadšení si zabalil a schoval pro někoho, kdo mu bude schopen rozumět. Kompetentně mě vybavil křiklavě barevným jednosedadlovým rychlobroukem a předvedl mi software s mapou ulic a vyznačených půjčoven na Pruhu, do kterých jsem brouka mohl vrátit. Na požádání mi poskytl polslitinový bezpečnostní oděv i s helmou, i když bylo znát, že jsem tím v jeho očích klesl ještě níž. Zdálo se, že na Včirské pláži zůstala spousta lidí, co si pletla bezpečnost s idiotstvím.

Jasně, včetně tebe, Taku. Udělals v poslední době něco bezpečnýho?

Za deset minut jsem měl nárazuvzdorný oděv na sobě a zavěšený za kuželem světla z dálkovky jsem si to hasil z mysu Kem do houstnoucí noci.

Na jih, jestli někde nezaslechnu amatérského saxofonistu.

Většinou jsem míval víc stop, ale jedna věc hovořila jednoznačně v můj prospěch – já Brasila znal. Až se dozví, že ho někdo hledá, nezaleze. Postaví se k tomu čelem jako surfař, co si to chce rozdat s velkou vlnou. Jako tehdy, když čelil Harlanským loajalistům.

Když udělám poprask, nebude nutné, abych ho hledal.

Najde si mě sám.

Za tři hodiny jsem sjel ze silnice a vnořil se do chladného, rozplizle modravého světla angierských lamp u non-stop motorestu. Byl jsem unavený. Usoudil jsem, že jsem nadělal dost hluku. Vyčerpal jsem zásobu laciných kreditních čipů, po půlce Pruhu jsem toho vypil a vyhulil víc než dost, klouby pravačky mě navíc pobolívaly po nešikovné ráně pěstí v putyce, kde neměli v lásce zvědavé cizince.

Pod angierskými lampami panoval příjemný chládek, po parkovišti se potloukaly hloučky surfařů třímajících láhve a cigára a zdálo se, jako by se ozvěna jejich smíchu odrážela od temné hlubiny za září lamp. Někdo vykládal vzrušeným, vysoko položeným hlasem historku o zlomeném prkně. Pár vážnějších skupinek se shromáždilo kolem otevřených útrob porouchaných vozidel. Laserové frézky poblikávaly a vykřesávaly z exotických slitin občasné spršky zelených a purpurových jisker.

U pultu jsem dostal nečekaně dobrou kávu. Vzal jsem si ji ven, abych mohl pozorovat surfaře. K téhle kultuře jsem za svého newpestského mládí nepřičichl – pravidla gangu zakazovala věnovat se zároveň potápění a surfování. Potápění si mě našlo dřív. Zůstal jsem mu věrný. Něco mě na tom mlčenlivém světě pod vodní hladinou přitahovalo. Tam dole totiž panoval nezměrný klid, útočiště před divokou ulicí a ještě divočejší rodinou.

Tam dole na vás nikdo nemůže.

Dopil jsem kávu, vrátil jsem se do jídelny. Do nosu mi zavoněla čínská nudlová polívka. Náhle jsem si uvědomil, že jsem naposledy jedl dopoledne na kapitánském můstku Hajducké dcerky s Japaridzem. Vyšplhal jsem se na stoličku u pultu a kývl na stejného chlapce s metovskýma očima, u něhož jsem si kupoval kávu.

„Voní hezky. Co máte?“

Uchopil otlučený dálkový ovladač, zhruba ho natočil směrem k autokuchaři, stiskl tlačítko. Na několika panelech naskočily holografické displeje. Projel jsem je a vybral si jídlo, na kterém se dá těžko něco zkazit.

„Dejte mi rejnoka na čili. Je mraženej?“

Zakoulel na mě očima. „Snad nečekáte čerstvýho? V takovýmhle pajzlu? A za takovej pakatel?“

„Dlouho jsem tu nebyl.“

V jeho metovsky konsternované tváři žádná další reakce. Uvedl do provozu autokuchaře, odloudal se k oknu a civěl na surfaře jako na krásné a vzácné mořské živočichy v akváriu.

Už jsem spolykal půl misky polívky, když se za mnou otevřely dveře. Nikdo neřekl ani slovo, ale já už věděl. Odsunul jsem mísu. Pomalu jsem se otočil.

Přišel bez doprovodu.

Ani vzdáleně to nebyla tvář, kterou jsem si pamatoval. Hezčí uhlazenější rysy, prošedivělé blond vlasy a lícní kosti, jež stejnou měrou prozrazovaly slovanské geny a příslušnost k Adoracionu. Tělo samotné se však příliš nezměnilo – pod volnou kombinézou se dala vytušit úzká ramena a hrudník, štíhlý pas a nohy, velké ruce. Z jeho pohybů stále vyzařovala neodmyslitelná nenucenost.

Ani nemusel rozepínat kombinézu, aby ukázal jizvy na prsou.

„Doslechl jsem se, že mě hledáš,“ promluvil mírně. „Známe se?“

Zazubil jsem se.

„Ahoj, Jacku. Jak se má Virginia?“

Kapitola dvacátá čtvrtá

„Furt nemůžu uvěřit, že jseš to ty, prcku.“

Seděla vedle mě na svahu duny. Trnem z lahvouna si do písku mezi nohama čmárala trojúhelníky. Po plavání byla mokrá, na sluncem potemnělé pokožce se perlily kapičky, na hlavě jí trčely kraťoučké černé vlasy. Na její skřítkovský obličej si člověk musel chvíli zvykat. Byla nejméně o deset let mladší, než když jsem ji viděl naposledy. Ona měla stejný problém se mnou. Když mluvila, hleděla upřeně do písku, výraz tváře nerozluštitelný. Hovořila váhavě, stejně jako když mě za úsvitu probudila v pokoji pro hosty a ptala se, jestli bych s ní nešel na pláž. Měla celou noc, aby se z překvapení vzpamatovala, stále však na mě vrhala kradmé, jakoby zakázané pohledy.

Pokrčil jsem rameny.

„Co se týče mě, uvěřitelný jsem, Virginie. Já z mrtvých nevstal. A neříkej mi prcku.“

Nepatrně se zasmála. „Všichni jsme někdy vstali z mrtvých, Taku. Rizika profese, pamatuješ?“

„Ty víš, co myslím.“

„Ale jo.“ Clonou časné ranní mlhy chvíli hleděla přes pláž, pozorovala rozmazanou krvavou šmouhu nepřesvědčivě věštící východ slunce. „A co ty? Ty jí věříš?“

„Že je Quell?“ S povzdechem jsem si nabral hrst písku. Sledoval jsem, jak mi zrníčka unikají mezi prsty, jak přepadávají přes okraj dlaně. „Věřím, že ona tomu věří.“

Virginie Vidaurová máchla netrpělivě rukou. „Už jsem potkala dráťáky, co věřili, že jsou Konrád Harlan. Na to jsem se tě neptala.“

„Vím, na co ses ptala, Virginie.“

„Tak mi sakra odpověz,“ odtušila beze stopy hněvu. „To jsem tě ve Sborech ničemu nenaučila?“

„Je to Quell?“ Ještě jsem po plavání neuschl, a tak mi na dlaních ulpěly tenké linie zrnek písku. Rychle jsem si promnul a oprášil ruce.

„Jak by mohla? Quell je mrtvá. Rozlítla se na atomy, ať už tvoji političtí přátelé sní o čemkoliv.“

Ohlédla se přes rameno na dům, jako by nás mohli slyšet, probudit se, protáhnout a zívající a odpočatí si za námi dojít na pláž a rázně se proti nedostatku úcty ohradit.

„Pokud si vzpomínám, dřív jsi snil taky, Taku. Chtěl bys, aby se Quell vrátila. Co se s tebou stalo?“

„Sanction IV. To se stalo.“

„No jo. Sanction IV. Revoluce si žádala větší angažovanost, než jsi předpokládal.“

„Nebylas tam.“

Po těch slovech se na okamžik rozhostilo ticho. Odvrátila se. Všichni členové Brasilovy skupinky byli formálními quellisty – přinejmenším neoquellisty. Úpravu a výcvik Vyslance měla pouze Virginie Vidaurová. Byla vybavena schopností vědomě se oprostit od sebeklamu, a tak postrádala náchylnost citově přilnout k legendám a dogmatům. Usuzoval jsem proto, že její názor stojí za vyslechnutí. Bude mít perspektivu.

Čekal jsem. Pláží se nesla pravidelná ozvěna lámajících se vln.

„Promiň,“ omluvila se posléze.

„Nic se nestalo. Sny se čas od času hroutěj nám všem. A pokud to nezabolí, musíme si přiznat, že nejspíš za moc nestály.“

„Koukám,“ zavtipkovala si, „že ji pořád cituješ.“

„Parafrázuju. Podívej se, Virginie – oprav mě, jestli se mejlím – žádnej záznam o tom, že si Naďa Makita pořídila zálohu, neexistuje.“

„Ani o Takeshi Kovacsovi. Přesto se zdá, že se tady jeden takovej záložní potlouká.“

„Pravda. Ani mi to nepřipomínej. Jenže v tom má prsty podělaná Harlanovic famílie. A dá se pochopit, proč to tak udělali. To mělo smysl.“

Pohlédla na mě úkosem. „Aspoň že ti na Sanctionu IV nezničili ego.“

„Ale no tak, Virginie. Jsem bejvalej Vyslanec. Zabiják. Můžu se jim hodit. Akorát nevidím důvod, proč by si Harlani zálohovali ženskou, která jim málem odrovnala celou oligarchii. A kromě toho mi vůbec neleze do palice, jak mohl někdo tak dějinně významnej skončit v lebce řadový demontérky.“

„Stěží řadový“ zabručela Virginie a šťourala se v písku. Mlčení se natahovalo. „Takeshi, víš že jsme s Yarosem–“

„Jo, mluvil jsem s ním. To on mi řekl, že tě tady najdu. Mám tě od něj pozdravovat. Má starost, jestli jseš v pořádku.“

„Vážně?“

„No, ve skutečnosti povídal Ser na to. Jenže u něj čtu mezi řádky. Takže se to nevyřešilo?“

Vzdychla. „Ne. Nevyřešilo.“

„Nechceš o tom mluvit?“

„Nemá to smysl. Všechno je to už strašně dávno,“ odpověděla a divoce píchla lahvounovým trnem do písku. „Nemůžu uvěřit, že to ještě nehodil za hlavu.“

„Technika nám umožňuje žít v takovém časovém měřítku, o jakém se našim předkům ani nesnilo – chceme-li naše sny uskutečnit, musíme být připraveni tohoto času využít, těžit z něj.“

Tentokrát se jí na tváři objevil hněv, který jejím novým rysům neslušel.

„Snažíš se bejt vtipnej?“

„Ne, jenom si uvědomuju, že quellistický myšlenky maj širokou škálu úplat–“

„Sklapni, Taku.“

Vyslanecké sbory si nikdy nepotrpěly na tradiční modely prosazování autority, normální lidi by si jich vůbec nevšimli. Ale zvyk, víra, že cvičitele stojí za to poslouchat – to přetrvalo. A když se k tomu přidá –

No, nevadí.

Sklapnul jsem a zaposlouchal se do hukotu moře.

Za chvíli k nám z domu dolehly nakřáplé tóny saxofonu. Virginie Vidaurová vstala a ohlédla se, zjihla, rukou si zaclonila oči. Na rozdíl od surfařských bejváků, s nimiž jsem se setkal, když jsem v noci křižoval po Pruhu, byl Brasilův dům postavený, ne nafouknutý. Sloupky a postranice ze zrcadlového dřeva se koupaly v sílících slunečních paprscích, blýskaly se jako naostřené zbraně. Vápnem bílená omítka už díky větru příjemně zešedla. Pokoje ve všech čtyřech podlažích měly výhled na moře, všechna okna dokořán.

Váhavou melodii narušil nápadně falešný tón.

„Jau!“ trhl jsem sebou, možná přehnaně. Vykolejilo mě, jak se zatvářila.

„Aspoň se o něco snaží,“ podotkla záhadně.

„Jistě. No, řekl bych, že teď už jsou aspoň všichni vzhůru.“

Podívala se na mě úkosem, zase ten kradmý, zakázaný pohled. Neochotně se usmála.

„Jseš fakt neřád, Taku. Víš o tom?“

„Hm, už jsem to párkrát slyšel. Jak tady vypadá snídaně?“

Surfaři.

Na Harlanově světě je najdete prakticky všude, protože prakticky všude narazíte na oceán, jehož vlnám by člověk obětoval celý život. A obětovat celý život tady může znamenat leccos. Jen si vzpomeňte na tři měsíce planety a přitažlivost osm desetin gé – podél některých partií Včirské můžete jet na jediné vlně třeba pět kilometrů, a vlny jsou tu tak vysoké, že je musíte vidět na vlastní oči. Jenže nízká gravitace a trilunární slapové síly mají i stinnou stránku. Díky nim najdete na Harlanově světě systém mořských proudů, který se nepodobá ničemu na Zemi. Chemické složení, teplota a rychlost toku se mění s děsivou nepředvídatelností a oceán je tu občas pěkná svině. Specialisté přes turbulence vytvářejí počítačové modely a snaží se tomu doteď přijít na kloub.

Na Včirské provádějí jiný druh výzkumu. Víckrát jsem viděl na devítimetrové vlně dokonalou ukázku Youngova efektu – zcela dokonalé rameno vlny chytí zpětný proud, opilecký pod surfařem zaškobrtne, pak pod ním zmizí, prostě se rozpadne, jako by se ocitlo pod tříštivou palbou. Moře otevře nenasytný chřtán, pohltí prkno, jezdce. Párkrát jsem pomáhal zachraňovat tonoucí z příboje. Viděl jsem omámené úsměvy, viděl jsem, jak z nich vyzařuje zvláštní pocit úlevy, když mi sdělovali: už jsem myslel, že mě ta mrcha nepustí nebo: člověče, viděls, jak se ty sračky na mě sesypaly? anebo nejčastěji: zachránil jsi mi prkno celý, samuraji? Viděl jsem ty, co se vraceli na moře, ty, co neměli zlámané údy či proraženou lebku, viděl jsem hladový pohled v očích těch, co museli čekat, až se jim zahojí rány.

Ten pocit znám moc dobře. Jenom si ho spojuji se zabíjením jiných.

„Proč my?“ zeptala se Mari Ado s naprostým nedostatkem taktu, který k jejímu cizokrajnému jménu nepatřil.

Usmál jsem se, pokrčil rameny.

„Nikdo blbější mě nenapadl.“

Urazila se jako kočka, pokrčila jedno rameno, ukázala mi záda, zamířila ke kávovému automatu u okna. Bylo zřejmé, že se rozhodla pro klon svého posledního pouzdra, ale čišel z ní trvalý nepokoj. Před čtyřiceti lety jsem u ní nic takového nepozoroval. Vypadala hubenější, měla vpadlé oči a vlasy nosila utažené do ohonu, který jako by jí napínal obličej. Lebeční kosti adoracionského typu to unesly, jen dravčí nos vypadal tím víc jako skoba, oči černější a brada rozhodnější. Ani to však nepomohlo, nevypadala v tom dobře.

„Máš to ale drzost, když si sem po Sanctionu IV přijdeš s takovým klidem, Kovacsi!“

Na protější straně stolu sebou Virginie trhla. Maličko jsem na ni zavrtěl hlavou.

Ado se otočila. „Nemám pravdu, Sierro?“

Sierra Tres ze zvyku neodpověděla. I její tvář byla mladší verzí té, kterou jsem si pamatoval z dřívějška. Elegantní utváření obličeje směšovalo japonské rysy millsportského zabarvení s představami genetických salónů o kráse dávných Inků. Výraz nic neprozrazoval. Opírala se o modrou stěnu vedle kávového automatu, ruce zkřížené na polslitinovém kabátku. Jako většina právě probuzených obyvatel domu, i ona toho na sobě, s výjimkou nasprejovaných plavek a laciných šperků, příliš mnoho neměla. Na prstě se stříbrným prstýnkem se jí pohupoval zapomenutý šálek od kafe s mlíkem. Těkala očima z Mari na mě, pohledem žádala vysvětlení.

Zdálo se, že všichni u snídaně souhlasí. Netušil jsem, s kým. Nasával jsem atmosféru u snídaně jako Vyslanec, bez přemýšlení. Hodnocení a závěry jsem si nechával na pozdější dobu. Ověření jsme sfoukli v noci. Pod rouškou vzpomínání na staré časy proběhl docela klidný křížový výslech, během něhož Broučci uznali, že v novém pouzdře se skrývá Takeshi Kovacs. Tyhle věci tady potíže nedělaly.

Odkašlal jsem si.

„Víš dobře, Mari, žes mohla jít taky. Jenže Sanction IV je úplně jiná planeta, žádný přílivy a odlivy, oceán placatej jako ty zepředu, takže nevím, k čemu bys mi tam byla.“

Ta urážka byla stejně nespravedlivá jako složitá. Mari Ado, bývalá členka Malých modrých broučků, uměla nebezpečně dobře spoustu věcí, které neměly se surfováním nic společného. Fyzicky na tom nebyla hůř než kterákoli jiná žena v místnosti, včetně Virginie Vidaurové.

Věděl jsem však, že v otázkách postavy je přecitlivělá. Navíc, na rozdíl ode mne či Virginie, ještě nikdy Harlanův svět neopustila. Takže jsem ji v jedné větě označil za provinčního balíka, omezeného surfaře a lacinou, protože nepřitažlivou rádodajku. Kdyby to viděla a slyšela Isa, pištěla by nadšením.

Když se to týká Sanctionu IV, bývám i já přecitlivělý.

Ado pohlédla k velkému dubovému křeslu na konci stolu. „Vyhoď toho sráče, Jacku.“

„Ne,“ protáhl Jack hlubokým hlasem, téměř ospale. „V týhle fázi ne.“

Rozvaloval se na sedadle z tmavého dřeva téměř ve vodorovné poloze, nohy natažené před sebe, tvář mu přepadávala dopředu, ruce volně složené v klíně, jako by se pokoušel číst z vlastní dlaně.

„Je hrubej, Jacku.“

„Ty taky.“ Brasil se v křesle vztyčil, naklonil se dopředu. Střetl se s mým pohledem. Na čele se mu perlil jemný pot. Pochopil jsem důvod. Bez ohledu na čerstvé pouzdro se Jack příliš nezměnil. Zlozvyků se nezbavil.

„Ale má pravdu, Kovacsi. Proč my? Proč bysme to pro tebe měli dělat?“

„Víš zatraceně dobře, že to není kvůli mně,“ zalhal jsem. „Jestli se na Včirský nepěstuje quellistická etika, tak mi řekni, kde ji mám hledat. Čas běží.“

Odněkud od stolu se ozvalo odfrknutí. Mladý surfař. Neznal jsem ho. „Člověče, ani nevíš, jestli je to opravdu Quell. Hele, sám tomu nevěříš. Chceš, abysme šli proti celý Harlanovic famílii jen kvůli podělanýmu zkratu v palici nějaký demontérský psychopatky? Ani náhodou, samuraji.“

Zaslechl jsem pár lidí mumlat. Pokládal jsem to za souhlas. Většina ale zůstala zticha.

Zavrtal jsem se pohledem do mladíka. „A ty jseš kterej?“

„Co je ti kurva do toho, samuraji?“

„Tohle je Daniel,“ odpověděl Brasil mírně. „Moc dlouho tady není. A ano, vypadá na svůj skutečný věk. A mluví podle toho.“

Daniel zrudl, zrazen.

„Fakt je, Jacku, že mluvíme o Rilskejch útesech. Bez pozvání se tam ještě nikdo nedostal.“

Smích. Prokmitl jako blesk. Začal u Brasila, pokračoval přes Virginii Vidaurovou, skončil u Sierry Tres. Dokonce i Mari Ado kysele vyprskla do svojí kávy.

„Čemu se kurva smějete?“

Dal jsem si pozor, abych se nesmál, když jsem se ohlédl po Danielovi. Můžeme ho potřebovat. „Obávám se, že v tomhle fakt ukazuješ mládí, Dane. Trošku jo.“

„Natsum,“ pronesla Ado, jako by něco vysvětlovala dítěti. „Říká ti to jméno něco?“

Výraz Danielovy tváře jí byl dostatečnou odpovědí.

„Nikolai Natsum,“ upřesnil Brasil a usmál se tentokrát na Daniela. „Nic si z toho nedělej. Jseš o pár století mladší, nemůžeš ho pamatovat.“

„Je to ale skutečnej příběh?“ zaslechl jsem někoho mumlat. Nitro mi zaplavil zvláštní smutek. „Myslel jsem, že je to propagandistickej mýtus.“

Další surfařka, kterou jsem neznal, se otočila k Jackovi Soul Brasilovi a s odmítavým výrazem prohlásila: „To teda ne, Natsum se dovnitř nedostal.“

„Ale ano, dostal,“ opravila ji Ado. „Nesmíš věřit všem těm hovadinám, co ti servírujou ve škole. Náhodou–“

„Natsumovy úspěchy si prodebatujem jindy,“ vmísil se smířlivě Brasil. „Zatím nám v souvislosti s dobytím Rily postačí, že precedens existuje.“

Na krátký okamžik se rozhostilo ticho. Surfař, který Natsumovu existenci považoval za legendu, něco šeptal Danielovi do ucha.

„V pořádku, fajn,“ ozval se zase někdo jiný. „Jenže jestli Harlanovic famílie tu ženu, ať už je to teda kdokoliv, zajala, má vůbec přepadení smysl? S výslechovou technologií, jakou disponujou na Rile, jí už dávno krekli.“

„Tak zřejmý to není,“ namítla Virginie Vidaurová a naklonila se přes prázdný talíř. Malá prsa se jí dmula pod nasprejovaným úborem. Vidět ji v surfařské uniformě mi připadalo zvláštní. „Demontéři jsou vybavený modernějším zařízením a mají větší kapacitu než většina centrálních počítačů s umělou inteligencí. Mají všechno, co se dá ve wetwaru sehnat. Od demontérů se čeká, že si poraděj i se zpravodajskejma systémama marťanský flotily. Řekla bych, že proti nim nic nezmůže ani dobrej výslechovej software.“

„Můžou ji prostě mučit,“ poznamenala Ado a vrátila se ke křeslu. „Mluvíme o Harlanech.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Kdyby se o to pokusili, může se uchýlit do velitelskejch systémů. A kromě toho: potřebujou ji udržet pohromadě i v komplikovanejch rovinách. Působit jí bolest jim nepomůže.“

Sierra Tres zvedla hlavu.

„Říkáš, že s tebou mluvila?“

„Myslím si to. Ano,“ odpověděl jsem. Ignoroval jsem pár pochybovačných poznámek z konce stolu. „Mám takový tušení, že se jí podařilo svoje zařízení napíchnout na můj telefon, kterej jsem před časem použil k navázání spojení s jedním členem jejího týmu. Nejspíš to nechalo stopu v týmový síti. Ten člověk je už mrtvej. Není to dobrý spojení.“

Pár lidí ve skupině se bezcitně zasmálo. Včetně Daniela. Jejich tváře jsem si zapamatoval.

Brasil si toho nejspíš všiml. Požádal gestem o klid.

„Její tým je celej po smrti?“

„Ano. Tak jsem to aspoň slyšel.“

„Čtyři demontéři v táboře plným demontérů?“ Mari Ado se významně zatvářila. „Jen tak zmasakrovaný? Těžko uvěřit.“

„Neříkám přece–“

„Myslím tím uvěřit, že to dopustili,“ přerušila mě. „Tenhle, jak že se jmenuje? Kurumaya? Velkej ochránce demontérů, stará škola. Nechá si harlanity napochodovat do tábora, udělat to a ještě jim snad podržet dveře? A co ostatní? To nevypovídá o tom, že by měli nějak valnej týmovej duch.“

„Ne, nevypovídá,“ připustil jsem mírně. „Demontážní čety si konkurujou, kdo je první, dřív shrábne prachy. Svazky v rámci jedný čety jsou pevný, členové party spolu držej, ale mezi četama už taková loajalita nepanuje. Jestli se snažila oligarchie na Kurumayu tlačit, podřídil se. Sylviiným Slídičům nic nedlužil, ne tolik, aby si kvůli nim pálil prsty.“

Ado zkřivila ret. „Fakt roztomilý.“

„Znamení doby,“ poznamenal Brasil nečekaně. Pohlédl na mě. „Když odhodíme všechny vyšší důvody držet spolu, zůstane nám strach a hlad. Říkám to dobře?“

Když citát dozněl, nikdo nepromluvil. Díval jsem se po tvářích a odhadoval, kolik lidí je pro, kolik proti, kolik v šedi. Sierra Tres významně nakrčila obočí, mlčela. Atmosféru kolem mě kazil Sanction IV. Zkurvenej Sanction IV. Jo, tam mě vedl jen strach a hlad. Někteří z nich to věděli.

Ale stejně, nikdo z nich tam nebyl.

Nikdo!

Brasil vstal. Pátravě se rozhlédl po tvářích okolo stolu, nejspíš v nich hledal totéž, co já.

„Přemejšlejte o tom. Všichni. Tak či onak se to dotkne nás všech. Jste tady, protože vím, že budete mlčet. A věřím, že když bude potřeba něco udělat, pomůžete mi. Večer při západu slunce se sejdeme ještě jednou. Budeme hlasovat. Jak jsem řekl: přemejšlejte o tom.“

Ze stoličky u okna si vzal saxofon a odloudal se s ním ven, jako by v jeho životě nic důležitějšího nebylo.

Za pár vteřin se zvedla Virginie Vidaurová a šla za ním.

Na mě se vůbec nepodívala.

Kapitola dvacátá pátá

Brasil mě pak vyhledal na pláži.

Vyvlekl se z příboje, prkno v podpaží, oblečený jen do šortek, jizev a nasprejovaných kecek. Volnou rukou si vytřepával z vlasů mořskou vodu, ale když si všiml, že na něho mávám, rozběhl se poklusem ke mně. Po hodinách strávených ve vlnách úctyhodný výkon. Když dorazil, nebylo znát, že by se zadýchal.

Zamžoural jsem na něj proti slunci. „Vypadá to lákavě.“

„Chceš to zkusit?“ Dotkl se surfovacího prkna a natočil ho ke mně. Tohle surfaři nedělají, přinejmenším ne s prkny, na nichž jezdí víc než pár dní. A tohle prkno vypadalo starší než pouzdro, které si ho neslo.

Jack Soul Brasil. Dokonce ani na Včirské pláži není nikdo jemu podobný

„Díky. Tuhle jízdu vynechám.“

Pokrčil rameny, zapíchl prkno do písku a plácl sebou vedle mě. Stříkaly z něho kapičky vody.

„Jak je libo. Dneska jsou šikovný vlny. Nic, co by nahánělo strach.“

„Pro tebe trošku nudný.“

Široký úsměv. „Jo. A v tom je právě past.“

„Past?“

„Jistě,“ přisvědčil a máchl rukou k moři. „Když tam vlezeš, nezbejvá ti nic jinýho, než dát každý vlně, co se dá. Když už na to nemáš, můžeš mazat zpátky do Newpestu. Opustit Včiru nadobro.“

Přikývl jsem. „Takovejch je hodně?“

„Vyhořelejch? Jo, pár. Když odjedou, je to dobrý. Ale na ty, co zůstanou, je smutnej pohled.“

Prohlédl jsem si jizvy na jeho hrudi.

„Jseš citlivej hoch, Jacku.“

Usmál se na moře. „Snažím se.“

„Tak proto nechceš zkusit klonovaný? Taháš každý pouzdro do roztrhání?“

„Učím se s ním žít až do roztrhání,“ opravil mě jemně. „Tak je to. Navíc zřejmě nemáš ponětí, jak je dneska klonový skladiště drahý, dokonce i v Newpestu.“

„Nezdá se, že by si s tím Ado a Tres lámaly hlavu.“

Opět se rozesmál. „Ado si užívá svýho dědictví. Víš přece, jak se ve skutečnosti jmenuje.“

„Jo. Vzpomínám si. A Tres?“

„Ta má v branži konexe. Když jsme zabalili Broučky, Sierra šla dělat pro hajduky. V Newpestu jí pár lidí něco dluží.“

Zachvěl se, roztřásl, dokonce kýchl.

„Koukám, že jste s tím nepřestali. Proto je Ado tak hubená?“

Změřil si mě zvláštním pohledem. „Ado je hubená, protože chce. Je to přece její věc.“

Pokrčil jsem rameny. „Jistě. Jenom mě to překvapuje. Myslel jsem, že jste se už samonákaz nabažili.“

„Když už jsme u toho, tys to odmítal od začátku. Vzpomínám si, jak se ti Mari pokoušela prodat dávku CHHDS. Vždycky jsi byl v těchhle věcech tak trošku puritánskej.“

„Akorát nevidím smysl v tom, že sám sobě pro zábavu přivodím nemoc. Jako zdravotník bys to měl uznat.“

„Připomenu ti to, až budeme zas dojíždět po tetrametu. Nebo až budeš mít kocovinu z whisky.“

„To je něco jinýho.“

„Máš pravdu,“ souhlasil moudře. „Drogy jsou dávno překonaný. Chřipky z Hunský domovský soustavy jsem si užíval deset let. Měl jsem k tomu speciálně inhibovanej imunitní systém a jediný, co mě postihlo, bylo hučení v hlavě a fakt děsivý blouznivý sny. Vlny jako hory. Žádný bolení hlavy, žádný poškození důležitejch orgánů. Dokonce ani plnej nos, což by se při střetu virů a inhibitorů dalo čekat. Ukaž mi na jedinou drogu, se kterou dosáhneš takovýho výsledku.“

„Tohle teď berete? CHHDS?“

Zavrtěl hlavou. „Už dávno ne. Před nějakou dobou přivezla Virginie takovej adoracionskej speciál. Uměle navozenej syndrom míšní horečky. Člověče, měl bys teď vidět moje sny. Někdy se probudím s řevem.“

„Jsem rád, že jsi šťastnej.“

Chvíli jsme svorně sledovali siluety surfujících jezdců na vodní hladině. Brasil párkrát zabručel a upozornil na ten či onen pohyb. Z jeho poznámek jsem však příliš moudrý nebyl. Jednou zatleskal, když se někdo vykoupal, ale když jsem se na něho podíval, nenalezl jsem v jeho tváři ani stopu po výsměchu.

O něco později mávl na prkno v písku a vznesl nabídku ještě jednou.

„Jseš si jistej, že bys to nechtěl vyzkoušet? Na mým prkně? Člověče, ta starožitnost, co ji máš na sobě, vypadá, že je na to prakticky dělaná. Na vojenský pouzdro je to dost divný. Takový lehký,“ dodal a šťouchl mě ležérně dvěma prsty do ramene. „Řekl bych dokonce, že nosíš téměř dokonalý sportovní pouzdro. Co je to za značku?“

„Nějaká zaniklá firma, v životě jsem o ní nic neslyšel. Eishundo.“

„Eishundo?“

Překvapeně jsem se na něj podíval. „Jo. Eishundo Organics. Ty je znáš?“

„To si piš, že je znám,“ vyhrkl a odsunul se trochu, aby na mě viděl. „Taku, máš na sobě klasickej návrhářskej model. Udělali sice jenom jedinou sérii, ale přinejmenším o sto let předběhli dobu. Nikdo se o nic podobnýho nepokusil. Gekoní úchop, speciální překotvení svalovejch systémů. Ani bys nevěřil, jakej to má úžasnej autonomní systém pro přežití.“

„Věřil.“

Neposlouchal mě. „Neuvěřitelná flexibilita a výdrž, vnitřní obvody s reflexy, jaký se povedly pak až Harkanymu ve čtvrtým století. Člověče, takový pouzdra se už nedělají!“

„O tom nepochybuju. Přece zkrachovali.“

Vehementně potřásl hlavou. „Ne. Byla v tom politika. Eishundo bylo drávský výrobní družstvo, založený v osmdesátých letech. Takzvaní tajní quellisté, akorát že se s tím nikdy moc netajili. Patrně jim mohli ukončit činnost, ale každej věděl, že Eishundo dělá nejlepší sportovní pouzdra na celý planetě a dodává půlce fakanů z Prvních rodů.“

„To bylo šikovný.“

„Jo, jasně. Jak jsem řekl: nikdo se jich ani nedotkl,“ pokračoval a nadšení mu vyprchalo z tváře. „Pak přišla Recivilizace. Otevřeně se přihlásili ke quellistům. To jim Harlanovic famílie nikdy neodpustila. Když bylo po všem, dali na černou listinu všechny lidi, co kdy pro Eishundo pracovali. Pár předních biotechnologů nechali popravit jako zrádce a teroristy. Prodej zbraní nepříteli, tyhle nesmysly. Když uvážíš, jak se věci vyvíjely na Drávě, stejně už byli nahraný. Člověče, ani se mi nechce věřit, že si tady prostě sedíš a máš tu věc na sobě. Je to kus historie, Taku.“

„Zajímavý. Dobře o tom něco vědět.“

„Hele, opravdu ho nechceš–“

„Prodat ti ho? Díky, ne, já–“

„Vyzkoušet ho na surfu, chlape! Jestli si nechceš vzít prkno a smočit se. Zjistit, co v tom těle dokážeš?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, rád žiju v napjatým očekávání.“

Chvíli na mě zvědavě koukal. Pak pokýval hlavou a otočil se zase k moři. Bylo znát, že už dívat se pro něj hodně znamená. Kompenzovalo to zřejmě horečku, která mu spalovala útroby. S určitou vnitřní bolestí jsem se mu snažil nezávidět.

„Tak snad někdy jindy,“ poznamenal tiše. „Až toho nebudeš mít tolik.“

„Ano, snad,“ souhlasil jsem, i když jsem si žádné někdy jindy neuměl představit. Pokud nemluvil o minulosti. Tam jsem se ovšem vrátit neuměl.

Pokrčil jsem rameny. „Vím, jak se padá z prkna, jestli máš na mysli tohle. Jako dítě jsem se během pár sezón projížděl na domácích plážích. Pak jsem se chytil party, co se věnovala výhradně potápění. Vždyť víš, jak to chodí.“

Přikývl. Nejspíš si vybavil mladá newpestská léta. Je možné, že si vzpomněl i na náš poslední podobný rozhovor, ale na to jsem spoléhat nemohl. Mluvili jsme o tom před více než padesáti lety. Pokud zrovna nedisponujete vyslaneckou pamětí, je to příliš dlouhá doba, během níž proběhne takových rozhovorů až příliš mnoho.

„Zatraceně hloupý,“ zamumlal. „S kterejma jsi to táhnul?“

„Většinou to byli Bojovníci z útesů, oddíl Hirata. Svobodně potápět, svobodně žít. Špínu nech na hladině hnít. Takový jako ty jsme na potkání rubali. A ty?“

„Já? Já se považoval za svobodnýho ducha. Většinou Jezdci v bouři, Stojící vlna, Hymnus včirskýho úsvitu. Ostatní si teď nepamatuju.“ Vrtěl hlavou. „Tak děsně hloupý.“

Pozorovali jsme vlny.

„Jak jseš tu dlouho?“ zeptal jsem se ho.

Protáhl se a obrátil hlavu ke slunci. Zavřel oči. Z hrudi se mu ozval tichý zvuk, připomínající kočičí předení, posléze utichl a Brasil se rozesmál.

„Na Včirský? Nevím. Ztratil jsem přehled. Řekl bych, že asi tak okolo sta let. Hrubýho času.“

„Virginie říkala, že Broučci to zabalili zhruba před dvaceti lety.“

„Jo, to odpovídá. Jak jsem řekl: Sierra ještě občas dělá venku. Většina ostatních se za posledních deset či dvanáct let do ničeho nezapletla, leda do nějaký tý plážový rvačky.“

„Doufám, že jsi z toho nezrezivěl.“

Opět na mě vrhl jeden ze svých úsměvů. „Jseš si hodně jistej.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, jenom pozorně poslouchám. ‚Tak či onak se to dotkne nás všech.‘ Tos trefil. Ať už ostatní udělají cokoliv, ty do toho půjdeš. Ty osobně věříš.“

„Vážně?“ Brasil se položil zády do písku, zavřel oči. „Je tu něco, co by sis asi měl promyslet. Něco, o čem nejspíš ani nevíš. Když quellisti bojovali s Prvními rody o ovládnutí Novýho Hoku, hodně se povídalo o vládních komandech smrti, který se zaměřily na Quell a na další jména z Výboru pro nepředvídatelný události. Něco jako protiúder proti Černejm brigádám. Víš, co udělali?“

„Jo. Vím.“

Přimhouřil oko. „Fakt?“

„Nevím, ale nemám rád řečnický otázky. Jestli mi to chceš říct, do toho.“

Opět zavřel oči. Zdálo se mi, jako by mu v tváři zacukala bolest.

„Dobře. Víš, co je to datašrapnel?“

„Jistě.“ Starý termín. Skoro zastaralý. „Levný prostředky virovýho útoku. Předpotopní záležitost. Kousíčky vykuchanýho standardního kódu ve vysílací matrici. Lehce je nahodíš do nepřátelskýho systému. Vyhoděj ho z konceptu, protože se snažej dělat funkce, pro který byly dělaný původně. Zablokujou operační kód rozporuplnejma či nejsmyslnejma příkazama. To je ovšem teorie. Slyšel jsem, že tak hladce to nefunguje.“

Ve skutečnosti jsem znal nedostatky této zbraně z vlastní zkušenosti. Poslední zbytky oddílů vzbouřenců na Adoracionu vysílaly datašrapnely, aby zpomalily postup Vyslaneckých sborů přes Manzanskou pánev. Nic jiného ani neměly. Příliš nás tím nezpomalily. Boj muže proti muži v krytých ulicích Nerudy nám přinesl mnohem větší újmu. Jack Soul Brasil, se svým přijatým jménem a vášní pro kulturu planety, kterou nikdy nenavštívil, však o tom právě teď vědět nemusel.

Převalil se v písku.

„Správně. No, Výbor pro nepředvídatelný události na Novým Hokkaidu tvůj skepticismus nesdílel. Je ale docela možný, že prostě byli zoufalí. V každým případě vytvořili něco, co se podobalo digitalizovanýmu lidskýmu náboji. Pro každýho člena Výboru udělali osobnostní schránku, relativně povrchní otisk základní paměti a vlastního já–“

„To si ze mě děláš srandu?“

„– a naládovali to do datamin s širokým rozptylem, který rozmístili uvnitř quellistickýho sektoru. Měli bejt spuštěný v případě quellistický porážky. Ne, srandu si nedělám.“

Zavřel jsem oči.

Zatraceně.

Brasilův hlas pokračoval nemilosrdně dál. „Jo. Plán zněl, že v případě porážky spustěj miny a nechají na místě pár tuctů obránců, z nichž každej, možná včetně předvojovejch jednotek vítězný armády, bude na beton přesvědčenej, že je Quellcrist Falconerová. Případně někdo jinej.“

Hukot vln, vzdálené výkřiky surfařů.

Nevadilo by ti, kdybys mě držel, až se budu vytrácet?

Viděl jsem před sebou její tvář. Slyšel jsem změněný hlas, co Sylvii Oshimové nepatřil.

Drž mě, řekni, že jsi skutečnej.

Brasil pořád mluvil, ale jeho hlas slábnul. „Když o tom tak přemejšlíš, je to docela inteligentní zbraň. Totální zmatení, spousta lidí neví, komu věřit nebo koho radši zabásnout. Všeobecnej chaos. Čas, kdy se může pravá Quell vypařit. Boží dopuštění. Konečnej úder. Kdo ví?“

Když jsem konečně otevřel oči, už zase seděl a civěl na moře. Z tváře mu vyprchal klid a mír, veškerý humor. Jako šminky. Jako sluncem vysušená mořská voda. Svalnatá surfařská tvář náhle působila zahořkle, hněvivě.

„Kdo ti to všechno nakukal?“

Ohlédl se a tváří mu prokmitl přízrak starého úsměvu.

„Někdo, s kým by ses měl setkat,“ odpověděl tiše.

Vzali jsme si jeho očesaného dvousedadlového brouka. Nebyl o moc větší než ten můj jednosedadlový, ale ukázalo se, že mnohem rychlejší. Brasil podstoupil tu lapálii a nasoukal se do starého ochranného oděvu z kůže pantera. Opět se odlišil od běžných idiotů, kteří brázdili dálnice závratnými rychlostmi jen v plavkách a vystavovali se nebezpečí, že v případě havárie se kousky pouzdra dohledají jen stěží.

„Jo, je to pravda,“ zamumlal, když jsem se o tom zmínil. „Některý věci za risk stojej. To ostatní není nic jinýho než touha zemřít.“

Nasadil jsem si polslitinovou helmu, vytvaroval jsem si ji na hlavě. Z reproduktoru zněl můj hlas tence. „Musí se dávat bacha, co?“

Přikývl. „Vždycky.“

Nakopl brouka, hlavu schoval do helmy a dvousetkilometrovou rychlostí vyrazil na dálnici. Zamířil na sever, zpátky po trase, po níž jsem jel, když jsem se ho rozhodl najít. Minuli jsme restauraci s celonočním provozem, projeli jsme kolem mých zastávek, na nichž jsem místním obyvatelům trousil Brasilovo jméno jako krev okolo čártrového člunu lovců lahvounů. Dojeli jsme na mys Kem a pokračovali dál. Za denního světla se velká část romantického kouzla Pruhu vytratila. Ze zářících ostrůvků v oknech domků, kolem nichž jsem minulou noc při cestě na jih projížděl, se vyklubaly nizoučké, sluncem vyšisované užitné kůlny a prefabrikované buňky. Neonová a holografická návěští byla zhasnutá nebo v denním světle tak vybledla, že je téměř nebylo vidět. Dunové osady přišly o svoji příjemnou přitažlivost noční hlavní třídy, proměnily se v obyčejné shluky budov po obou stranách sutí zanesené vozovky. Beze změny zůstalo pouze šumění moře a vůně v povětří. Jeli jsme však tak tychle, že jsme takové věci příliš nevnímali.

Dvacet kilometrů severně od mysu Kem odbočovala do dun špatně dlážděná úzká silnice. Brasil snížil před odbočkou rychlost, ne tolik, aby mě to uklidnilo, a vyvezl nás z dálnice. Pod broukem zavířil písek, zrníčka začala vyletovat z mezer mezi nepravidelnými superotonovými bloky a z puklin ve skalním podkladu, na němž silnici stavěli. Pro vozidla s gravitačním pohonem dláždění signalizuje, kam cesta vede, neposkytuje skutečnou oporu při jízdě. Hned za první linií dun stavitel snažení vzdal a místo dláždění zvolil tyčky s iluminačními a uhlíkovými pruhy, zatlučené do země v desetimetrových intervalech. Brasil zpomalil. Vyrovnaným tempem jsme křižovali po tyčkami vyznačené trase, plazící se jako had písčitým terénem k moři. Cestou jsme zahlédli pár polorozpadlých prefabrikovaných buněk, které trčely ze svahů kolem nás pod nepravděpodobnými úhly. Nebylo zřejmé, jestli v nich někdo bydlí. O něco později jsem si všiml bojového kluzáku, zaparkovaného v úzkém průsmyku pod baldachýnem z plachtoviny. Jako miniaturní karakuri procitly na kapotě kluzáku pavoučí strážní systémy, zareagovaly na zvuk blížících se motorů či na teplo, jež jsme vydávali, a namířily na nás svoje končetiny Když jsme nezastavili, zase je nechaly klesnout.

Vystoupali jsme na poslední dunový hřbet. Brasil zastavil, nechal brouka natočeného bokem k moři. Sundal helmu, naklonil se dopředu, opřel se o řídicí desku a kývl na svah pod sebou.

„Tady. Nic ti to neříká?“

Kdysi dávno někdo doplul na pláž s opancéřovaným vznášedlem a pokračoval v jízdě až k úpatí prvních dun. Tam loď ponechal osudu. Plavidlo leželo bezvládně na zhroucené manžetě vzduchového polštáře jako bahenní panter usmrcený v okamžiku, kdy číhal na kořist. Svislé ocasní plochy se přetočily po směru převládajících větrů a v něm se zasekly. Písek pronikl do záhybů zvlněného pancíře a nahromadil se na návětrné manžetě, takže obrněné bočnice vypadaly jako vrcholek daleko větší pohřbené stavby. Na znamení nefunkčnosti hydraulických ovladačů trčely k nebi z postranních střílen hlavně blasterů. Poklopy hřbetních průlezových otvorů byly odsunuté jako kvůli evakuaci.

Poblíž báně kapitánského můstku v centrální části trupu jsem zahlédl zbytky barev, černé a červené, propletených do známého vzoru. Když jsem ho poznal, přejel mi po zádech mráz: stylizovaný vějířovitý list quellcristové trávy.

„To přece není možný.“

„Ale je,“ ubezpečil mě Brasil a zavrtěl se v sedle. „Je to možný.“

„Je to tady od tý doby, co–“

„Asi tak.“

Sjeli jsme s broukem k úpatí duny, sesedli u zádě vznášedla. Brasil vypnul motory, vozidlo kleslo do písku jako poslušný tuleň. Vznášedlo se nyní tyčilo nad námi, inteligentní kovový krunýř nasával žár slunečních paprsků, v bezprostřední blízkosti plavidla byl chládek. Z poďobaných okrajů bočnic se ze tří míst skláněly přístupové žebříky, opřené o zábradlíčko na okraji manžety, dole zapuštěné v písku. Žebřík na zádi, kde se plavidlo naklánělo k zemi, byl vyfrčený ven v téměř horizontální poloze. Brasil ho minul, chytil se zábradlíčka a s lehkostí a půvabem se vyšvihl na palubu. Zvedl jsem oči v sloup a šel za ním.

Když jsem se nahoře narovnal, promluvil cizí hlas.

„To má bejt on?“

Zamžoural jsem proti slunci. Na mírně nakloněné palubě se před námi objevila štíhlá postava. Muž, přibližně o hlavu menší než Brasil, měl na sobě šedou kombinézu bez rukávů. Podle tváře pod řídkými bílými vlasy mu muselo být přes šedesát, jenže bicepsy měl jako provazy a ruce jako lopaty. Měkký hlas prozrazoval skrytou, potlačovanou sílu.

V otázce jsem vytušil napětí, blížící se nepřátelství.

Vykročil jsem vpřed a postavil se vedle Brasila stejně jako stařec, ruce svěšené podél těla jako připravené zbraně. Lhostejně jsem se mu podíval do očí.

„Jo, to jsem já.“

Zdálo se mi, jako by sklopil oči. Nebylo to tak. Měřil si mě. Chvilku jsme mlčeli.

„Mluvil jste s ní?“

„Ano.“ Trochu jsem ubral na strohosti. Špatně jsem si mužovo napětí vyložil. Nešlo o nepřátelství. „Mluvil jsem s ní.“

Ve vznášedle mě překvapil prostor a přirozené světlo. V bojových plavidlech tohoto typu bývá obvykle zatraceně těsno. Soseki Koi však měl spoustu času to změnit. Odstranil lodní přepážky a příčky, na několika místech zlikvidoval horní palubu a vytvořil pětimetrové světlíky. Sluneční paprsky vnikaly do lodi i několika pozorovacími okénky, otevřenými dorzálními průlezy a mezerami v pancíři, jež mohly být výsledkem nepřátelské palby nebo pozdější cílené přestavby. V nově přístupných prostorách bujela vegetace, rašila ze zavěšených košů, ovíjela odkrytá žebra kostry střední části trupu. V některých partiích vznášedla byly iluminové panely vyměněny za nové, v jiných podlehly zkáze bez povšimnutí. Na pozadí vytrvalého basování bušícího příboje se odněkud ozývalo i bublání potůčku pospíchajícího přes kameny.

Koi nám na dně jednoho ze světlíků nabídl vypolštářované rohože okolo nízkého, formálně upraveného stolku. Použil solidně funkčního lodního šéfkuchaře, starý automat, který měl za sebou na polici. Hostil nás se starosvětskou péčí. K vybranému grilovanému masu a vařeným nudlím přidal konvici s beladovým čajem a ovoce z vlastní sklizně – vinné švestky a třiceticentimetrový hrozen kossuthských čerchovek. Brasil se tím vším cpal s nadšením člověka, co se celý den máčel ve vodě. Čerchovky patřily k tomu nejlepšímu, co jsem kdy ochutnal, od ostatního jsem pojedl jen ze zdvořilosti. Během jídla se Koi úzkostlivě zdržoval otázek.

Konečně Brasil odhodil otrhaný hrozen čerchovek na talíř, otřel si ruce do ubrousku a kývl na mě.

„Pověz mu to. V hrubých rysech jsem ho informoval, ale příběh je tvůj.“

„Já –,“ rozhlédl jsem se po stole se žalostnými pozůstatky hostiny a spatřil hlad v očích přítomných. „Tak teda, hm, už je to dlouho. Pár měsíců. Byl jsem na Tekitomuře. V obchodní záležitosti. Zašel jsem do přístavního baru Tokijská vrána. Ta žena tam–“

Když jsem o tom mluvil, měl jsem zvláštní pocit. Nejen zvláštní. Abych byl upřímný, cítil jsem odstup. Poslouchal jsem vlastní hlas a náhle jsem nemohl uvěřit, jakou pouť jsem vykonal, krvavou řeží a nočními halucinacemi počínaje, stroji ovládanou pustinou Nového Hoku a útěkem na jih před dvojníkem konče. Donkichotské rytířství v přístavním baru, schizofrenní sex, opakovaný útěk po vodě ve společnosti tajemně postižené ženy s vlasy jako živoucí ocel, horská přestřelka se sebou samým uprostřed trosek marťanského odkazu. Sylvie měla koneckonců pravdu, když mě ve stínu přístavního jeřábu dala jméno Micky. Byla to hotová experie.

Žádný div, že s tím, co jsem udělal, se Radul Segesvar stěží smiřoval. Kdyby mi tenhle příběh plný popletených spojenectví a nečekaných změn trasy někdo vyprávěl před dvěma lety, když jsem si u něj půjčil, hlasitě bych se mu vysmál.

Ne, nesmál by ses.

Díval by ses chladně, nezúčastněně, poslouchal bys na půl ucha a myslel bys na něco jinýho. Na příští masakr poslů Nového zjevení, na krev odkapávající z ostří Tebbitu, na strmou jámu u Beladový pláně, na neutichající řev…

Bez ohledu na pravdivost či nepravdivost, ten příběh bys ze sebe setřásl, spokojenej s tím, co máš.

Koi však příběh hltal beze slova. Nepromluvil ani ve chvílích, kdy jsem přerušil hovor a vrhl na něho tázavý pohled. Trpělivě čekal. Jednou to vypadalo, že jsem se zasekl, ale jen mi mírně pokynul, abych pokračoval. Když jsem skončil, zůstal nějakou dobu sedět. Posléze pokýval hlavou.

„Říkal jste, že při prvním setkání vás oslovovala cizími jmény?“

„Ano,“ přisvědčil jsem a zalovil jsem ve vyslanecké paměti po bezpředmětných vzpomínkách. „Odisej. Ogawa. Myslela si, že jsem její voják z Tetsuova praporu. Z Černejch brigád.“

„Tak,“ odvrátil se. Jeho tvář zůstala nečitelná. Hlas zněl měkce. „Děkuji vám, Kovacsi-sane.“

Ticho. Vyměnili jsme si s Brasilem pohledy. Surfař si odkašlal.

„Je to zlý?“

Koi se nadechl, jako by mu to působilo bolest.

„Moc to nepomůže,“ odpověděl. Znovu se na nás podíval, smutně se usmál. „Já sám jsem bojoval v Černých brigádách. Tetsuův prapor součástí nebyl. To byla samostatná fronta.“

Brasil pokrčil rameny. „Snad byla zmatená.“

„Možná,“ přisvědčil Koi. Smutek mu z očí nezmizel.

„A ta jména?“ zeptal jsem se ho. „Říkají vám něco?“

Zavrtěl hlavou. „Ogawa je na severu poměrně běžný jméno, ale nemyslím, že bych někoho takovýho znal. Těžko si být po takový době jistý, ale nic mi neříká. A Odisej, no,“ pokrčil rameny, „znám učitelku kendó toho jména, jenže dost pochybuju, že by tahle sensei měla quellistickou minulost.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak Brasil zavzdychal.

„Do prdele,“ ulevil si.

Z nějakého neznámého důvodu se tímto drobným výbuchem Koi vzpamatoval. Ožil a usmál se, náhle s jiskrou, které jsem si předtím nevšiml.

„Zdá se, žes ztratil kuráž, milý příteli.“

„Jo, vypadá to tak. Fakt jsem si myslel, že na tom něco je. A že do toho půjdem.“

Koi se natáhl pro talíře, jal se je čistit a odklízet na polici za sebou. Pohyboval se přesně, úsporně, při práci mluvil.

„Jestlipak víte, co se slaví příští tejden?“ otázal se konverzačním tónem.

Bezradně jsme na něho zamrkali.

„Ne? To může být nebezpečný. Je dost snadný zahrabat se do svých problémů a zapomenout na širší souvislosti života většiny společnosti.“ Natáhl se pro nejvzdálenější kusy nádobí. Podal jsem mu je. „Děkuju vám. Za týden, přesněji koncem týdne, má Konrád Harlan narozeniny.

V Millsportu se bude povinně oslavovat. Ohňostroje a povinná veselá nálada. Totální zmatek.“

Brasilovi to došlo dřív. Tvář se mu rozjasnila. „Myslíš, že–“

Koi se mírně usmál. „Milý příteli, podle všeho, co vím a jak to poněkud záhadně říkáš, by na tom opravdu něco být mohlo. Ať tak nebo tak, my do toho půjdem v každým případě. Protože nic jinýho nám nezbývá.“

Přesně tohle jsem si přál slyšet, ale i tak jsem nemohl uvěřit, že to opravdu řekl. Cestou na jih jsem si představoval, že se mi podaří přetáhnout na svoji stranu Brasila, Vidaurovou a snad i pár jiných oddaných neoquellistů, protože budou chtít uvěřit. Jenže Brasilův příběh o datašrapnelu a jeho logický vztah k událostem na Novém Hoku, o nichž opravdu něco věděl, a nakonec setkání s tímhle drobným rezervovaným mužem zaujatým jídlem a zahrádkou – to všechno mě tlačilo na pokraj srázného přesvědčení, že jsem marnil čas.

Stejnou závrať jsem měl teď, když jsem uviděl, že jsem ho nemarnil.

„Uvaž,“ pokračoval Koi a něco v jeho hlase se změnilo, „že by tenhle duch Nadi Makity byl prostě jen duch. Copak probuzený a pomstychtivý duch nestačí sám o sobě? Nebyl by to pro naše oligarchy dostatečný důvod propadnout panice a porušit zavazující smlouvy se svými pány a vládci na Zemi? Copak bysme něco takovýho mohli nechat nevyužitý? Neměli bysme se pokusit vyrvat jim z rukou objekt, kterej v nich vyvolává strach a zuřivost?“

Opět jsem si vyměnil s Brasilem pohled. Zdvihl jsem tázavě obočí.

„Tak snadno je o tom nepřesvědčím,“ hlesl surfař ponuře. „Většina bejvalejch Broučků by bojovala, ale museli by být přesvědčený, že zachraňujou Quell. Pak by přemluvili i ostatní. Nevím, jestli do toho půjdou kvůli nějakýmu probuzenýmu duchovi, i kdyby ten duch byl sebevíc pomstychtivej.“

Koi skončil s mytím nádobí, vzal si ubrousek a prohlížel si ruce. Na jednom zápěstí našel šmouhu šťávy z čerchovek a s úzkostlivou pečlivostí ji otřel. Přitom říkal: „Promluvím s nima, jestli chceš. Ale jestli jim schází přesvědčení, ani Quell by po nich nechtěla, aby šli do boje, natož já.“

Brasil přikývl. „Skvělý.“

„Pane Koi,“ oslovil jsem ho. Náhle jsem to musel vědět. „Myslíte, že se honíme za duchem?“

Vyloudil tichý zvuk, něco mezi povzdychnutím a zasmáním.

„Všichni se honíme za duchy, Kovacsi-sane. Když žijeme tak dlouho, nemůžeme jinak.“

Sarah. Tu myšlenku jsem ihned potlačil. Napadlo mě, jestli si všiml cuknutí v koutku očí, když jsem to udělal. Náhle mě přepadl zvláštní stihomam, že Koi už to nějak ví. Můj hlas zazněl chraptivě.

„Na to jsem se neptal.“

Zamrkal a najednou se usmíval.

„Ne, to ne. Ptal jste se, jestli věřím. Vyhnul jsem se odpovědi. Odpusťte. Na Včirský se snoubí laciná metafyzika s lacinou politikou, po obou je poptávka. S trochou snahy se tím dá slušně uživit, ale člověk si pak těžko odvyká.“ Vzdychl. „Jestli věřím, že se vrací Quellcrist Falconerová? Toužím po tom celou svou bytostí. Jenže jako každý quellista jsem povinen spoléhat se na fakta. A fakta neodpovídají tomu, čemu bych chtěl věřit.“

„Není to ona.“

„Je to nepravděpodobné. V jedné umírněné chvilce Quell navrhla pro takovéhle situace únikovou klauzuli. Pokud fakta hovoří proti vám, řekla, a vy přesto nejste schopni přestat věřit – pak alespoň počkejte s úsudkem. Počkejte a uvidíte.“

„Řekl bych, že to člověku brání jednat.“

Přikývl. „Většinou. V tomhle případě však sporná otázka nespočívá v tom, jestli budeme či nebudeme jednat. Jednomu totiž opravdu věřím. I kdyby tenhle duch neměl větší cenu než talisman, je tady a teď mezi námi. Přichází změna. Harlaniti o tom vědí stejně dobře jako my. Otevřeli partii, teď jsme na tahu my. I kdybych měl nakonec zemřít v boji za přízrak či za vzpomínku na Quellcrist Falconerovou, ne za Quell samotnou, bylo by to lepší, než nebojovat vůbec.“

Když jsme Soseki Koie nechali o samotě, aby se mohl věnovat přípravám, a řítili se po Pruhu zpět, ozvěna jeho posledních slov mi nepřestávala znít v uších. Poslední slova a prostá otázka. A prosté přesvědčení za ní.

Copak probuzený a pomstychtivý duch nestačí sám o sobě?

Pro mě to bylo jiné. Já toho ducha držel, viděl jsem měsíční světlo na podlaze krychle v horách, když mě pustila a usnula, aniž by věděla, zda se ještě někdy probudí.

Pokud se probudí, ať jí řekne někdo jiný, co je zač. Nechci u toho být, až pochopí.

Kapitola dvacátá šestá

Pak dostaly události spád.

Je myšlenka a je čin, prohlásila kdysi mladá Quell. Jak jsem později zjistil, velkoryse přitom vykrádala samurajskě dědictví Harlanova světa. Nepleť si je. Když nadejde čas činu, myšlenka musí být dokončená. V okamžiku, kdy začínáš konat, pro ni není místo.

Brasil se vrátil k ostatním a přednesl Koiovo rozhodnutí jako svoje vlastní. Ti surfaři, kteří mi ještě neodpustili Sanction IV, začali hlasitě protestovat, ale netrvalo to dlouho. Jako nepotřebnou hračku zahodila nepřátelství i Mari Ado, sotva začalo být jasné, že tady nejde o mě. Ve hře světla a stínu, již v hlavním obývacím pokoji rozehrálo zapadající slunce, se obyvatelé Včirské pláže rozhodli pro.

Zdálo se, že probuzený duch bude stačit.

Jednotlivé dílečky přepadového plánu do sebe zapadaly tak rychle a lehce, že by v tom lehkověrní mohli vidět přízeň bohů či řízení osudu. Pro Koie šlo o dějinný vývoj, něco na způsob zákonů gravitace či termodynamiky. Potvrzení, že čas dozrál, že se vařící politický kotel chystá přetéct. Jistěže přeteče, a bude to na podlahu. Kam jinam?

Řekl jsem mu, že to všechno byla šťastná náhoda. Jen se usmál.

V každém případě se to všechno stalo.

Tým: Malí modří broučci. Jako reálná entita stěží existovali, ale starých mazáků zůstalo naštěstí dost, aby vytvořili dnes již v podstatě legendární jádro. Během let se na legendu nabalilo rozsáhlé volné sdružení nově příchozích. Po dalších letech se Brasil naučil některým z nich věřit. Viděl je surfovat, viděl je bojovat. Mnohem důležitější však pro něho bylo, když prokázali schopnost přijmout Quelliny mravní zásady a žít plnohodnotný život i v době, kdy není čas na ozbrojený boj. I bez stroje času a v rámci daných možností se vytvářelo sdružení. Lepší údernou jednotku by šlo opatřit jedině se strojem času.

Zbraně: Nenuceně zaparkovaný vojenský kluzák na Koiově dvorku výmluvně symbolizoval tendence celého Pruhu. Broučci nebyli jedinou partou lupičů, která na Včirské pláži hledala útočiště. Ať Brasila a jemu podobné lákalo k mořským vlnám cokoli, tato působivá přitažlivost se snadno projevovala i ve formě nadšení pro porušování nejrůznějších zákonů. Revolucionáři a hrdlořezy ve výslužbě se Dividenďák jen hemžil a žádný z nich se nechtěl nadobro vzdát svých hraček. Kdybyste Pruhem náležitě zatřásli, sypaly by se z něj zbraně jako voňavky a erotické hračky z postele Mitzi Harlanové.

Plán: Podle většiny členů Brasilova týmu horší, než vypadal. Rilské útesy si ve své nechvalné proslulosti nezadaly s velitelstvím tajné policie na bulváru Shimatsu, které kdysi proměnila v hromadu kouřících trosek příslušnice Černých brigád, Iphigenie Demeová. Když se ji pokusili vyslýchat, nechala jim tam explodovat svoje implantované enzymatické výbušniny. Někteří členové nově zformovaných Broučků si vážně pohrávali s myšlenkou vykonat na Rile něco podobného. Dalo dost práce přesvědčit je, že totální útok na Útesy by také představoval sebevraždu, ale nesrovnatelně méně užitečnou.

„Za zlý jim to mít nemůžete,“ bránil je Koi a z jeho hlasu zavanula bývalá příslušnost k Černým brigádám. „Příliš dlouho čekali na příležitost někoho donutit, aby platil.“

„Daniel určitě nečekal,“ upozornil jsem ho. „Není na světě ani dvacet let.“

Koi jen pokrčil rameny. „Hněv nad nespravedlností se podobá lesnímu požáru – překoná všecky překážky, i generační hranice.“

Přestal jsem se brodit a ohlédl se po něm. Bylo vidět, že se nechává unést. Právě se z nás stali legendární mořští obři, po kolena namočení do virtuálního oceánu mezi ostrůvky a útesy Millsportského souostroví v měřítku 1:2000. Sierra Tres splašila známé hajduky a umožnila nám strávit nějaký čas v podrobném mapovacím konstruktu studia mořských architektů, jejichž komerční způsoby řízení se s dodržováním zákonů moc neslučovaly. Velkou radost z výpůjčky softwaru neměli, ale tak to dopadá, když se kamarádíte s hajduky.

„Už jste někdy viděl skutečnej lesní požár?“ zeptal jsem se ho.

Protože lesní požáry nejsou na planetě s pětadevadesáti procenty povrchu pokrytými oceánem zrovna běžné.

„Ne,“ máchl rukou Koi. „Jen metafora. Viděl jsem ale, co se stane, když za nespravedlnost přijde odplata. A jak to dlouho trvá.“

„Já vím.“

Pohlédl jsem k vodám jižní části Průplavu. Konstrukt tam vytvořil zmenšenou reprodukci maelströmu, bublal a mlel a tahal mě pod hladinou za nohy. Kdyby tu byla hloubka ve stejném měřítku, jaké nastavili ve zbylé části konstruktu, nejspíš by mi je to podrazilo.

„A vy? Už jste viděl lesní požár? Třeba na jiných planetách?“

„Ano, pár jsem jich viděl. Na Loyku jsem pomáhal jeden zakládat,“ přisvědčil jsem a zíral hypnotizované do maelströmu. „Během Vzbouření pilotů. Většinu plavidel jsme jim zničili v Yekaterinský oblasti. Z úkrytů pak celý měsíce vedli partyzánskou válku. Museli jsme je vypálit. Tehdy jsem byl Vyslanec.“

„Rozumím,“ odtušil a nedal na sobě znát překvapení. „Pomohlo to?“

„Jo, na čas. Spoustu jsme jich pozabíjeli. Ale jak jste říkal: takový odpor vydrží generace.“

„Jistě. A oheň?“

Ohlédl jsem se po něm, smutně jsem se usmál. „Dlouho nešel uhasit. Ale teď mě poslouchejte. Brasil se mejlí, jestli si myslí, že je tady skulina. Jakmile zabočíme za tenhle mys, je zorný pole volný až k pozorovatelně na Nový Kanagawě. Mrkněte na to. A z druhý strany je útes. Tamtudy jít nemůžeme, pokud nechceme bejt na maděru.“

Přebrodil se ke mně a prohlédl si to.

„Pokud na nás čekají.“

„Na něco čekají. Znají mě. Vědí, že si pro ni přijdu. Ty kurvy mě maj na záznamu. Stačí jim zeptat se mě, zeptat se jeho, a ten hnusnej zmetek jim poví, co mají čekat.“

Ohlásil se pocit podlé zrady, ostrý, nezměrný, jako by mi něco vyrvali z hrudi. Jako Sarah.

„Nevědí v tom případě, že jste zamířil sem?“ zeptal se mírně Koi. „Na Včiru?“

„Nemyslím.“ Znovu jsem promyslel logické zdůvodnění, k němuž jsem došel, když jsem se na Tekitomuře rozhodl pro nalodění na Hajduckou dcerku. Doufal jsem, že i nahlas bude znít přesvědčivě. „Je příliš mladej na to, aby věděl o mým spojení s Broučkama. Neexistuje o tom žádnej oficiální záznam, ke kterýmu by se mohl dostat. Vidaurovou sice zná, ale pro něj je cvičitelka ve Vyslaneckej sborech. Nemůže odhadnout, co Vidaurová dělá teď, ani že bysme mohli mít ještě něco společnýho. Ta bestie Aiura mu určitě předá všechno, co na mě, případně na Vidaurovou sežene. Nemají toho moc, a to, co mají, je zavádějící. Jak jsem řekl: oba jsme bejvalí Vyslanci, oba zametáme za každým krokem stopy.“

„To je prozíravé.“

Pátral jsem v jeho tváři po skryté ironii. Žádnou jsem nenašel. Pokrčil jsem rameny „Vyslanecká úprava. Jsme vycvičený, abysme se uměli zdejchnout beze stopy na planetách, který sotva známe. Umět to ve svým rodišti je dětská hra. Nemají na mě víc než klepy z podsvětí a pár odsouzených u ledu. To není moc, když můžu být kdekoli na planetě a oni nemůžou lítat. A jistej si je nejspíš jediným: že se vyhnu Newpestu jako čert kříži.“

Zaplašil jsem vzpomínky na rodinu, které na mě dolehly na Hajducké dcerce. Vydechl jsem.

„Kde vás bude hledat?“

Kývl jsem na model Millsportu před námi a zahleděl se na hustě osídlené ostrovy a plošiny. „Řekl bych, že mě hledá tady. Když zrovna nejsem na nějakým jiným světě, vždycky se tady zastavím. Největší městskej konglomerát na týhle planetě. Když se tam vyznáte, snadno zmizíte. A Rila je hned naproti, na druhým konci zálivu. Bejt Vyslancem, uchýlil bych se tam. Dvě výhody: bezpečnej úkryt a ideální pozice na přechod do protiútoku.“

Na okamžik se mi z nezvyklého leteckého pohledu na přístavní linii a spleť millsportských uliček zatočila hlava, vzpomínky ze všech století se slily v nejasném, povědomém bodě.

Určitě tam někde je.

Ale no tak! Nemůžeš si bejt jistej, že –

Je tam. Je jako bílá krvinka, dokonale přizpůsobenej, aby zachytil antigen, přesně ten, na kterej se zaměřil. Klade do městskýho proudu nevtíravý otázky, podplácí, zastrašuje, tlačí, deptá, dělá všechno, co nás oba tak dobře naučili. A zatímco spřádá nitky, dejchá zhluboka a žije pro svoje temný radosti jako opak životní filosofie Jacka Soul Brasila.

Postupně se mi vybavila Plexova slova.

Má spoustu energie. Nemůže se dočkat, až bude mít hotovo, do všeho strká nos. Má sebedůvěru, nebojí se ničeho, nic není problém. Všechno je pro něho legrace–

V myšlenkách jsem se vrátil k událostem posledního roku. Zaměřil jsem se na lidi, jež jsem mohl ohrozit.

Todor Murakami, pokud tu zůstal a někam ho nenasadili. Může ho moje mladší já znát? Murakami vstoupil do Sborů zhruba ve stejné době jako já, ale zpočátku jsme příliš do styku nepřišli. Do stejné jednotky jsme byli přiděleni až na Nkrumahově zemi a v Inneninu. Mohl by si mě s ním Aiuřin ochočený Kovacs spojit? Mohl by na Murakamiho vyzrát? A když už jsme u toho, dovolila by si Aiura pustit to svoje dvojnásobně přepouzdrované stvoření do blízkosti Vyslance ve službě? Odvážila by se něčeho takového?

Nejspíš ne. A Murakami, s plnou podporou Vyslaneckých sborů, by se o sebe postaral sám.

Isa.

Do prdele!

Patnáctiletá Isa. Na povrchu drsná světačka, tvrdá holka, uvnitř zranitelná, vychovaná v pohodlí mizející millsportské střední třídy. Ostrá a křehká jako kalená břitva. Jako malá Mito, než jsem narukoval k Vyslancům. Jestli našel Isu –

Klídek, jseš krytej. Isa neví nic. Ví jenom, žes byl na Tekitomuře. Když dostanou Isu, nemaj nic.

Jenže –

Vteřinu mi na ní záleželo. Pak se zase rozevřela nevítaná propast.

Jesli se mu Isa připlete do cesty, rozcupuje ji na mraky. Smete ji jako andělskej oheň.

Myslíš, že to udělá? Když Isa připomíná Mito tobě, myslíš, že na něho zapůsobí jinak? Váš postoj k ní by přece měl bejt stejnej. To by ho snad mohlo zastavit.

Zastaví ho to?

Ve vzpomínkách jsem se vrátil do časů u Vyslaneckých sborů. Odpověď jsem nenašel.

„Kovacsi!“

Hlas zazněl z nebe. Překvapeně jsem zamrkal, vzhlédl jsem od modelu millsportských ulic a zjistil, že nad hlavami se nám ve virtuálním povětří vznáší Brasil, oděný do křiklavě oranžových surfařských šortek a cárů nízko položených mračen. Se svojí postavou a dlouhými plavými vlasy vlajícími ve stratosférických větrech připomínal pochybného polobůžka.

„Jacku, měl bys sem přijít a mrknout se na severní přístupovou cestu. Nevypadá to dob–“

„Nemám na to teď čas, Taku. Musíte vypadnout. Hned.“

Měl jsem pocit, jako by mi hrudník sevřela železná obruč. „Co se děje?“

„Návštěva,“ odtušil tajemně a zmizel v záblesku bílého světla.

Kanceláře společnosti Dzurinda Tudjman Sklep, podle popisu obchodní firmy mořských architektů a specialistů na inženýrskou dynamiku kapalin, se nacházely na severním cípu Dividenďáku, kde Pruh přechází v komplexy rekreačních středisek a pláže s bezpečnými vlnami. Za normálních okolností by sem nikdo z Brazilova týmu nezabloudil ani za nic, ale teď vcelku nenápadně splynuli s davy turistů. Pod křiklavě pestrobarevnou vrstvou nejrůznějšího plážového vybavení by tvrdého surfaře poznal jen velice pozorný pátrač. Zde, deset podlaží nad promenádou, ve střízlivém prostředí zvukotěsného konferenčního sálu, vypadali jako antikapitalistická plíseň.

„Kněz? Fakt kněz?“

„Obávám se, že jo,“ přisvědčila Sierra Tres. „Zjevně sám, což je, pokud je mi známo, pro Nový zjevení neobvyklý“

„Pokud nepřevzali triky Brigád sharijských mučedníků,“ dodala Virginie Vidaurová ponuře. „Blahoslavení sólo vrazi, co se zaměřujou na konkrétní bezvěrce. Co s nima máš, Taku?“

„To je osobní,“ zabručel jsem.

„Jako vždycky.“ Vidaurová se zašklebila, rozhlédla se po shromážděné společnosti. Brasil pokrčil rameny, Sierra Tres na sobě nedala jako obvykle nic znát. Mari Ado a Soseki Koi vypadali pobouřeně. „Hele, Taku. Myslím, že máme právo vědět, o co tady kráčí. Může to ohrozit všechno, na čem pracujeme.“

„S tím, na čem pracujeme, to nemá společnýho nic, Virginie. Je to irelevantní. Fousáči jsou příliš hloupí a neschopní, než aby nás mohli ohrozit. Tvořej dno potravního řetězce.“

„Hloupí nebo ne,“ podotkl Koi, „jednomu z nich se povedlo vysledovat vás až sem. Právě vás shání na mysu Kem.“

„Fajn. Dojdu ho tam zabít.“

Mari Ado potřásla odmítavě hlavou. „Sám nepůjdeš.“

„Hele, tohle je můj problém, Mari.“

„Uklidni se, Taku.“

„Jsem kurva klidnej!“

Můj křik zanikl ve vypolštářovaném konferenčním sále jako bolest v intravenózně podaném endorfinu. Nějakou dobu nepromluvil nikdo. Mari Ado se významně dívala z okna. Sierra zdvihla obočí. Brasil pečlivě studoval podlahu. Zašklebil jsem se a zkusil to znovu. Tiše.

„Koukejte, přátelé, je to můj problém. Rád bych ho vyřídil sám.“

„Ne,“ ozval se Koi. „Nemáme čas. Během příprav jsme ztratili dva dny. Další zdržení si nemůžeme dovolit. Vaše osobní vendety musejí počkat.“

„Nezabere to ani–“

„Řekl jsem ne. Zítra ráno vás váš neholený kamarád bude hledat na špatným místě.“ Bývalý příslušník komanda Černých brigád se otočil. Ukončil rozhovor způsobem, který někdy volila i Virginie Vidaurová, když jsme si při výcviku nevedli dobře. „Sierro, potřebujeme v konstruktu zrychlit čas. Ale to asi moc nepůjde, co?“

Sierra Tres pokrčila rameny. „Architektonickej model, znáte to. O čas jim moc nejde. Tenhle systém vytáhne nejvýš čtyřiceti, padesátinásobek reálnýho času.“

„To by šlo.“ Když mluvil, rozjížděl se jako vlak. Představil jsem si ho v období Recivilizace. Přísně utajené schůzky v zadních místnostech. Chatrné světlo na schematicky načrtnutých plánech. „Půjde to. Potřebujeme to ale spustit ve dvou oddělenejch úrovních – v mapovacím konstruktu a ve virtuálním hotelu s konferenční místností. Je nutný, abysme mohli snadno, rychle a dle momentální potřeby přepínat z jedný úrovně do druhý. Jednoduchý spouštěcí gesto, třeba dvojí zamrkání. Do reálu se během plánování akce vracet nechci.“

Tres přikývla a už byla v pohybu. „Jdu říct Tudjmanovi, aby to zařídil.“

Vyklouzla ze zvukotěsné síně, dveře za ní tiše zapadly. Koi se otočil k nám.

„Teď doporučuju pár minut na pročištění hlavy. Jakmile to spustíme, nevylezeme z virtuálu, dokud to nebudeme mít v cajku. Když budem mít štěstí, skončíme dřív, než v reálu nastane noc, a můžeme vyrazit. A ještě k vám, Kovacsi. Je to jen můj osobní dojem, ale myslím si, že aspoň některým z nás dlužíte vysvětlení.“

Vrátil jsem mu pohled a vložil do něj všechno pohrdání jeho imbecilními názory na nezadržitelný běh dějin.

„Máte úplnou pravdu, Soseki. Je to váš osobní dojem. Uděláte nejlíp, když si ho necháte pro sebe.“

Virginie Vidaurová si odkašlala.

„Taku, asi bysme měli seběhnout dolů a dát si kafe.“

„Jo. Jak chceš.“

Věnoval jsem Koiovi ještě jeden chladný pohled a zamířil ke dveřím. Vidaurová s Brasilem se po sobě podívali, pak mě následovala. Zatímco jsme sjížděli průhlednou zdviží skrze osvětlené atrium, nikdo nepromluvil. V půli cesty jsem ve velké prosklenné kanceláři zahlédl Tudjmana, jak bezhlučně řve na lhostejnou Sierru Tres. Bylo zřejmé, že požadavek na zrychlení virtuálního času přišel nevhod.

Výtah nás vyklopil do atria s otevřeným průčelím, kudy dovnitř hučela ulice. Přešel jsem halu, zanořil se do davu turistů na promenádě, pak mávl na taxík. Ve chvíli, kdy vůz přistával, mě Virginie popadla za paži.

„Kampak?“

„Víš to dobře.“

„Ne,“ pravila rozhodně a sevřela mě pevněji. „Nepojedeš. Koi má pravdu. Nemáme čas.“

„Tolik času to nezabere. Žádnej strach.“

Pokusil jsem se dostat k otevřenému průlezu taxivozidla, jenže bez souboje to nešlo a Vidaurová by byla zatraceně tvrdým oříškem. Podrážděně jsem se k ní otočil.

„Virginie, nech mě jít!“

„Co když to nevyjde, Taku? Co pak? Co když ten kněz–“

„Nemůže to nevyjít. Zabíjím tyhle kretény už přes rok a ještě nikdy–“

Zarazil jsem se. Surfařské pouzdro Virginie Vidaurové bylo skoro stejně vysoké jako moje. Dívala se mi zblízka do očí, na ústech jsem cítil její dech, vnímal jsem napětí v jejím těle. Prsty mi zaryla do paže.

„To stačí,“ řekla. „Slez. Promluvíme si, Taku. Nikam nepojedeš a pěkně mi všechno vyklopíš.“

„O čem?“

Směje se na mě přes stůl ze zrcadlového dřeva. Není to ta tvář, kterou si pamatuji – předně, je o nějaký ten pátek mladší – ale v jejím novém pouzdře vnímám ozvěny těla, jež kdysi umíralo v dešti střel z kalašnikova přímo před mýma očima. Stejně dlouhé údy, stejné, na stranu odhozené havraní kadeře. Je to ve způsobu, jak naklání hlavu, že jí vlasy nezakrývají pravé oko. Něco v tom, jak kouří. Že ještě kouří.

Sarah Sachilowská. Zpátky ze skladiště. Živá Sarah.

„No, třeba o ničem. Jestli jseš šťastná.“

„Jsem šťastná.“ Mávnutím ruky rozehnala kouřovou clonu nad stolem, náhle podrážděná. Letmý záblesk ženy, kterou jsem znal. „A ty bys nebyl? Místo trestu u ledu splácím pokutu. A prachy se sypou pořád. Na biokódování budu dělat ještě nejmíň deset let. Dokud se oceán neuklidní, máme spoustu lokální práce s regulací mořskejch proudů. Někdo musí udělat model, podle kterýho by se daly studovat účinky Mikunskýho proudu při střetu s teplým prouděním od Kossuthu, a něco s tím udělat. Jakmile se vyjasní subvence, zašleme oficiální nabídku. Josef říká, že při tomhle tempu se můžu vyplatit za deset let.“

„Josef?“

„No jo, měla jsem ti to říct.“ Tentokrát se usmála o poznání živěji, otevřeněji. „Je fakt skvělej, Taku. Měl by ses s ním seznámit. Projekt tady rozjel on.

I kvůli němu jsem se dostala ven v první vlně. On nabíral zaměstnance, on se mnou dělal na projektu. A pak jsme spolu, no, znáš to.“

Sklopila zrak do klína, stále se usmívala.

„Ty se červenáš, Sáro.“

„Nečervenám.“

„Ale jo, červenáš.“ Očekávala ode mě, že budu sdílet radost z jejího štěstí, ale nešlo mi to. Bránilo mi příliš mnoho vzpomínek na vlnění jejích dlouhých bílých boků v hotelových postelích a na kavalcích ve špinavých skrýších. „Takže to s tebou myslí vážně?“

Rychle zvedla hlavu, propíchla mě pohledem. „Oba to myslíme vážně, Taku. Tak šťastná, jako s ním, jsem nikdy nebyla.“

Tak proč jsi za mnou přilezla, krávo pitomá?

„To je skvělý,“ řekl jsem nahlas.

„A co ty?“ zeptala se mě čtverácky. „Jseš šťastnej?“

Pozdvihl jsem obočí, abych získal čas, sklopil jsem oči, což ji dřív vždycky rozesmálo. Teď se na mě jen mateřsky usmála.

„No, šťastnej.“ Udělal jsem na ni jiný obličej. „To mi nikdy moc nešlo. Ale jo, taky jsem se vyhnul skladišti. Spojený národy mi udělily plnou amnestii.“

„Jo, slyšela jsem o tom. A byl jsi na Zemi, že jo?“

„Nějakou dobu.“

„No, a co teď?“

Mávl jsem rukou. „Pracuju. Nic tak důležitýho jako vy tady na severu, ale pouzdro si zaplatím.“

„Legálně?“

„Děláš si srandu?“

Její tvář pohasla. „Víš, jestli je to pravda, Taku, nemůžu se ukazovat v tvý přítomnosti. To je součást přepouzdrovací smlouvy. Jsem v podmínce, nemůžu se stýkat s…“

Potřásla hlavou.

„S kriminálníkama?“ zeptal jsem se.

„Nevysmívej se, Taku.“

Vzdychl jsem si. „Nevysmívám se, Sáro. Je fakt skvělý, že se ti teď daří. Jenom mi připadá divný, že programuješ biokód, místo abys ho ukradla.“

Opět se usmála. Usmívala se celou dobu, ale teď ji něco zabolelo.

„Lidi se můžou změnit,“ poučila mě. „Měl bys to zkusit.“

Trapná pauza.

„Možná to zkusím.“

Druhá.

„Hele, už bych se měla vrátit. Josef nejspíš–“

„Ale no tak.“ Ukázal jsem na naše prázdné sklenice, osamělé na ošoupané desce ze zrcadlového dřeva. Bývaly časy, kdy jsme z baru tohohle typu neodcházeli, dokud se stůl neprohýbal pod vrstvou prázdných sklenic a vykouřených šotovek.

„To si, ženská, už nevážíš sama sebe? Zůstaň ještě na jednu.“

A tak zůstala. Rozpačitost však přetrvala. Když dopila, vstala, políbila mě na obě tváře a nechala mě tam sedět.

Už jsme se nikdy neviděli.

„Sachilowská?“ Virginie Vidaurová svraštila obočí, snažila si vzpomenout. „Vysoká, že jo? Stupidní účes. Vlasy jí takhle padaly přes jedno oko. Jo. Jednou jsi ji s sebou přitáhnul na večírek, když jsem s Yarosem žila v tom domě na Ukai.“

„Jo, to je ona.“

„Odešla za prací do Severního ostrovního oblouku a ty ses přidal k Malejm modrejm broučkům, abys ji naštval?“

Jako sluneční paprsky, co se odrážely od okolních levných kovových obkladů kavárenské terasy, byla i ta otázka moc ostrá. Přimhouřil jsem oči, zaměřil je na moře. Na rozdíl od Brasila mě neuklidnilo.

„Tak to nebylo, Virginie. V tý době jsem s váma už dělal. Dokonce jsem ani nevěděl, že ji pustili. Když jsem se vrátil ze Země, slyšel jsem akorát, že si odkroutí celej trest. Koneckonců zabíjela policajty.“

„Ty taky.“

„Aspoň vidíš, co dovedou pozemský peníze a přímluva OSN.“

„No jo.“ Šťouchla prstem do nádobky s kávou, opět se zamračila. Nebyla dobrá. „Vyšli jste ze skladiště každej jindy. V mezidobí jste ztratili jeden druhýho. To je smutný, ale běžný.“

V pozadí hukotu vln se mi vybavil Japaridzeho hlas.

Život je jako moře. Řídí ho síla tří měsíců. Kdyby ses jí poddal, oderve tě ode všech a ode všeho, na čem ti do tyhle chvíle záleželo.

„Jo, přesně tak. Běžná věc,“ přitakal jsem a otočil se k Virginii. Clony okolo stolku vytvářely chládek. „Akorát že jsem ji v mezidobí neztratil. Nechal jsem ji odejít. Nechal jsem ji odejít s tím sráčem Josefem a zmizel jsem.“

V její tváři svitlo pochopení. „Aha, rozumím. V tomhle teda vězí nečekanej zájem o Latimer a Sanction IV. Vždycky jsem si lámala hlavu, proč jsi tak náhle změnil názor.“

„Tak to nebylo,“ zalhal jsem.

„V pořádku,“ uklidnila mě, ale její tvář jasně říkala, že mi nevěří. „Co se teda Sachilowský stalo, zatímco jsi byl pryč? Proč jsi začal masakrovat kněze?“

„Severní oblouk Millsportskýho souostroví. Nic tě nenapadá?“

„Konvertovali?“

„On konvertoval. Ji to spláchlo.“

„Vážně? Fakt byla Sarah jenom nevinná oběť?“

„Do prdele, Virginie, byla svázaná smlouvou!“ Zarazil jsem se. Clony dokázaly utlumit slunce i zvuk, ale částečně propouštěly. Od okolních stolků se zvedly zvědavé hlavy. Přes narůstající zuřivost jsem zatápal po netečném vyslaneckém klidu. Pokračoval jsem suchým tónem. „Vlády i lidi se mění. Financování projektů Severního oblouku típli pár let potom, co tam Sára odešla. Škrty posvěcovala nová antiinženýrská etika. Člověk se nesmí zasahovat do přirozený rovnováhy planetárních biosystémů. Ať si Mikunskej fenomén najde rovnovážnej stav sám. Je to lepší a levnější. Zbejvalo jí dalších sedm let splátek, spočítanejch z biokodérskýho platu. Vesnice tam měly příjmy jenom z projektu. Nikdo nemá představu, jaký to pro ně bylo, když se najednou museli přeorientovat na rybaření.“

„Mohla se odstěhovat.“

„Měli spolu dítě, chápeš?“ Dal jsem si přestávku, zhluboka dýchal, pozoroval moře. Ovládl jsem se. „Měli dítě, holčičku, jen pár let starou. A najednou žádný prachy. Oba pocházeli ze Severního ostrovního oblouku. To byl hlavní důvod, proč stroj vybral její jméno a pustil ji na podmínku. Nevím, snad si oba mysleli, že se nějak protlučou. Pokud vím, financování Mikunskýho projektu se ještě párkrát vzpamatovalo, než se od něj upustilo definitivně. Možná doufali, že se to zase obrátí.“

Vidaurová přikývla. „A obrátilo. Nástup Novýho zjevení.“

„Přesně. Klasická dynamika chudoby. Lidi se chytnou čehokoliv. A když se volí mezi náboženstvím a revolucí, vláda dá ráda ruce pryč a nechá kněze dělat, co sami uznaj za vhodný. Ve všech vesnicích se udržely zbytky starý víry. Asketickej životní styl, rigidní, silně patriarchální společenskej řád. Jako by to okopírovali od Sharianů. A militantní nástup Novýho zjevení se přesně sešel s ekonomickým útlumem.“

„Co se teda stalo? Naštvala nějakýho patriarchu?“

„Ne. Byla v tom její dcera. Nehoda při rybolovu. Neznám podrobnosti. Zemřela, ale kortikálka se zachovala.“ Další vlna zuřivosti mi rozstřikovala po hlavě kousky ledu. „Jenže ono se to u nich samozřejmě nesmí!“

Největší ironie osudu. Objevení mezihvězdné ne-lidské civilizace marťanů způsobilo rozpad vnímání lidské rasy a jejího postavení ve vesmíru a rozdrtilo původní pozemské víry. Rytíři Nového zjevení situace využili a povýšili marťany na anděly, první Boží stvoření. A v těch několika mumifikovaných tělech, jež po sobě marťanská rasa zanechala, nebyla po ničem, co by se podobalo korové bázi, ani stopa. Pro mysl spoutanou psychotickou vírou z toho plynul nevyhnutelný důsledek. Přepouzdrování je hřích, zločin zrozený v temném srdci lidské vědy. Odklon od cesty k posmrtnému životu v přítomnosti božství. Svatokrádež.

Zíral jsem na moře. Slova se mi sypala z úst jako popel. „Pokusila se zmizet. Sama. Josef už byl zpitomělej vírou, nepomohl by. Vzala dceřino tělo, šlohla kluzák. Vyplula podél pobřeží na západ, hledala průplav, kterým by si zkrátila cestu na jih do Millsportu. Chytili ji a přivedli zpátky. Josef jim pomohl. Posadili ji na kárný křeslo, který instalovali uprostřed vesnice. Musela se dívat, jak dceři vyřezávají z páteře bázi a odnášej ji pryč. Pak udělali to samý s ní. Při vědomí. Aby mohla ocenit svoji spásu.“

Polkl jsem. Zabolelo to. Davy turistů proudily dovnitř a ven jako mnohobarevný slabomyslný příliv a odliv.

„Celá osada oslavovala osvobození jejich duší. Podle doktríny Novýho zjevení se báze musí roztavit na strusku, aby se zbavila démona, kterýho obsahuje. Na Severním ostrovním oblouku mají ale svoje vlastní představy. Naložej báze do dvousedadlovýho člunu, zatavěj je do plastiku, co neodráží sonar, a plujou padesát kilo do moře, někde cestou je celebrant hodí přes palubu. Neví, kam člun pluje, kormidelník zase nesmí vědět, kdy se báze hoděj přes palubu.“

„V takovým systému by mohla vzkvétat korupce.“

„Vyloučený to není. V tomhle případě to tak nebylo. Umučil jsem je oba, ale odpovědět nedokázali. Měl bych větší naději najít Sářinu bázi, kdyby se na ni zřítil celej Hiratův útes.“

Cítil jsem, jak mě Virginie pozoruje. Konečně jsem se jí podíval do očí.

„Takže jsi tam byl,“ zamumlala.

Přikývl jsem. „Je to dva roky. Když jsem se vrátil z Latimeru, vypravil jsem se za ní. Místo ní jsem našel Josefa kňučet nad jejím hrobem. Vymlátil jsem z něj pravdu.“ Zacukalo mi ve tváři. „Nakonec vysypal jméno kormidelníka i kněze, tak jsem zašel za nima. Jak jsem řekl, nic užitečnýho nevěděli.“

„A pak?“

„Vrátil jsem se do vesnice a pozabíjel ostatní.“

Zavrtěla hlavou. „Jaký ostatní?“

„Zbytek vesnice. Každýho z těch čůráků, kdo byl v den její smrti dospělej. V Millsportu jsem si od jednoho daťáka nechal vytáhnout soupis obyvatel, jména a tváře. Každýho, kdo nehnul prstem, aby jí pomohl. Vzal jsem ten seznam a zmasakroval je.“ Podíval jsem se na ruce. „A pár dalších, co se mi připletli do cesty.“

Zírala na mě s výrazem, jako by mě spatřila prvně v životě. Podrážděně jsem mávl rukou.

„Ale no tak, Virginie. Na jinejch planetách, na který si teď ani nevzpomenu, jsme dělali horší věci. My oba.“

„Máš vyslaneckou paměť,“ poznamenala otupěle.

Zase jsem mávnul rukou. „Řečnickej obrat. Sedmnáct planet a pět měsíců. A habitat na Izolaci Něvskij. A taky–“

„Vyříznul jsi jim báze?“

„Josefovi a kněžím.“

„Zničil jsi je?“

„K čemu to? Po tom přece toužili. Rozplynout se po smrti v zapomnění. Už se nevracet.“ Zarazil jsem se. Přestat v této chvíli ale nemělo smysl. A kdybych nemohl věřit Vidaurové, nemohl bych věřit nikomu. Odkašlal jsem si a ukázal palcem na sever. „Kus cesty odtuď mám na Pláni kamaráda hajduka. Kromě jinejch kšeftů provozuje chov bahenních panterů na zápasy. Když se uměj rvát, vybaví je někdy kortikálkama. Zabitý vítěze může stáhnout do novýho pouzdra a mít tak navrch.“

„Řekla bych, že tuším, kam míříš.“

„Jasně. Za poplatek si ode mě báze původních majitelů vezme a stahuje je do panterů, který maj svůj zápasnickej vrchol za sebou. Dáme jim trochu času, aby si zvykli na novej život, pak je přihlásíme do lacinejch zápasů. Když lidi věděj, že je do příslušnýho pantera stažená lidská báze, může můj kamarád přijít k slušnejm penězům; kolem panteřích zápasů se tvoří novej typ zvrácený subkultury.“ Nahnul jsem nádobku s kávou, prohlídl si lógr. „Řekl bych, že touhle dobou jsou už šílení. I když si odmyslím boj na život a na smrt v blátivý jámě, žádná sranda to bejt nemůže už samo o sobě – bejt přepouzdrovanej do něčeho tak cizorodýho. Pochybuju, že v nich zbejvá špetka lidskýho vědomí.“

Vidaurová svěsila hlavu. „Tím se utěšuješ?“

„Ne,“ pokrčil jsem rameny. „Je to teorie. Třeba se mejlím. Možná jim nějaký vědomí zůstalo. Možná spousta vědomí. Snad si ve svejch nejjasnějších chvilkách myslí, že se dostali do pekla. Vyhovuje mi obojí.“

„Z čeho to financuješ?“ zašeptala.

Dokázal jsem na ni vycenit zuby. „No, na rozdíl od všeobecnýho mínění jsem ze Sanctionu IV nevyšel s prázdnou. Nouzí netrpím.“

Vzhlédla, tvář napjatou hněvem. „Chceš říct, že ses na Sanctionu napakoval?“

„Jenom vejplatu,“ odpověděl jsem tiše.

Přemohla vztek, rysy se jí trochu uvolnily. Hlas však zněl napjatě. „A ty úspory ti budou stačit?“

„Stačit k čemu?“

„No,“ zamračila se, „k završení pomsty. Snažíš se dostat kněze z tý vesnice, ale–“

„Ne, ty jsem sejmul loni. Dlouho to netrvalo. Tak moc jich zas nebylo. Teď zabíjím lidi, co v době Sářiny vraždy sloužili v Církevní radě. Ty, kteří stanovili pravidla. To zabere delší čas. Těchhle parchantů je hodně, jsou vejš, líp chráněný.“

„Ale s nima to neskončí, že ne?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pravda. Neskončí, Virginie. Nemůžou mi ji vrátit. Tak proč bych s tím měl přestat?“

Kapitola dvacátá sedmá

Netuším, kolik toho Virginie řekla ostatním, když jsme se vrátili do virtuálu. Zůstal jsem v mapovacím konstruktu, zbytek týmu zmizel v zasedačce, kterou jsem si bezděky představoval „nahoře“. Nevím, co jim říkala, a bylo mi to jedno. To, že můj příběh teď vypráví někdo jiný, pro mě spíš byla úleva.

Že už nejsem sám.

Nějaké útržky samozřejmě znali třeba Isa a Plex, Radul Segesvar něco víc. Od začátku se však o utajování mých činů staralo Nové zjevení samotné. Kněží nestáli o publicitu či o odhalování svých vnitřních záležitostí moci bezvěrců, i kdyby šlo o První rody. Vraždy odbyli jako nehody nebo loupežná přepadení a vloupání. Podle Isy na mě Církevní rada poslala profíky. Kněží měli militantní křídlo, ale asi mu moc nevěřili, protože na mě taky najali vrahy v Millsportu. V jistém městečku na Saffronském poloostrově jsem si jednoho pustil k tělu, abych ho ozkoušel. Velký dojem na mě neudělal.

Ať už ale Virginie prozradila svým surfařským přátelům cokoli, přítomnost kněze na mysu Kem signalizovala, že po přepadení Rilských útesů se na Pruh vrátit nemůžeme. Když mě dokázali vystopovat rytíři Nového zjevení, mohli mě najít i mnohem kompetentnější stopaři.

Jako útočiště se už Včirská pláž použít nedala.

Mari Ado vyslovila to, co si nejspíš mysleli všichni.

„Podělals to, přitáhnul jsi do přístavu soukromý záležitosti. Ty najdi řešení.“

A tak jsem ho našel.

Vyslanecké dovednosti z první třídy: pracovat s tím, co je po ruce. Zapátral jsem v okolí, zjistil jsem, co mohu ovlivnit, a výsledek jsem měl před očima. Soukromý záležitosti nás přivedly do průšvihu, soukromý záležitosti nás z něj vytáhnou. Jako vedlejší produkt mohly navíc vyřešit některé další z mých osobních problémů. Ta ironie mě dostala.

Ne všichni byli nadšení. Například Ado.

„Věřit hajdukům?“ V jejím hlase zaznělo jízlivé opovržení millsportské vyšší třídy „Ne, děkuju.“

Sierra Tres zdvihla obočí.

„Jejich služeb jsme už využívali, Mari.“

„Ne. Jejich služeb jsi využívala ty. Já se takový lůze vyhýbám. Navíc říkáš, že tohohle chlápka neznáš.“

„Ale vím o něm. Dělala jsem s lidma, co dělali s ním, a vím od nich, že drží slovo. Můžu ho prověřit. Říkáš, Kovacsi, že je ti zavázanej?“

„Hodně.“

Pokrčila rameny. „To by mohlo stačit.“

„Prokristapána, Sierro, přece nechceš–“

„Segesvar je solidní,“ přerušil jsem ji. „Bere závazky vážně, svoje i těch druhejch. Jediný, co to teď chce, jsou prachy. Jestli je máte.“

Koi pohlédl na Brasila, ten přikývl.

„Ano,“ přisvědčil. „Žádnej problém.“

„Všechno nejlepší k narozeninám, Kovacsi.“

Virginie Vidaurová ji zarazila varovným pohledem. „Zavři zobák, Mari. Tvoje prachy to nejsou. Ty jsou bezpečně uložený na kontě v millsportský obchodní bance.“

„Co to má–“

„To stačí,“ ozval se Koi. Všichni zmlkli. Sierra Tres se odebrala vyřídit nějaké hovory do jedné z místností dál na chodbě, my ostatní jsme se vrátili do mapovacího konstruktu. Ve zrychleném virtuálním prostředí jsme Sierru postrádali celý den – v reálném čase vnějšího světa to odpovídalo deseti minutám. V konstruktu se dá časový rozdíl využít k vyřízení tří i čtyř hovorů současně. Pár vteřin pauzy na opačné straně linky znamená na vašem konci celé minuty. Když se Sierra vrátila, věděla o Segesvarovi dost, aby mohla potvrdit svůj původní dojem. Hajduk ze staré školy, přinejmenším si to o sobě myslel. Vrátili jsme se do hotelového apartmánu. Na telefonním aparátu bez vizuálního zařízení jsem navolil diskrétní kód.

Spojení bylo mizerné. Segesvarův hlas se topil v šumu, zaviněném přizpůsobením reálu a virtuálu, ale nejen tím. Jako by tam někdo či něco křičelo.

„Mám tu práci, Taku. Nezavolal bys pozdějc?“

„Jak by se ti líbilo, kdybych teď zahladil dloužek, Rade? Teď hned, přímej transfer, spolehlivě diskrétní platba. A ještě podobná částka navrch.“

Ve virtuálu se ticho natahovalo na minuty Přibližně tři vteřiny váhání na druhé straně linky.

„Měl bych eminentní zájem. Ukaž peníze a začneme se bavit.“

Ohlédl jsem se na Brasila. Ukázal mi nataženou dlaň s pěti prsty a beze slova opustil místnost. Rychle jsem v duchu provedl přepočet.

„Zkontroluj si konto,“ houkl jsem na Segesvara. „Prachy budou do deseti vteřin.“

„Voláš z konstruktu?“

„Běž si ověřit zůstatek, Rade. Počkám.“

Pak to šlo jako po másle.

Při krátkodobém pobytu ve virtualitě spát nemusíte a většina programů ani neobsahuje podprogramy, které by to umožnily. Dlouhodobě to samozřejmě není zdravé. Když v krátkodobém konstruktu strávíte příliš mnoho času, můžete přijít o rozum. Zůstaňte v něm pár dní a účinky budou jenom… zvláštní. Jako dojíždět na tetrametu a něčem na soustředění, na summitu nebo synagripu. Čas od času se vám koncentrace zasekne jako zadřený motor. Je na to fígl. Vyjděte si v duchu na procházku, myslete chvíli na něco jiného. Jako na summitu nebo synagripu navozuje maximální soustředění manický stav.

Pracovali jsme v jednom kuse osmatřicet hodin, vychytávali mouchy v útočném plánu, přehrávali jsme si všechny myslitelné eventuality a hádali se. Co chvíli někdo podrážděně zavrčel, švihl sebou naznak do mělké vody mapovacího konstruktu a odplaval ze souostroví k obzoru. Za předpokladu, že jste si dráhu úniku zvolili správně, nenarazili na zapomenutý ostrůvek či si neodřeli břicho o podmořský útes, byl to nejlepší způsob, jak vypadnout a relaxovat. Plavali jste pryč, hlasy za vámi slábly, utichaly a vy jste cítili úlevu na duši, asi jako když se při odpočinku uvolňují namožené svaly.

Jinak bylo možné prostě zamrkat a vrátit se do zasedačky, kde jste měli k dispozici hojnost potravin a nápojů, které vám reálně v žaludku neskončily – o vjemy chutí a alkoholického opojení se staral virtuál.

V konstruktu nemusíte spát, jíst ani pít, ale uklidňuje to. Tak se stalo, že po třiceti hodinách nácviku, když jsem seděl o samotě, hltal mísu lahvounového sashimi a házel si do hlavy panáky saffronského sake, zjevila se přede mnou Virginie Vidaurová.

„Tak tady jseš,“ konstatovala s nezvyklou lehkostí v hlase.

„Zde jsem,“ přisvědčil jsem.

Odkašlala si. „Co hlava?“

„Už se to zklidňuje,“ odpověděl jsem a pozvedl skleničku sake. „Dáš si jedno? Nejjemnější nigori na souostroví. Prej.“

„Nesmíš věřit všemu, co čteš na vinětách, Taku.“

Láhev však ze stolu sebrala, přičarovala si do ruky skleničku, nalila si.

„Kampai,“ pravila.

„Por nosotros.“

Napili jsme se. Sedla si na samotvarovací lenošku naproti mně. „Snažíš se ve mně vzbudit stesk po domově?“

„Nevím. Snažíš se splynout s místníma?“

„Na Adoracionu jsem nebyla dobrejch stopadesát let, Taku. Tohle je teď můj domov. Patřím sem.“

„Jasně, do místní politický scény jsi zapadla hladce.“

„A do života na pláži,“ dodala, trochu se naklonila, zvedla jednu nohu a vytočila ji do strany. Život na Včirské pláži ji vybavil štíhlými svaly a opálenou pokožkou, nasprejované plavky odhalily končetinu v plné délce. Cítil jsem, jak se mi na okamžik zrychlil tep.

„Moc hezký,“ připustil jsem. „Yaros říkal, žes za pouzdro dala všechno, co jsi měla.“

Tehdy si uvědomila sexuální povahu své ležérní pozice a dala nohu dolů. Uchopila saké do obou rukou, sklonila se nad něj.

„A co říkal ještě?“

„No, dlouhej rozhovor to nebyl. Jenom jsem se tě snažil najít.“

„Tys mě hledal?“

„Jo.“ To prosté přiznání mě zarazilo. „Hledal.“

„A teď, když jsi mě našel?“

Zrychlený tep se nechtěl uklidnit. Vtíravá bolest hlavy vyvolaná dlouhým pobytem ve virtuálu se vrátila. Obrazy se na mě začaly valit jako vodopád. Virginie Vidaurová, její pevný pohled, pevné tělo, nedosažitelná vyslanecká výcvikářka, tyčící se nad námi při odvodu, nedostižný ideál schopné ženy. Jiskřičky smíchu v jejím hlase a očích, v nichž by se za méně svázaných okolností mohl zažehnout plamen smyslnosti. Trapně neohrabaný pokus o flirtování ze strany Jimmyho de Sota v baru u kantýny, odražený surovým nezájmem. Autorita zcela zbavená sexuálního podtextu. Moje divoká a neukojená obrazotvornost, zvolna potlačovaná hlubokým respektem, který jsem do sebe nasál stejně jako vyslanecký výcvik.

A pak boj. Definitivní rozplynutí romantických představ, jež mohly přetrvat z let vyslaneckého výcviku. Její oči hledící z tuctu různých pouzder na tuctu jiných planet, rysy poznamenané bolestí, hněvem či prostým soustředěním na cíl mise. Pach dlouho nemytého těla ve stísněné kabině raketoplánu nad odvrácenou stranou měsíce planety Loyko. Její lepkavá krev na mých rukou oné vražedné noci v Zihicci na Sharyi, kdy téměř zemřela.

Výraz tváře, když přišel rozkaz rozdrtit na Adoracionu veškerý odpor.

Byl jsem přesvědčen, že tyhle okamžiky nás dostaly za sex. Že zasáhly do citové hloubky, vedle níž soulož nic neznamená. Když jsem naposledy navštívil Včirskou pláž a viděl jsem, jak to k ní Brasila táhne – jak z něho vykřesává jiskru žádostivosti i to, že Virginie pochází z Adoracionu – měl jsem pocit jakési převahy. Co se týkalo Yaroslava a jejich dlouhodobého, několikrát obnovovaného vztahu, i u něho jsem měl pocit, že k duši téhle ženy, s níž jsem společně bojoval na tolika místech Protektorátu, jež většina lidí ani neuvidí, nikdy nepronikl.

Nasadil jsem nechápavý výraz, jako bych se za něj chtěl schovat.

„Myslíš, že je to dobrej nápad?“

„Ne,“ odtušila zastřeným hlasem. „A ty?“

„Hm. Abych byl upřímnej, Virginie, mně je to čím dál víc jedno. Ale nejsem to já, kdo patří k Jackovi Soul Brasilovi.“

Rozesmála se. „Z tohohle si Jack nebude dělat hlavu. Nejsme v reálu, Taku. A kromě toho se to nedozví.“

Rozhlédl jsem se po apartmánu. „Může se tady objevit každou minutu. A když už jsme u toho, kdokoliv z ostatních taky Nejsem na sex před publikem.“

„Ani já.“ Vstala, podala mi ruku. „Pojď se mnou.“

Vyvedla mě z apartmánu do chodby. V obou směrech se otevíral výhled na anonymně šedý koberec s řadou protilehlých identických dveří, končící po pár tuctech metrů v bledé mlze. Kráčeli jsme ruku v ruce až na začátek mlhy, vnímali mírný chlad, který z ní vanul, a Vidaurová otevřela poslední dveře vlevo. Vklouzli jsme dovnitř, už jsme se ohmatávali.

Strhat ze sebe nasprejované úbory netrvá dlouho. Pět vteřin poté, co za námi zapadly dveře, mi už stáhla surfařské šortky a válcovala mi mezi dlaněmi ptáka. S úsilím jsem se vyprostil, stáhl jí plavky z ramen až k pasu a pevně jsem jí zaklesl hranu dlaně do spojnice mezi stehny. Její dech se zrychlil, napjala břišní svaly. Klekl jsem si, stáhl jsem jí to přes boky a stehna, až mohla z oděvu lehce vystoupit. Prsty jsem jí roztáhl stydké pysky, vnikl do otvoru jazykem, pak jsem vstal a políbil ji na ústa. Zachvěla se. Vcucla mi jazyk, lehce do něj kousla, uchopila mě oběma rukama za hlavu a odtáhla se. Opět jsem vnořil prsty do štěrbiny, zjistil, že je tam teplo a vlhko, mírně jsem zatlačil na poštěváček. Zase se zachvěla, usmála se na mě.

„A teď, když jsi mě našel?“ opakovala. Bylo znát, že vidí rozmazaně.

„Teď,“ odpověděl jsem, „chci zjistit, jestli jsou tyhle stehenní svaly opravdu tak silný, jak vypadají.“

V očích jí zajiskřilo. Usmála se.

„Nadělám ti modřiny,“ slíbila. „Zlámu ti páteř.“

„Zkus to.“

Hladově zamručela a kousla mě do spodního rtu. Jednu paži jsem jí zahákl pod koleno, zdvihl jsem ji. Chytila mě za ramena, druhou nohu mi obtočila kolem pasu, sáhla mi po ptáku a strčila si ho do píči, ta už zvlhla a byla v pozoru. Volnou rukou jsem ji rozevřel, Virginie na mě klesla. Při průniku prudce dýchala, od pasu nahoru se komíhala ke mně a dozadu, stehny mi stiskla pas slibovanou silou. Otočil jsem se, abych měl stěnu za sebou, opřel jsem se, získal kontrolu.

Dlouho to netrvalo. Vidaurová mi zaryla prsty hlouběji do ramen a rytmickými pohyby se jala pracovat na mojí erekci. Její dech, námahou hekavý, se s blížícím orgazmem zrychloval a stoupal. Nedlouho po jejím vyvrcholení jsem po celé délce našponovaného penisu ucítil narůstající horkost, vnímal jsem tření na žaludu. Přestal jsem se ovládat, chytil jsem Virginii oběma rukama za zadek a tvrdě jsem si ji na sebe přirazil. Její zavřené oči se náhle otevřely, shlédly na mě. Zašklebila se, vyplázla špičku jazyka, přejela si s ní po horních zubech. Také jsem se na ni zasmál a pevně ji stiskl. Následoval zápas. Vidaurová špulila břicho a hýžděmi couvala dozadu, aby dostala žalud ke svým stydkým pyskům, a tudíž ke svým nejcitlivějším nervovým zakončením, zatímco já jsem si ji rukama přirážel zpátky, abych zasekl až po jílec.

Souboj se vytratil ve smyslové lavině.

Pot na kůži, ruce sjíždějí po mokré pokožce –

Ostré úsměvy a líbání, spíš cenění zubů a kousání –

Frenetické sípání, zoufalé lapání po dechu –

Obličej tisknu do jejích maličkých prsů a na kluzkou rovinku mezi nimi –

Její tvář se mi otírá o temeno hlavy –

Zoufalá chvilka, Virginie se vší silou ode mě odpoutává –

Výkřik, snad její, možná můj –

– a nakonec uvolňující výtrysk, zhroucení, trhaně kloužeme po stěně dolů, končíme v křeči jako hromada bezvládných údů.

Jsme vyřízení.

Až po drahné chvíli jsem se překulil, podepřel jsem se, můj mazlavě lepkavý ochablý úd z ní hladce vyklouzl. Pohnula nohou, chabě zasténala. Pokusil jsem se nás upravit do přijatelnější polohy. Otevřela oko, zazubila se.

„Tak co, vojáku, na tohle jsi myslel dlouho.“

Také jsem se chabě usmál. „Jenom odjakživa. A ty?“

„Párkrát mě to napadlo taky, jo,“ přisvědčila, vzepřela se chodidly o stěnu, nalehla na lokty a posadila se. Prohlédla si letmo tělo, pak moje. „Jenže já s rekrutama nešoustám. Ježíši, koukni na ten bordel, co jsme tady udělali.“

Dotkl jsem se jejího zpoceného těla a jel jsem prstem až do koutku na začátku píči. Zachvěla se, usmál jsem se.

„Dáš si sprchu?“

Zašklebila se. „Myslím, že by se nám hodila.“

Ve sprše jsme zase začali šoustat, ale už nám scházela ta manická síla, jaká se v nás vzedmula na začátku. Stát jsme nevydrželi, klouzalo to. Odnesl jsem ji do ložnice a ještě mokrou položil do postele. Klekl jsem si k ní, jemně jsem jí natočil hlavu a ústa k pinďourovi. Začala sát, nejprve lehce, pak s narůstající vehemencí. Pozpátku jsem si lehl podél jejího štíhlého, svalnatého těla, otočil jsem hlavu a rozevřel jsem jí rukama stehna. Pak jsem ji jednou rukou objal boky, přitáhl jsem si kundu k obličeji a pracoval jazykem. A hladová touha se opakovala, jako hněv. Spodek břicha jsem měl plný jiskřících drátů. Z druhého konce postele se ozvaly přidušené zvuky, Virginie přesunula těžiště, skrčila se nade mnou, opřela se o lokty, kolena roztažená. Drtila mě hýžděmi a stehny, ústy mi masírovala žalud, rukou peň ptáka.

Bylo to dlouhé, pomalé delirium. Bez chemické výpomoci jsme jeden druhého neznali natolik, abychom si orgazmus navzájem přesně zesynchronizovali, ale nedostatek napravila vyslanecká úprava a snad ještě něco navíc. Když jsem se konečně udělal, ohnulo mě to proti schoulenému tělu a já jí instinktivně sevřel rukama boky. Strhl jsem si ji na obličej, jazyk se vybičoval k frenetické aktivitě. Kroutila se v křečích, řvala při vlastním vyvrcholení, vyplivla mě a v záškubech se na mě zhroutila.

Netrvalo dlouho, Virginie se odkulila, posadila se, zkřížila nohy a vážně na mě pohlédla, jako bych představoval problém, který nedokáže vyřešit.

„To by mohlo stačit,“ konstatovala. „Bude lepší, když se vrátíme.“

Později jsem stál na pláži se Sierrou Tres a Jackem Soul Brasilem, sledoval jsem, jak poslední paprsky zapadajícího slunce vykřesávají z okraje vycházejícího Marikanonu měděnou záři, a uvažoval, zda jsem někde neudělal chybu. Postrádal jsem jasnou mysl, jistý jsem si nebyl. Ve virtuálu jsme spustili závěry, co vypínají fyzickou zpětnou vazbu, a tak přes veškerou sexuální ventilaci s Virginií Vidaurovou se mi tělo utápělo v nevyplavených hormonech. Z určitého pohledu se vlastně vůbec nic nestalo.

Pokradmu jsem pohlédl na Brasila. Přemýšlel jsem. Brasil viditelně nezareagoval, když jsme se s Virginií vrátili do mapovacího konstruktu v odstupu pouhých pár minut, i když každý z jiné strany souostroví. I pak pokračoval s neúnavnou pílí, bodře, uhlazeně, dokud jsme neměli plán přepadení i ústupu vyzkoušený. Nakonec ležérně položil Vidaurové ruku na kříž, letmo se na mě usmál a oba pak z virtuálu s výmluvnou koordinací zmizeli.

„Chci, abys věděl, že ti ty prachy vrátím,“ ubezpečil jsem ho.

Brasil se netrpělivě ošil. „Věřím ti, Taku. Peníze mě nezajímají. Kdybys chtěl, dali bysme ti je, ať se vyplatíš. Ještě pořád můžem – jestli chceš, ber to jako odměnu za to, cos nám přinesl.“

„To nebude nutný,“ odpověděl jsem prkenně. „Považuju to za půjčku. Brzo, hned jak se záležitosti zklidněj, ti prachy vrátím.“

Sierra Tres si tlumeně odfrkla. Otočil jsem se k ní.

„Pobavilo tě něco?“

„Jo. Tvoje víra, že se záležitosti brzo zklidněj.“

Sledovali jsme, jak se na moře před námi plíživě snáší noc, jak se nad pohasínající obzor zvolna souká Daikoku, aby dělal Marikanonu na západní obloze společnost. O kus dál dělal zbytek Brasilovy party táborák, temné siluety shromažďovaly naplavené dříví, ozýval se smích. I přes naše špičkování s Tres se do večera vsakoval klid, jemný a chladný jako písek pod nohama. Po horečnatých hodinách ve virtuálu se zdálo, že do zítřejšího rána není nutné vykonat či prodiskutovat vůbec nic. A zítřejší ráno se teď ještě koulelo po opačné straně planety jako vlna vynořující se s narůstající silou z temných hlubin. Na Koiově místě bych v téhle chvíli věřil, že dějiny zadržely dech.

„Vypadá to, že se spát nepůjde,“ kývl jsem k ohništi.

„Za pár dní může bejt definitivně po nás,“ odpověděla Sierra. „Pak to dospíme.“

Náhle si přetáhla tričko přes hlavu. Obnažená ňadra se jí při rychlém pohybu zdvihla a houpavě se vrátila do původní polohy. Nic takového jsem teď nepotřeboval. Odhodila tričko do písku, vyrazila po pláži k moři.

„Jdu si zaplavat,“ houkla na nás. „Jdete taky?“

Pohlédl jsem na Brasila. Pokrčil rameny a vykročil za ní.

Pozoroval jsem je. Dorazili k vodě, vrhli se do vln a mohutnými tempy zamířili do hloubky. Po několika metrech se Brasil potopil, téměř okamžitě se objevil na hladině a něco na Sierru volal. Klouzala vodou jako úhoř, chvíli ho poslouchala, načež se také potopila. Brasil hned po ní. Tentokrát dole setrvali asi minutu, a když se ve spršce vodní tříště a za halasného výskotu vynořili, byli už sto metrů od břehu. Podobalo se to hře delfínů u Hiratova útesu.

Nakonec jsem se odvrátil. Zamířil jsem doprava, k připravovanému ohništi. Lidé mi kývali na pozdrav, někteří se usmáli. Kupodivu právě Daniel, usazený v písku ještě s několika dalšími, které jsem neznal, mi jako jediný nabídl láhev. Odmítnout by bylo hloupé. Obrátil jsem do sebe trochu vodky, podle síly zřejmě samohonky.

„Ta má grády,“ zasípal jsem a vrátil mu ji.

„Jasně. Na tomhle konci Pruhu nic podobnýho neseženeš.“ Malátně mávl rukou. „Posaď se k nám a dej si. Tohle je Andrea, moje nejlepší kamarádka. Tady Hiro. Nevypadá na to, ale je mnohem starší. Byl na Včirský už v době, kdy jsem ještě nebyl na světě. A tohle je Magda. Tak trošku potvora, ale ujde, když si na ni zvykneš.“

Magda ho dobrácky praštila do hlavy a s povděkem přijala láhev. Neměl jsem nic jiného na práci, a tak jsem k nim přisedl. Andrea se ke mně naklonila, aby si se mnou potřásla rukou.

„Jen jsem chtěla říct,“ zamumlala amanglicky s millsportským akcentem, „že ti děkujem, cos pro nás udělal. Bez tebe bysme se nikdy nedozvěděli, že je ještě živá.“

Daniel přikývl, vodka ho zpomalila a dodala gestu zdání vážnosti. „Přesně tak, Kovacsi-sane. Když jsi přijel, vůbec jsem nebyl ve vobraze. Abych byl upřímnej, myslel jsem si, že víš hovno. Že nás chceš využít. Když se přidal Koi, je nám už jasný, že to stojí za to. Převrátíme planetu vzhůru nohama!“

Okolo mě se ozývalo souhlasné bručení, na můj vkus příliš nadšené.

„Postaráme se o to, že Recivilizace proti tomu bude jenom přístavní rvačka,“ dodal Hiro.

Láhev vodky se vrátila ke mně. Přihnul jsem si. Ve druhém kole ušla. Nebo mi chuťové pohárky ochrnuly.

„Jaká je?“ zeptala se Andrea.

„No, hm.“ Vynořil se mi obraz ženy, která si o sobě myslela, že je Naďa Makita. Tvář rozmazaná orgasmem. Když jsem si na ni vzpomněl, začal se ve mně hormonový koktejl vařit. „Je. Jiná. Těžko to vysvětlovat.“

Andrea přikývla, šťastně se usmála. „Máš kliku. Myslím to, že ses s ní mohl seznámit. Mluvit s ní.“

„Taky budeš mít příležitost, Andy,“ zadrmolil Daniel nesrozumitelně. „Hned, jak ji těm zkurvencům vezmeme.“

Všeobecné veselí. Někdo zapálil navršenou hranici.

Hiro zlověstně přikývl. „Jasně. Je čas, aby Harlaniti za všechno zaplatili. Za všechno svinstvo Prvních rodů. Skutečnou smrtí.“

„Bude to báječný“ podotkla Andrea, když jsme se dívali, jak se dřívím prokusují první plameny, „mít zase mezi sebou někoho, kdo ví, co dělat.“

Část čtvrtá

Na ničem jiném nezáleží

„Musí být jasné, že revoluce si žádá obětí.“

Sandor Spaventa:

Úkoly pro quellistický předvoj

Kapitola dvacátá osmá

Když postupujete podél křivky světa od Kossuthu na severovýchod, v oceánu Nurimono leží jako rozbitý talíř Millsportské souostroví. Před dávnými geologickými věky byste na jeho místě nalezli mohutný, stovky kilometrů dlouhý vulkanický komplex. Odkaz slavné minulosti se dosud projevuje v pozoruhodné morfologii ostrůvků vnějšího ostrovního oblouku. Zdroj podzemního žáru zásobující sopečné erupce ohnivým materiálem dávno vyhasl, zůstal pokroucený hornatý terén, bezpečně čnějící nad vodní hladinu, když ostatní partie krajiny pohltilo stoupající moře. Na rozdíl od ostatních ostrovních oblouků a souostroví Harlanova světa zde sopečné tufy poskytly ideální základ pro silnou vrstvu půdy, a tak se ostrůvky ocitly pod hustým pokryvem původní vegetace. Později přidali marťané kolonizačm rostliny. Nakonec zde přistáli lidé a udělali totéž.

V srdci souostroví se v celé slávě rozkládá sám Millsport. Oděný do superotonu a tvrzeného skla vypadá jako výbuch městského stavitelství. Každý útes či svah se ježí věžičkami. Město se širokými plošinami a kilometry dlouhými mosty se rozrůstá do moře. V různých obdobích během posledních čtyř století vyrostla na kontinentech Kossuthu a Novém Hokkaidu města významná co do velikosti i bohatství, ale žádné z nich a ani žádné jiné na planetě nemůže soutěžit s millsportskou metropolí, domovem více než dvaceti milionů lidí. Zásluhou oken v orbitální síti marťanských stanic najdete nad Millsportem jediné komerčně využitelné koridory kosmických letů, nexus vládního režimu, kulturní středisko, sídlo moci obchodních společností. Ať jste kdekoliv na planetě, cítíte gravitační sílu Millsportu, cítíte, že vás to město do sebe nasává jako maelström.

„To zasraný město nenávidím,“ utrousila Mari Ado, když jsme se potloukali ulicemi přístavní čtvrti Tadaimako a hledali kavárnu U Makity. Stejně jako Brasil, i Ado v sobě v průběhu akce dusila syndrom míšní horečky. Byla podrážděná. „Ta metropolitní tyranie je už na celý planetě. Žádný jiný město nemá tak obrovskej vliv.“

Standardní blábol z quellistické příručky. O Millsportu se to říká už po staletí. Je to pravda. Na druhou stranu je však ohromující, jak se dá vytrvalým opakováním udělat z těch nejzjevnějších pravd něco tak iritujícího, že máte chuť hlasitě nesouhlasit.

„Vždyť jsi tady vyrostla.“

„No a?“ otočila se a zabodla do mě zlobný pohled. „A proto bych to tady měla mít ráda?“

„Asi ne.“

Pokračovali jsme v chůzi mlčky. Kolem nás se odvíjel rušný a nažehlený život čtvrti, mnohem rychlejší a mnohem uhlazenější, než jsem si pamatoval z doby před více než třiceti lety. Ve staré přístavní čtvrti Tadaimako, kdysi zchátralém a poněkud nebezpečném hřišti aristokratické a velkopodnikatelské omladiny, dnes vyrostly luxusní reprezentační prodejny a kavárny. Mnoho bývalých barů a opiových brlohů nadobro zaniklo, jiné se přebudovaly do podoby, z níž měly promlouvat reminiscence dob minulých. Průčelí každého domu v ulici se blýskalo antibakteriálním pláštěm, dlažba, po níž jsme kráčeli, byla dokonale čistá. Zdálo se dokonce, že o pár ulic dál je hygienicky sanován i vzduch od moře – postrádal vůni tlejících mořských trav a belady, chyběl v něm pach odpadních chemikálií. A přístav se hemžil jachtami.

Kavárna U Makity odpovídala duchu převažující estetiky – nesnesitelně čistý podnik, snažící se navenek působit dojmem špatné pověsti. Dovedně umouněná okna propouštěla velmi málo slunečních paprsků, interiér zdobily reprodukce fotografií z období Recivilizace, řemeslně perfektně provedené rámečky nesly quellistické epigramy. V jednom rohu se třpytila Quell samotná, ikonický hologram s jizvou po šrapnelu na bradě. Z hudebního systému hrál Dizzy Csango. Millsportské nahrávky, Beladový sen.

V zadním boxu seděla Isa, z vysoké sklenice zvolna dopíjela long drink. Dnes měla divoce karmínové vlasy, trochu delší než obvykle. Protilehlé kvadranty tváře si nasprejovala šedou barvou jako harlekýn a oči poprášila světélkující třpytivou látkou, hladovou po hemoglobinu. Tenké žilky v bělmu zářily krví, jako by se každým okamžikem chystaly explodovat. Z krku jí hrdě trčely datapřípojky, jedna z nich napojená na přinesený počítačový panel. Nad konzolí se vznášel spirální holodisplej, s jehož pomocí Isa zachovávala zdání studentky připravující se na zkoušku. Podle zkušenosti z posledního setkání jsem věděl, že zařízení vytváří elegantní interferenční pole, znemožňující odposlouchávat, co se v boxu povídá.

„Kde ses coural?“ přivítala nás.

S úsměvem jsem se posadil. „Zpozdit se je v módě, Iso. Tohle je Mari. Mari, seznamte se. Isa. Jak si vedeme?“

Isa si Mari podrobně, dost nevychovaně prohlížela. Posléze se odvrátila a elegantním, rutinním pohybem, při němž odhalila šíji, se odpojila.

„Vedeme si dobře. A ve vší tichosti. Na síti Millsportskýho policejního oddělení nic novýho. A nic novýho ani u žádný ze soukromejch ochranek, co si je najímají První rody. Nevěděj, že jste tady.“

Přikývl jsem. Tyhle zprávy potěší vždycky, ale daly se čekat. Do Millsportu jsme se začali trousit začátkem týdne, příjezd jsme koordinovali několik dní, rozděleni na půl tuctu samostatných skupin. Falešné průkazy podle standardu Malých modrých broučků. Nejrůznější způsoby dopravy, levné nákladní rychlolodě i drahá luxusní vznášedla saffronských linek. Vzhledem k tomu, že lidé proudili do Millsportu na oslavy Harlanova dne ze všech koutů planety, musela by při odhalení jediného z nás sehrát roli nepravděpodobná náhoda nebo neuvěřitelná neschopnost.

Bylo ovšem dobré vědět, že se nic nezvrtlo.

„Co stráž na Rilskejch útesech?“

Isa zavrtěla hlavou. „Větší ticho než když šuká kněz s manželkou. Kdyby tušili, že se něco takovýho plánuje, rozjeli by novej protokol. Nic takovýho není.“

„Nebo sis ho nevšimla,“ podotkla Mari.

Isa se na ni chladně zahleděla. „Má drahá, víš něco o datech?“

„Vím, s jakým typem kódování máme tu čest.“

„Jo, to já taky. Čím myslíš, že si platím studium?“

Mari Ado se soustředila na svoje nehty. „Předpokládám, že drobnou kriminalitou.“

„Rozkošná,“ vydechla Isa a střelila po mně pohledem. „Kdes ji splašil, Taku? V bordelu madam Mi?“

„Klídek, Iso.“

Isa procítěně zasténala jako správná trpící puberťačka. „Dobře, Taku. Jen ze známosti. Jenom kvůli tobě tý couře nevyškubu vlasy. A Mari, abys byla v obraze: mám výnosný zaměstnání na volný noze. Dělám po nocích pod pseudoidentifikačním číslem jako programátor zabezpečení pro víc velkejch zvířat, než kolika jsi ho v životě vyblafla někde mezi popelnicema.“

S napětím čekala. Ado na ni okamžik hleděla, z očí jí sršely blesky. Pak se usmála, mírně se předklonila. Nezvedla hlas, jen chraptivě mumlala.

„Tak poslouchej, ty pitomá mrňavá panno. Jestli si myslíš, že mě vyprovokuješ ke rvačce, jseš na omylu. A ubezpečuju tě, že máš kliku. Kdyby se stala ta nepravděpodobná věc a nasrala bys mě natolik, že bych po tobě skočila, ani by sis nevšimla, že jsi kaput. Což takhle raději diskutovat o obchodních záležitostech? Pak si zas můžeš jít hrát na datakriminalitu se spolužákama a předstírat, že něco víš.“

„Ty zasraná děv–“

„Iso!“ zvýšil jsem hlas a varovně vztáhl ruku, protože Isa se chystala vstát. „To by stačilo. Mari má pravdu. Zabila by tě holejma rukama a ani trošku by se nezapotila. Klídek. Jinak prachy neuvidíš.“

Isa na mne vrhla zrazený pohled a posadila se. Vytušil jsem, že pod harlekýnovskou obličejovou barvou vzteky rudne. Asi se jí dotkla zmínka o panenství. Mari Ado měla tolik ohleduplnosti, že se netvářila potěšeně.

„Vůbec bych ti pomáhat nemusela, Taku,“ hlesla Isa. „Před tejdnem jsem tě mohla prodat. Pravděpodobně bych z toho vytřískala větší prachy, než jaký dostanu za tohle. Nezapomínej na to.“

„Nezapomeneme,“ ubezpečil jsem ji s výstražným pohledem obráceným na Mari Ado. „Teď mi řekni, jestli ses kromě toho, že o nás nikdo neví, dopídila ještě něčeho.“

To, čeho se dopídila, měla uložené na nenápadných, matně černých datačipech. Jádro přepadového plánu. Schémata bezpečnostních systémů Rilských útesů, včetně modifikovaných protokolů na oslavy Harlanova dne. Aktuální dynamické předpovědní mapy mořských proudů v oblasti Průplavu na příští týden. Nasazení pouličních policejních hlídek z Millsportu a regulace námořního provozu během oslav. A především nám Isa přinesla sama sebe a svoji bizarní stínovou identitu napojenou na okraj millsportské elity v oboru. Souhlasila, že nám pomůže, a už se dost namočila – podle mého názoru hlavní příčiny její momentální podrážděnosti a nevyrovnanosti. Spoluúčast při přípravě přepadení Harlanova majetku je jistě větší zátěž než loupeživé nájezdy při nezákonném zprostředkovávání dat. Kdybych ji nepřemluvil a nedodal odvahu, pochybuji, že by s námi teď měla cokoli společného.

Která patnáctiletá ale umí odmítnout takovou výzvu?

Já to v jejích letech neuměl.

Kdybych uměl odmítnout, patrně bych neskončil v temné uličce s tetrametovým dealerem a jeho hákem na lahvouny. Nejspíš bych –

No jo. Dostane někdo v takovejch věcech druhou šanci? Dřív nebo pozdějc jsme všichni namočený až po krk. Je jen otázkou času, jestli a jak dlouho se nám podaří udržet hlavu nad hladinou.

Isa nakonec úkol zvládla na jedničku. Přes počáteční pochybnosti předávku dokončila, bojovně vytažené drápky zatáhla, pokojně se vrátila k ležérně lakonickému millsportskému akcentu.

„Natsuma jsi našla?“ zeptal jsem se.

„Jak se to vezme. Našla. Nejsem si jenom jistá, jestli s ním budeš chtít mluvit.“

„Proč bych nechtěl?“

Zašklebila se. „Přijal náboženství, Kovacsi. Žije v klášteře, na Velrybím hřbetě a Devátým.“

„Velrybí hřbet? Poustevnický sídlo?“

„Přesně tak,“ přisvědčila a nasadila pobožnůstkářský výraz, který k jejím šaškovským vlasům a tváři působil jako pěst na oko. „Bratrstvo procitnuvších a vědoucích. Odmítají všechno. Zříkají se těla i světa.“

V koutku úst mi zacukalo. Mari Ado seděla vedle mě se smrtelně vážným výrazem, jako zmoklý křídlatec.

„S těma hochama žádnej problém nemám, Iso. Jsou neškodný. Jsou natolik pitomí, že se zříkají ženský společnosti, ale to je jejich smůla. Překvapuje mě jenom, že na to přistoupí člověk Natsumova ražení.“

„Zapomínáš, žes byl pryč. Dneska mezi sebe ženský berou.“

„Fakt?“

„Jo. Začalo to před deseti lety. Slyšela jsem, že pár zakuklenejch ženskejch odhalili ve svým středu. Žily s nima léta. Chápeš? Každej přepouzdrovanej má možnost pohlaví popřít.“ Když měla pevnou půdu pod nohama, pokračovala Isa ráznějším tónem. „Kromě vlády není nikdo, kdo by měl na ověřování takovejch prkotin prachy. Pokud ženská žije v mužským pouzdře dost dlouho, může se stát, že ji nepozná ani psychochirurg. Ale vraťme se k Bratrstvu. Nejsou jako Nový Zjevení, kde můžeš mít jedno pouzdro a šmytec, ale nejsou ani tak moderní, že by veškerou segregaci zavrhli. Hle, popatři člověče, aj, slovo z výšin řkoucí, o změně hovoří.“

„Netipoval bych, že se přejmenovali.“

„Netipuj. Furt jsou Bratrstvo. Slovo bratr u nich asi zahrnuje i sestru,“ odtušila a puberťácky pokrčila rameny. „Není jistý, jak se s terminologií smiřují sestry, ale za vstup do Bratrstva se nějak zaplatit musí.“

„Když jsme u toho,“ vmísila se Ado. „Pustěj nás tam?“

„Jasně, návštěvám nebráněj. Možná budeš muset na Natsuma čekat, ale ne dlouho. To je na poustevnickým odmítání těla skvělý,“ zazubila se. „Nemusíš si dělat hlavu s nepohodlnejma věcma, jako je Čas a Prostor.“

„Dobrá práce, Issy,“ pochválil jsem ji.

Poslala mi polibek.

V okamžiku, kdy jsme se zvedali k odchodu, se trochu zamračila. Zjevně se k něčemu odhodlala. Zvedla ruku a zakývala prsty, abychom šli blíž.

„Poslouchejte, lidi. Nevím přesně, o co vám na Rile jde, a abych byla upřímná, ani to vědět nechci. Ale jednu informaci vám poskytnu zdarma. Starej Harlan tentokrát z tobolky nevyleze.“

„Nevyleze? Na narozeniny mu vždycky půjčili pouzdro.“

„Přesně tak. Včera jsem zachytila neveřejnej klep od dvora. V Amamskejch píscích ztratili dalšího dědice. Vypadá to, že ho rozmašíroval balírenskej lis. Nic nezveřejnili, ale millsportský policajti jsou poslední dobou laxní v kódování. Brouzdala jsem ve věcech Harlanitů a vytáhla z datatoku tohle. Vzhledem k tomuhle a k upečení Seichi Harlana s kluzákem minulej tejden už nechtěj nechat nic náhodě. Odvolali polovičku veřejnejch vystoupení a Tajná služba prej dokonce zdvojnásobila ochranu Mitzi Harlanový. Děda Harlan zůstane nezapouzdrovanej. Definitivně. Řekla bych, že v plánu je nechat ho sledovat oslavy přes virtuál.“

Pomalu jsem přikývl. „Díky. To je cenný.“

„Jasně. Mrzí mě, jestli to pokazí nějakej velkolepej pokus o atentát. Neptal ses, tak jsem nic neříkala, ale bylo by mi líto, kdyby ses nahoru doplahočil a nenašel nikoho, koho bys mohl zamordovat.“

Ado se nevesele usmála.

„Kvůli tomu tady nejsme,“ odpověděl jsem spěšně. „V každým případě ale děkujeme. Poslyš, Iso, nevzpomínáš si na událost před několika týdny, kdy měl jeden mladý Harlan smrtelnou nehodu v přístavní čtvrti?“

„To se ví. Marek Harlan-Tsuchiya. Nametenej tetrametem. Spadnul z Karlových doků, uhodil se do hlavičky a utonul. Srdceryvný, co?“

Ado netrpělivě mávla rukou. Zarazil jsem ji.

„Co myslíš, existuje možnost, že by našemu Markovi někdo dolů pomohl?“

Isa nafoukla tváře. „Může bejt. Řekla bych, že po setmění Karlův dok mezi nejbezpečnější části přístavu nepatří. Ale Marka už přepouzdrovali. Nezdá se, že by něco naznačovalo vraždu. Na druhou stranu–“

„Proč by to veřejně vytrubovali? Přesně.“ Záchvěv vyslanecké intuice. Zatím jsem z ní nedovedl nic vytěžit. „Fajn, Iso. Dík za novinky. U nás se nic nemění, ale měj uši našpicovaný.“

„To mám vždycky, samuraji.“

Zaplatili jsme za box a nechali ji tam s jejími krvavými žilkami v bělmu, harlekýnskou maskou a spirálním holodisplejem, kroutícím se jí kolem lokte jako malý ochočený démon. Když jsem se ohlédl, zamávala. Náhle jsem k ní pocítil silnou náklonnost, vydržela mi celou cestu z kavárny ven.

„Pitomá husička,“ ulevila si Mari Ado, když jsme vyšli na ulici a zamířili k přístavní hrázi. „Nesnáším, když si někdo hraje na chudinu.“

Pokrčil jsem rameny. „Vzpoura na sebe bere nejrůznější podoby.“

„Jenže tohle není ani jedna z nich.“

K překonání Průplavu jsme si vybrali obyčejnou výtlačnou loď. Naším cílem byla předměstská plošina nazvaná honosně Východní Akan v naději, že se sem nastěhují lidé, kteří si nemohou dovolit bydlení na svazích Akanu. Ado se ode mě odpojila, šla na čaj. Zůstal jsem u zábradlí sám, pozoroval hladinu, lodní provoz, měnící se perspektivy. Millsport umí čarovat. Když město nevidíte, snadno na něj zapomenete, ale jakmile se ocitnete ve vodách Průplavu, metropole se vám otevře. Vítr se spojí s beladovou vůní moře a setře vám z tváře veškerou městskou chmurnou náladu. Místo ní v sobě objevíte námořnický optimismus, který se vás může držet celé hodiny po návratu na souš.

Snažil jsem se, aby mi ta nálada nestoupla do hlavy, a přimhouřil jsem oči proti jižnímu obzoru. Z mořského oparu nad maelströmem se vynořovaly Rilské útesy jako osamělý přízrak. Netvořily nejjižnější výběžek souostroví, ale od nejbližšího osídleného kousku země na severu – od cípu Nové Kanagawy – je dělilo deset kilometrů a k nejbližší skále, která kouká nad vodu, je to aspoň pět. Většina Prvních rodů zabrala v období Kolonizace vyvýšená místa v Millsportu, ale Harlan je všechny trumfnul. Rila, pyšnící se krásnými třpytivými skalisky z černé lávy, představovala dokonalou pevnost, jen se tak nejmenovala. Elegantní a názorná připomínka městu, aby se nezapomnělo, kdo tu vládne. Důstojný nástupce orlích věží marťanských předchůdců.

S jemným drcnutím, připomínajícím probuzení ze sna, jsme přirazili ve Východním Akanu. Mari Ado jsem nalezl u nástupní lávky. Vyrazili jsme společně, postupovali rovnými uličkami rychle, ale tak, abychom měli přehled, jestli nás někdo nesleduje. Za deset minut nás Virginie Vidaurová vpustila do nezařízeného podkrovního bytu, který Brasil vybral za základnu. Virginie si nás změřila pohledem, jako by určovala diagnózu.

„Šlo to dobře?“

„Jo. Mari si nové přátele nezískala, ale co naděláš?“

Mari něco zabručela, protáhla se kolem mě a zmizela do útrob skladovacích prostor. Zatímco jsem referoval o Natsumovi, Vidaurová zamykala dveře.

„Jack bude zklamanej,“ konstatovala.

„Taky jsem to nečekal. Ale co bejvá na legendách pravdivýho? Nechceš se mrknout na Velrybí hřbet se mnou?“ zeptal jsem se a šaškovský jsem pozvedl obočí. „Vyzkoušet tamější virtuálku?“

„Řekla bych, že to moc dobrej nápad není.“

Vzdychl jsem. „Ne. Asi není.“

Kapitola dvacátá devátá

Komplex kláštera Velrybí hřbet a Devátý vypadal ponuře, jednotvárně. Ostrůvek Velrybí hřbet, spolu s přibližně tuctem podobných ostrůvků a souše vyrvané oceánským útesům, sloužil jako ubytovna dělníků zaměstnaných v docích a továrnách Nové Kanagawy. Bezprostřední přístup přes nevelkou vodní plochu na Kanagawu zajišťovaly náspy a visuté mosty, jenže omezená rozloha satelitních ostrůvků umožňovala stavět jen stísněné dělnické noclehárny. Poustevníci prostě zabrali sto metrů ulice a všechna okna zabednili.

„Kvůli bezpečnosti,“ vysvětloval mnich, který nás vpouštěl dovnitř. „Máme tady minimální stav a spoustu cenného vybavení. Jestli chcete jít dál, musíte odložit zbraně.“

Pod prostou šedou kombinézou řádu se skrývalo podřadné základní syntetické pouzdro Fabrikon, nejspíš s vestavěným detektorem. Jeho hlas zněl, jako když zesílíte mizerné telefonické spojení. Na silikonové tváři se usadil lhostejný výraz, který mohl, ale nemusel odrážet mužovy pocity vůči našim osobám – u tak laciných modelů se s jemnými mimickými svaly nepiplají. Na druhou stranu však i laciní synteťáci disponují strojovými reflexy a mimořádnou silou. Když jim do pouzdra vypálíte díru blasterem, nanejvýš je naserete.

„To se zdá fér,“ ubezpečil jsem ho.

Vykutal jsem z oděvu Rapsodii od General Systems a podal jsem mu ji pažbou napřed. Sierra Tres, stojící vedle mě, učinila totéž se zastarale vyhlížejícím blasterem. Brasil přátelsky rozpřáhl ruce, synteťák spokojeně přikývl.

„V pořádku. Při odchodu vám zbraně vrátím.“

Vedl nás šerou superotonovou vstupní halou s nezbytnou sochou Konráda Harlana, bez velkých cavyků zamaskovanou plastikem. Vstoupili jsme do místnosti, která asi bývala přízemní garsonkou. Ocelové dveře, pracovní stůl a dvě řady nepohodlných židlí, jednoduchých jako sluhovo pouzdro. Za stolem další obsluha, tentokrát žena. I ona měla na sobě šedou kombinézu a pod ní syntetické pouzdro, ale rysy působily trošičku živějším dojmem. Možná se jen víc snažila, když si chtěla vysloužit zasvěcení.

„Kolik z vás si žádá audienci?“ otázala se. Pokud se vzaly v úvahu omezené možnosti pouzdra firmy Fabrikon, promluvila celkem příjemným tónem.

Jack Soul Brasil a já jsme se přihlásili zvednutím ruky. Sierra Tres ostentativně ustoupila stranou. Průvodkyně nám pokynula, abychom ji následovali, a vyťukala na ocelových dveřích kód. Dveře se otevřely s kovovým skřípáním. Vstoupili jsme do komory se šedivými stěnami, půl tuctem prosezených pohovek a starobylým virtuálním přenosovým systémem, který mohl fungovat ještě na bázi křemíku.

„Prosím, udělejte si pohodlí, vyberte si pohovku a podle holonávodu, který se objeví po vaší pravici, si připněte elektrody a hypnofony.“

Udělejte si pohodlí – vskutku ambiciózní nabídka: pohovky nebyly samotvarovací a ten, kdo je vyráběl, na pohodlí kašlal. Ještě jsem si nenašel vhodnou polohu, a recepční přistoupila k virtuální soupravě. Zapojila nás. Slyšel jsem bručení hypnofonických sonokódů.

„Otočte, prosím, hlavu vpravo a sledujte hologram, dokud neztratíte vědomí.“

Přechod kupodivu proběhl mnohem hladčeji, než by se od tak archaického zařízení dalo očekávat. V srdci holosféry se chvějivě zformovala číslice osm, procházela cykly barevného spektra – monotónní kontrapunkt sonokódů. Během několika vteřin světelné představení pohltilo celé zorné pole, zvuk se změnil v šum vodního toku. Vnímal jsem, jak jsem k vibrující osmičce přitahován, propadl jsem skrze ni, po tváři mi sjely barevné pruhy, jež zbledly, zbělely. V uších mi splýval hukot vod, všechno pode mnou se začalo naklánět, měl jsem pocit, že se celý svět otočil o stoosmdesát stupňů. Náhle mě něco postavilo na ošoupanou kamennou terásku za mohutným vodopádem. Oscilující spektrum se ještě na chvilku zachovalo v podobě duhy ve vodní tříšti, pak zaniklo, jako když doznívá tón. Najednou jsem stál v kalužích, na tváři chladný vlhký vzduch.

Když jsem se otočil a začal hledat cestu, vzduch vedle mě zhoustl, rozvlnil se světelnými obrysy přízračné postavy, z níž se vyklubal Jack Soul Brasil. Zatímco se surfař zhmotňoval, řev vodopádu nápadně zesílil, pak se ustálil na dřívější hlasitosti. Povětřím znovu prokmitlo vibrující spektrum, zmizelo. Brasil zamrkal, rozhlédl se.

„Řekl bych, že musíme tudy,“ ukázal jsem na řadu nízkých kamenných stupňů po straně vodopádu.

Vystoupili jsme po schodech kroutících se podél skalního srázu a vynořili se do jasného slunečního světla nad vodopádem. Když schodiště přešlo v dlážděnou pěšinu táhnoucí se mechovým porostem na úbočí kopce, spatřil jsem klášter.

Stál mezi kopečky na pozadí rozeklaných horských masívů, jež trochu připomínaly část Saffronského souostroví. Sedm teras, pět věží, vyřezávané dřevo a žula. Klasický pagodový styl. Cesta od vodopádu vedla přes kopec až k mohutné bráně ze zrcadlového dřeva, blyštícího se ve slunečních paprscích. Z kláštera vybíhaly do kopců bez zjevného řádu i další podobné cestičky a pěšiny, na nichž bylo vidět pár chodců.

„Teď už chápu, proč virtuál,“ prohodil jsem spíš pro sebe. „Kam se hrabe Velrybí hřbet a Devátý.“

Brasil zamručel. Celou cestu z Akanu víceméně nepromluvil. Nešlo mu do hlavy, že se Nikolai Natsum dal k Poustevníkům a zřekl se světa i těla.

Vyšplhali jsme do kopce a našli bránu pootevřenou. Skulinou jsme vklouzli dovnitř a ocitli se v hale s podlahou z leštěného pozemského dřeva a s trámovým stropem. Hala ústila do centrálního čtvercového nádvoří se stromy silně připomínajícími rozkvetlé třešně. Po obou stranách chodby visely na stěnách tapisérie se složitými barevnými vzory. Když jsme došli do středu chodby, vymotala se z jednoho goblénu postava, jako spleť nití chvíli visela ve vzduchu, pak se snesla na podlahu. Stal se z ní člověk. Muž měl na sobě stejnou mnišskou kombinézu, s níž jsme se před chvílí setkali u Poustevníků v reálném světě, ale tělo pod ní nebylo syntetické.

„Mohu vám být v něčem nápomocen?“ nabídl se nevtíravě.

Brasil přikývl. „Ano. Hledáme Nika Natsuma. Jsem jeho přítel.“

„Natsum,“ zamyslel se mnich a na okamžik sklonil hlavu. Pak zase vzhlédl k nám. „Právě pracuje v zahradách. Řekl jsem mu o vás. Za chviličku tu bude.“

Poslední slovo ani nestačil doříct, a z protějšího konce vešel štíhlý muž středního věku s šedým copánkem. Na pohled vypadal jeho příchod přirozeně, ale pokud se zahrady neskrývaly hned za rohem, znamenalo to, že mužovo zjevení zařídila technická magie. Na jeho kombinéze jsem nezpozoroval ani mokré skvrny, ani stopy hlíny.

„Niku?“ Brasil mu vykročil vstříc. „Jseš to ty?“

„Zajisté. Řekl bych, že se to podobá pravdě. Ano.“ Natsum se po dřevěné podlaze přenesl k nám. Z blízkosti mi bolestně připomněl Lazla, snad copánkem, snad pružností a obratností vyzařující z jeho postoje, kouzlem potřeštěné tváře. Pár otřesů při zážehu pomocnejch trysek, jak jsem se plazil sedmimetrovým komínem z leštěný oceli. Hračka. Jenže na rozdíl od Lazlových očí, z nichž vyzařovala potlačovaná divokost, se v Natsumových očích zračilo poklidné, mírné spočinutí. Oči hleděly soustředěně a vážně, od okolního světa ale nežádaly nic. „Ačkoliv, dnes dávám přednost jménu Norikae.“

Vyměnil si několik zdvořilostních gest s druhým mnichem, ten odplul, rozpletl se do masy barevných vláken a zase se zatkal do goblénu. Natsum metamorfózu sledoval, pak se obrátil a změřil si nás. „Lituji, ale podle těla nepoznávám ani jednoho z vás.“

„Mě neznáte,“ ubezp

ečil jsem ho.

„Niku. To jsem přece já. Jack. Z Včirský!“

Natsum si chvíli prohlížel ruce, pak vzhlédl.

„Jack Soul Brasil?“

„Jo. Co tady děláš, člověče?“

Letmý úsměv. „Učím se.“

„Co? Máš tu snad oceán? Příboj jako na Útesu čtyř prstů? Skaliska jako na Pascani? No tak, člověče!“

„V dané chvíli se snažím vypěstovat vláskový mák. Neobyčejně obtížná práce. Neměl bys chuť podívat se, jakých výsledků jsem dosáhl?“

Brasil se netrpělivě ošil. „Hele, Niku, nejsem si jistej, že máme čas na–“

„Času je tu habaděj,“ přerušil ho Natsum. Opět letmý úsměv. „Je natahovací. Udělám ti čas. Prosím, tudy.“

Vedl nás po obvodu čtvercového nádvoří s rozkvetlými třešněmi doleva, zabočil portálem na další nádvoří vystlané oblázky. V jednom rohu klečeli dva mniši, zabraní do meditace. Vůbec nezvedli hlavu. Netušil jsem, zda je považovat za lidské obyvatele kláštera či za funkce konstruktu jako před chvílí dveřník. Natsum si jich nevšímal. Vyměnili jsme si s Brasilem pohled. Z očí surfaře jsem vyčetl znepokojení, vnímal jsem jeho myšlenky, jako bych si je vytiskl, černé na bílém. Tohle nebyl ten starý Nikolai a Jack nevěděl, zda mu může věřit.

Natsum nás klenutou chodbou dovedl na další čtvercové nádvoří a odtud po krátkém dřevěném schodišti z pozemského dřeva do mělké, kruhovým kamenným chodníčkem ohraničené prohlubně s mokřadovými travinami a bylinami, kde se nad pavučinově jemným kořenovým systémem vznášel tucet křehkých harlanských máků. Rostlinky vztahovaly roztřepené duhové, purpurové a zelené okvětní lístky k virtuálnímu nebi. Nejdelší dosahovala stěží padesáti centimetrů, ale z pěstitelského hlediska šlo možná o obdivuhodný počin, co já vím. Rozhodně to nebyl velký úspěch pro muže, který kdysi odehnal dospělého lahvouna beze zbraně, jen s využitím pěstí, nohou a krátkodeché světlice. Ani pro muže, který jednou zdolal Rilské útesy bez antigravitačního trapézu a bez lan.

„Moc hezký,“ řekl Brasil.

Horlivě jsem přikývl. „Ano. Musíte z nich mít radost.“

„Částečně.“ Natsum zhodnotil drahocenné kytičky kritickým okem. „Nakonec jsem podlehl stejnému omylu, jakému se nevyhne většina začínajících zahradníků.“

Jeho oči naznačovaly, že očekává pochopení.

Obrátil jsem se o pomoc k Brasilovi, ale neposkytl mi ji.

„Že by byly trošku nižší?“ otázal jsem se.

Natsum s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne. Na téhle půdě a při dané vlhkosti mají slušnou výšku. Nu – lituji – vidím, že jsem se dopustil ještě jednoho zahradnického poklesku. Předpokládal jsem, že moje nadšení sdílejí všichni.“

Pokrčil rameny, posadil se s námi na schody. Mávl rukou k rostlinkám.

„Příliš se lesknou. Ideální filigránský mák musí být matný. Takhle blýskat by se neměl, je to nekultivované. Alespoň to říká opat.“

„Niku…“

Vzhlédl. „Ano?“

„Niku, něco bysme potřebovali. Promluvit si. O jistý věci.“

Čekal jsem. Teď byl na tahu Brasil. Pokud si sám nebyl jistý, nemohl jsem se mu do toho míchat.

„O jisté věci?“ Natsum přikývl. „O jaké?“

„My,“ pokračoval Brasil, nesvůj jako nikdy, „potřebovali bysme tvoji pomoc, Niku.“

„Ano, to je zřejmé. V čem potřebujete pomoci?“

„V jistý záležitosti.“

Náhle se Natsum rozesmál, tiše, s nepatrným náznakem jízlivosti.

„Jacku. Jsem to já. Myslíš, že když pěstuju kytičky, že mi už nemůžeš věřit? Myslíš si, že když se Poustevníci odříkají světa, odmítají lidi?“

Brasil pohlédl do rohu zahrady.

„Změnil ses, Niku.“

„Ale ovšem, změnil. Je to už víc než století. Cos čekal?“ otázal se Natsum a v jeho dosavadní mnišské vyrovnanosti jsem zachytil náznak podráždění. Vstal, aby na Brasila dobře viděl. „Že strávím celý život na stejné pláži, že budu jenom jezdit na vlnách? Že budu pro zábavu šplhat po vražedných stometrových srázech? Že budu krekovat kódy korporačního biowaru, abych ho mohl zase co nejrychleji prodat na černém trhu? A že tomu budu říkat neoquellismus? Plíživá revoluce?“

„Ale tak jsem–“

„Jistěže jsem se změnil, Jacku. Byl bych citový mrzák, kdybych se nezměnil.“

Brasil k němu náhle přistoupil. „A to si myslíš, že tohle je lepší?“

Prudce ukázal na křehké harlanské máky. Zdálo se, jako by se jemný kořenový systém tím plamenným gestem zachvěl.

„Odplazil ses do podělanýho snovýho světa pěstovat kytičky, místo abys žil, a mě obviňuješ z citovýho mrzáctví? Jdi do prdele, Niku. Mrzák jseš ty, ne já!“

„A čeho jsi v tom svém světě dosáhl, Jacku? Co děláš, že je to o tolik cennější než tohle?“

„Před čtyřmi dny jsem stál na vrcholku desetimetrový vlny,“ vybuchl Brasil a s velkým úsilím se pokoušel uklidnit. Jeho křik přešel v mumlání. „To je desetkrát cennější než tahle náhražka.“

„Opravdu?“ Natsum pochybovačně pokrčil rameny. „Až pod některou včirskou vlnou zahyneš, máš v záloze písemné prohlášení, že se nechceš vrátit?“

„O to nejde. Vrátím se, ale stejně za sebou budu mít smrt. Abych prošel bránou, vždycky mě to bude stát jedno pouzdro. V reálným světě, kterej tolik nenávidíš–“

„Já ne–“

„V reálným světě maj činy důsledky. Když si něco zlomím, dozvím se to, protože to bude bolet.“

„Správně, dokud ti pouzdro nezaktivuje endorfinové systémy či dokud si nevezmeš něco proti bolesti. Nechápu, co tím chceš dokázat.“

„Co tím chci dokázat?“ Brasil bezmocně ukázal na máky. „Nic z toho tady není skutečný Niku!“

Koutkem oka jsem zachytil pohyb. Otočil jsem se a spatřil pár mnichů. Přivábeni zvýšenými hlasy zevlovali u klenutého vstupu do zahrady. Jeden z nich se doslova vznášel, nohy dobrých třicet centimetrů nad nerovným dlážděním.

„Norikae-sane?“ zavolal ten druhý.

Nepatrně jsem změnil postoj. Ani teď jsem si nebyl jistý, zda jsou skutečnými obyvateli kláštera. Pokud nebyli, netušil jsem, jakými operačními parametry by mohli disponovat. Pokud měli Poustevníci vnitřní bezpečnostní systémy, naše možnosti v boji byly nulové. Nemůžete vniknout do cizího virtuálu a úspěšně bojovat, leda by vám to majitel dovolil.

„Nic se neděje, Katana-sane,“ ubezpečil ho Natsum. Spěšně a složitě zašermoval rukama. „Přátelská výměna názorů, jen se neshodneme na úhlu pohledu.“

„Přijmi tedy moji omluvu, že jsem rušil.“ Katana-san se uklonil, ruce spojené na břiše, a oba příchozí se zase stáhli do klenuté chodby. Nepoznal jsem, zda dál šli po svých nebo se teleportovali.

„No, a co třeba,“ začal Natsum tiše, pak se zarazil.

„Omlouvám se, Niku.“

„Neomlouvej se. Máš samozřejmě pravdu. Nic tady z toho není skutečné v tom smyslu, v jakém jsme si navykli chápat realitu. Jenže já jsem zde mnohem reálnější, než jsem byl kdykoli předtím. Zde si musím svoji existenci sám definovat. Věř mi, že před tak velkou výzvou člověk nikdy nestál.“

Brasil něco neslyšně zamumlal. Natsum zaujal místo na schodech. Ohlédl se po Brasilovi, který ještě váhal, ale pak si sedl o pár schodů výše. Natsum spokojeně přikývl, hleděl na zahradu.

„Směrem na východ odtud se rozkládá pláž,“ podotkl nepřítomně. „Na jihu pohoří. Kdybych měl chuť, nic snazšího. Mohu šplhat na horské vrcholky nebo plavat v moři, kdykoli se mi zachce. Také surfovat, ale zatím jsem to nezkoušel.

A pokaždé mám možnost volby. Vím, jaké může mít volba důsledky. Přidat či nepřidat do moře lahvouna? Přidat či nepřidat korálový útes, o který bych se mohl do krve odřít? A když už jsme u toho, mám mít krev? To všechno se musí předem důkladně promyslet. Vybavit hory plnou gravitací? Pokud se zřítím, zařadit do repertoáru smrt? Pokud ano, jak ji nadefinovat?“ Prohlížel si ruce, jako by i ty představovaly jistou formu volby „Pokud si něco zlomím či natrhnu, má to bolet? Pokud ano, jak dlouho? Jak dlouho se mám zotavovat? Mám si později prožitou bolest pamatovat? A z bažiny všech těch otázek se vynořují další otázky – někdo by je považoval za nejdůležitější. Proč to všechno dělám? Toužím po bolesti? Chci se zřítit? Proč bych to měl chtít? Jde mi o radost z pokoření horského vrcholku nebo mi prostě záleží na tom, abych cestou vzhůru strádal? Pro koho to všechno dělám? Pro koho jsem to dělal dosud? Pro sebe? Pro svého otce? Nebo snad pro Laru?“

Usmál se na filigránský mák. „Co myslíš, Jacku? Dělám to kvůli Laře?“

„Nebyla to tvoje chyba, Niku.“

Úsměv zmizel. „Tady studuji to jediné, co mě ještě děsí. Sám sebe. A to je proces, během něhož nikomu jinému neublížím.“

„A nepomůžete,“ dodal jsem.

„Ano. To dá rozum,“ přisvědčil a ohlédl se na mne. „Jste rovněž revolucionář? Věrný neoquellista?“

„Ne tak docela.“

„Příliš sympatií k Poustevníkům zřejmě nechováte.“

Pokrčil jsem rameny. „Jsou neškodní. Jak jste řekl. A když člověk nechce, vaši hru hrát nemusí. Předpokládáte ale, že my ostatní vám zajistíme energii a infrastrukturu. Řekl bych, že v tom spočívá váš základní omyl.“

Za postřeh jsem obdržel úsměv. „Ano. Pro mnoho z nás i prověrka víry. Ovšem, věříme, že nakonec nás lidstvo do virtuálu bude následovat. My připravujeme cestu. Mohl byste říct, že se ji učíme znát.“

„Jo,“ vyštěkl Brasil, „a svět venku zatím může jít k čertu.“

„To šel vždy, Jacku. Myslíš, že moje krádeže a vzpoury něco změnily?“

„Jdeme s týmem do Rily,“ odhodlal se Brasil. „Tím něco změníme, Niku. Jdeme přímo tam.“

Odkašlal jsem si. „S vaší pomocí.“

„Ach tak.“

„Jo, potřebujeme znát trasu, Niku,“ pokračoval Brasil, vstal a odrazoval do rohu zahrady. Nyní, když bylo tajemství venku, zvýšil hlas, aby působil rozhodněji. „Jseš ochotnej se o to s náma podělit? Ze starý známosti?“

Natsum povstal a tázavě si mě změřil.

„Už jste někdy lezl na útesy?“

„Ve skutečnosti nikdy. Ale pouzdro, který mám na sobě, to umí.“

Nějakou dobu ze mě nespouštěl oči. Vypadalo to, jako by informaci nedokázal zpracovat. Pak neočekávaně vyprskl smíchy. K muži, s nímž jsme hovořili, se to nehodilo.

„Vaše pouzdro to umí?“ Přestal se chechtat, zapíchl do mě vážný pohled. „Potřebujete víc než to. Víte, že v horní třetině Rilských útesů sídlí kolonie křídlatců, dnes pravděpodobně početnější, než když jsem tam lezl já? Musíte vědět, že celou vnější hradbu lemuje převislá příruba. Jen Buddha ví, jaké technologické zařízení pro zabezpečení do lemu zabudovali od mojí poslední návštěvy. Musíte vědět, že když spadnete, mořské proudy u úpatí Rilských útesů mrtvolu uchvátí a odnesou hluboko do Průplavu, než ji nechají klesnout ke dnu.“

„Dobře,“ pokrčil jsem rameny. „Aspoň mi nevezmou bázi. Zachrání mě to před výslechem.“

Natsum pohlédl na Brasila.

„Kolik mu je?“

„Nech ho na pokoji, Niku. Má na sobě zakázkový pouzdro Eishundo, který podle svých vlastních slov našel, když se potloukal po Novým Hoku a vydělával si na živobytí zabíjením mimintů. Víš, co to je mimint?“

„Ano.“ Natsum ze mě nespouštěl oči. „Novinky o Mecsekovi jsme slyšeli.“

„Dneska už to tak docela novinky nejsou, Niku,“ poučil ho Brasil škodolibě.

„Vážně máte Eishundo?“

Přikývl jsem.

„A jeho přednosti znáte?“

„Už párkrát jsem jich využil, ano.“

„Hele, Niku,“ Brasil na dláždění čtvercového nádvoří netrpělivě přešlápl, „ukážeš nám tu trasu? Nebo máš strach, že překonáme tvůj rekord?“

„Necháte se leda zabít, včetně bází, navěky. Oba dva. Proč bych vám v tom měl pomáhat?“

„Hele, Niku. Zřekl ses světa i těla, nezapomněls na to? Proč by tě mělo znepokojovat, co s náma bude ve skutečným světě?“

„Znepokojuje mě, že jste kurva oba šílený, Jacku!“

Brasil se zašklebil. Zřejmě měl radost, že ze svého někdejšího idolu konečně dostal sprosté slovo. „Možná. Ale zatím jsme ve hře. A ty víš dobře, že to provedeme s tebou i bez tebe. Takže–“

„V pořádku.“ Natsum zdvihl ruce na znamení kapitulace. „Ano, ukážu ti trasu, třeba hned. Zasvětím tě do ní. Ať ti slouží k užitku. Jasně, jdi na to. Vzhůru na Rilu, zemřete si na Rilských útesech. Snad to pro tebe bude dostatečně skutečný zážitek.“

Brasil pokrčil rameny a opět se zašklebil.

„Co tě žere, Niku? Závidíš?“

Vedl nás klášterem do chudě zařízeného bytečku ve třetím poschodí. Pokoje měly dřevěnou podlahu. Zde Natsum začal ve vzduchu kreslit. Částečně podle vlastní paměti, nyní zapojené do virtuálního kódu, a částečně podle ověřených map objektivního reálčasového konstruktu nám vyčaroval Rilské útesy. Jeho předpovědi se ukázaly naprosto přesné – kolonie křídlatců se rozrostla a převislá příruba u paty hradeb doznala nových modifikací, i když informační báze kláštera nenabízela kromě vizuálního potvrzení žádné bližší údaje. Bylo vyloučené uhodnout, co nás tam ještě čeká.

„To je špatná zpráva pro obě strany,“ uklidňoval nás Natsum. V jeho hlase jsem postřehl oživení. Než začal vykládat o trase, nebylo po něm ani stopy. „Příruba vadí i jim. Brání jim ve výhledu. Pohyb křídlatců navíc působí zmatek v datech přijímaných ze senzorů.“

Pohlédl jsem na Brasila – nemělo smysl prozrazovat, co Natsum vědět nemusel – že rilská senzorická síť nám dělala ze všeho nejméně starostí.

„Na Nový Kanagawě jsem slyšel,“ poznamenal jsem, „že křídlatce vybavujou mikrokamerama. Že je taky cvičej. Je na tom něco pravdy?“

Odfrkl si.

„Ano. Mluvilo se o tom už před sto padesáti lety. Podle mého názoru totálně paranoidní nesmysl. Řekl bych, že to dnes nebude jiné. Jaký by mělo smysl instalovat na ně mikrokameru? Když se křídlatci lidským příbytkům mohou vyhnout, udělají to. Podle studií, které jsem četl, je prakticky nelze cvičit ani domestikovat. Orbitálky by na nich navíc našly elektroniku a sestřelily by je v letu,“ dodal a věnoval mi ďábelský škleb, který by člověk u čisté poustevnické duše neočekával. „Věřte mi, že budete mít dost starostí se šplháním skrz kolonii divokých křídlatců. Domestikovanou odrůdu kyborgů můžete pustit z hlavy.“

„Jasně. Dík. Ještě nějaké užitečné rady?“

Pokrčil rameny. „Jo. Nespadněte.“

V jeho očích jsem si všiml výrazu, který vnější lakonické nezúčastněnosti odporoval. Když pak nahrával data, abychom si je mohli venku stáhnout, byl tichý a upjatý, postrádal původní mnišský klid. Vyprovodil nás z kláštera, ale nepromluvil. Brasilova návštěva rozčeřila poklidné vody jeho života jako jarní větry hladinu rybníků v Danči. A pod zvlněnou hladinou se začaly formovat a pohybovat nepokojné síly. Když jsme dorazili do vstupní haly, otočil se k Brasilovi a nemotorně začal:

„Poslouchej, kdybys–“

Cosi zaječelo.

Simulace poustevnického konstruktu fungovala dokonale – ihned jsem ucítil jemné zježení chloupků v dlaních, nastartování gekoních reflexů pro zdolávání skal. Díky bleskově zesílenému perifernímu vidění jsem si všiml, jak Brasil zpozorněl – a zeď za ním se začala otřásat.

„Uteč!“ zařval jsem na něj.

Napřed to vypadalo jako produkt dveřnických gobelínů, boule ze stejné tkaniny, ale pak jsem si uvědomil, že se dovnitř tlačí kamenné zdivo, na němž látka visí. S kameny kroutily síly v reálném světě nemyslitelné. Křik se snad mohl dotvořit jako konstruktový ekvivalent kolosálního napětí, jež se v budově nahromadilo. Mohlo ovšem jít i o hlas toho, co se pokoušelo dostat do kláštera. Nebyl čas to zjišťovat. Za pár vteřin se ozvalo zapraskání, jako když puká gigantický meloun, stěnu to vyvrhlo dovnitř, goblén se uprostřed roztrhl a do haly vstoupila nerealistická desetimetrová postava.

Mohl bych ji přirovnat k poustevnickému mnichovi, kterého tak napumpovali kvalitním mazadlem, že tělo popraskalo v každém kloubu a mazací olej se řinul do okolí. Uprostřed spouště se dalo tušit tělo v šedé kombinéze, obklopené tryskající černou kapalinou s duhovými odlesky, trčící z něho v podobě lepkavých, natahujících se chapadel. Tvář chyběla, oči, nos a ústa se pod tlakem proudícího oleje roztrhaly. Devastující kapalina se valila ze všech otvorů a kloubních spojení, jako by srdce dosud tlouklo. S každým srdečním úderem postava zaječela, do následujícího tepu zvuk ani nestačil utichnout.

Shledal jsem, že se krčím v bojovém postoji, i když bylo jasné, že to k ničemu nebude. Nezbývalo než vzít nohy na ramena.

„Norikae-sane. Norikae-sane. Prosím, ihned opusť oblast.“

Sborový křik, dokonalá intonace a rytmus. Z goblénů na protější stěně se rozpletl sevřený šik dveřníků, opsal nám nad hlavami elegantní oblouk a vrhl se vstříc vetřelci. Dveřníci třímali podivné kyje s hřeby a kopí, těla rovněž protkaná výrony, ale ne černé, nýbrž zlaté barvy.

„Prosím, okamžitě odveď hosty k východu. My se postaráme o to ostatní.“

Když se strukturované zlaté provazce dotkly rozpukané postavy, stáhla se. Jekot zesílil, vystoupal, bušil do ušních bubínků. Natsum se k nám otočil a pokusil se vřavu překřičet:

„Slyšeli jste je. S tímhle pomoci nemůžete. Zmizte odtud.“

„Jasně. Ale jak to udělat?“ zahulákal jsem.

„Běžte zpátky do–“ Jeho slova zanikla, jako by ho někdo vypnul. Ve střeše nad Natsumovou hlavou cosi vybouralo velký otvor. K zemi se sypaly kamenné bloky, dveřníci se míhali prostorem sem a tam, švihali do padajících sutin zlatými světly a drtili je dřív, než se nám mohly snést na hlavu. Dva dveřníky to stálo existenci. Černý vetřelec využil odvedené pozornosti, uchvátil je novými silnými chapadly a roztrhal je. Když umírali, vypouštěli místo krve bledé světlo. A zatím střechou –

„A do prdele!“

Další postava, z níž prýštil mazací olej, dvakrát větší než první, sáhla dovnitř lidskými pažemi, z kloubů a zpod nehtů každé ruky jí rašily mohutné tekuté pařáty, puklá hlava se protlačila otvorem a s prázdným výrazem se na nás zašklebila. Jako sliny z rozervaných úst bytosti stékaly koule černé látky v kaskádách dolů, rozstřikovaly se po podlaze, rozežíraly ji a odhalovaly filigránsky jemný stříbrný podklad. Na líci mi přistála kapička a spálila mi kůži. Jekot sílil.

„Skrz vodopád,“ řval mi Natsum do ucha. „Vrhněte se do vodopádu. Běžte!“

Pak zadupal druhý vetřelec a celá střecha se propadla. Brasil zůstal stát, jako opařený zíral v posvátné bázni vzhůru. Rychle jsem po něm hmátl a vlekl ho směrem k pootevřeným dveřím. Dveřníci z okolí se opět sešikovali a vyrazili vstříc nové hrozbě. Ze zbylých tapisérií se vyrojila nová vlna obránců. Než se stačila zformovat, bytost nad bývalou střechou je uchvátila a roztrhala na kusy. Na kamennou podlahu pršelo bledé světlo. Prostorou haly se rozezněly akordy, vzápětí se roztříštily v disharmonické změti tónů. Černé bytosti zasypávaly dveřníky ranami.

Utržili jsme pár dalších popálenin a dorazili konečně ke dveřím, kde jsem Brasila vystrčil z kláštera jako prvního. Ještě jednou jsem se ohlédl, a nebyl to pěkný pohled. Po Natsumovi se sápalo znetvořené černé chapadlo. Ve všeobecné vřavě jsem jako zázrakem zaslechl jeho výkřik, na zlomek vteřiny to byl lidský hlas, vzápětí pokřivený, zbavený hlasitosti, jako by ho utlumil nějaký netrpělivý diskžokej u mixáku. Zdálo se, že Natsum ztrácí konzistenci, škubal sebou sem a tam jako ryba stlačená mezi skleněnými deskami, tavil se a křičel v harmonické jednotě se zuřícími vetřelci.

Vzal jsem nohy na ramena.

Sprintovali jsme k vodopádu. Při dalším bleskovém ohlédnutí jsem viděl, jak se jedna strana kláštera prolomila, postavy s černými chapadly povyrostly a bušily do rojících se dveřníků. Nebe nad námi potemnělo, jako by se chystala bouřka, vzduch se náhle ochladil. Po obou stranách dlážděné pěšiny proběhlo travou nepopsatelné syčení, podobné hučení přívalového deště či unikání stlačeného plynu. Zatímco jsme klouzali po klikaté stezce vedle vodopádu, vodní oponu protínaly zběsilé interferenční obrazce. Doběhli jsme na plošinku za vodopádem, tok na okamžik škobrtl, zachrčel. Ukázala se strohá, holá skála, volný prostor. Pak se proud obnovil, restartoval.

Zachytil jsem Brasilův pohled. Nevypadal o moc uvolněněji.

„Jdi první,“ nařídil jsem mu.

„Ne, to je dobrý. Běž–“

Nahoře ze stezky se ozval burácející jekot a vytí. Šťouchl jsem Brasila zezadu do zad. Zmizel v rachotu vodní clony a já skočil za ním. Na pažích a ramenou jsem ucítil vodní příval, vnímal jsem, jak mě proud převrátil –

– a náhle jsem se s trhnutím vztyčil na prosezené pohovce.

Nouzový výstup z virtuálu. Ještě pár vteřin jsem se nemohl zbavit pocitu, že jsem se ve vodopádu namočil, přísahal bych, že mám šaty nacucané vodou, vlasy zplihlé a přilepené na tvář. Naposledy jsem se bublavě nadechl a opět jsem vnímal skutečný svět. Byl jsem suchý. V bezpečí. Strhal jsem hypnofony a elektrody, skutálel se z pohovky. Srdce se mi opožděně rozbušilo. Fyzické tělo zareagovalo na signály přinášené vědomím, obnovila se adrenalinová dynamika.

Na protější straně přenosové komory stál Brasil a vzrušeně diskutoval s ponuře se tvářící Sierrou Tres, která nějakým způsobem získala zpět svůj blaster i moji Rapsodii. Místnost se plnila chraplavým hukotem bezpečnostních sirén, jež se nejspíš nepoužívaly celá desetiletí. Světla nejistě poblikávala. Uprostřed komory jsem narazil na recepční. Právě se vzdala pokusů přimět přístrojovou desku, aby upustila od barevného šílení.

I přes omezené mimické možnosti pouzdra Fabrikon se na mě zahleděly planoucí oči. Vyčetl jsem z nich duševní otřes a vztek zároveň.

„Přinesli jste to sem?“ osopila se na mě. „Kontaminovali jste nás?“

„Ne. Samozřejmě, že ne. Koukněte se do stroje. Ty potvory jsou furt tam!“

„Co to kurva bylo?“ vmísil se Brasil.

„Řekl bych, že nějaký virus. Spáč.“ Bezmyšlenkovitě jsem si vzal od Sierry Rapsodii a zkontroloval nábojovou komoru. „Všiml sis jejich tvaru? Připomínají mnicha. Kamuflují se jako digitalizovaní lidé, v latentním stadiu dřímají, sedí v útočnejch systémech. Prostě jen čekají na vhodnej spouštěč. Dokud to nebouchne, hostitelská osobnost si jich vůbec nemusí všimnout.“

„Aha, ale proč?“

„Natsum,“ odtušil jsem s pokrčením ramen. „Nejspíš ho napíchli už v době, kdy–“

Recepční na nás zírala, jako bychom žvatlali ve strojovém kódu. Za ní se ve dveřích do přenosové komory objevil její kolega, protáhl se kolem ní k nám. V ruce svíral malý béžový digitální čip, až se mu levný silikon mezi prsty napínal. Zamával na nás čipem a naklonil se k nám, aby přehlušil lomozící sirény.

„Teď musíte odejít,“ pravil důrazně. „Norikae-san mě poprosil, abych vám tuhle věc předal, ale musíte okamžitě odejít. Už tu nejste vítáni. A bezpečno tu pro vás také není.“

„Jo, žádná sranda,“ přisvědčil jsem a vzal nabízený čip. „Na vašem místě bych šel s náma. Před odchodem důkladně ucpěte každej klášterní dataport, a pak zavolejte dobrou odvirovací četu. Z toho, co jsem viděl vevniř, je jasný, že dveřníci nemají šanci.“

Sirény kvílely jako zhulákaní účastníci tetrametového dýchánku. Dveřník potřásl hlavou, jako by se chtěl zvuku zbavit. „Ne, pokud jde o zkoušku víry, musíme problému čelit za provozu. Svoje bratry neopustíme.“

„A sestry. No, porvěte se s tím sami, to je ušlechtilý. Osobně si myslím, že ať tam dovnitř pošlete kohokoliv, vyjde z toho s podvědomím oholeným na kost. V daný chvíli nezbytně potřebujete pomoc z reálnýho světa, věřte mi.“

Civěl na mě.

„Nerozumíte,“ zavřeštěl na mě. „Osudem lidstva je přenést se. Tady jsme nejsilnější, tady zvítězíme.“

Vzdal jsem to.

„Fajn. Skvělý. Dejte mi vědět, jak jste pořídili. Jacku. Sierro. Ať tu ti magoři třeba pochcípají. Padáme odtuď.“

Zanechali jsme je v přenosové komoře. Když jsem se naposledy ohlédl, průvodce uléhal na pohovku, pohled upřený nahoru, a žena mu připínala elektrody. Tvář se mu leskla potem, křečovitě zahloubaná. Prozrazovala extatickou vůli a vášeň.

Velrybí hřbet a Devátý, širé nebe. Slepé stěny kláštera obarvené na oranžovo měkkými paprsky odpoledního slunce. Z Průplavu doléhají zvuky lodního provozu a vůně moře. Lehký západní větřík víří prach a vysušené spóry naváté do odtokových žlabů. Před námi přebíhá ulici několik dětí. Napodobují štěkot výstřelů a pronásledují malou robotickou hračku tvaru karakuri. Nikdo jiný tu není, nic nenasvědčuje tomu, že v srdci poustevnického konstruktu zuří bitva. Snadno uvěřit, že to všechno byl jen sen.

Odcházíme. Díky neurachemu však na samé hranici slyšitelnosti zachycuji ječení starodávné sirény. Mdlé a vzdálené. Mám pocit, jako by nás chtěla varovat před probouzejícími se silami, před blízkým příchodem chaosu.

Kapitola třicátá

Harlanův den.

Přesněji Harlanův předvečer – vlastní oslavy měly oficiálně vypuknout až s úderem půlnoci. Zbývaly čtyři hodiny. Ale i v tuto časnou hodinu, kdy bylo ještě světlo na velkém kusu západní oblohy, už sláva dávno propukla. Naproti, v centru Nové Kanagawy a Danči, se nejspíš rozjela křiklavá přehlídka holografických displejů a maškarních bálů, na počest Harlanových narozenin se v barech nalévalo dotované pití. Úspěšný tyran musí vědět, kdy a jak pustit poddané ze řetězu, a První rody v tomhle byly skutečnými mistry. I jejich největší odpůrci museli uznat, že přes pouliční veselí je Harlan kanón.

V millsportské přístavní čtvrti Tadaimako se k oslavám přistupovalo noblesněji, ale i zde panovala sváteční nálada. Kolem poledne v obchodních docích ustala práce, skupinky přístavních dělníků nyní posedávaly na vysokých bocích výtlačných lodí, kouřila se marihuana, kolovaly láhve, popíjelo se, zvědavě se vzhlíželo k obloze. V jachtařském přístavu lidé slavili na palubě, největší mejdany se přelévaly na mola. Ze všech koutů se ozývala neuvěřitelná směsice melodií. Jakmile večerní šero zhoustlo, podle zeleného a růžového světélkování jste snadno uhodli, které paluby a stěžně byly nasprejovány iluminovým práškem. Jako pěna se přebytečný pudr třpytil i na vlnách mezi trupy.

Z jachty o pár lodí dál od trimaranu, který jsme kradli, na mě opile mávala spoře oblečená blondýna. Pozdvihl jsem doutník značky Erkezes, rovněž kradený, a nezávazně jsem pozdravil. Doufal jsem, že to blondýna nepochopí jako pozvání a že neskočí přes palubu a nepoplave k nám. Isa s sebou měla muziku, o níž prohlásila, že je módní. Z podpalubí duněly bubny, ale šlo jen o kamufláž. Za doprovodu hudby jsme se ale snažili kreknout palubní bezpečnostní systém trimaranu Boubínský ostrovan. Nezvaní hosté, co by se chtěli pozvat na mejdan, by hned pod schůdky narazili na Sierru Tres či Jacka Soul Brasila se střepinovým kalašnikovem v ruce.

Odklepl jsem popel z doutníku a vydal se na procházku po zádi. Snažil jsem se vypadat, jako bych na trimaran patřil. V útrobách jsem cítil napětí, mnohem neodbytnější, než jaké bych před začátkem akce očekával. Bylo mi jasné, proč. Levou paží mi projelo psychosomatické zaškubání.

Strašně se mi nechtělo lézt na Rilské útesy.

Typický. Zatímco se celý město bude bavit, budeš trčet přilepenej na úplně kolmý dvousetmetrový skalní stěně.

„Hej, vy tam, nazdárek!“

Vzhlédl jsem a na lodní lávce jsem zase uviděl tu skoro neoblečenou blondýnku. Nasadila zářivý úsměv. Na přehnaně vysokých jehlách se poněkud kymácela.

„Nazdárek,“ odtušil jsem opatrně.

„Vás ještě neznám,“ pokračovala s opileckou přímočarostí. „Takovej sexy koráb bych si pamatovala. Obvykle tu asi nekotvíte.“

„Máte recht,“ plácl jsem do zábradlí. „Tahle holka je v Millsportu prvně v životě. Je to jen pár dní, co jsme připluli.“

Skuteční majitelé Boubínského ostrovana by řekli to samé. Dva prachaté novomanželské páry z Ohridských ostrovů, které zbohatly na státní navigační licenci, navštívily Millsport poprvé po desítkách let. Pro nás ideální volba. Z informační báze správce doků je vytáhla Isa, spolu se vším ostatním, co jsme k nalodění na třicetimetrový trimaran potřebovali. Oba páry teď ležely v hotelu na Tadaimaku a nevěděly o světě. Pár Brasilových mladších nadšených revolucionářů se měl postarat o to, aby v bezvědomí setrvaly ještě dva dny. Bylo nepravděpodobné, že by je během svátečního shonu a ruchu Harlanova dne někdo postrádal.

„Nevadilo by, kdybych se k vám mrkla na palubu?“

„No, skvělý, akorát je tu jedna potíž, totiž že za okamžik vyrážíme. Za pár minut holku vytáhnem do Průplavu, aby taky viděla ohňostroj.“

„Ale to je fantastický! Přesně to chci,“ žvatlala a prohnula se v bocích. „Šílím po ohňostrojích. Jsem z nich celá–“

„Čau, brouku,“ ozvalo se vedle mě, čísi paže se mi ovinula kolem pasu, na bradě mě zalechtaly divoce karmínové vlasy. Isa se ke mně přitiskla, svlečená do vykrojených plavek, v kůži implantované šperky. Vrhla na blondýnu nevraživý pohled. „Kdo je ta tvoje nová kámoška?“

„No, nestačili jsme se, hm…“ zamával jsem rukou.

Blondýna sevřela rty. Snad byla soutěživý typ, snad v tom sehrály roli Isiny zářivě červené oči. Možná ji jen zdravě znechutilo, když viděla patnáctiletou holku zavěšenou do dvakrát tak starého chlapa. Někomu občas nezbývá, než vzít zavděk jakýmkoli pouzdrem, jenže lidé, co mají tolik peněz, aby si mohli dovolit Boubínského ostrovana, si můžou vybírat. Vyšlo pak nastejno, jestli jsem šoustal s patnáctiletou holkou nebo jestli jsem chtěl, aby dotyčná na patnáct let vypadala.

„Řekla bych, že se už budu muset vrátit,“ hlesla blondýna a vrávoravě se otočila. Odcházela tak důstojně, jak to jen na těch debilních jehlách šlo.

„Taky myslím,“ zavolala za ní Isa. „Užij si mejdan. Třeba se ještě někdy uvidíme!“

„Iso?“ zavrčel jsem.

Zašklebila se na mě. „Co je?“

„Pusť mě a běž si sakra vzít něco na sebe!“

Za dvacet minut jsme vypluli, z přístavu nás vedl radiomaják. Nutno říct, že sledování ohňostroje z Průplavu mezi originální myšlenky nepatřilo. Nebyli jsme ani zdaleka jedinou jachtou, která vyplula z Tadaimaku a mířila naším směrem. Isa monitorovala situaci z podpalubního kokpitu a nechala kormidlovat software. Uhnout z kursu můžeme později, až začne ohňostroj.

V kapitánově kajutě na přídi jsme si s Brasilem rozložili výstroj: maskovací potápěčské obleky s Andersonovým zařízením, ty od Sierry Tres a jejích hajduckých přátel, a zbraně ze stovky osobních arzenálů na Včirské pláži. Isin software, speciálně upravený pro potřeby útoku na Rilské útesy, instalovaný do univerzálních procesorů v oblecích, byl spřažený s kódovaným komunikačním systémem, který Isa odpoledne šlohla přímo v továrně. Dalo se předpokládat, že během příštích několika dní nebude po zařízení – stejně jako po bezvědomých vlastnících Boubínského ostrovana – žádná poptávka.

Stáli jsme a prohlíželi si shromážděné vybavení, blýskavě černé vypnuté obleky, poněkud zašlé a různě otlučené zbraně. Na podlaze ze zrcadlového dřeva už mnoho prostoru nezbývalo.

„Jako za starejch časů.“

Brasil pokrčil rameny. „Je to jako s příbojem. Stará vlna se nikdy nevrátí. Pokaždý je to jiný, Taku. Zabývat se minulostí je největší omyl, jakýho se můžeš dopustit.“

Sarah.

„Ušetři mě laciný plážový filosofie, Jacku.“

Nechal jsem ho v kajutě samotného a vydal jsem se za Isou a Sierrou Tres, abych zjistil, jak daleko jsou s přípravou řídícího panelu. V zádech jsem cítil Brasilův pohled, věděl jsem, že se za mnou dívá. Mírné podráždění mě neopustilo po celou cestu chodbou a po třech schůdcích nahoru do bouřkového kokpitu.

„Čau, brouku,“ přivítala mě Isa, když mě spatřila.

„Dej s tím pokoj.“

„Jak libo,“ zašklebila se beze stopy kajícnosti a zamrkala na Sierru Tres, opírající se o panel kokpitu. „Nedávno ti to ještě tak nevadilo.“

„Nedávno ale bylo–“ Vzdal jsem to. Mávl jsem rukou. „Obleky jsou připravený. Už se ozval někdo z ostatních?“

Sierra pomalu zavrtěla hlavou. Isa kývla na spirální holodisplej komunikační soupravy.

„Všichni jsou online. Koukni na palubní desku, jak svítěj zelený kontrolky. Zatím víc nepotřebujem. Cokoli jinýho by znamenalo, že se něco podělalo. Věř mi, teď platí: žádný zprávy, dobrý zprávy.“

Nemotorně jsem se ve stísněném prostoru otočil.

„Je bezpečný vylézt nahoru na palubu?“

„Jo, jistě. Máme rozkošnou lodičku. V lanoví jsou generátory clony proti špatnýmu počasí. Nastavila jsem je tak, aby byly zvenku částečně neprůhledný. Kdyby byl vnější pozorovatel všetečnej, dejme tomu tvoje nová blondýnka, uviděl by místo tvýho obličeje šmouhu.“

„Bezva.“

Vysoukal jsem se z kokpitu, zamířil na záď, vyšvihl se do prostoru k sezení, pak na samotnou horní palubu. Takhle daleko na severu plynuly vody Průplavu klidně. Trimaran se skoro nehoupal. Došel jsem k dennímu kokpitu, posadil jsem se do jednoho z kormidelních křesel a vydoloval další doutník Erkezes. V podpalubí jich byl plný humidor, a tak jsem usoudil, že majitelé nepoznají, když jich pár ubyde. Revoluční politika – každý musí přinášet oběti. Okolo mě se ozývalo tiché skřípání plachetnice, obloha potemněla, nad hřbet Tadaimaku se vyšplhal měsíc Daikoku a vrhal na moře modravou záři. V pravidelných odstupech poblikávala na hladině obrysová světla ostatních, dopravním softwarem řízených plavidel. Z Nové Kanagawy a z Danči se přes vody nesly basové linky. Mejdan byl v plném proudu.

Na jihu čněly z mořských vln Rilské útesy, dostatečně vzdálené, aby působily ostrým, nebezpečným dojmem. Podobaly se temné křivé čepeli nože, ozářené pouze světly z citadely na vrcholku.

Chvíli jsem mlčky kouřil a pozoroval Rilu.

Dvojník je tam nahoře.

Hm, snad, nebo mě hledá v centru města.

Nesmysl, čeká nahoře. Ber to realisticky.

No dobře, čeká nahoře. A ona tím pádem taky. A když už jsme u toho, je tam i Aiura a pár stovek dalších lidí, co si je Harlanova famílie vybrala a udělala z nich příslušníky dvora. O ty se ale starej, až vylezeš nahoru.

Měsíčním světlem kolem nás proklouzla odpalovací loď, směřovala dál do Průplavu, na stanoviště ohňostroje. Na zadní palubě navršené balíčky, různé vybavení, láhve s heliem. Zkrácená palubní nástavba na přídi se hemžila siluetami u zábradlí – mávaly, střílely světlice. Když nás plavidlo míjelo, pronikavě zahoukalo. Chvalozpěv na Harlanovy narozeniny v podání mlhové sirény.

Všechno nejlepší, ty hajzle!

„Kovacsi?“

Sierra Tres. Objevila se v kokpitu, aniž bych si jejího příchodu všiml, což mohlo svědčit o Sieřiných mimořádných schopnostech nepozorovaně se připlížit nebo o mém nedostatku soustředění. Doufal jsem v její mimořádné schopnosti.

„Je ti dobře?“

Chvíli jsem uvažoval. „Vypadám, že mi není?“

Typické lakonické gesto. Usedla do druhého kormidelního křesla. Dlouho si mě mlčky, zpytavě prohlížela.

„Co máš s tou žábou?“ otázala se. „Hledáš dávno ztracený mládí?“

„Ne,“ odtušil jsem a ukázal palcem na jih. „Moje dávno ztracený mládí je někde támhle a chce mě zabít. A s Isou kurva nic nemám. Nejsem pedofil.“

Další dlouhá odmlka. Odpalovací loď zatím zmizela v houstnoucím šeru. Rozhovory se Sierrou Tres probíhaly tímto způsobem vždycky. Za normálních okolností bych se naštval, ale v náhlém klidu před nastávající půlnocí se mi kupodivu ulevilo.

„Co myslíš, kdy na Natsuma pověsili hlídací virus?“

Pokrčil jsem rameny. „Těžko říct. Chtěla bys vědět, jestli tam byl dlouho, nebo jestli šlo o past určenou speciálně nám?“

„Tak nějak.“

Odklepl jsem popel a zahleděl se do žhavého oharku na konci doutníku. „Natsum je legenda. Polozapomenutá, pravda. Jenže já si ho pamatuju. Moje kopie, co si ji najali Harlaniti, si ho tudíž bude pamatovat taky. Nejspíš už ví o mým rozhovoru s lidma na Tekitomuře a je mu jasný, že vím o věznění Sylvie na Rile. Je mu jasný, co na základě takový informace udělám. Trochu vyslanecký intuice se postará o zbytek. Jestli si dal dvě a dvě dohromady, postaral se i o to, aby na Natsuma nasadili hlídací psy v podobě virů, co měly čekat, až se objevím. S tímhle zázemím by pro něj byla hračka nechat napsat pár osobnostních schránek, do nich zabudovat falešnou identitu poutníků z jinýho poustevnickýho kláštera.“

Natáhl jsem pořádný šluk a vyfoukl.

„Na druhou stranu není vyloučený, že Natsuma napíchli už dávno. Harlanova famílie neodpouští. I když v době, kdy šplhal na Rilu, byl jenom bezvýznamnej quellistickej klučina, zesměšnil je tím.“

Sierra tiše poslouchala, upřeně hleděla čelním sklem kokpitu na moře.

„Výsledek byl koneckonců stejnej,“ prohodila posléze.

„Jo, to je fakt. Teď věděj, že se na ně chystáme,“ přisvědčil jsem. Když jsem to vyslovil, kupodivu jsem se musel usmát. „Nevěděj akorát kdy a jak, ale že přijdem, to je jim jasný.“

Sledovali jsme okolní čluny, dokouřil jsem Erkezes. Tres seděla tiše, ani se nepohnula.

„Počítám, že to na Sanctionu IV bylo tvrdý,“ pronesla po nějaké době.

„Počítáš správně,“ odtušil jsem s pocitem, že mám ve hře na mlčení jednou navrch. Odcvrnkl jsem špačka, vytáhl další dva doutníky a jeden jí nabídl. Zavrtěla hlavou.

„Ado ti to má za zlé,“ pokračovala. „A někteří z ostatních taky. Nemyslím, že mezi ně patří Brasil. Zdá se, že tě má rád. Řekla bych, že tě vždycky měl rád.“

„Mě je těžký nemít rád.“

Tvář se jí zkřivila úsměvem. „Zdá se.“

„Co tím myslíš?“

Vyhlédla čelním sklem trimaranu. Úsměv zmizel. Opět její typický, chladný klid kočkovité šelmy. „Viděla jsem tě, Kovacsi.“

„A to jako kde?“

„Viděla jsem tě s Vidaurovou.“

Věta se na okamžik zhmotnila, postavila se mezi nás. Zatahal jsem z doutníku, abych z něj vykřesal život. Skryl jsem se v kouřové cloně.

„Pokochala ses?“

„Nebyla jsem v pokoji. Jenom jsem vás viděla, jak tam jdete. Nevypadalo to, že jdete na pracovní oběd.“

„Ne.“ Podbříškem mi zaškubala vzpomínka na Virgiino virtuální tělo a drtivé objetí. „Ne.“

Znovu se rozhostilo ticho. Od pobřežních světel jižní Kanagawy dolehly tlumené basové linky. Na severovýchodní nebe se za Daikokem vyplížil Marikanon. Trimaran se líně sunul na jih. Na samé hranici slyšitelnosti jsem tušil šrotování vířícího maelströmu.

„Ví o tom Brasil?“ zeptal jsem se.

Nyní byla řada na ní, aby pokrčila rameny. „Nevím. Tys mu to řekl?“

„Ne.“

„A ona?“

Další mlčení. Vzpomněl jsem si na Virginiin hrdelní smích a na následující tři věty, jimiž mě uchlácholila a otevřela stavidla vášně.

Z tohohle si Jack nebude dělat hlavu. Nejsme v reálu, Taku. A kromě toho se to nedozví.

Měl jsem sice zkušenosti ze sedmnácti různých světů, zvykl jsem si jejím slovům důvěřovat uprostřed bombových výbuchů a křižujících se plamenů ze Sunjetů, ale v tomhle případě něco nehrálo. Virginie Vidaurová se ve virtuálu vyznala jako my všichni. Odmítnout ho jako nereálný mi u ní nesedělo, působilo to dojmem vytáčky.

Když jsme to dělali, působilo to zatraceně reálně.

Jo, jenže jsi z toho vyšel stejně nadrženej, jako když jste začali. Nebylo to o moc skutečnější než to fantazírování, když jsi na ni myslel jako bažant.

Hele, nepřeháněj, ona tam přece byla taky.

Po chvíli se Sierra vztyčila, protáhla se.

„Vidaurová je pozoruhodná ženská,“ pronesla tajuplně a odebrala se na záď.

Krátce před půlnocí nás Isa odpojila od oficiálního řízení lodní dopravy v Průplavu a Brasil usedl k počítačovému řídícímu panelu do otevřeného kokpitu. Tou dobou se ozývalo praskání a bouchání konvenčních ohňostrojů, celé millsportské nebe se proměnilo v přehlídku zelených, zlatých a růžových barev. Prakticky každý ostrůvek a plošina měla vlastní arzenál, stejně tak každý park na pevnině od Nové Kanagawy, přes Danči až na Tadaimako. I některé čluny v Průplavu se vyzbrojily – z několika sousedů se k obloze vznášely opilecké křivky jisker, jinde se pálily do nebe nouzové světlice. Na společném kanálu se na pozadí hudby a hlasité veselice nesl přihlouplý hlas komentátora, který to všechno popisoval.

Když Brasil zvýšil rychlost, Boubínský ostrovan se trošičku postavil na zadní, pak vyrazil k jihu proti vlnám. Ocitli jsme se hluboko ve vodách Průplavu. Vítr přinášel mlžnou clonu kapiček vyvrhovaných maelströmem. Zpočátku se mi zachycovaly na tváři jako jemné pavučiny, ale když se nahromadily, cítil jsem jejich chlad a vlhkost. Stékaly po lících jako slzy.

Rozpoutal se hlavní ohňostroj.

„Koukej,“ upozornila mě Isa. Její tvář na okamžik pozbyla chladnou puberťáckou masku suveréna a rozzářila se přirozeným dětským zápalem. Jako všichni ostatní i ona vystoupila na horní palubu, aby neprošvihla začátek představení. Kývla na radarový obrázek. „Támhle vypustili první.“

Pohlédl jsem na displej. Na sever od naší pozice v Průplavu se na něm rýsovaly skvrny, každá z nich označená výstražnou červenou šipkou na znamení, že jde o vzdušný objekt. Boubínský ostrovan, stejně jako každá jiná hračka bohatého člověka, byl vybaven nadměrným množstvím přístrojů, jež dokonce udávaly nadmořskou výšku, v níž se sledovaný objekt nachází. Pozoroval jsem, jak číslo vedle každé skvrny plynule roste, a proti své vůli jsem pocítil posvátnou bázeň. Dědictví Harlanova světa – nemůžete tady vyrůst a nebýt tím postižen.

„A nyní přeťali lana,“ informoval nás bouřlivě komentátor. „Balóny stoupají! Vidím, jak–“

„Je nutný mít to puštěný?“ zeptal jsem se.

Brasil pokrčil rameny. „Najdi lepší stanici. Mně se to nepovedlo.“

A v příštím okamžiku se obloha roztrhla.

První várka balónů, pečlivě naložených výbušninami, dosáhla demarkační hranice čtyřset metrů. Nejbližší orbitální platforma zareagovala nadlidsky přesně. Se strojovou rychlostí vyslala dlouhý, rozechvělý paprsek andělského ohně, plamen rozčísl temnotu, prořízl vrstvu mračen vysoko na západní obloze, ozářil jasně modrou barvou hornatou krajinu okolo Průplavu a během zlomku vteřiny se dotkl všech balónů.

Zátěž explodovala. Na Millsport se snesl déšť duhového ohně.

Hřmění rozhořčených vzdušných mas, jimiž projel andělský blesk, se neslo majestátně přes moře, jako by se trhalo cosi černého.

V té chvíli zavřel klapačku i rozhlasový komentátor.

Z jihu vystoupila do kritické nadmořské výšky další sada balónů. Orbitálka vyslala podobný plamen, noc se proměnila v modravý den. A z nebe opět pršely duhy. Ožehnuté ovzduší vrčelo.

A ze všech strategických stanovišť v Millsportu i z odpalovacích lodí roztroušených v Průplavu se teď vznesly rakety. Návnady pro mimozemšťanské strojové oči na orbitě. Zdálo se, jako by mihotavé ukazovátko andělského ohně bylo všudypřítomné. Rozsévalo zkázu, šlehalo z mračen na všechny strany, labužnicky olizovalo každou raketu, která proťala hranici čtyřset metrů. Zvuk hromu se opakoval, až se slil v jediné ohlušující burácení. Průplav a okolní krajina se proměnily v nehybné momentky, v sérii bleskem ozářených obrazů. Příjem rádiového signálu vypověděl službu.

„Čas vyrazit,“ konstatoval Brasil.

Usmíval se.

Přistihl jsem se, že se také usmívám.

Kapitola třicátá první

Vody Průplavu byly studené, ne však nepříjemně. Sklouzl jsem z potápěčských schůdků Boubínského ostrovana, pustil se zábradlíčka, potopil jsem se, chlad mi sevřel pokožku nového oděvu. Vnímal jsem to jako jistý druh objetí, poddal jsem se mu, nechal jsem tělo klesat volně, prostou vahou Andersonova zařízení a zbraní upevněných na popruzích. Několik metrů pod hladinou jsem zapojil nadnášecí a maskovací systémy. Gravipohon zavrněl, jemně mne vynesl vzhůru. Vystrčil jsem hlavu z vody v úrovni očí, zacvakl na helmu masku, vyfoukl z ní vodu.

Tres vykoukla nad hladinu pár metrů ode mě. Zdvihla ruku v rukavici na znamení, že vše je v pořádku. Rozhlédl jsem se, hledal jsem Brasila.

„Jacku?“

Jeho hlas se ozval z indukčního mikrofonu, trochu mu jektaly zuby.

„Jsem pppod tebou. Zima.“

„Říkal jsem ti, abys vysadil tu pitomou autoinfekci. Iso, haló, slyšíš tam nahoře?“

„Co myslíš?“

„Dobrý. Víš, co máš dělat?“

Zaslechl jsem povzdechnutí. „Jasně, taťko. Stát na stráži, starat se, abysme měli volný kanály. Předat zprávy od ostatních. Nemluvit s cizejma lidma.“

„Šikulka.“

Opatrně jsem zvedl ruku a sledoval, jak maskovací systémy v oděvu aktivují změnu lomu světelných paprsků. Blízko dna by se oděv proměnil ve standardní chromokombinézu, libovolně měnící barvu podle okolí. V otevřeném moři ze mě refrakční změny udělaly ducha, nepostižitelný letmý stín ve vlnách, světelný klam.

Působilo to poměrně uspokojujícím dojmem.

„Tak fajn.“ Nadechl jsem se více, než bylo nutné. „Jdem na to.“

Nastavil jsem zaměřovač na ozářený jižní cíp Nové Kanagawy, pak na černý útes Rily dvacet kiláků za ním. Ponořil jsem se, líně se otočil a začal plavat.

Brasil nás odvezl tak daleko na jih od pravidelných dopravních linek, jak to šlo, abychom nevzbudili pozornost. Od Rily nás dělil ještě značný kus cesty, která by si za normálních okolností vyžádala pár hodin dřiny. Trochu pomáhaly proudy vytvářené sacím efektem maelströmu, ale hlavní byl přínos modifikovaného nadnášecího systému. Naštěstí se teď plovoucí muž s gravitačním zařízením odhalit nedal – elektronické bezpečnostní systémy na celém souostroví oslepila a vyřadila z provozu orbitální bouře andělských ohňů. Při správném úhlu nás stejná síla, která se stará o nadnášení, také rychlostí stroje dopraví na jih.

Jako mořské přízraky z legendy o Ebisuově dceři jsme klouzali temnou vodou na délku paže od sebe. Hladina nad námi tiše a opakovaně rozkvétala odraženým světlem andělských ohňů. Andersonovo elektrolytické zařízení mi jemně cvakalo a bublalo v uších, připravovalo z okolní vody kyslík, mísilo ho s heliem z ultrakompaktní mininádrže na zádech, dávalo mi směs dýchat a trpělivě se staralo o vypouštění exhalátů v podobě bublinek, ne větších než jikry. V dálce duněl kontrapunkt maelströmu.

Klid a mír.

Jasně, jenže tohle je nejjednodušší fáze.

Z blesky pročesávaného přítmí se vynořila vzpomínka. Noční potápění na Hiratově útesu s holkou z lepší newpestské čtvrti. Jednou večer zapadla se Segesvarem a dalšími Bojovníky z útesů, smíšeným spolkem bohatých dcerušek a tvrdých hochů z chudé čtvrti, k Watanabemu. Jak se jmenovala? Eva? Irena? Pamatoval jsem si drdol temně medových vlasů, dlouhé končetiny, jiskřivě zelené oči. Neobratně kouřila ručně balená cigára s mořským hašišem, kašlala a sípala s takovou frekvencí, že se drsnější kamarádi smáli. Byla to nejkrásnější, co jsem kdy potkal.

Segesvar ji spíš považoval za přítěž, ale stejně jsem musel vyvinout jisté úsilí – u mě vzácné – abych mu ji přebral. Pak jsem se s ní usadil v tichém koutku Watanabeho podniku poblíž kuchyně a okupoval ji celý večer. Jako by byla z úplně jiné planety – otec se o ni staral a bál se o ni tak, že by mi to normálně bylo k smíchu, matka pracovala na částečný úvazek, aby si nepřipadala jako žena v domácnosti, měli vlastní dům za městem, každých pár měsíců jezdili do Millsportu a Erkezesu.

Teta, co odešla za prací na jinou planetu a rodina si ji za to považovala. Bratr, který doufal dosáhnout téhož. O tom všem mi vyprávěla jen tak, jako by takové věci byly naprosto normální a běžné, kašlala po cigárech s mořským hašišem a krásně a často se na mě usmívala.

No, pravila při jedné takové příležitosti, a čím se bavíš ty?

Já? Hm, no, potápím se na útesu.

Úsměv se proměnil v smích.

Jasně, Bojovníci z útesů. Tak nějak jsem to tušila. Máš to rád tam dole?

To měla být moje věta, na tu jsme balili holky. Jenže ona mi ji vyfoukla. A mně to nijak zvlášť nevadilo.

Jo, na druhý straně Hiratova útesu, plácl jsem bez přemýšlení. Chceš to někdy zkusit?

Samozřejmě, kontrovala. Což takhle hned?

V Kossuthu vrcholilo léto, vlhkost vzduchu ve vnitrozemí dosáhla sta procent před několika týdny, pomyšlení na vodu bylo neodolatelné. Předvedl jsem své nové kamarádce, jak se člověk nejlépe zorientuje v proudech automatizované taxislužby, naskočili jsme na střechu prázdného taxíku a jeli přes celé město, zatímco nás na pokožce příjemně chladil pot.

Drž se pevně!

Jasně. Nikdy mě nenapadlo, že by to šlo takhle! zakřičela v odpověď.

V prudkém vichru se mi smála do tváře.

Taxík zastavil u správy přístavu, aby nabral rito, my seskočili a cestující napřed způsobně vyjekli, pak nás zpražili nesouhlasným pohledem. S přidušeným chichotáním jsme se odpotáceli. V přístavním bezpečnostním okruhu byla na východním konci u doků pro nákladní vznášedla skulina – hluché místo, které rok předtím vyrobil čistě pro legraci jedenáctiletý hacker a prodal ho Bojovníkům z útesů za holoporňák. Protáhl jsem nás mezerou na rampu pro vznášedla a ukradl zásobovací člun. Pomocí bidla a vesel jsme tiše vyklouzli z přístavu, nastartovali, vypluli na širé moře. V brázdě zpěněné vody jsme s výskáním vyrazili na Hiratu.

Později, když jsme se ponořili do vln a ocitli se v tichu vodní říše, vzhlédl jsem a spatřil nad sebou její bílé tělo v černých popruzích nadnášecí vesty se starodávnými lahvemi na stlačený vzduch. V té chvíli nepřítomně bloudila, vznášela se, snad pozorovala tyčící se útes vedle nás, snad se prostě jen kochala chladem mořské vody na holém těle. Asi minutu jsem zůstal pod ní, užíval jsem si pohled, cítil jsem, jak se mi topoří. Sledoval jsem linii stehen a boků, zaměřil jsem se na vyholenou čárku chlupů v podbříšku a v okamžiku, kdy líně vykopla oběma nohama, jsem zahlédl stydké pysky. Civěl jsem na napjaté břišní svaly vynořující se zpod potápěčské výstroje, na prsa patrná pod vestou.

Pak se něco přihodilo. Jisté je, že moc mořského hašiše před potápěním nedělá dobře. Snad ve mně zbyl pozůstatek zodpovědnosti ze života v rodinném kruhu. Koutkem oka jsem zachytil masu útesu, který se v jednom hrůzostrašném okamžiku jakoby naklonil, připravený pohřbít nás pod sebou. Erotika ležérně se vznášejících dívčích končetin se ztratila v leknutí, že kamarádka je v křeči, mrtvá či v bezvědomí. V náhlé panice jsem vystřelil vzhůru, popadl ji oběma rukama za ramena, otočil jsem si ji k sobě.

A nic jí nebylo.

Oči za maskou poněkud rozšířené překvapením, stiskla mě rukama, zakřenila se, mezi zuby vypustila do vody bublinky. Gestikulace, laskání. Objala mě nohama. Vyndala si z úst ventil, ukázala mi, abych udělal totéž. Políbila mě.

„Taku?“

Později jsme skončili v buňce, kterou Bojovníci z útesů nafoukli na vrcholku útesu. Když jsme leželi na improvizované posteli ze zatuchlých zimních neoprénů, zdálo se, že je překvapená, jak jsem k ní něžný.

Neblázni, Taku. Nerozbiju se. Jsem velká holka.

A později, když mě zas objímala nohama, tiskla se ke mně a smála se.

Drž se pevně!

Byl jsem jí tak uchvácen, že z cesty zpátky na střeše taxíku si nic nepamatuju.

„Taku, slyšíš mě?“

Eva? Ariana?

„Kovacsi!“

Ohromením jsem zamrkal. Brasilův hlas.

„Jo, promiň. Co se děje?“

„Blíží se člun.“ Pod dojmem jeho slov jsem na pozadí tlumeného šrotování maelströmu zaslechl ostré, skřípavé bzučení malých lodních šroubů. Podíval jsem se na graviradar, nic. Sonarem jsem plavidlo našel na jihovýchodě. Rychle se blížilo Průplavem.

„Má kýl,“ zamumlal Brasil. „Myslíš, že stojí za to, abysme si z něj dělali hlavu?“

Stěží se dalo uvěřit, že by harlanovská hlídka používala pro patroly výtlačné plavidlo. Přesto –

„Vypněte motory,“ rozhodla Sierra Tres za mě. „Vznášení na místě. Za to riziko to nestojí.“

„Jo, máš pravdu.“ Nerad jsem zašátral po ovladačích vznášení, vypnul jsem gravitační podporu. V témže okamžiku jsem cítil, jak prostou vahou výstroje klesám ke dnu. Spustil jsem nouzovou flotaci a prázdné komory nadnášecí vesty se začaly plnit vzduchem. Vypnul jsem ji, jakmile se sestupný pohyb zastavil. Volně jsem se vznášel v blesky ozařovaném přítmí a naslouchal bzukotu blížícího se plavidla.

Že by Elena?

Zářící zelené oči.

Kymácející se útes.

Při následujícím záblesku andělského ohně jsem nad hlavou spatřil lodní trup, velký a žraločí, na jedné straně podivně neforemný. V přítmí po zášlehu jsem napnul neurachem. Člun něco vlekl.

Napětí se uvolnilo.

„Čártrovej rybářskej člun, lidi. Táhnou s sebou mršinu lahvouna.“

S nudným, monotónním hukotem proplul kolem nás, neohrabaně se pachtil s cenným úlovkem a pokračoval na sever. Nakonec se k nám ani nijak zvlášť nepřiblížil. Proti hladině zalité modravým svitem mi neurachem odhalil siluetu mrtvého lahvouna. Dosud za sebou zanechával jemné pramínky krve. Masívní torpédovité tělo se zvolna převalovalo v příďové vlně, postranní ploutve vlály jako zlomená křídla, velký hřbetní lem se zřejmě během lovu natrhl, plandal sem a tam, okraje nezřetelné kvůli nepravidelným shlukům rozervaných šlach a tkání. Podél těla mu volně splývalo lano. Vypadalo to, že lahvouna museli harpunovat nejméně dvakrát – nájemce lodi nebyl žádný velký rybář.

V době, kdy lidé přistáli na Harlanově světě, lahvouni neměli žádného přirozeného nepřítele. Tito vysoce inteligentní, ve skupinách žijící a dokonale adaptovaní mořští predátoři stáli na vrcholku potravní pyramidy. Na planetě se v poslední době nevyvinul tvor, který by byl schopen je zabít.

To jsme změnili.

„Doufám, že to není znamení,“ podotkla Sierra Tres neočekávaně.

Brasil se chraptivě zasmál. Vypustil jsem nouzové komory nadnášecí vesty a spustil zase gravitační systémy. Náhle se mi zdálo, jako by se okolní voda ochladila. I přes zautomatizované pohyby při ověřování kursu a ladění výstroje jsem cítil, jak se ve mně postupně probouzí blíže neidentifikovatelný hněv.

„Jdeme na to, lidi.“

Ani po dvaceti minutách, když jsme se doplížili na mělčiny u úpatí Rilských útesů, mě divná nálada neopustila. Pulzovala mi ve spáncích i za očními bulvami. Červené šipky Natsumova simulačního softwaru promítnuté na sklo masky jako by také tepaly v rytmu mé krve. Jako vzdouvající se příliv ve mně rostla touha ničit, jako prozření, jako rozjaření.

Našli jsme kanál, který Natsum doporučil, protáhli jsme se jím, jistili se rukama v rukavicích, tápali po skalních výchozech a korálových trsech, abychom si nenatrhli oděv. Vysoukali jsme se z vody na úzkou římsu, kterou software označil praporkem s usmívajícím se, poněkud démonickým obličejem. Vstupní úroveň, tak ji pojmenoval Natsum, když na letmý okamžik zapomněl na mnišské způsoby. Ťuky ťuky. Připravil jsem se. Moře se za svitu Daikoku odělo do matně stříbrného roucha, Hotei se ještě nad obzor nevyhoupl. Mručící maelström a vodní tříšť příboje zásobovaly ovzduší drobnými kapičkami, z nichž se tvořila neprůhledná mlha. Panovalo zde převážně šero. Andělské ohně posílaly na skaliska hru světel a stínů, někde na severu nejspíš vystřelili další rakety. Oblohou se neslo hřmění. Chvilku jsem skenoval útes nad sebou, pak potemnělé moře, z něhož jsme se vynořili. Žádná známka, že by nás někdo zpozoroval. Odpojil jsem od masky potápěčskou helmu, sundal jsem ji, setřásl ploutve, zahýbal jsem špičkama gumových bot.

„Všichni v pořádku?“

Brasil souhlasně zabručel. Tres přikývla. Upevnil jsem si helmu dozadu k opasku, aby mi nepřekážela v pohybu, sundal jsem si rukavice a schoval je do vaku. Usadil jsem si odlehčenou masku na tvář mnohem pohodlněji, ověřil jsem zapojení dat. Zaklonil jsem hlavu a spatřil nad sebou Natsumovu trasu, zřetelně narýsovanou červenými chyty pro ruce i pro nohy.

„Všem to připadá schůdný?“

„Jasně,“ zazubil se Brasil. „Trošku to člověku zkazí radost, takhle si namalovat cestičku.“

„Takže chceš jít první?“

„Až po vás, mistře Eishundo.“

O ničem jsem už nepřemýšlel, natáhl jsem se, chňapl po prvním vyznačeném úchytu, zapřel jsem se nohama, vyšvihl se na útesovou stěnu a našel úchyt pro druhou ruku. Povrch skály byl vlhký od mlhy z maelströmu, ale Eishundo na něm drželo. Stoupl jsem si na klenutou římsu, zhoupl se a znovu se zachytil.

Úpatí jsem nechal pod sebou.

Nic na tom není.

Překonal jsem asi dvacet metrů, když jsem si na něco s poněkud maniakálním úšklebkem vzpomněl. Natsum mě varoval, že první fáze výstupu bývají klamné. Tam by vylezla opice, upozorňoval mě s vážnou tváří. Natažené ruce, rychlý postup. V téhle fázi jste silný, v dobré kondici. Bude vám dobře. Musíte mít na paměti, že to dlouho nevydrží.

Našpulil jsem rty, jak to dělají šimpanzi; tiše jsem zahoukal. Moře pode mnou nepokojně doráželo na skaliska a obrušovalo je, jeho dunění a vůně se valily po stěně vzhůru, ovíjely mě vlhkou a chladnou náručí. Setřásl jsem zimu.

Natáhnout ruku. Další úchyt.

Velmi zvolna jsem si začal uvědomovat, že se vyslanecká úprava ještě nevypořádala s mojí závratí. Se skalní stěnou necelý půlmetr od obličeje a svalovou soustavou firmy Eishundo v těle se na propast pode mnou dalo téměř zapomenout. V patřičné výšce byl už útes suchý a řev příboje se ztišil v bílý šum. Gekoní chloupky v dlaních dělaly z hladkých a zrádných úchytů pohodlné výstupky. Natsumovi jsem nelhal, protože ke všem výše zmíněným faktorům přistupoval ještě bonus firmy Eishundo – pouzdro samo vědělo, jak se to dělá.

Pak jsem dosáhl na úchyty a římsu označenou na displeji v masce symbolem pro odpočinek. Zastavil jsem se a pohlédl dolů, abych zkontroloval, jak si vede Brasil a Tres. A všechno jsem zkazil.

Šedesát metrů pode mnou – což nepředstavovalo ani třetinu výstupu – se moře proměnilo v černé rouno s vlnkami postříbřenými světlem měsíce Daikoku. Nabíraná sukénka Rilského útesu stála ve vodě jako zhmotnělý stín. Oba ostrohy lemující náš přístupový kanál nyní vypadaly, že by se mi vešly do ruky. Voda, která kanálem proudila sem a tam jako stavidlem, na mě působila hypnoticky, stahovala mě dolů. Vyhlídka se mi roztočila před očima.

Ke slovu se přihlásila úprava Vyslance a strach utlumila. Jako by mi v hlavě zaklapla průlez. Pohlédl jsem na skalní stěnu. Sierra Tres vyšplhala výš a poklepala mi na nohu.

„V pořádku?“

Uvědomil jsem si, že jsem skoro minutu strnule stál.

„Jen odpočívám.“

Vyznačená trasa úchytů se stočila vlevo a diagonálně se vyhnula vyklenuté části stěny, která se podle Natsuma nedala vylézt. On sám se raději vrátil a v poloze téměř hlavou dolů se proplazil pod klenutím, nohy zaklesnuté do miniaturních vrásek a puklin v hornině, prsty svíral drobné výstupky, o nichž se jen stěží dalo hovořit jako o úchytech, dokud se na opačném konci zase nezachytil série širších říms a nevrátil se do přirozenější polohy.

Zaťal jsem zuby a pustil se do toho.

V polovině cesty mi uklouzla noha, zhoupl jsem se, těžiště těla se přemístilo. Pohyb mi odtrhl pravou ruku od skály. Heknul jsem, zůstal viset na jedné ruce, nohy šátraly po opoře příliš nízko, než aby tam kromě volného prostoru našly něco jiného. Byl bych vykřikl, ale špatně zahojené šlachy v levé paži to udělaly za mě.

„Kurva!“

Drž se pevně.

Gekoní úchyt fungoval.

Zaklonil jsem hlavu i trup, abych na skle masky viděl vyznačené stupy. Panika. Rychle jsem oddechoval. Jedna noha se zachytila o bublinu na skále. Namáhané levé paži se nepatrně ulevilo. Nemohl jsem se v masce jasně zorientovat, a tak jsem pravou rukou hmatal po stěně, hledal jsem úchyt.

Našel jsem ho.

Zapřenou nohou jsem pohnul o titěrný kousíček, druhou nohu jsem přesunul na uvolněné místo vedle ní.

Visel jsem a funěl.

Ne, teď se nezastavuj!

Musel jsem vynaložit veškerou vůli, abych začal pravou rukou šátrat po dalším úchytu. Dvakrát jsem postoupil a následovalo nové ochromující úsilí, abych našel další. Tři postupy, úhel se trochu vylepšil, ocitl jsem se téměř na konci převisu. Natáhl jsem se, zachytil se první z řady říms a s klením a mocným oddechováním jsem se vyškrabal do vzpřímené polohy. Nabídla se mi skutečná puklina. Když jsem nohama dosáhl na nejspodnější římsu, přitiskl jsem se úlevou k chladné stěně.

Hele, Taku, koukej uhnout z cesty. Nenech je tam viset v takový šílený pozici.

Vysoukal jsem se po sérii úchytů a stanul na vrcholku výčnělku. Na displeji masky zazářila široká červená plocha, nad ní se vznášel usměvavý obličej. Místo pro odpočinek. Počkal jsem, až se Sierra Tres a Brasil vynoří z hlubin a připojí se ke mně. Velký surfař se na mě zubil jako děcko.

„Nahnals mi tam strach, Taku.“

„Sklapni. Drž hubu, udělej to pro mě.“

Deset minut jsme sbírali síly. Nad hlavou se nám zřetelně rýsovala převislá příruba hradebního cimbuří, rozeznatelná podle nepřirozeně rovného lemu vybíhajícího ze změti rozeklaných skalisek pod ním. Brasil kývl nahoru.

„Už to není daleko.“

„Není. Starosti si můžeme dělat jenom kvůli křídlatcům.“ Vydoloval jsem z kapsy repelent a od hlavy k patě jsem se štědře posprejoval. Tres a Brasil mě napodobili. Měl jemnou zelenou vůni, která se v příhodném příšeří zdála silnější. Křídlatce nejspíš za všech okolností nezažene, ale bude je držet v uctivé vzdálenosti. Pokud by nestačila…

Z pouzdra u žeber jsem vytáhl Rapsodii a přilepil ji k držáku na hrudi, kde přilnula a kde byla v případě potřeby – pokud budu mít volnou ruku – použitelná během zlomku vteřiny. Při představě útesu plného vyrušených a naštvaných křídlatců, odhodlaných bránit mláďata, bych dal spíše přednost těžkému Sunjetu, který jsem nesl na zádech, jenže ten by tu byl dost nešikovný. Zakřenil jsem se, upravil jsem si masku, znovu jsem zkontroloval datajack, zhluboka se nadechl a sáhl po další řadě úchytů.

Útesová stěna vypoukla, a tak jsme museli šplhat v ustavičném dvacetistupňovém záklonu. Natsumova trasa se vinula sem a tam, poskytovala omezené množství slušnějších chytů a totéž platilo i o příležitostech k odpočinku, jichž bylo rovněž málo a objevovaly se po dlouhých intervalech. Ve chvíli, kdy se vyduté skalisko proměnilo v kolmou stěnu, mě už ruce bolely od ramen po špičky prstů a v krku mě od funění škrábalo.

Drž se pevně.

Displej mi označil diagonální puklinu, šplhal jsem po ní, abych ostatním uvolnil cestu, strčil jsem do ní ruku až po loket. Zůstal jsem bezvládně viset, lapal po dechu, sbíral síly.

V jediném okamžiku jsem ucítil pronikavý pach a všiml jsem si, jak se nahoře kývají pavučinovitě tenká bílá pera.

Olejnatý, kyselý pach.

A máme je tady.

Zaklonil jsem hlavu, abych se přesvědčil. Ovšem. Trčeli jsme přímo pod kolonií hnízd. Celý povrch stěny pokrývala silná vrstva bělavého výměšku, v němž se během čtyřměsíční „březosti“ vyvíjela embrya. Bylo zřejmé, že někde těsně nade mnou si zralá písklata probojovala cestu ven, odkud buď vyletěla nad moře, nebo podle Darwina skončila dole v moři.

Snad teď nebudeš přemejšlet o tomhle?

Vyladil jsem si neurachemové vidění, proskenoval jsem kolonii. Tu a tam si temné siluety na bílém pozadí čechraly letky, mávaly křídly, poskakovaly po výstupcích, ale mnoho jich tu nebylo. Křídlatci se na hnízdišti dlouho nezdržují, ubezpečoval nás Natsum. Nemusejí zahřívat vejce a zárodky se vyživují přímo ze sekretu. Stejně jako většina oddaných horolezců byl i Natsum přes tahle stvoření odborník. Narazíte jen na pár hlídek, možná na březí samici, na nějaké pěkně vykrmené rodiče, kteří budou na rodinnou plochu doplňovat čerstvou vrstvu slizu. Když zachováte opatrnost, nejspíš vás nechají na pokoji.

Opět jsem se zakřenil a začal jsem se hrabat zas vzhůru puklinou. Olejovitý pach sílil, útržky povlaku se lepily na kombinézu. Chromopolymer se přizpůsoboval barvě slizkého podkladu. Přestal jsem dýchat nosem. Rychlý pohled mezi botama. Ostatní šplhali za mnou, zápachem měli zkřivené obličeje.

Nevyhnutelně se přiblížila chvíle, kdy puklina skončila. Podle displeje byly další chyty pod sekretem. Smutně jsem si pokýval hlavou, zabořil jsem do svinstva ruku a kroutil prsty, dokud jsem nenahmatal skalní výběžek připomínající červený model na displeji. Zdál se být docela pevný. Vnořil jsem do povlaku druhou ruku, nahmatal další, ještě lepší úchyt, vykopl jsem do strany, našel jsem si pro nohu výstupek, potažený stejným výměškem. I když jsem teď dýchal jen ústy, olej jsem cítil hluboko v hrdle.

Tohle bylo mnohem horší, než když jsme šplhali přes převis. Záchytné body byly samy o sobě dobré, jenže abyste je bezpečně sevřeli, museli jste znovu a znovu zavrtávat ruce a nohy do silné vrstvy přilnavé hmoty. Museli jste v ní navíc dávat pozor na nezřetelné obrysy embryí, i ta totiž koušou a vlna strachových hormonů z nich proletí slizem jako chemický poplach. Za pár vteřin by na nás vlítly hlídky. Neuměl jsem si představit, jak se jim bránit a nespadnout.

Zapíchni do toho ruku, otáčej s ní.

Chytni se. Posuň se.

Vytáhni ji, oklepej. Klidně se z toho smradu pozvracej, ale musíš tam tu ruku zastrčit znova.

Záhy jsme se ztráceli pod nánosem přilnavých chumáčů páchnoucí hmoty, ani jsem si nemohl vzpomenout, jaké to je, když se leze po čisté skále. Na okraji plochy téměř zbavené povlaku jsem minul mrtvé, páchnoucí pískle, zachycené za pařátek v záludném oku pavučiny, z níž nemělo sílu se vyprostit dřív, než zdechlo hlady. K olejnatému zápachu se přidružil nový nasládlý odér rozkladu. O něco výše jsem opatrně šátral rukou v sekretu a jedno embryo půl metru ode mě jako by se po mně podívalo.

Sunul jsem se přes římsu, nánosem oblou a lepkavou.

A křídlatec zaútočil.

Nejspíš byl stejně polekaný jako já. Když jsem si představil blížící se oblak repelentu a mohutnou postavu hned za ním, vůbec jsem se mu nedivil. Namířil na oči, klovl do masky, odrazil mi hlavu dozadu. Na skle zobák vyluzoval klouzavé zvuky. Levačka se mi smekla, pustila se, otočil jsem se na pravé ruce jako na čepu, ale křídlatec zakrákal, přiťapkal blíže a zaútočil na hrdlo. Cítil jsem, jak mi ozubený okraj zobáku odírá kůži. Neměl jsem na výběr. Pravačkou jsem se nejprve přitáhl k římse, neurachemem zrychlenou levačkou jsem švihl, popadl jsem mrchu za krk, odtrhl ji od skály a svrhl dolů. Následovalo další poděšené zakrákání, exploze kožovitých křídel. Sierra Tres vykřikla.

Zachytil jsem se levou rukou a polekaně se podíval pod sebe. Byli tam oba. Z křídlatce se stal mizející okřídlený stín, plachtící na širé moře. Oddechl jsem si.

„Jste v pořádku?“

„Pokud mohu prosit,“ zavrčel zespodu Brasil, „už to nedělej.“

Ani jsem nemusel. Natsumova trasa nás nakonec vedla jen přes protržené, použité pavučinovité povlaky, poté přes silnější vrstvu výměšků, a byli jsme z toho venku. Následoval tucet solidních úchytů a už jsme se krčili na opracované kamenné platformě pod hlavní převislou přírubou hradeb Rilské citadely.

Vyměnili jsme si letmé úšklebky Plošina poskytovala dost místa, posadili jsme se všichni. Zaťukal jsem na indukční mikrofon.

„Jseš tam, Iso?“

„Jo. Jsem tady.“ Hovořila nezvykle vysoko položeným, spěšným hlasem, postřehl jsem napětí. Opět jsem se zašklebil.

„Jsme nahoře. Bude lepší, když to dáš vědět ostatním.“

„Jasně.“

Opřel jsem se o kamenné zdivo a vydechl otevřenými ústy. Pak jsem se zahleděl na horizont.

„Tohle mi jednou stačilo.“

„Tenhle kousek ještě zbejvá,“ připomněla mi Tres a ukázala palcem na přírubu. Sledoval jsem směr pohybu a spočinul zrakem na spodní straně cimbuří.

Architektura z období Kolonizace. Natsum to řekl téměř pohrdavě. Taková čančárna. To už tam mohli klidně zabudovat žebřík! Léta strávená u Poustevníků ho nedokázala zbavit pocitu pýchy. Především je ale ani ve snu nenapadlo, že by někdo vyšplhal až tam.

Prohlížel jsem si reliéfy na vykloněné spodní straně příruby. Většinou šlo o standardní motivy vln a křídel, tu a tam jsem zahlédl stylizované tváře Konráda Harlana a některých jeho význačnějších příbuzných z období Kolonizace. Solidní úchyt poskytovalo každých deset čtverečních centimetrů kamenného zdiva. Vzdálenost k okraji příruby měřila sotva tři metry. Vzdychl jsem si a vztyčil se na nohy.

„Tak jo. Jde se na to.“

Brasil se ke mně připojil, prohlížel si sklon zdiva.

„Vypadá to, že by to mělo bejt snadný. Myslíš, že tam jsou senzory?“

Přitlačil jsem si Rapsodii na hruď, abych se ujistil, že tam bezpečně drží. Uvolnil jsem blaster, který jsem měl dosud obezřetně upevněný v pouzdře na zádech.

„Co na tom?“

Strčil jsem pěst Konrádu Harlanovi do oka a zaklínil ji. Pak jsem bez přemýšlení vyšplhal nad propast. Po třiceti vteřinách ve visu jsem dosáhl na kolmou stěnu, kde jsem našel podobné reliéfy, jichž se dalo snadno využít. Za pár vteřin jsem se krčil na tři metry širokém parapetu a shlížel na kapkovité okrasné nádvoří obehnané arkádami, s pečlivě uhrabaným štěrkem a úhledně upravenými kamínky. Poblíž středu se tyčila menší socha meditujícího Konráda Harlana se skloněnou hlavou a zkříženýma rukama, zezadu zastíněná idealizovaným marťanem s ochranářsky roztaženými křídly. Marťan propůjčoval Harlanovi moc. Na protějším konci okrouhlého prostoru se klenul královský oblouk. Věděl jsem, že odtud vede cesta na nádvoří a zahrady hradního křídla pro hosty.

Lehký vánek přinášel omamnou vůni bylinek a šelfových plodů, ale kromě něj se na prostranství neozývalo nic. Zdálo se, že všichni hosté jsou soustředěni v centrálním komplexu, kde zářila světla a odkud se sem po větru šířil radostný šum oslav. Vyladil jsem neurachem a zachytil provolávání slávy, sólový zpěv a krásnou uhlazenou hudbu, z jaké by Isa blila.

Z pouzdra na zádech jsem vytáhl Sunjet a zapnul napájení. Číhal jsem v temnotách na okraji slávy, v rukou smrt, jako nějaký zlý duch z legend. Brasil a Tres se rozmístili po parapetu. Velký surfař svíral v náruči starou těžkou střepinovou pušku. Tres držela blaster v levačce jen proto, aby mohla pravou rukou manipulovat s klasickým kalašnikovem. Na tváři se jí usadil nepřítomný výraz, zdálo se, jako by zbraně potěžkávala, jako by se rozhodovala, kam je vrhne. Noční oblohu prořízl andělský oheň a ozářil nás modravým, neskutečným světlem. Když zahřměl hrom, znělo to jako pobídka. A v pozadí toho všeho se neslo volání maelströmu.

„No tak jo,“ poznamenal jsem tiše.

„To by opravdu stačilo,“ doplnil ženský hlas, který se náhle ozval z provoněných stínů v zahradě. „Složte, prosím, zbraně.“

Kapitola třicátá druhá

Z arkád vystoupily ozbrojené postavy v neprůstřelných vestách. Nejméně tucet. Tu a tam jsem zahlédl bledou tvář, většinou však měly nasazené masívní masky se zařízením pro noční vidění a taktické helmy mariňáckého typu. Hrudníky a končetiny jim obepínal bojový krunýř, připomínající svaly navíc. Třímaly těžké zbraně, střepinové blastery s trychtýři pro široký rozptyl, střepinové pušky přibližně o století novější, než byla ta, co si ji vzal Jack Soul Brasil. Pár plazmových pušek u boku. V Harlanově orlím hnízdě neponechali nic náhodě.

Mírně jsem sklonil hlaveň Sunjetu, takže mířila na kamenný parapet, ale pažbu jsem víceméně nepustil. Periferním viděním jsem zjistil, že Brasil udělal s puškou to samé. Sierra Tres měla ruce podél těla.

„Tím jsem samozřejmě myslela, že máte zbraně odhodit,“ pokračovala žena zdvořile. „Úplně se jich zbavit. Zřejmě dostatečně neovládám amanglické fráze.“

Otočil jsem se za hlasem.

„Jste to vy, Aiuro?“

Na dlouhou dobu ticho. Žena nakonec vystoupila z podloubí na konci kapkovitého okrasného nádvoří, další záblesk z orbitálky ozářil její tvář, jen na okamžik, pak ji opět zahalila tma. Musel jsem využít neurachem, abych si zapamatoval detaily. Šéfka Harlanovy bezpečnosti představovala prototyp krásy Prvních rodů – elegantní nestárnoucí asijské rysy, černé vlasy sčesané ve statickém poli dozadu její bledý obličej lemovaly i korunovaly. Ze rtů a pohledu vyzařovala dynamická inteligence, nepostřehnutelné linie v koutku očí prozrazovaly, že v životě nezahálela. Vysoká štíhlá postava v jednoduchém sáčku, černém a temně rudém, s vysokým límcem na odznak zastávaného úřadu, kalhoty dost volné, aby vypadaly jako společenské šaty, když dá nohy k sobě. Boty bez podpatku, aby mohla v případě potřeby utíkat či bojovat.

Střepinová pistole. Nemířila, ale sklopenou ji také nedržela.

V mdlém světle se usmála.

„Jsem Aiura, ano.“

„Máte u sebe moje blbější a mladší já?“

Opět se usmála. Obočím šlehla směrem, odkud přišla. Vystoupil z temného podloubí. Zubil se, ale zjevně se k tomu musel nutit.

„Tady jsem, dědouši. Chceš mi něco?“

Hleděl jsem na snědé bojové pouzdro, na ostražitý postoj, vzadu stažené vlasy. Jako padouch z podřadné samurajské experie.

„To by tě nezajímalo,“ odtušil jsem. „Provádím sčítání pitomců.“

„Fakt? Já jsem ale nešplhal dvě stě metrů, abych se nechal překvapit ze zálohy.“

Jeho jízlivou poznámku jsem ignoroval a otočil se k Aiuře, která na mě pohlížela s neskrývaně pobaveným zájmem.

„Přišel jsem pro Sylvii Oshimovou,“ oznámil jsem jí tiše.

Moje mladší já vyprsklo. Někteří z obrněnců, a byly mezi nimi i ženy, se přidali, ale smích dlouho nevydržel. Ve hře bylo příliš mnoho zbraní. Aiura čekala, dokud se řehot neutišil.

„To víme, Kovacsi-sane. Není mi však jasné, jak svého cíle chcete za daných okolností dosáhnout.“

„Jednoduše, dojděte pro ni a přiveďte mi ji.“

Další skřípavý smích. Úsměv šéfky bezpečnosti vybledl. Ostře naznačila rukou, aby ostatní ztichli.

„Mluvte vážně, Kovacsi-sane. Moje trpělivost není nekonečná.“

„Věřte mi, ani ta moje. Navíc jsem unavenej. Uděláte nejlíp, když pošlete pár svejch chlapů pro Sylvii Oshimovou, ať už ji držíte ve výslechový cele kdekoliv, a doufejte, že jí nikdo nezkřivil vlásek na hlavě. V opačném případě s vyjednáváním končím.“

V kamenné zahradě se opět rozhostilo ticho. Nikdo se nesmál. Vyslanecká přesvědčivost, tón hlasu, výběr slov, klidný postoj – to vše znělo tak věrohodně, že uvěřili.

„S čím konkrétně přicházíte, abyste mohl vyjednávat, Kovacsi-sane?“

„S hlavou Mitzi Harlanový,“ odvětil jsem prostě.

V nastalém tichu bylo znát napětí. Aiuřina tvář neprozrazovala nic, klidně mohla být vytesaná z kamene. Ale něco v postoji se změnilo. Poznal jsem, že jsem ji dostal.

„Neblafuju, Aiuro-sano. Nejoblíbenější vnučku Konráda Harlana zajalo quellistický přepadový komando – před dvěma minutama v Danči. Příslušníci ochranky, celá detašovaná jednotka Tajný služby, jsou po smrti. To jsou i některý další, co se jí omylem snažili přispěchat na pomoc. Soustředila jste se na špatný místo. Máte míň než třicet minut na to, abyste mi doručila nezraněnou Sylvii Oshimovou. Po uplynutí lhůty už nemůžu ovlivnit nic. Můžete nás zabít, uvěznit. Na tom nesejde. Nic se tím nezmění. Mitzi Harlanová zemře v nemalých bolestech.“

Okamžik zvratu. Na parapetu chládek a klid, jen tiché broukání maelströmu. Vypracovali jsme solidní, detailní plán, i když to nutně neznamenalo, že zůstaneme naživu. Uvažoval jsem, co by se stalo, kdyby mě někdo z parapetu sestřelil. Jestli bych zemřel dřív, než se rozbiju o hladinu.

„Hovno!“ To já. Přistoupil k parapetu a zuřivě se pokoušel ovládnout zlost. „Blufuješ! Není možný, abys–“

Střetl jsem se s jeho pohledem. Zmlkl. Cítil jsem s ním – stejně ochromující úžas čišel z mých vlastních očí, když jsem se podíval do těch jeho a poprvé pochopil, kdo se za nimi skrývá. Je pravda, že jsem si dvojité přepouzdrování už vyzkoušel, ale to šlo o kopii přes kopírák, o současníka – ne o ozvěnu jiných časoprostorových souřadnic života. Ne o přízrak.

„Abych co?“ mávl jsem rukou. „Zapomínáš na sto let mýho života, který jsi ještě neprožil. Ale ani to teď není podstatný. Nemluvíme o mně. Bavíme se o quellistický četě, která v sobě musela dusit zášť tři století, a o jedný bezcenný aristokratický fuchtli, která stojí mezi nima a jejich milovanou vůdkyní. Vy si to uvědomujete, Aiuro-sano, i když to moje idiotský mladý já ještě nepochopilo. Udělaj cokoliv, co bude nezbytný. Žádný moje činy či slova na tom nic nezměněj – pokud mi nepřivedete Sylvii Oshimovou.“

Aiura něco zašeptala mému mladšímu já. Pak vytáhla z bundy telefon a vzhlédla ke mně.

„Odpustíte,“ pravila zdvořile, „když si to napřed ověřím?“

Přikývl jsem. „Jistě. Ověřte si cokoliv. Ale pospěšte si, prosím.“

Šéfce bezpečnosti netrvalo dlouho, aby získala potřebné informace. Neřekla ani dvě slova a už se na ni valila nesouvislá lavina poplašných zpráv. Hlas na druhém konci linky jsem slyšel i bez neurachemu. Zaťala zuby, vyštěkla rozkazy v japonštině, vypnula mikrofon, přerušila spojení, zastrčila aparát do bundy.

„Jak jste si naplánovali odchod?“ otázala se mě.

„Bude to chtít helikoptéru. Vyrozuměl jsem, že jich tu máte asi půl tuctu. Nic luxusního, jednoho pilota. Když se bude chovat slušně, nic se mu nestane a pošlem ho zase zpátky.“

„Jistě, pokud vás z oblohy nesejme nadržená orbitálka,“ protáhl Kovacs. „Dnešní noc není na lítání ideální.“

Znechuceně jsem se po něm ohlédl. „Risknu to. V životě jsem už dělal horší koniny.“

„A Mitzi Harlanová?“ otázala se Harlanova šéfka bezpečnosti a prohlížela si mě jako predátor. „Jaké dostaneme záruky, že bude v bezpečí?“

Poprvé od začátku konfrontace se Brasil vedle mě zavrtěl.

„Nejsme vrazi!“

„Ne?“ Aiura se na něho zaměřila jako hlídkové dělo s čidlem na zvuk. „Pak jde asi o nové quellistické pokolení, o kterém nic nevím.“

V Brasilově hlase jsem neočekávaně zaznamenal zakolísání, jaké jsem u něho ještě neznal. „Jdi do hajzlu, gorilo. Ty nám chceš kázat o morálce? Ty, co máš na rukách krev celejch generací? První rody–“

„Řekl bych, že diskusi si necháme na jindy,“ vmísil jsem se hlasitě. „Aiuro-sano, z vašich třiceti minut už moc nezbývá. Poprava Mitzi Harlanový může quellistům ubrat na popularitě. Jistě si uvědomujete, že by se tomu rádi vyhnuli, kdyby mohli. Pokud vám to připadá málo, zaručím se vám osobně. Souhlaste s požadavkama a já dohlídnu na to, aby se vám Harlanova vnučka vrátila bez újmy.“

Aiura se ohlédla po mém druhém já. Pokrčilo rameny. Je možné, že nepostřehnutelně přikývl. Nebo si představil Konráda Harlana, jemuž přinesli ukázat Mitzinu zkrvavenou mrtvolu.

V Aiuře dozrálo rozhodnutí.

„Dobrá,“ vyštěkla. „Spolehnu se na vaše slovo, Kovacsi-sane. Nemusím vám vysvětlovat, co tím myslím. Až přijde čas, zúčtujeme spolu. Záleží jen na vás, jestli budete čelit hněvu celého Harlanova rodu.“

Obdařil jsem ji letmým úsměvem. „Nezastrašujte mě, Aiuro. Až přijde čas účtování, budu na hony daleko. Což je škoda, protože neuvidím, jak se vy a vaši špinaví panáčci snažíte dostat lup z planety dřív, než vás obyčejný lidi pověsej na rameno přístavního jeřábu. Tak kde mám tu podělanou helikoptéru?“

Sylvii Oshimovou přivezli na gravinosítkách. Jakmile jsem ji spatřil, napadlo mě, že Malí modří broučci budou muset Mitzi Harlanovou zabít.

Postava s železnými vlasy pod pokrývkou byla jen bílá napodobenina ženy, kterou jsem si pamatoval z Tekitomury, vyhublá po týdnech podávání sedativ, na bledých tvářích horečné skvrny, do krve rozkousané rty, víčka ochable převislá přes nepokojné oční bulvy. Kapky potu na čele se leskly ve světle vyšetřovací lampy, umístěné nad její hlavou jako součást nosítek. Na levé straně tváře se od lícní kosti po linii brady táhla tenká tržná rána, na ní dlouhý pruh průhledné náplasti. Ve chvíli, kdy modravý blesk andělského ohně na okamžik ozářil kamennou zahradu kolem nás, by nezúčastněný pozorovatel považoval Sylvii Oshimovou za mrtvolu.

Spíš jsem cítil než viděl vztek, cloumající Sierrou Tres a Brasilem. Na obloze zahřmělo.

„Je to ona?“ zeptala se Sierra s napětím v hlase.

Zdvihl jsem volnou ruku. „Jakž takž. Klid. Ano, je to ona. Aiuro, co jste jí to kurva udělali?“

„Doporučovala bych zdržet se nepřiměřených reakcí,“ odpověděla šéfka bezpečnosti, ale i v jejím hlase bylo znát napětí. Uvědomovala si, jak málo schází, aby číše přetekla. „Zranění v důsledku sebepoškození. Udělala to dříve, než jsme jí v tom mohli zabránit. Zkusili jsme proceduru, ale špatně na ni reagovala.“

Vybavil se mi Innenin a Jimmy de Soto, vzpomněl jsem si, co udělal s vlastním obličejem, když ho zasáhl Rawlingský virus. Věděl jsem, jakou proceduru vyzkoušeli na Sylvii Oshimové.

„Krmili jste jí?“ zeptal jsem se a vlastní hlas mi skřípal v uších.

„Intravenózně,“ odpověděla Aiura. Pistoli schovala už v době, kdy čekala na svoje lidi, než přivezou Sylvii do kamenné zahrady. Vykročila vpřed a oběma rukama naznačovala uklidňující gesto. „Musíte chápat, že–“

„Chápem to dokonale,“ ubezpečil ji Brasil. „Víme dobře, co jste zač – vy a vám podobní. Jednoho dne od vás svět vyčistíme.“

Musel se nějak pohnout, snad škubl hlavní. Po celé zahradě se s panickým zachřestěním pozvedly zbraně.

„Zbraně dolů! Všichni.“

Střelil jsem po Brasilovi očima. „Ty taky, Jacku. Nepokaz to.“

Tichý svištivý zvuk. Nad dlouhé oblouky křídla pro hosty se vyšplhala štíhlá černá helikoptéra, model Dracul, čenich skloněný k zemi. Zamířila k nám. Před kamennou zahradou zabočila nad moře, zaváhala, když oblohu proťal modrý blesk, načež se s roztaženými přistávacími drapáky komíhavě vracela. Zvuk motorů se změnil. S hmyzí přesností stroj dosedl vpravo od nás na ochoz. Pokud se pilot zalekl orbitální aktivity, na řízení se to neprojevilo.

Kývl jsem na Sierru Tres. V bouři rotorů se schoulila a v předklonu se rozběhla k letounu. Nakoukla dovnitř, krátce pohovořila s pilotem, ohlédla se po mně a naznačila mi, že je všechno v pořádku. Sklopil jsem Sunjet a otočil se k Aiuře.

„Správně. Teď vy a mladej. Zvedněte ji a přineste ji sem. Pomůžete mi ji naložit. Všichni ostatní zůstanou hezky vzadu!“

Bylo to trochu nebezpečné, ale v trojici se nám nakonec podařilo Sylvii Oshimovou vynést ze zenové zahrady na ochoz. Brasil se k nám přitočil, stál mezi námi a propastí. Uchopil jsem ženu s šedou kšticí v podpaží, Aiura ji podpírala v zádech, druhý Kovacs ji držel za nohy. Společně jsme bezvládné tělo dopravili ke stroji.

Za hřmění rotorů nad hlavami se Aiura ve dveřích naklonila přes bezvládnou postavu, kterou jsme spolu drželi. I když přepadová helikoptéra patří mezi tiché neviditelné stroje, takhle blízko jsem nedokázal uhodnout, co šéfka bezpečnosti říká. Natáhl jsem se blíž.

„Cože?“

Také se natáhla blíž a zřetelně mi zasyčela do ucha.

„Říkám vám, že mi ji pošlete celou, Kovacsi. S těmihle revolucionáři na baterky si to vyřídíme jindy. Jestli ale někdo způsobí Mitzi Harlanové jakoukoli újmu na duši či na těle, do smrti vás budu hledat!“

Zazubil jsem se na ni. Když se v lomozu odklonila, zvýšil jsem hlas.

„Vy mě nezastrašíte, Aiuro. Celej život se zabejvám špínou, jako jste vy. Mitzi Harlanovou dostanete zpátky, protože jsem to slíbil. Ale jestli vám na ní opravdu záleží, naplánujte jí dlouhý prázdniny na jiný planetě. Tyhle lidi se s váma srát nebudou.“

Shlédla na Sylvii Oshimovou.

„Abyste věděl, není to ona,“ vykřikla. „Neexistuje možnost, že by to mohla být ona. Quellcrist Falconerová je mrtvá. Skutečně mrtvá.“

Přikývl jsem. „Fajn. Když je to tak, jak je teda možný, že se kvůli ní mohli všichni zmrdi z První famílie posrat?“

V hlase šéfky bezpečnosti konečně zaznělo nefalšované pobouření. „Proč? Protože, Kovacsi, ať už je to kdo chce – a Quell to není – ať je kdokoli, je jasné, že z Nevyčištěné zóny přivezla mor. Zcela nový druh smrti. Až se probere, zeptejte se jí na protokol Qualgrist. A pak se zeptejte sám sebe, jestli to, co jsem jí tady udělala, je opravdu tak strašné.“

„Ty tam!“ ozvalo se moje mladší já, lokty ohnuté pod Sylviinými koleny, ruce pod nimi významně roztažené. „Naložíme tu čubku, nebo tu zůstanem trčet a budem si o ní povídat celou noc?“

Dlouho jsem se mu díval do očí, pak jsem opatrně nazdvihl Sylvii hlavu, uchopil ji za ramena a předal čekající Sieře Tres do stísněné koptéry. Druhý Kovacs neurvale přistrčil zbytek těla skluzem do kabiny. Tím se dostal až ke mně.

„Tohle není konec,“ zavřeštěl mi do ucha. „My dva spolu nejsme hotový!“

Podepřel jsem Sylvii Oshimovou pod kolenem, loktem jsem ho od ní odstrčil. Opět jsme se měřili pohledem.

„Ty mě radši neprovokuj,“ houkl jsem na něho. „Jseš jenom nádeník.“

Vzteky se naježil. Brasil rychle přispěchal na pomoc, ale Aiura chytila moje mladší já za paži. Naléhavě mu něco šeptala do ucha, Kovacs vycouval, jen na mě namířil prst, naznačil výstřel. Jeho slova zanikla v řevu rotorů. Šéfka Harlanovy ochranky ho před sebou postrkovala po ochozu do bezpečné vzdálenosti. Hleděl jsem za mladším Kovacsem a ten zase nespouštěl oči ze mě.

Vznesli jsme se.

Vedle mě seděl Brasil, na obličeji úsměv jako maska z karnevalu, na který mě nepozvali. Jen jsem na něho unaveně kývl. Byl jsem na dně. Dlouhé potápění, nepolevující vypětí a blízkost smrti při výstupu, úporné napětí střetu – to všechno na mě teď s plnou vahou dolehlo.

„Dokázali jsme to, Taku!“ zaburácel Brasil.

Zavrtěl jsem hlavou a ovládl hlas.

„Zatím to šlo dobře,“ opáčil jsem.

„Ale, nebuď takovej.“

Opět jsem zavrtěl hlavou. Přidržel jsem se ve vstupním otvoru, vyklonil se z helikoptéry. Civěl jsem na rychle se vzdalující vějíře světel Rilské citadely. Pouhým okem jsem už postavy v kamenné zahradě neviděl a na ladění neurachemu jsem byl moc unavený. Ale i přes stále se zvětšující vzdálenost mezi námi jsem vnímal jeho upřený pohled a za ním rozdmýchaný žár nesmiřitelného hněvu.

Kapitola třicátá třetí

Boubínského ostrovana jsme našli přesně tam, kde měl být. Přesvědčili jsme se, že Isino umění řídit loď prostřednictvím navigačního softwaru nemá chybu. Sierra Tres si povídala s pilotem, který soudě podle krátké známosti nebyl k zahození. Když jsme vzali v úvahu, že tady figuroval jako rukojmí, projevoval během letu překvapivě málo nervozity a v jedné chvíli dokonce řekl něco, na co Sierra reagovala výbuchem hurónského smíchu. Nyní, když mu sdělovala instrukce přímo do ucha, jen lakonicky pokýval hlavou, maximalizoval na palubní desce několik displejů a nechal stroj klesat k jachtě. Opět jsem si zagestikuloval o rezervní interkom a zastrčil jsem si sluchátko do ucha.

„Jste tam ještě, Aiuro?“

Její hlas se ozval s neochvějnou přesností, hrozivě zdvořilý. „Stále poslouchám, Kovacsi-sane.“

„Fajn. Chystáme se přistát. Váš pilot ví, že se má rychle vzdálit, ale jenom aby bylo jasno, chci mít nebe čistý ve všech směrech–“

„Kovacsi-sane, nemám oprávnění–“

„Sežeňte si ho. Ani na okamžik neuvěřím, že by si Konrád Harlan v případě potřeby nevyčistil nebe nad celým Millsportským souostrovím, i kdybyste vy sama nemohla. Pozorně mě poslouchejte. Jestli kdekoliv nad obzorem uvidím během příštích šesti hodin nějakou helikoptéru, Mitzi Harlanová zemře. Jestli během příštích šesti hodin uvidím na našem radaru signaturu letounu, Mitzi Harlanová zemře. Jestli uvidím nějaký plavidlo, který nás bude sledovat, Mitzi Harlanová–“

„Řekl jste to jasně, Kovacsi.“ Zdvořilost z hlasu rychle vyprchala. „Nikdo vás sledovat nebude.“

„Děkuji vám.“

Odhodil jsem komunikační soupravu na sedadlo vedle pilota. Svištící povětří za okny přepadové koptéry bylo temné, mlhavé. Od vzletu se neobjevil jediný orbitální výboj a podle toho, že jsme na severu postrádali zářící ohňostroje, světelné představení se zřejmě chýlilo ke konci.

Od západu se sem nasunula oblačnost a zakryla vycházející srpek Hoteie. Daikoku měl závoj, Marikanon zmizel úplně. Vypadalo to na déšť.

Dracul v sevřeném kruhu obletěl trimaran, na palubě jsem uviděl bledý Isin obličej. Nepřesvědčivě na nás zamávala jednou z Brasilových starožitných pušek. Při tom pohledu jsem se neubránil úsměvu. Udělali jsme obrat, vraceli se, klesli téměř k hladině, pak jsme se bočním letem přiblížili k plavidlu. Postavil jsem se do vstupního otvoru a rozvážně zamával. Isa roztála, sklopila střepinovou pušku. Pilot posadil stroj na okraj paluby Boubínského ostrovana a zavolal na nás přes rameno.

„Konečná, vystupovat.“

Seskočili jsme z helikoptéry, vyprostili jsme z kabiny bezvládnou Sylvii a opatrně ji položili na palubu. V té chvíli nás jako dech mořských přízraků objala studeným dechem mlha maelströmu. Naklonil jsem se zpátky do helikoptéry.

„Dík. Naprosto perfektní. Uděláte nejlíp, když odtud zmizíte.“

Přikývl. Ustoupil jsem dozadu. Dracul uvolnil přistávací drapáky, vystoupil výš, otočil se čenichem na druhou stranu a rázem byl o sto metrů dál. S tlumeným rachotem se vznesl k nočnímu nebi. Když zvuk zanikl v dálce, věnoval jsem pozornost ležící ženě. Brasil se k ní sklonil, odklopil jí jedno oční víčko.

„Nezdá se, že je na tom vyloženě zle,“ zamumlal, když jsem si k němu přiklekl. „Má zvýšenou teplotu, ale dýchá dobře. Mám dole nádobíčko, můžu ji vyšetřit líp.“

Ze strany jsem jí přiložil na tvář hřbet ruky. Pod sprškou z maelströmu byla horká a suchá jako papír, jako v Nevyčištěné zóně. A přes Brasilův odborný lékařský názor mi ani její dech nepřipadal tak dobrý.

No jo, vždyť je to chlap, co dává přednost zábavním virovým kulturám před poctivejma drogama. Myslíš, že zvýšená teplota je relativní, Micky?

Micky? Co se stalo s Kovacsem?

Kovacs zůstal tam, leze Aiuře Harlanový do panímandy. To se stalo s Kovacsem.

Záchvěv zuřivého hněvu.

„Co kdybysme ji snesli dolů?“ navrhla Sierra Tres.

„Jasně,“ přisvědčila Isa nevlídně. „Vypadá děsně.“

Zadusil jsem v sobě náhlý, iracionální nával nevole. „Iso? Co Koi? Je něco novýho?“

„No,“ pokrčila rameny. „Když jsem s nima mluvila naposled, tak dobrý, přesouvali se–“

„Mluvila naposled? Co tím chceš kurva říct, Iso? Jak je to dlouho?“

„Nevím. Sledovala jsem kvůli tobě radar,“ odtušila zvýšeným, ublíženým hlasem. „Viděla jsem, jak se vracíš, tak jsem myslela–“

„Jak je to dlouho?“

Civěla na mě, kousala se do rtu. „Není to dlouho!“

„Ty pito–“ Sevřel jsem pěsti, násilím jsem se uklidnil. Nebyla to její chyba, vůbec nic z toho všeho. „Iso, je nutný, abys šla dolů a zapnula zase komunikátor. Prosím tě o to. Zavolej Koie a zjisti, jestli je všechno v pořádku. Řekni mu, že jsme skončili a že odtuď padáme.“

„No jo,“ odpověděla, ale ublíženost z její tváře a hlasu nezmizela. „Už jdu.“

Díval jsem se, jak odchází, povzdychl jsem si a pomohl Sieře a Brasilovi zvednout bezvládné přehřáté tělo Sylvie Oshimové. Hlava jí spadla dozadu, musel jsem ji honem podepřít. Zdálo se, jako by sebou kštice šedých vlasů, svěšená a zvlhlá mlžným popraškem, na několika místech zaškubala, ale byl to jen mdlý pohyb. S pocitem marnosti a se zaťatými zuby jsem pohlédl do její bledé tváře s horečnými skvrnami. Isa měla pravdu, vypadala děsně. Nebyla to hrdinka Recivilizace s jiskrou v oku. Nic, co byste čekali, když Koi mluvil o probuzených a pomstychtivých přízracích.

No, to nevíš, možná se z ní přízrak stane.

Ha, ha.

Na zadních palubních schůdcích se objevila Isa, stejně jako při našem příletu. Byl jsem stále ponořený do chmurných myšlenek, takže mi chvíli trvalo, než jsem vzhlédl a podíval se jí do tváře. A pak už bylo stejně pozdě.

„Kovacsi, je mi to líto,“ omlouvala se.

Zaslechl jsem přepadovou koptéru.

Tichounké hučení rotorů na pozadí vytrvalého mručení maelströmu. Smrt a zloba na nindžovských křídlech.

„Je po nich,“ zvolala Isa. „Paragáni je vystopovali. Ado to schytala, ostatní taky. Polovička z nich. Mají Mitzi Harlanovou.“

„Kdo?“ vydechla Sierra Tres, oči nezvykle rozšířené. „Kdo teď má Mitzi? Koi nebo–“

Ale odpověď už jsem znal.

„Útočí!“

To jsem řval já. Snažil jsem se dostat Sylvii Oshimovou na palubu, aniž bych ji upustil. Brasil dostal stejný nápad, ale pohnul se opačným směrem. Sylviino tělo zůstalo mezi námi. Sierra Tres ječela. Všichni jsme se pohybovali nemotorně jako ve zpomalené experii.

Krupobití kulometných střel se přihnalo jako milion mořských přízraků puštěných ze řetězu, trhalo hladinu oceánu u zádě, pokračovalo přes krásně naleštěnou palubu Boubínského ostrovana. Strašidelné bylo, že se to dělo v tichosti. Voda se jakoby hravě a neškodně rozstřikovala ve sprškách, ze všeho na palubě létaly třísky dřeva a kusy plastů. Isa vykřikla.

Složil jsem Sylvii na jedno ze sedadel na zádi a přikryl jsem ji vlastním tělem. Dracul se na temném nebi v tichosti přetočil, blížil se v ideálním úhlu, z něhož nás mohl kropit z palubního kulometu. Jakmile zase zahájil palbu, skutálel jsem se ze sedadla a strhl Sylviino netečné tělo s sebou.

V okamžiku, kdy jsem dopadl do omezeného prostoru mezi sedadly, mě něco tupého zasáhlo do žeber. Cítil jsem, jak se nade mnou mihl stín koptéry, zmizel a zanechal za sebou jen tichounké mručení motorů.

„Kovacsi?“ To se ozval Brasil z horní paluby.

„Žiju. A ty?“

„Vrací se.“

„Ovšemže se kurva vrací!“ Vykoukl jsem z úkrytu a zahlédl jsem model Dracul, jak to klopí do zatáčky. První útok představoval rychlé přepadení ze zálohy – neměli jsme o něm vědět. Nyní si mohl dát na čas, pečlivě zamířit a nadělat z nás fašírku.

„Zmrd!“

Vylítlo to ze mě. Všechno to, co se ve mně nastřádalo a co během studené války s Aiurou nemohlo ven. Vyskočil jsem na nohy, chytil se zábradlíčka u schůdků a vyšvihl se na horní palubu. Brasil se tam krčil s puškou v náruči. Ponuře kývl dopředu. Když jsem se podíval tím směrem, moje zuřivost nabrala nové obrátky. Sierra Tres ležela, jednu nohu rozcupovanou na kousíčky, Isa blízko ní, celá zalitá krví. Dýchala krátce a zrychleně. O pár metrů dál se povalovala opuštěná puška, kterou si Isa krátce předtím přinesla nahoru.

Vrhl jsem se k pušce a sevřel ji jako milované dítě.

Brasil zahájil palbu z protější strany paluby. Jeho střepinová puška vystřelila s praskavým rachotem, jako by se párala velká látka, oheň šlehal metr od ústí hlavně. Pilot se s koptérou přibližoval zprava, ale jakmile spatřil zášleh, strhl stroj do výšky. Další kulometné střely zasáhly stěžně a plachty Boubínského ostrovana příliš vysoko, než aby představovaly vážnější nebezpečí. Zapřel jsem se o jemně se pohupující palubu, přiložil si pažbu k rameni a spustil palbu ve chvíli, kdy se Dracul začal vracet. Puška mi řvala do ucha. Příliš velké šance na zásah jsem neměl, ale standardní náboj střepinovky je opatřen distanční pojistkou, takže kdyby, kdyby –

Možná zpomalí natolik, že se dostaneš blíž? No tak, Micky!

Na okamžik jsem si vzpomněl na Sunjet, který jsem upustil na ochoz, když jsem zdvihal Sylvii Oshimovou. Kdybych ho měl teď, sundal bych hajzla dřív, než bych si stačil uplivnout.

Jistě, jenže máš jeden z těch Brasilových muzeálních kousků. Slušný, Micky. Za tuhle chybu zaplatíš životem.

Zdálo se, že druhá zbraň pilota znervóznila, i když mu nic neudělala. Možná nebyl voják. Opět nad námi proletěl v prudkém postranním náklonu, téměř se otřel o stěžně, dost nízko na to, abych zahlédl masku na obličeji, když zatáčel. Se zběsilým skřípěním zubů a tváří mokrou od maelströmových kapiček jsem jeho postup sledoval za plamenem fragmentálky, snažil jsem se ho udržet na mušce tak dlouho, dokud ho nezasáhnu.

A pak, uprostřed rachotu zbraní a vířící mlhy, něco u Draculova ocasu vybuchlo. Někomu z nás se podařilo umístit náboj z fragmentálky dostatečně blízko, aby explodoval. Helikoptéra zakolísala a otočila se. Zřejmě se jí nic nestalo, ale pilot dostal strach. Znovu se vznesl do výše, obletěl nás v širokém stoupajícím kruhu. A opět se rozpoutala tichá kulometná palba, cupovala palubu, blížila se ke mně. Zásobník střepinovky došel, závěr otevřený. Vrhl jsem se stranou, dopadl na vlhké dřevo a klouzal jsem k zábradlí –

Výboj andělského ohně.

Zčista jasna sjel z prázdnoty dlouhý pátrávý modrý blesk, probil se skrz mraky, pročísl spršky kapiček v ovzduší a koptéra přestala existovat. Už se ke mně neblížilo krvelačné kulometné krupobití, žádná exploze, žádný rachot, jen praskání molekul v trase andělského paprsku. Část oblohy, kde se naposledy vznášel model Dracul, zaplála, vyšlehly plameny a zase pohasly. Zachoval se jen ohnivý obrazec na sítnici.

– a v té chvíli jsem narazil do zábradlí.

Dlouho jsem poslouchal brumlání maelströmu a šplouchání drobných vlnek o trup lodi. Zaklonil jsem hlavu. Obloha zůstala důsledně prázdná.

„Dostali jsme tě, zmrde,“ zašeptal jsem.

Pak se mi vrátila paměť. Vyskočil jsem na nohy a rozběhl se k místu, kde ve stružkách mořem zředěné krve ležely Sierra Tres a Isa. Tres se sama opřela o bočnici letního kokpitu a pomocí cárů krví nasáklé látky si zaškrcovala ránu. Při utahování skřípěla zuby – uniklo jí jen jedno bolestné zachroptění. Zachytila můj pohled, kývla, otočila hlavu k Ise, nad níž se skláněl Brasil. Horečnatě propátrával bezvládné tělíčko. Přistoupil jsem blíž a podíval se mu přes rameno.

Do břicha a do nohou musela schytat šest či sedm nábojů. V oblasti pod hrudníkem to vypadalo, jako by ji potrhal bahenní panter. Tvář měla klidnou, zrychlený dech se zvolnil. Brasil ke mně vzhlédl a zavrtěl hlavou.

„Iso?“ Klekl jsem si vedle ní do kaluže její krve. „Mluv na mě, Iso!“

„Kovacsi?“ Pokusila se otočit hlavu ke mně, ale téměř se nepohnula. Sklonil jsem se blíž, dal jsem svou tvář k její.

„Jsem u tebe, Iso.“

„Je mi to líto, Kovacsi,“ zašeptala hlasem malé holčičky. „Nenapadlo mě to.“

Polkl jsem. „Iso–“

„Je mi to líto–“

A vtom přestala dýchat.

Kapitola třicátá čtvrtá

V samotném srdci labyrintu ostrůvků a útesů, jimž se sarkasticky říká Eltevedtem, kdysi stála dvoukilometrová věž. Z důvodů, jimž rozuměli jen oni, ji Marťani vztyčili přímo z mořského dna. Přibližně před půl milionem let se věž ze stejně nevysvětlitelných příčin zřítila do oceánských vln. Většina trosek zůstala pohřbena na dně místního moře, ale na některých ostrůvcích můžete narazit na masivní pozůstatky dodnes. Ruiny na ostrůvcích a útesech se během dlouhého geologického času staly součástí krajiny. Nenápadná přítomnost dávno zašlých věků byla ale důvodem, proč valná část Eltevedtemu zůstala neobydlená. Nejbližší lidské příbytky dnes představují rybářské vesničky severního ramene Millsportského souostroví, vzdálené několik desítek kilometrů. Samotný Millsport najdete o více než sto kilometrů dál na jih. Eltevedtem (v jednom předkolonizačním maďarském dialektu to znamená „jsem ztracen“) může pojmout celou flotilu lodí s mělkým ponorem, které nechtějí být objeveny. Mezi vysokými skalnatými výchozy najdete úzké kanály skryté v listoví, kde se loď typu Boubínského ostrovana může schovat až po špičku hlavního stěžně. Objevíte zde mořské jeskyně zastrčené mezi ostrohy mysů, díky nimž lze vstupní otvory odhalit jen z bezprostřední blízkosti. A nad tím vším se klenou trosky marťanské věže, zadušené pod vítězným porostem popínavé vegetace.

Výborný úkryt.

Před pronásledovateli zvenčí.

Opřel jsem se o zábradlí Boubínského ostrovana a zahleděl se do křišťálově čisté vody. Pět metrů pod hladinou jsem spatřil pestrobarevná hejna místních i zavlečených ryb očichávat bílý sprejotonový sarkofág, v němž jsme pohřbili Isu. Neurčitě jsem uvažoval o tom, že až z toho budeme venku, řeknu jejím příbuzným, kde ji najdou, ale to by bylo jen prázdné gesto. Když pouzdro umře, nikdo ho nevzkřísí. A Isini rodiče by se nejspíš zděsili, až by příslušníci záchranného týmu otevřeli sarkofág a zjistili, že jejich dceři někdo vyřezal z páteře bázi.

Ovšem. Isinu duši, lepší výraz mě nenapadá, jsem teď nosil v kapse. Když jsem ji potěžkával v prstech, jako by se ve mně něco hnulo. Nevěděl jsem, co s ní udělám, ale rozhodně jsem si netroufl nechat ji někomu jinému. Isa se zapletla do Millsportského přepadení. Kdyby padla do nesprávných rukou, podrobili by ji na Rilských útesech virtuálnímu výslechu. Zatím jsem si ji musel nechat u sebe, nosit ji tak, jak jsem nosil mrtvé kněze na jih za trestem a jak jsem nosil Yukia Hirayasu a jeho kolegu gangstera, jež jsem chtěl použít pro vyjednávání.

Báze jakuzáků jsem zahrabal do písku pod Brasilovým domem na Včirské pláži. Neočekával jsem, že se mi kapsa naplní tak brzy. Během výpravy na východ do Millsportu jsem dokonce pociťoval chvilkové uspokojení, že mě nic netíží, ale pak se mi zase vrátily vzpomínky a stará nenávist.

Dnes jsem měl kapsu opět zatíženou a připadal jsem si jako Tanaka z pokřivené moderní verze legendy, v níž se vypráví o tom, jak Ebisu proklel vlečné sítě a odsoudil tak Tanaku přivážet z moře místo ryb jen těla utonulých námořníků.

Náhle jsem si neuměl představit způsob, jak tu zatracenou kapsu uchovat prázdnou. A nedovedl jsem ani popsat, co vlastně cítím.

Poslední dva roky tomu tak nebylo. Uvažoval jsem výhradně monochromaticky. Byl jsem schopen sáhnout do kapsy, potěžkat obsah s temným a pevným uspokojením na dlani, cítit satisfakci. Dokonce jsem počítal přírůstky, odhadoval akumulaci titěrných bází na jedné misce vah a nezměrné závaží mrtvé Sarah Sachilowské na misce druhé. Dva roky jsem kromě plné kapsy ukradených duší neznal jiný smysl života. Od budoucnosti jsem nechtěl nic než naplnit kapsu bázemi a ty lifrovat Segesvarovi na zápasy bahenních panterů.

Vážně? Tak co se teda stalo na Tekitomuře?

Pohyb u zábradlí. Lana zadrnčela, mírně se zachvěla. Vzhlédl jsem a spatřil Sierru Tres, jak se potácí, přidržuje se zábradlí oběma rukama, poskakuje na zdravé noze, postupuje vpřed. Z její dříve bezvýrazné tváře vyzařoval pocit marnosti. Za jiných okolností mi to mohlo připadat legrační, ale pod ustřiženou nohavicí bylo přes tvrdý průhledný obvaz vidět nezahojené rány.

V Eltevedtemu jsme se skrývali už skoro tři dny. Brasil využil čas a naše skromné polní chirurgické nádobíčko, jak nejlépe uměl. Sieřino maso pod flastrem bylo černé, fialové a nateklé, prostřílené a potrhané, ale rány už byly vyčištěné a ošetřené. Modré a rudé značky pokrývající v pruzích prostřílené maso označovaly místa, kde Brasil aplikoval biosystémy pro rychlé hojení poškozených tkání. Dolní část gypsu byla opatřená botičkou z ohebné ochranné slitiny proti vnějšímu poškození, ale chodit v ní vyžadovalo více utišujících prostředků, než kolik si Sierra byla ochotná vzít.

„Měla jsi zůstat ležet,“ usoudil jsem, když ke mně došla.

„Jistě. Jenže mě minuli. Tudíž neležím. Nedělej mi to těžší, Kovacsi.“

„V pořádku,“ souhlasil jsem a zase jsem civěl do vody. „Nějaký zprávy?“

Zavrtěla hlavou. „Jen to, že se Oshimová probudila. Ptala se po tobě.“

Na okamžik jsem viděl všechny ryby rozmazaně. Pak se mi opět podařilo zaostřit. Od zábradlí jsem se nehnul, nezvedl jsem hlavu.

„Oshimová? Nebo Makita?“

„Řekla bych, že to záleží na tom, čemu chceš věřit.“

Jen jsem neutrálně přikývl. „Pořád si myslí, že je–“

„Právě teď ano.“

Ještě jsem nějakou dobu sledoval ryby. Pak jsem se prudce narovnal a ohlédl se k lodním schůdkům. Ústa se mi zkřivila nechtěnou grimasou. Vykročil jsem.

„Kovacsi?“

Netrpělivě jsem pohlédl na Sierru. „Co je?“

„Nesmíš na ni zhurta. Její chyba to není, že Isu zabili.“

„Ne, to není.“

O polštáře na dvojlůžku jedné z předních kajut v podpalubí se opíralo pouzdro Sylvie Oshimové a civělo z okénka na moře. Sylvie během všeho toho hektického spěchu, motání se okolo pobřeží, bleskového úniku na Eltevedtem a dnů prožitých skrýváním spala. Probudila se jen dvakrát, třásla se jako v delíriu a nesmyslně mumlala strojový kód. Když se Brasil výjimečně nevěnoval řízení a sledování radaru, dával jí vyživovací dermální náplasti a posilovací koktejly v podkožním spreji. Intravenózní kapačky se staraly o zbytek. Nyní se zdálo, že to pomáhá. Z tváří zmizela většina skvrn, dýchání se srovnalo, přestalo být slyšet. Tvář sice zůstávala chorobně bledá, ale objevil se na ní výraz a dlouhá jizva od lícní kosti k bradě se začala hojit. Žena přesvědčená o tom, že je Naďa Makita, vzhlédla z očí pouzdra a slabě se na mě usmála.

„Nazdárek, Micky Klikaři.“

„Ahoj.“

„Vstala bych, ale prý nemám.“ Kývla na velké křeslo vymodelované do stěny kabiny. „Neposadíš se?“

„Nechce se mi.“

Chvíli se mi zdálo, že se na mě dívá pozorněji, pátravě hodnotí, zvažuje. V tom pohledu jsem poznal střípek osobnosti Sylvie Oshimové, dost velký na to, aby se ve mně něco pohnulo. Když promluvila a změnila výraz, zase se to ztratilo.

„Vyrozuměla jsem, že se máme brzo přesunout,“ promluvila tiše. „Po svejch.“

„Snad. Řekl bych, že máme ještě pár dní, ale to záleží jenom na štěstí. Včera večer tady proletěla patrola. Slyšeli jsme je, ale nepřiblížili se natolik, aby si nás všimli. Naštěstí nemůžou lítat s něčím sofistikovanějším, co by našlo tělesný teplo nebo elektronickou aktivitu.“

„Hm – takže v tomhle zůstává všechno při starým.“

„Myslíš orbitálky?“ Přikývl jsem. „Jo, ty samý parametry, stejně jako v době, kdy jsi–“

Zarazil jsem se, mávl rukou. „Jako vždycky.“

Opět na mě dlouho zírala, hodnotila. Tvářil jsem se nečitelně.

„Pověz mi,“ řekla konečně. „Jak je to dlouho? Kolik času uběhlo od Recivilizace?“

Zaváhal jsem. Jako bych měl překročit pomyslný práh.

„Prosím, musím to vědět.“

„Přibližně tři sta let místního času,“ odpověděl jsem a zagestikuloval. „Asi tak tři sta dvacet.“

Nepotřeboval jsem úpravu Vyslance, abych vytušil, jaké myšlenky jí probíhají hlavou.

„Tak dlouho,“ zamumlala.

Život je jako moře. Řídí ho síla tří měsíců. Kdyby ses jí poddal, oderve tě ode všech a ode všeho, na čem ti do týhle chvíle záleželo.

Japaridzeho bodrá kormidelnická moudrost, ale sedí. Můžete být Sedmiprocentní anděl, dvořan z Harlanova rodu, ale jsou věci, které se dotknou každého bez výjimky. K čertu s tím. Když na to přijde, můžete být i Quellcrist Falconerová.

Anebo ne, připomněl jsem si.

Nesmíš na ni zhurta.

„Tys to nevěděla?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Nevím, bylo to jako ve snu. Myslím, že věděla. Možná mi to řekli.“

„Kdo ti to řekl?“

„Já–“ zarazila se. Nepatrně zvedla ruce z lůžka, nechala je klesnout. „Nevím. Nemůžu si vzpomenout.“

Mírně sevřela ruce v pěst.

„Třista dvacet let,“ zašeptala.

„Je to tak.“

Chvíli ležela, zírala do hlubin uplynulého času, zatímco kolem trupu lodi šplouchaly vlnky. Nakonec jsem se i přes svoje předsevzetí posadil do křesla.

„Volala jsem tě,“ pravila náhle.

„Jo, pospěš si, pospěš si. Tu zprávu jsem dostal. Pak jsi volat přestala. Proč?“

Ta otázka jakoby jí vyrazila dech. Rozšířily se jí oči, pak se zase ponořily do vnitřního světa.

„Nevím. Věděla jsem to,“ odkašlala si. „Ne, ona věděla, že pro mě přijdeš. Pro ni. Pro nás. Řekla mi to.“

Předklonil jsem se v křesle. „Řekla ti to Sylvie Oshimová? Kde je?“

„Tady někde. Uvnitř.“

Žena na lůžku zavřela oči. Asi tak minutu jsem si myslel, že usnula. Mohl jsem opustit kabinu, vyjít na palubu, ale nic mě tam nelákalo. Pak prudce otevřela oči a přikývla. Zdálo se, jako by přikývnutím odpovídala člověku, který jí právě něco potvrdil.

„Tam dole,“ polkla, „tam dole je prostor. Něco jako vězení před tisíci lety. Řady kobek. Chodníčky a chodby. Jsou tam bytosti, který chytila, jako když chytáš lahvouna z čártrovýho člunu. Nebo který chytila jako nemoc? Snad na tom nezáleží, splývá to. Dává to smysl?“

Uvažoval jsem o velitelském softwaru. Vzpomněl jsem si na slova Sylvie Oshimové, když jsme vstupovali do Drávy.

– interaktivní kódy mimintů se budou snažit replikovat samy sebe, nebo narazíš na strojní intruzívní systémy, na nastrčený osobnostní konstrukty, zbytky přenosů, na cokoliv. Musím bejt schopná to všechno do sebe pojmout, vytřídit, využít a nedopustit, aby něco z toho prosáklo do naší sítě. To je moje úloha. Dělám to furt. A ať už si uklidím sebedůkladnějc, část těch sraček tam stejně zůstane. Zbytkovejch kódů a stop se nezbavíš. Duchů. Řeknu ti, že pod závěrama jsou uložený takový neřádstva, že na to nechci ani pomyslet. Přemýšlel jsem, jak z takového vězení uprchnout. Jaký člověk – tvor – musíte být.

Duchů.

„Jo, dává to smysl,“ odpověděl jsem a pokračoval jsem dřív, než jsem si to stačil promyslet. „Přišlas teda odtamtuď, Naďo? Jseš to, co Sylvie chytila?“

V jejích vyhublých rysech se mihl děs.

„Grigori,“ zašeptala. „Je tam něco jako Grigori.“

„Jaký Grigori?“

„Grigori Ishii,“ odpověděla šeptem. Pak hrůza z pohledu do vnitřního světa pominula jako mávnutím čarovného proutku. Zavrtala do mě oči. „Ty asi nevěříš, že jsem to já, Micky.“

Podvědomím mi problesklo letmé znepokojení. Jméno Grigori Ishii mi připomnělo něco z nejstarších vzpomínek před vyslaneckou úpravou. I já ji provrtával očima.

Nesmíš na ni zhurta.

Seru na to.

Vztyčil jsem se. „Nevím, co jseš. Ale jedno ti můžu říct s určitostí. Nejseš Naďa Makita. Naďa Makita je mrtvá.“

„Ano,“ odpověděla slabým hlasem, „to mi taky došlo. Jenže je zřejmý, že Makitu před smrtí zálohovali a šoupli do skladiště. Protože jsem tady.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, nejseš. V žádným spolehlivým smyslu se nedá říct, že jseš tady. Naďa Makita umřela, vypařila se. Není žádnej doklad, že by někdo dělal kopii. A i kdyby udělal, neexistuje technický vysvětlení, jak by se kopie mohla dostat do velitelskýho softwaru Sylvie Oshimový Není možnost, že bys mohla být něco jinýho než podvržená osobnost.“

„To stačilo, Taku.“ Brasil náhle vstoupil do kajuty. Netvářil se ani trochu přátelsky. „Víc říkat nemusíš.“

Prudce jsem se k němu otočil a vycenil zuby v úsměvu. „To je tvoje odborný lékařský rozhodnutí, Jacku? Nebo quellistická revoluční doktrína? Pravda jenom v malých, kontrolovaných dávkách? Aby pacientovi neuškodila?“

„Ne, Taku,“ odtušil tiše. „Varování. Měl bys vylézt z vody.“

Nenápadně jsem napjal svaly.

„Neprovokuj mě, Jacku.“

„Nejseš tu jedinej s neurachemem, Taku.“

Chvilku něco viselo ve vzduchu, pak se to zvrtlo. Došla mi směšnost situace. Sierra Tres měla pravdu. Isinu smrt nezavinila chyba téhle zlomené ženy, ani Brasilova. A ať už jsem chtěl provést duchu Nadi Makity cokoli, už se stalo. Přikývl jsem a shodil ze sebe bojové napětí jako kabát. Protáhl jsem se kolem Brasila, zamířil ke dveřím a na okamžik jsem se otočil k ženě na posteli.

„Ať jseš kdokoliv, chci zpátky zdravou Sylvii Oshimovou,“ poznamenal jsem a pohodil hlavou směrem k Brasilovi. „Přivedl jsem ti nový kamarády, ale já mezi ně nepatřím. Jestli zjistím, že jsi něco udělala Sylvii, nebudu se na ně ohlížet a vyřídím si to s tebou. Zapamatuj si to.“

Pevně se na mě zahleděla.

„Dík,“ odpověděla beze stopy ironie. „Zapamatuju si to.“

Na palubě jsem našel Sierru Tres, opřenou v křesle s ocelovým rámem. Sledovala oblohu binoklem. Došel jsem k ní, postavil se za křeslo a s nabuzeným neurachemem jsem civěl stejným směrem. Výhled byl omezený – Boubínský ostrovan se skrýval ve stínu robustních rozeklaných trosek zřícené marťanské architektury, jež napadaly i do mělčiny pod námi, staly se součástí dna a zkameněly v útesy. Nadzemní části podlehly náletu vzdušných spór, pokryly se obdobou pozemských popínavých rostlin a lišejníků. Ve výhledu bránily splývající provazce listoví.

„Vidíš něco?“

„Mám dojem, že nasadili mikropátrače,“ odpověděla Tres a odložila dalekohled. „Je to moc daleko. Můžu zachytit jenom záblesky. Ale něco se tam na okraji útesu pohybuje. Něco hodně malýho.“

„Takže jsou furt vyvedený z rovnováhy.“

„Ty bys nebyl? Už je to sto let, co První rody naposled ztratily letoun zásluhou andělskýho ohně.“

„No,“ pokrčil jsem rameny s klidem, který jsem ve skutečnosti necítil. „Taky je to sto let od doby, co byl někdo natolik stupidní, aby začal vzdušnej útok během orbitální bouře.“

„Taky si nemyslíš, že to zvednul do čtyř stovek metrů?“

„Nevím.“ Ve vyslanecké paměti jsem si přehrál poslední vteřiny útočící koptéry. „Zvedal to nahoru v pořádným fofru. A i kdyby se tak vysoko nedostal, mířil tam. Navíc, že měl aktivní zbraně. Můžeme vůbec vědět, jak taková orbitálka myslí? Co může považovat za hrozbu?

I v minulosti se koneckonců stávalo, že orbitálky tu a tam porušovaly pravidla. Vzpomeň si, co se stalo s automaty na sběr šelfovejch plodů v době Kolonizace. Nebo na ty závodní motorový čluny u Ohridskejch ostrovů. Pamatuješ? Říká se, že se zvedly z vody sotva něco nad stovku, ale sejmulo je to všecky.“

Vrhla na mě pobavený pohled. „Nebyla jsem na světě, když se to stalo, Kovacsi.“

„Hm, promiň. Vypadáš starší.“

„Děkuji.“

„V každým případě toho za náma moc neposlali, když jsme si to hasili z Rily. Jejich umělý inteligence je varovaly.“

„Nebo jsme měli kliku.“

„Nebo jsme měli kliku,“ přisvědčil jsem.

Na lodních schůdcích se objevil Brasil, pomalým krokem mířil k nám. Podle chůze byl netypicky naštvaný. Pohlédl na mě s otevřenou nechutí. Na oplátku jsem mu věnoval obdobný pohled a vrátil jsem se k pozorování mělčiny.

„Už s ní laskavě takhle nemluv. Nikdy.“ zasyčel na mě.

„Sklapni.“

„Myslím to vážně, Kovacsi. Všichni víme, že s politickým přesvědčením máš problémy. Ale nedovolím ti, aby sis ten svůj vztek, co nosíš v tý svý nablblý hlavě, vylejval na týhle ženě!“

Prudce jsem se obrátil.

„Na týhle ženě?! Ty budeš říkat mně, že mám nablblou hlavu? Ta žena, o který tady mluvíš, není lidská bytost. Je to fragment, nanejvýš duch!“

„To zatím nevíme jistě,“ podotkla tiše Sierra.

„Proboha! Copak ani jeden z vás není schopnej pochopit, co se tady děje? Víte, co děláte? Projikujete svoje přání na skicu digitalizovanýho člověka. Už teď. Jestli se vám ji podaří dostat do Kossuthu, hodláte v tom pokračovat? Založit revoluční hnutí na cáru legendy?“

Brasil zavrtěl hlavou. „To hnutí už existuje. Není třeba ho zakládat. Je připravený, nikdo ho nezastaví.“

„Jo, stačí už jenom figurka do čela,“ přisvědčil jsem a náhle mě zaplavila stará únava, silnější než vztek. „A to se hodí, protože nic jinýho nemáš.“

„To nemůžeš vědět.“

„Nemůžu. Máš pravdu.“ Kráčel jsem pryč. Na třicetimetrové lodi příliš daleko neutečete, ale náhle jsem cítil potřebu, aby mezi těmi zpitomělci a mnou byla co největší vzdálenost. Pak mě cosi přimělo, abych se k nim prudce otočil a zařval: „Nevím to. Já nevím, jestli celou osobnost Nadi Makity fakt neuložili do skladiště a nenechali jí válet na Novým Hoku jako nevybuchlej granát, o kterej nikdo nestojí. Nevím, jestli se nemohla nějak stáhnout do kolemjdoucí demontérky. Ale jaká je pravděpodobnost, že se to stalo?“

Brasil šel za mnou. „Zatím to nemůžeme rozhodnout. Potřebujeme jí dopravit ke Koiovi.“

„Ke Koiovi?“ zasmál jsem se krutě. „No to je skvělý! Ke Koiovi! Jacku, ty si opravdu myslíš, že Koie ještě někdy uvidíš? Koi je teď s největší pravděpodobností jenom rozmázlej škvarek masa v nějaký postranní millsportský uličce. V nejlepším případě hraje hlavní roli u výslechu Aiury Harlanový. Chápeš, Jacku? Je konec. Tvoje neoquellistický povstání je v prdeli. Koi je po smrti. Ostatní nejspíš taky. Jenom další drobný nehody na tý tvý velkolepý cestě k revolučním změnám.“

„Kovacsi, ty si myslíš, že je mi jedno, co se stalo Ise?“

„Myslím si, Jacku, že když jsme zachránili tvou legendu, je ti dost jedno, kdo a jak umřel.“

Sierra Tres se namáhavě sunula podél zábradlí. „Isa do toho šla dobrovolně. Riziko znala. Peníze si vzala. Nikdo ji nenutil.“

„Bylo jí kurva patnáct!“

Na to nikdo nic neřekl. Jenom se na mě koukali. Šplouchání vlnek kolem trupu lodi sílilo. Zavřel jsem oči, zhluboka se nadechl, teprve pak jsem se na ně podíval. Přikývl jsem.

„No jo,“ hlesl jsem unaveně. „Vím, kam to spěje. Už jsem to párkrát viděl, taky na Sanctionu IV. V Indigo City to řekl ten sráč Joshua Kemp. Milujeme energii revoluce. Je jedno, jak začneme, etický debaty s tím nemají co dělat – o morální soudy se nakonec postará historie. I kdyby se ukázalo, že to dole Quellcrist Falconerová není, tak ji z ní uděláte. Nemám pravdu?“

Surfaři si vyměnili pohledy. Opět jsem přikývl.

„Jasně. A kdepak se nám v tom všem ztratila Sylvie Oshimová? Ta si to svobodně nevybrala. Spadla do toho jako nevinnej kolemjdoucí. A až dosáhnete svýho, bude jenom první z mnoha obětí.“

Opět ticho. Brasil posléze pokrčil rameny.

„Proč jsi za náma vůbec chodil?“

„Protože jsem si tě kurva špatně odhadnul, Jacku. Pamatoval jsem si vás všechny jako něco lepšího než ublížený ubožáky!“

Zase pokrčil rameny. „Pak sis pamatoval špatně.“

„Vypadá to tak.“

„Řekla bych, že jsi za náma přišel proto, žes víc možností neměl,“ usoudila Sierra Tres střízlivě. „Musel jsi vědět, že Nadi Makity si budeme cenit víc než hostitelský osobnosti.“

„Hostitelský osobnosti?“

„Nikdo z nás nemá v úmyslu Oshimový ublížit, pokud to nebude nezbytný. Ale jestli je to Makita a bude potřeba jednu z nich obětovat–“

„Ale ona není Naďa Makita. Vzpamatuj se, Sierro!“

„Třeba není. Může ti to připadat krutý, Kovacsi, ale budu k tobě upřímná. Jestli to Makita je, je pro lid Harlanova světa mnohem důležitější než žoldačka, která ti zrovna padla do oka.“

Když jsem se díval na Sierru Tres, cítil jsem, jak se ve mně probouzí chladná, ničivá síla. Příjemný pocit, něco jako návrat domů.

„Je možný, že je taky o moc cennější než nějaká zchromlá neoquellistická surfařka. Napadlo tě to vůbec? Jseš připravená přinést i takovou oběť?“

Podívala se na svoji nohu, pak na mě.

„Samozřejmě, jsem připravená,“ odtušila mírně, jako by něco vysvětlovala malému dítěti. „Co tu asi dělám?“

Za hodinu náhle ožil tajný kanál. Vzrušená výměna informací. Podrobnosti sice moc srozumitelně nevyzněly, ale podstata zůstala jasná jako facka. Soseki Koi a skupina šťastlivců, kteří přežili debakl po akci s Mitzi Harlanovou, se probojovali z obklíčení. Úspěšně využili únikovou trasu a opustili Millsport.

Byli připraveni si pro nás přijít.

Kapitola třicátá pátá

Vpluli jsme do vesnického přístavu. Rozhlédl jsem se kolem sebe, pocit déjà vu mě přímo ochromil. Téměř jsem cítil pach spáleniny, slyšel výkřiky panické hrůzy.

Téměř jsem viděl sám sebe.

Klid, Taku. Tady k tomu nedošlo.

Ne, tady se to opravdu nestalo. Spatřil jsem však stejně nepravidelný šik budov stavěných do nepohody, na hlavní ulici podél přístavní linie stejné krámky, týž pracovní komplex na konci zálivu. V přístavu kotvily stejné shluky klasických rybářských trajlerů a pomocných člunů, jejichž středu, jako vychrtlá obryně s nakládacím ramenem, kralovala oceánská rejnolovka. A k tomu všemu tatáž opuštěná stanice pro výzkum Mikunského fenoménu. Krčila se na protější straně zálivu a na útesu nedaleko za ní se tyčila neodmyslitelná modlitebna symbolizující změnu zájmu osadníků, když se pokladna projektu vyprázdnila. Na ulici ženy zahalené do jednotného kaftanu, jako by šly pracovat s nebezpečnými chemikáliemi. Muži byli oblečeni normálně.

„Tak ať už to máme za sebou,“ zabručel jsem si pro sebe.

Záchranný člun jsme zakotvili na pláži, z níž nepravidelně vybíhala oprýskaná plastová mola. Zatímco jsem s Brasilem vykládal zavazadla, Sierra Tres a žena, která se považovala za Naďu Makitu, zůstaly sedět na zádi. Jako každý kdo se plaví přes Millsportské souostroví, i majitelé Boubínského ostrovana loď vybavili příslušným ženským oblečením pro případ, že by zavítali do osad v severním rameni, a tak se Tres a Makita zabalily až po oči. Pomohli jsme jim z člunu na pevninu a doufali jsme, že jsme to vykonali s odpovídající péčí. Popadli jsme lodní pytle a vykročili na promenádu. Šli jsme pomalu. Než jsme opustili jachtu, Sierra Tres se nadopovala koňskou dávkou vojenských sedativ, ale v gypsu se stejně šourala jako stařena. Spočinulo na nás pár zvědavých pohledů, ale ty patřily Brasilovi, jeho plavým vlasům a mohutnému vzrůstu. Zalitoval jsem, že jsme ho taky nezabalili.

Nikdo nás neoslovil.

Našli jsme hotel, jediný zdejší, s vyhlídkou na ústřední náměstí, a s použitím panensky čistých digitálních identifikačních čipů z Včirské pláže jsme si zamluvili pokoje na týden. Jako ženy byly Tres a Makita v naší péči a samostatnou identifikační procedurou procházet nemusely. Recepční, zahalená v šátku, je nicméně uvítala dost vřele, a když jsem jí vysvětlil, že moje stárnoucí teta utrpěla zranění kyčle, projevila takový soucit, že to mohl být problém. Nabídku návštěvy místního ženského lékaře jsem musel stroze odmítnout; recepční se bohudík před projevem mužské autority stáhla. Upjatě sevřela rty a věnovala se kontrole identifikačních čipů. Z okna za jejím stolem bylo vidět na náměstí, na vyvýšenou plošinu s vyznačenými body pro místní kárné křeslo. Než jsem se vrátil do přítomnosti, chvíli jsem tupě zíral dolů. Kvůli přístupovým kódům jsme museli vložit dlaně do starožitných skenerů a konečně jsme se mohli odebrat nahoru do pokojů.

„Máš něco proti těmhle lidem?“ zeptala se mě Makita, když si v pokoji odvazovala pokrývku hlavy. „Připadáš mi navztekanej. Proto se mstíš jejich knězům?“

„Tak nějak.“

„Aha.“ Roztřepala si vlasy, pročísla je prsty, šibalsky si prohlížela maskovací systém z látky a kovu. Její komický zájem se v ničem nepodobal Sylviinu znechucení, když si na Tekitomuře musela vzít šátek. „U třech měsíců! Jak někdo může dobrovolně nosit něco takovýho?“

Pokrčil jsem rameny. „Lidi dělají i větší kraviny.“

Pozorně na mě pohlédla. „Mám si to vztahovat na sebe?“

„Ne, nemáš. Kdybych ti chtěl něco vytknout, udělal bych to nahlas a srozumitelně.“

Napodobila moje pokrčení rameny. „Fajn, už se těším. Asi můžu bezpečně předpokládat, že nejseš quellista.“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Předpokládej si, co chceš. Jdu ven.“

V obchodní části doků jsem bloudil, dokud jsem nenašel nafukovací bufet s levným jídlem a pitím pro rybáře a přístavní dělníky. Objednal jsem si misku nudlí s rybami, odnesl jsem si ji k sedadlu u okna, pustil se do ní hůlkami a pozoroval pohyb posádky po palubě a na nakládacích můstcích rejnolovky. Po chvíli k mému stolku zamířil usedlík, hubený, postarší, nesl si tác s obědem.

„Vadilo by vám, kdybych si přisedl? Dneska je tu nějak plno.“

Rozhlédl jsem se po buňce. Rušno, ale volno bylo i jinde. Nevlídně jsem pokrčil rameny.

„Poslužte si.“

„Díky.“ Odklopil víko krabice a dal se do jídla. Chvíli jsme jedli mlčky, pak došlo na nevyhnutelné. Mezi sousty zachytil můj pohled, zchátralé rysy se zkrabatily do úsměvu.

„Vy nejste zdejší, co?“

V nervových vláknech jsem pocítil lehké napětí. „Proč myslíte?“

„No vida.“ Opět se zazubil. „Kdybyste byl odtud, nemusel byste se ptát. Znal byste mě. Já totiž tady v Kuraminatu znám všecky.“

„To máte výhodu.“

„Vy asi z rejnolovky nejste?“

Odložil jsem hůlky a zachmuřeně zvažoval, zda muže budu muset později zabít. „A vy jste co? Detektiv?“

„Ne!“ Zasmál se potěšeně. „Co jsem? Jsem kvalifikovanej specialista na dynamiku kapalin. Kvalifikovanej, ale nezaměstnanej. No, řekněme, podřadně zaměstnanej. V poslední době dělám maníka na trajleru, toho zelenýho támhle. Když se spustil Mikunskej projekt, poslala mě rodina na univerzitu. Reálčasovou, virtuál si rodiče dovolit nemohli. Sedm let. Představovali si, že cokoliv, co má něco společnýho s fluidní dynamikou kapalin, musí člověku zajistit solidní a bezpečný živobytí. No a když jsem se kvalifikoval, najednou bylo všecko jinak.“

„Proč tady teda trčíte?“

„No, tohle není moje rodný městečko. Jsem odjinuď. Dvanáct kiláků podél pobřeží. Z Albamisaki.“

To slovo mnou propadlo jako hloubková nálož. Zůstal jsem strnule sedět a čekal, až to bouchne. Uvažoval jsem, co se stane, až dojde k detonaci. Co udělám.

„Vážně?“ vypravil jsem posléze ze sebe.

„Vážně. Přišel jsem sem s holkou, co jsem ji potkal na univerzitě. Její rodina tu žije. Mysleli jsme, že tady rozjedeme lodařskej byznys, že vyděláme prachy opravováním trajlerů, dokud se mi nepoštěstí něco dokázat v konstrukci, navázat třeba spolupráci s jachtařskou výrobou v Millsportu.“ Zatvářil se kysele. „No jo. Místo toho jsme rozjeli rodinu, znáte to. Teď mám tolik práce, že sotva stačím vydělávat na jídlo, na hadry, na školu pro děti.“

„Co rodiče? Vídáte se s nima?“

„Ne, jsou mrtví,“ odpověděl a na posledním slově se mu zadrhl hlas. Odvrátil se, ústa pevně sevřená.

Zůstal jsem sedět, opatrně jsem ho pozoroval.

„To je mi líto,“ omluvil jsem se.

Odkašlal si. Opět se na mě podíval.

„Nic se neděje. Není to vaše chyba. Nemohl jste to vědět. Tak to prostě je.“ Nadechl se, jako by mu to činilo bolest. „Stalo se to asi před rokem. Jako blesk z čistýho nebe. Nějakej šílenec s blasterem. Povraždil tucty lidí. Všecky po padesátce a starší. Bylo to zvěrstvo. Nedávalo to žádnej smysl.“

„Dostali ho?“

„Ne.“ Další bolestivý nádech. „Nedostali. Chodí si po světě pořád. Říká se, že vraždí furt, nemůžou ho zastavit. Kdybych věděl, jak toho hajzla najít, zastavil bych ho.“

Vzpomněl jsem si na uličku mezi dřevěnými skladišti na nejvzdálenějším konci přístavu. Napadlo mě, že bych mu dal příležitost.

„Takže ani nemáte prachy na přepouzdrování? Myslím vašich rodičů.“

Věnoval mi pevný pohled. „Víte přece, že nic takovýho neděláme.“

„Sám jste to říkal. Nejsem zdejší.“

„Jo, jenže,“ zaváhal, rozhlédl se po buňce a ztišil hlas. „Heleďte, Zjevení mi pomohlo. Neberu všecko, co kněží říkají, zvlášť v poslední době. Je to ale víra. Způsob života. Máte se čeho chytit, máte něco, podle čeho vychovávat děti.“

„Máte syny, dcery?“

„Dvě dcery, tři syny.“ Povzdychl si. „No jo, já vím. Všecky ty hovadiny. Abyste věděl, dole jsme měli plovárnu, pláž na koupání. Většina osadníků tam chodila, vzpomínám si, že jako děti jsme se třeba celej den cachtaly ve vodě, všichni dohromady. I rodiče za náma občas přišli, když skončili šichtu. Teď se to bere vážně. Postavili zeď, až do moře. Když jdete do práce, dohlížejí na děti duchovní, ženy musejí na druhou stranu zdi. Nemůžu si zaplavat ani s vlastní ženou a vlastníma dcerama. Jo, je to blbost. Je to příliš. Jenže co můžete dělat? Prachy nemáme, abysme se sebrali a odstěhovali do Millsportu. A stejně bych ani nechtěl, aby tam moje děti pobíhaly po ulicích. Za studií jsem poznal, jaký to tam je. To město je plný zkaženejch zvrhlíků bez srdce, samá nevědomost a špína. To zdejší lidi aspoň něčemu věřej, neuspokojujou jenom svoje živočišný choutky, kdykoliv na ně přijdou. Abyste věděl, nechtěl bych žít další život v jiným těle, kdyby ten další život záležel právě na tomhle.“

„No, máte nakonec kliku, když na přepouzdrování nemáte prachy. Byla by hanba podstoupit takový pokušení.“

Byla by hanba vidět zase svoje rodiče, ale to jsem nahlas neřekl.

„Přesně tak,“ přisvědčil, ironii nezachytil. „Kápl jste na to. Jakmile pochopíte, že máte k dispozici jedinej život, o to víc se snažíte dělat věci správně. Materiální záležitosti, dekandenci, všecky tyhle věci můžete pustit z hlavy. Staráte se o život, kterej žijete, ne o život, kterej budete žít v příštím těle. Zaměříte se na to, na čem opravdu záleží. Na rodinu. Na sousedy. Na přátelství.“

„A pochopitelně na předpisy.“ To už jsem se kupodivu neposmíval. Pro příštích pár hodin jsme měli v plánu zůstat nenápadní, ale tím to nebylo. Hledal jsem v sobě obvyklé opovržení, ale nenacházel. Díval jsem se na něj a cítil jsem jen únavu. Tenhle chlapík nenechal Sáru a její dceru nadobro zemřít, v té době s největší pravděpodobností nebyl na světě. Nebylo vyloučeno, že za stejné situace by reagoval stejně jako jeho rodiče, jako ovce, ale nehodlal jsem to rozebírat. Nebyl jsem schopen nenávidět ho natolik, abych ho odvedl do té opuštěné uličky, nebyl jsem schopen povědět mu o sobě pravdu a dát mu vytouženou šanci.

„Správně,“ rozzářil se, „předpisy. To je klíč, základ, na kterým spočívá všecko ostatní. Koukněte se na to takhle: věda nás tady zradila, vymkla se nám z ruky tak, že ji už nemůžeme ovládat. Dělala to člověku příliš snadný. Člověk nemusel normálně stárnout, nemusel se zodpovídat před Stvořitelem, a tak zapomněl na skutečný hodnoty. Celej život trávil tím, že škudlil prachy na přepouzdrování, mrhal reálným časem a možností žít život správně. Kdyby člověk–“

„Ahoj, Mikuláši!“ Vzhlédl jsem. Kráčel k nám další muž, přibližně ve stejném věku jako můj společník, a radostně hlaholil. „Chceš tomu hochovi vykecat díru do hlavy? Dyť ještě musíme oškrábat kýl, člověče!“

„Jo, už jdu.“

„Nevšímejte si ho,“ poradil mi nový příchozí se širokým úsměvem. „Myslí si o sobě, že každýho zná, a když ne, musí vyšpekulovat, co jste zač. Vsadím boty, že se mu to už povedlo.“

Usmál jsem se. „Jo, docela jo.“

„Já to věděl. Jmenuju se Toyo,“ prohlásil a napřáhl ke mně širokou ruku. „Vítejte na Kuraminatu! Možná se ještě potkáme, jestli se zdržíte dýl.“

„Jo, díky. To by bylo fajn.“

„Teď už ale musíme jít. Rád jsem vás poznal.“

„Jo,“ souhlasil Mikuláš a vyštrachal se na nohy. „Hezky jsme si pokecali. Přemejšlejte o tom, co jsem vám říkal.“

„Třeba budu.“ Když se však otáčel, z jakéhosi náhlého popudu obezřetnosti jsem ho zastavil. „Prozraďte mi něco. Jak jste poznal, že nejsem z rejnolovky?“

„Jo to. No, koukal jste na ně, jako by vás zajímalo, co dělaj. Na vlastní loď v doku se tak žádnej námořník nepodívá, nemám pravdu?“

„Jo. Dobrej postřeh,“ pochválil jsem ho a trochu se mi ulevilo. „Možná byste to jako detektiv mohl zkusit, Možnost jinýho vejdělku. Dělal byste správnou věc, chytal všiváky.“

„Hm, zajímavá myšlenka.“

„Kdepak. Až by je chytil, byl by na ně moc mírnej. Je měkotina. Ten nesrovná ani vlastní manželku.“

Když odcházeli, jídelnou zaburácel všeobecný smích. Připojil jsem se. A dál jsem se usmíval. Uvnitř jsem necítil nic, jen určitou úlevu.

Nebylo nutné, abych za ním šel a zabil ho.

Čekal jsem ještě půl hodiny, pak jsem se z buňky vytratil a zamířil do přístavu. Na palubě a nástavbě rejnolovky dosud pobíhaly postavy námořníků. Stál jsem, několik minut jsem je pozoroval, pak jeden z členů posádky sešel po lodní lávce a zastavil se u mě. Netvářil se přátelsky.

„Můžu pro vás něco udělat?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Zazpívejte chvalozpěv snů snášejících se z alabardoskýho nebe. Jsem Kovacs, ostatní seděj v hotelu. Řekněte to kapitánovi. Vyplujeme hned po setmění.“

Kapitola třicátá šestá

Rejnolovka Švihnutí andělského ohně, stejně jako většina podobných plavidel, působila na moři ďábelským dojmem – jako štíhlý rychlý hybrid válečné lodi a přerostlého závodního motorového člunu, s těžištěm tvořeným jako břitva ostrým klasickým lodním kýlem a velkou sílou antigravů ve skladovacích skořepinách. Stavěli ji na nebezpečnou rychlost a pirátství. Rejnoci sloní a jejich menší příbuzní jsou ve vodě sakra rychlí, ale ještě důležitější je, že jejich maso – pokud se včas nezpracuje – se velmi rychle kazí. Když rejnoka zmrazíte, můžete ho ještě slušně prodat, a když se vám ho povede včas dopravit na dražbu čerstvého masa do bohatého města jako Millsport, můžete vytřískat majlant. K tomu potřebujete rychlou loď. Všechny loděnice na Harlanově světě si to uvědomují a přizpůsobují výrobu požadavkům. Výrobci přitom mlčky přehlížejí skutečnost, že se nejlepší hejna rejnoků sloních soustřeďují ve výsostných vodách Prvních rodů. Pytlačení je tam závažný přečin, takže když chcete s úlovkem nepozorovaně vyklouznout, potřebujete nejen rychlost, ale také nízké, opticky i na radaru těžko pozorovatelné plavidlo.

Pokud na Harlanově světě prcháte před strážci zákona, na rejnolovce máte šanci.

Druhý den cesty, když už jsme bezpečně věděli, že jsme od Millsportského souostroví daleko a žádný letoun nemá takový dolet, aby nás dohnal, vyšel jsem na horní palubu, postavil se na překládací můstek a pozoroval jsem, jak se trup pode mnou zakusuje do vln oceánu. Vzduchem se řítily spršky vodní tříště a předzvěsti budoucích událostí, jež jsem nestíhal zpracovat. Minulost a náklad mrtvých odplouvaly zčeřenou stopou za zádí, mizely do nenávratna a odnášely s sebou možnosti a řešení, které se už nikdy nedaly vyzkoušet.

Vyslanci se prý v těchhle věcech orientují dobře.

V hlubinách mysli se mi vynořila skřítkovská nová tvář Virginie Vidaurové. Tentokrát se však neozval žádný vnitřní hlas, který by vštípenou důvěru v bývalou instruktorku osvěžil. Zdálo se, že od tohoto přízraku se už žádné pomoci nedočkám.

„Nevadilo by, kdybych se připojila?“

Zakřičela to na mě přes skučení větru a rachot vln tříštících se pod kýlem. Pohlédl jsem vpravo na hlavní palubu a spatřil ji, jak se opírá o vstupní dveře na můstek, navlečená do kombinézy a bundy, kterou si půjčila od Sierry Tres. Když se takhle podpírala, zdálo se mi, jako by byla nemocná a sotva se držela na nohou. Stříbřitě šedé vlasy měla sfouknuté z obličeje, ale těžší partie kštice ve větru nevlály; vypadaly jako zplihlá vlajka. V bledé tváři zely temné studny očí.

Další proklatej duch.

„Jasně, proč ne?“

Vykročila na můstek a její pohyby naznačovaly více energie, než když stála. Došla ke mně. Na rtech jí pohrával jemný ironický úsměv. Když promluvila, její hlas zněl ve větrných poryvech pevně. Zásluhou Brasilovy medicíny se jizva na líci scvrkla do tenké linie.

„Mluvit s fragmentem ti teda nevadí?“

Kdysi jsem se v jednom newpestském pornokonstruktu zdrogoval houbou take s virtuální děvkou v neúspěšném pokusu prolomit podprogram ukojení touhy. To jsem byl hodně mladý. Jednou, už starší, jsem se po adoracionském tažení ožral jako prase a vedl zakázané řeči o politice s armádní umělou inteligencí. A jednou jsem se na Zemi strašlivě zhulákal s vlastní kopií. Pokaždé jsem vlastně mluvil s fragmentem.

„Nic z toho nevyvozuj,“ upozornil jsem ji. „Popovídám si v podstatě s kýmkoliv.“

Zaváhala. „Pamatuju si spoustu podrobností.“

Mlčky jsem pozoroval moře.

„Šoustali jsme spolu.“

Oceán hučel a vzdouval se. „Jo, párkrát.“

„Pamatuju se–“ opět zaváhala, podívala se jinam. „Držel jsi mě, když jsem spala.“

„Jo,“ přisvědčil jsem a netrpělivě mávl rukou. „To nebylo dávno, Naďo. Dál do minulosti nevidíš?“

„To je, hm, těžký,“ zachvěla se. „Jsou tam úseky, místa, do kterejch nemůžu. Jsou jako zavřený dveře. Jako křídla v mojí hlavě.“

Ano, měl jsem chuť říct, to je systém mezí osobnostního pouzdra. Na těch hranicích se zastavíš, aby ses nezbláznila.

„Vzpomínáš si na Plexe?“ zeptal jsem se místo toho.

„Plex? Jistě. Z Tekitomury.“

„Co si vybavuješ?“

Její rysy náhle ztvrdly, jako by se ukryla za masku.

„Levná součástka v jakuzáckým soukolí. Falešný aristokratický manýry, pojebanou duši zaprodal gangsterům.“

„Poetický. Ve skutečnosti ty aristokratický manýry falšovaný nejsou. Svýho času patřila jeho famílie k dvorním kupcům. Obchod se jim sesypal, když vypukla ta tvoje revoluce.“

„Mám se cejtit provinile?“

Pokrčil jsem rameny. „Jen ti poskytuju informace.“

„Je to jenom pár dní, cos mi řekl, že Naďa Makita nejsem. Teď mě obviňuješ z věcí, který udělala před třema stovkama let. Potřeboval by sis ujasnit, čemu věříš, Kovacsi.“

Ohlédl jsem se po ní. „Mluvila jsi s ostatníma?“

„Řekli mi, jak se ve skutečnosti jmenuješ, jestli tím myslíš tohle. Trochu mi vysvětlili, proč máš takovou pifku na quellisty. Mluvili o tom, jak jsi šel proti tomu šaškovi Joshuovi Kempoví.“

Zase jsem se otočil k pádícímu moři. „Nešel jsem proti Kempoví. Poslali mě, abych mu pomáhal. Abych mu pomáhal dělat tu jeho velkolepou revoluci na blátivý kouli jménem Sanction IV.“

„Ano, tak to říkali.“

„Jo, kvůli tomu mě vyslali. Akorát že jako každej revolucionář, kterýho jsem v životě poznal, se změnil v nemocnýho demagoga jako ty, který se pokoušel vystřídat. A než uslyšíš nějaký vyspekulovaný neoquellistický poučky, řeknu ti něco na rovinu. Tenhleten šašek, jak říkáš Joshuovi Kempovi, byl ochotnej snížit se k jakýmukoliv zvěrstvu, i k nukleárnímu bombardování, ve jménu Quellcrist Falconerový.“

„Rozumím. Chceš mě učinit zodpovědnou i za činy psychopata, kterej si pár století po mý smrti vypůjčil moje jméno a pár mejch epigramů. Připadá ti to fér?“

„Hele, chceš bejt Quell. Tak si zvykni.“

„Mluvíš, jako bych měla na výběr.“

Vzdychl jsem si. Podíval jsem se na svoje ruce na zábradlí. „Tak ty jsi fakt mluvila s ostatníma. Co do tebe nahustili? Že si to žádá revoluce? Že je to kolo dějin? Co je tu k smíchu?“

Úsměv zmizel, zašklebila se. „Ničemu. Jseš úplně vedle, Kovacsi. Copak nevidíš, že nezáleží na tom, jestli jsem to, co si myslím, že jsem? Co když jsem fragment, špatná kopie Quellcrist Falconerový? Co by se tím v reálu změnilo? Podle toho, co si pamatuju, jsem Naďa Makita. Co můžu dělat jinýho, než žít její život?“

„Možná bys měla vrátit tělo Sylvii Oshimový“

„Jistě. Ale teď je to neproveditelný,“ vyštěkla na mě. „Nebo je?“

Zíral jsem na ni. „Já nevím. Je?“

„Ty si myslíš, že ji tady uvnitř vězním? Copak to nechápeš? Takhle to nefunguje.“ Chytila se za copánek stříbřitých vlasů, zatahala za něj. „Neumím s tímhle pracovat. Ona zná ty systémy mnohem líp. Když nás Harlanovci chytili, Oshimová přepnula tělo na autopilota a stáhla se dovnitř. To ona mě poslala nahoru, když jste si pro nás přišli.“

„Vážně? Co teda v mezičase dělá? Snaží se vyspinkat do růžova? Promazává si data? No tak!“

„Ne. Truchlí.“

To slovo mě zarazilo. „Kvůli čemu?“

„Co myslíš? Truchlí nad ztrátou členů svýho týmu. Umřeli na Drávě.“

„Hovno. Když umírali, nebyla s nima v kontaktu. Spojení nefungovalo.“

„Jistě, to je pravda.“ Žena proti mně se zhluboka nadechla, ztišila hlas, nasadila učitelský tón. „Síť byla v tahu, nemohla na ni. Řekla mi to. Jenže přijímací systém uložil každý okamžik jejich umírání. Když tam dole otevře špatný dveře, všechno se to na ni vyvalí. Je z toho v šoku. Ví to. Dokud to trvá, zůstává tam, kde je to bezpečný.“

„To ti řekla?“

Dívali jsme se jeden druhému do očí, mezi námi jen půlmetrová mezera vyplněná mořským větrem. „Jo, řekla mi to.“

„Nevěřím ani slovo.“

Dlouho se na mě dívala, než se odvrátila. Pokrčila rameny. „Čemu věříš, je tvoje věc, Kovacsi. Podle toho, co mi o tobě řekl Brasil, si akorát hledáš snadný cíle, na kterejch si vylejt svůj existenciální vztek. To je vždycky jednodušší, než se pokusit o konstruktivní změnu.“

„To si strč za klobouk! Neotravuj mě otřepanýma moudrama. Konstruktivní změnu? Jako období Recivilizace? Konstruktivní? Zničit Novej Hok byla taková konstruktivní změna?“

„Nebyla.“ Poprvé jsem ve tváři před sebou spatřil bolest. I hlas se změnil. Postrádal původní věcný tón a postřehl jsem v něm únavu. Když jsem to viděl, téměř jsem v ni uvěřil. Téměř. Oběma rukama se pevně chytila zábradlíčka, zavrtěla hlavou. „Nic z toho, co se stalo, nebylo tak myšlený. Ale neměli jsme na vybranou. Museli jsme prosadit politickou změnu, celoplanetárně, a přitom čelit masívním represím. Bez boje by se svejch pozic nevzdali. Myslíš, že jsem šťastná, že to tak dopadlo?“

„Pak ovšem,“ pravil jsem tvrdě, „jsi to měla líp naplánovat.“

„Vážně? Tys tam nebyl!“

Ticho.

Chvíli jsem si myslel, že se sebere a vyhledá nějakou politicky bližší společnost, ale neudělala to. Její ostrá odpověď a pohrdání, které se v ní skrývalo, odplavalo ve zčeřených vlnách za zádí, zatímco si to Švihnutí andělského ohně svištělo přes mořskou hladinu rychlostí, která by mohla konkurovat i letounu. Náhle jsem si uvědomil, že rejnolovka veze věrným jejich legendu. Dějinám hrdinku. Za několik let se budou o tomto plavidle a jeho slavné cestě na jih skládat písně.

Ne ale o tomhle rozhovoru.

To mi konečně zvedlo koutky v úsměvu.

„Hele, teď mi řekni ty, co je tu k smíchu,“ osopila se na mě kysele.

Zakroutil jsem hlavou. „Jen přemejšlím, proč dáváš přednost rozhovoru se mnou, místo aby ses věnovala svejm neoquellistickejm vyznavačům.“

„Možná si ráda vyměňuju názory. Možná nemám ráda chvalozpěvy.“

„V příštích dnech teda moc nadšená nebudeš.“

Neodpověděla. Její druhá věta ve mně vyvolala vzdálenou vzpomínku na cosi, co jsem četl jako dítě. Na něco z deníků z válečného tažení, na básničku z doby, kdy si Quellcrist Falconerová jen obtížně nacházela chvilku pro psaní poezie, na konkrétní verše, jež pak přihlouple plačtivým tónem přednášel jakýsi histrión a jež pak chtěl školský systém pohřbít spolu s Recivilizací jako politováníhodný omyl. Quell si uvědomuje, že pochybyla, ale příliš pozdě – může už jen truchlit.

Přišli za mnou a nesli mi

<Zprávy o postupu>

Vidím však jen změnu a spálená těla.

Přišli za mnou a popisovali mi

<Dosažené cíle>

Vidím však jen krev a zmařenou příležitost.

Přišli za mnou a zpívali mi

<Děkovný chvalozpěv za všechno, čeho jsem dosáhla>

Vidím však jen daň, kterou jsem zaplatila.

Mnohem později, když jsem táhnul s newpestskými gangy, mi padla do ruky pokoutní nahrávka, kde ji četla do mikrofonu samotná Quell, několik málo dní před závěrečným útokem na Millsport. Z jejího hlasu zněla apatická únava, slyšel jsem v něm každou slzu, kterou z nás chtěla škola dostat trapným přehráváním, a vnímal jsem tam i něco hlubšího, mocnějšího. Tam, kdesi v narychlo nafouknuté buňce ve vnější části souostroví, obklopená vojáky, které v příštích dnech čekala skutečná smrt nebo něco horšího, Quellcrist Falconerová krutou daň neodmítala. Narážela na ni jako na vyražený zub, zadírala si ji do masa, aby nezapomněla. Aby nikdo nezapomněl. Aby se o téhle revoluci nepěly oslavné pochody, ať dopadne tak nebo onak.

„Pověz mi o protokolu Qualgrist,“ promluvil jsem po chvíli. „O zbrani, cos ji prodala jakuze.“

Trhla sebou. Nepodívala se na mě. „Takže to víš.“

„Dostal jsem to z Plexe. Ale podrobnosti naznačil hodně mlhavě. Aktivovala jsi něco, co odrovnává příslušníky Harlanovy famílie?“

Chvíli civěla do vody.

„Hodně si věříš,“ pravila zvolna, „když si myslíš, že ti to řeknu.“

„Proč? Dá se to zastavit?“

Ani se nepohnula.

„Myslím, že ne.“ Musel jsem špicovat uši, abych jí v tom větru rozuměl. „Nechala jsem je uvěřit, že dá. Aby mě nezabili, dokud ze mě nedostanou kódy. Ale já si myslím, že se to nedá zastavit.“

„Tak co to je?“

Nakonec na mě pohlédla a pokračovala pevným hlasem.

„Genetická zbraň,“ odpověděla zřetelně. „V době Recivilizace si skupinka kádrů z Černejch brigád nechala modifikovat DNA, aby se mohli stát jejími nositeli. Dědičná nenávist vůči krvi Harlanova rodu. Spouštěč na bázi feromonů. Nejmodernější technologie z drávskejch výzkumnejch laboratoří. Nikdo si nebyl jistej, jestli to bude fungovat, ale Černý brigády trvaly v případě naší porážky v Millsportu na útoku ze záhrobí. Na něčem, co by se vracelo generaci za generací a Harlanity by pronásledovalo. Dobrovolníci, kteří přežili, to měli předat dětem a ty zase svejm dětem.“

„Roztomilý.“

„Byla válka, Kovacsi. Myslíš, že První rody svým potomkům nepředávaj znaky vládnoucí třídy? Myslíš si, že stejná privilegia a samozřejmá nadřazenost nejsou vtištěný, nepřecházejí z generace na generaci?“

„Ale jo, snad. Jenže ne na genetický úrovni.“

„Víš to nabeton? Víš, co se odehrává v klonovejch bankách Prvních rodů? Jaký techniky ovládli a zabudovali do sebe? Jak se posichrovali, aby jejich oligarchie vydržela?“

Vzpomněl jsem si na Mari Ado, na všechno, čeho se při cestě na Včirskou pláž zřekla. Nikdy jsem ji neměl moc rád, ale zasloužila si lepší třídní analýzu.

„Co kdybys prostě vyklopila, co ta podělaná věc dělá?“ otázal jsem se přímo.

Žena v pouzdře Sylvie Oshimové pokrčila rameny. „To už jsem řekla. Každej nositel modifikovanejch genů má vrozenej instinkt ubližovat příslušníkům Harlanovy rodiny. Podobá se to geneticky podmíněnýmu strachu opic z hadů nebo zautomatizovaný reakci lahvouna na stín křídla na hladině. Feromonová výbava Harlanova rodu spouští v nositeli modifikovanýho genu nutkání. Pak už záleží jen na čase a na povaze – někdy nositel zareaguje hned, začne běsnit a zabíjet vším, co mu přijde pod ruku. Jiný osobnostní typy mohou vyčkávat a pečlivě plánovat. Někteří jedinci se mohou snažit nutkání potlačit, ale je to jako sexuální pud nebo konkurenční nesnášenlivost. Biologie nakonec zvítězí.“

„Geneticky zakódovaný rebelantství,“ pokýval jsem hlavou sám pro sebe a pocítil jsem zvláštní, pochmurný klid. „No, asi je to přirozený rozvinutí quellcristovýho principu: vítr roznese prášek, vrátíme se v příštím životě. Když ti to nepomůže, přiber pravnuky, budou bojovat za tebe o pár generací později. Opravdická angažovanost. Jak to, že to Černý brigády nikdy nepoužily?“

„Nevím,“ odpověděla a mrzutě si popotahovala límec Sieřiny bundy. „Těch, co znali přístupový kódy, moc nebylo. A chce to několik generací, aby stálo za to něco takovýho spustit. Je možný, že nepřežil nikdo, kdo o tom věděl. Podle toho, co mi řekli tvoji přátelé, většinu příslušníků Brigád po mojí… když to všechno skončilo… našli a zlikvidovali. Možná nezůstal vůbec nikdo.“

Znovu jsem přikývl. „Nebo nepřežil nikdo, kdo by se k tomu dokázal odhodlat. Je to dost děsivej nápad.“

Věnovala mi unavený pohled.

„Byla to zbraň, Kovacsi. Všechny zbraně jsou děsivý. Myslíš si, že vzít si na mušku krev Harlanova rodu je děsivější, než když oni proti nám použili v Matsue atomovku? Spálili pětačtyřicet tisíc lidí, protože tam někde byly quellistický konspirační byty. Ty mi budeš říkat, že je to dost děsivý? Na Novým Hokkaidu jsem viděla města srovnaný se zemí vládníma střelama s plochou dráhou letu. Politicky nespolehlivý lidi popravený po stovkách blasterovým bleskem do báze. To je míň děsivý? Diskriminuje protokol Qualgrist víc než systém ekonomickýho útlaku, co tě nutí mrzačit si nohy na beladový farmě nebo plíce ve zpracovatelským závodu? Co tě nutí šplhat po zvětralý skále a spadnout z ní, protože musíš sklízet šelfový plody? A to všechno jenom kvůli tomu, že ses narodil chudej?“

„Mluvíš o poměrech, co už tři století neexistujou,“ oponoval jsem mírně. „Ale to není podstatný. Kvůli Harlanovu rodu si vrásky nedělám. Spíš kvůli chudákům, jejichž předci z Černejch brigád se rozhodli potvrdit politickou angažovanost na buněčný úrovni na celý generace dopředu. Budeš si o mně myslet, že jsem staromódní, ale chci sám rozhodovat, koho zabiju a proč.“ S ranou z milosti jsem chvíli počkal. „A podle toho, co jsem četl, Quellcrist Falconerová nebyla jiná.“

Zatímco si gravimotory v levé nákladové skořepině tiše, sotva slyšitelně pobroukávaly, pod námi splývala kilometrová modrá vlna s bílou zpěněnou čepicí.

„Cos tím myslel?“ zašeptala posléze.

Pokrčil jsem rameny. „Tu věc jsi spustila ty.“

„Byla to quellistická zbraň.“ V jejích slovech jsem cítil osten zoufalství. „Nic jinýho jsem v ruce neměla. Myslíš snad, že je to horší než všeobecná branná povinnost? Horší než klonovaný bojový pouzdra bez lidský empatie, do kterejch Protektorát stahuje svoje vojáky, aby nikdy ničeho nelitovali?“

„Ne, ale myslím si, že to odporuje tvýmu heslu Nebudu vás nutit bojovat, žít či umírat, aniž byste napřed pochopili důvody a svobodně je vzali za své.“

„Já to vím!“ Náhle to bylo slyšet zřetelně, hlas se jí třásl. „Myslíš si, že to nevím? Copak jsem měla na vybranou? Byla jsem sama. Polovičku času jsem halucinovala, snila život Sylvie Oshimový a…“ Zachvěla se. „A jiný věci. Nikdy jsem si nebyla jistá, kdy se proberu a co kolem sebe po probuzení uvidím. A někdy jsem si nebyla jistá, jestli se vůbec probudím. Nevěděla jsem, kolik jsem dostala času, někdy jsem nevěděla, jestli jsem skutečná! Máš vůbec představu, jaký to je?“

Zavrtěl jsem hlavou. Když mě nasazovali do nejrůznějších akcí, prošel jsem si řadou zkušeností a nočních můr, ale nikdy jsem ani na okamžik nemusel pochybovat, jestli jsou reálné. Úprava Vyslance to nedovolí.

Zase se pevně držela zábradlí, klouby jí zbělely. Dívala se na oceán, ale nejspíš ho nevnímala.

„Proč se vracet do války s Harlanovou rodinou?“ zeptal jsem se jemně.

Střelila po mně očima. „Ty si myslíš, že válka někdy skončila? Myslíš si, že když jsme z nich před třema stovkama let vymohli pár ústupků, přestali se snažit nás zatlačit do bídy kolonizačních let? Tenhle nepřítel se nevzdá.“

„Jo. Tohohle nepřítele nelze zabít. Lze ho jenom zranit a zahnat do hlubin. A naučit děti pozorovat vlny, jestli se nevrací. Tu řeč jsem četl jako dítě. Zvláštní je, že na někoho, kdo se během posledních pár tejdnů probouzí tu a tam, jseš pozoruhodně dobře informovaná.“

„Takový to není,“ zavrtěla hlavou, znovu soustředěná na moře. „Když jsem se probudila poprvé, měla jsem za sebou měsíce snění o Sylvii Oshimový. Je to jako ležet na nemocničním lůžku, ochromená, pozorovat na špatně vyladěným monitoru někoho, o kom si myslíš, že by mohl být tvoje ošetřující lékařka. Nechápala jsem, kdo to je, věděla jsem jen to, že je ta žena pro mě důležitá. Polovinu času jsem znala to, co ona. Někdy jsem měla pocit, jako bych se v ní vznášela. Jako bych mohla vložit svoje ústa na její a promluvit.“

Uvědomil jsem si, že už dávno nemluví ke mně. Slova vytékala jako láva, uvolňovala přetlak, jaký jsem si nedokázal představit.

„Když jsem se poprvé doopravdy probrala, měla jsem pocit, že ten šok nepřežiju. Zdálo se mi, že se jí zdá o klukovi, se kterým spala, když byla mladší. Otevřela jsem oči v nějakým herberku na Tekitomuře. Mohla jsem se hýbat. Měla jsem kocovinu, ale byla jsem živá. Uvědomovala jsem si, kde jsem, znala jsem ulici i jméno hotýlku, ale netušila jsem, kdo jsem. Šla jsem ven, procházela se na sluníčku po nábřeží, lidé se na mě dívali a já si uvědomila, že brečím.“

„Co ostatní? Orr a zbytek týmu?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Nechala jsem je někde na druhým konci města. Ona je tam nechala, ale myslím si, že jsem to nějak ovlivnila. Asi tušila, co bude, a chtěla být sama, až se to stane. Je ale možný, že jsem ji k tomu něčím přiměla. Nevím.“

Otřásla se.

„Když jsem s ní pak dole v kobkách mluvila, vysvětlila mi, že se tomu říká průsak. Zeptala jsem se jí, jestli mě občas schválně nepouští ven, ale neodpověděla. Už vím, co tu zeď zboří. Sex. Žal. Vztek. Někdy vyplavu na povrch bez zjevného důvodu a ona mi přenechá kontrolu.“ Odmlčela se a znovu zavrtěla hlavou. „A možná jenom vyjednáváme.“

Přikývl jsem. „Která z vás se spojila s Plexem?“

„To nevím.“ Prohlížela si ruce, ohýbala je a narovnávala, jako by studovala nějaký neznámý mechanický systém. „Nevzpomínám si. Ačkoliv, jo, byla to ona. Řekla bych, že ho už znala. Povrchně, jako součást galerky. Tekitomura je malej rybník a demontéři se vždycky pohybovali na okraji zákona. Plex mimo jiné načerno kšeftuje s lacinou výzbrojí. Nemyslím, že s ním už obchodovala, ale jeho tvář znala, věděla, co je zač. Vykutala jsem ho z její paměti v době, kdy jsem se chystala aktivovat systém Qualgrist.“

„Vzpomínáš si na Tanasedu?“

Přikývla. Víc se ovládala. „Ano. V jakuze velká šarže. Patriarcha. Vtáhli ho do toho přes Yukia, když jim Plex řekl, že první kódy jsou v pořádku. Yukio nebyl dost vysoko, aby mohl obchod uzavřít sám.“

„O co šlo?“

Opět pátravý pohled, který mi věnovala, když jsem se o zbrani zmínil poprvé. V prudkém větru jsem rozhodil rukama.

„No tak, Naďo! Přivedl jsem ti revoluční armádu. Vyšplhal jsem na Rilský útesy, abych tě odtamtuď dostal. Něco mi dlužíš.“

Zase uhnula pohledem. Čekal jsem.

„Jde o virus,“ prohlásila konečně. „Vysoce nakažlivá upravená chřipka bez příznaků. Chytne to každej a každej ho předá dál, ale reagujou na to jen lidi, co mají příslušnou genetickou modifikaci. Změní jejich hormonální reakci na harlanovský feromony. Přenašečský pouzdra jsou pohřbený v zapečetěných skladištích na utajených místech. Až přijde čas, vyčleněná skupina tajný skladiště otevře, do jednoho z těl se přepouzdruje a vydá se do světa. O zbytek se postará virus.“

Do jednoho z těl se přepouzdruje. Ta slova mi začala tikat v hlavě jako kapky vody. Díky úpravě jsem začínal chápat. Složité soukolí vyslanecké intuice roztočilo kolečka dosud nashromážděných informací.

„Ty utajený místa. Kde jsou?“

Pokrčila rameny. „Většinou na Novým Hokkaidu, některý na severním cípu Saffronskýho poloostrova.“

„A Tanasedu jsi vzala kam?“

„Sanshin Point.“

Kolečka soukolí do sebe zapadla, dveře se otevřely. Vzpomínky a pochopení vlétly do tmy jako ranní slunce. Vybavil jsem si výměnu názorů mezi Sylvií a Lazlem ve chvíli, kdy Zbraně pro Guevaru přirážely do drávského doku.

Vsadím se, že jste neslyšeli o tom plovoucím rypadle, jak ho včera našli u Sanshin Pointu roztržený vejpůl –

Slyšela jsem o tom, když jsme na tebe včera ráno marně čekali. Zpráva ale říkala, že rypadlo najelo poblíž mysu na mělčinu. Hledáš konspiraci, když za to může neschopnost.

A ráno o den dříve můj vlastní rozhovor s Plexem u Tokijské vrány.

Jak to, že dneska v noci potřebovali tvoji stahovací a nahrávací výbavu? Ve městě přece není jen jedna digitální přehrávačka?

Něco se podělalo. Svoji výbavu měli, jenže se kontaminovala. Do gelových napáječů se dostala mořská voda.

No jo, organizovanej zločin.

„Něco tě pobavilo, Kovacsi?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Micky Klikař. Myslím, že si to jméno nechám.“

Divně se na mě podívala. Vzdychl jsem.

„Na tom nesejde. Co z toho má Tanaseda? Co chce s takovou zbraní dělat?“

Ušklíbla se, v očích se jí zatřpytilo světlo odražené od mořských vln.

„Kriminálník zůstane kriminálníkem, ať to dotáhne, jak chce vysoko. Tanaseda není o nic lepší než lupič z Karlových doků. O co jakuze vždycky šlo? Vydírání. Ovlivňování. Shánění veřejných zakázek. Uplácení. Kolaborace, represe. Hrozně nóbl.“

„Tys je ale převezla.“

Pochmurně přikývla. „Dovedla jsem je na místo, poskytla jim kódy. Řekla jsem jim, že virus se přenáší pohlavním stykem, aby si mysleli, že ho můžou ovládat. No, tím se to přenese taky. A Plex se v biokódu moc nevyzná, tak na to nepřišel. Věděla jsem, že v tom se na něj můžu spolehnout.“

Trošičku jsem se usmál. „Jo, všechno zvoře. Aristokratická rodová linie se nezapře.“

„Přesně tak.“

„Když vezmu v úvahu vliv jakuzy na millsportskej sexuální průmysl, vymyslelas to chytře.“ Z tak krásného podrazu jsem se tetelil, jako bych si něco šlehnul. Byl výborně dotažený, jako by ho vymyslel Vyslanec. „Dala jsi jim do ruky takovou zbraň proti Harlanitům, kterou mohli díky svým bordelům okamžitě použít.“

„Jo, vypadá to tak,“ odpověděla nezřetelně, protože se ponořila do vzpomínek. „Chtěli nějakýho vojáčka nahrát do jednoho z těch sanshinskejch pouzder a vzít ho do Millsportu, aby předvedli, co mají v ruce. Nevím, jestli se nakonec dostal tak daleko.“

„Určitě. Jakuza si na svých akcích dává záležet. Přál bych si vidět Tanasedův ksicht, když se s tím dárečkem ukázal na Rile a harlanský genetický specialisti mu řekli, co vlastně koupil. Překvapuje mě jenom, že ho Aiura nedala okamžitě popravit. Vykazuje pozoruhodnou sebekázeň.“

„Nebo pozoruhodnou prozíravost. Zabít ho by ničemu nepomohlo. Než s pouzdrem v Tekitomuře došli na vznášedlo, nakazilo tolik neutrálních přenašečů, že se to už nedalo zastavit.“ Pokrčila rameny. „A když vystoupilo v Millsportu, měli na krku neviditelnou pandemii.“

„Jo.“

Nejspíš z tónu mého hlasu něco vytušila. Pohlédla na mě, ve tváři potlačovaný hněv.

„Tak mi teda řekni, co bys udělal na mým místě ty?“

Pohlédl jsem na ni, viděl její bolest, hrůzu. Náhle jsem se zastyděl.

„Nevím,“ odpověděl jsem tiše. „Máš pravdu. Nebyl jsem tam.“

Jako by konečně dostala to, co ode mě potřebovala, otočila se a odešla.

Nechala mě na můstku samotného. Díval jsem se, jak se na mě nemilosrdně řítí oceán.

Kapitola třicátá sedmá

Během útěku se povětrnostní podmínky v Kossuthském zálivu uklidnily. Hurikán působil východnímu pobřeží škody déle než týden, pak se stočil, dal ťafku severnímu okraji Včirské a odvířil do jižní části oceánu Nurimono, kde měl podle všech předpokladů postupně zaniknout v chladných polárních vodách. Následoval klid a vypukl horečnatý lodní provoz. Každý chtěl dohonit, co zameškal. Švihnutí andělského ohně do toho vpadlo jako dealer zahnaný do rušného nákupního střediska. Zapojilo se, zahnulo k obytné plovoucí plošině Obrázky z plovoucího světa a ve chvíli, kdy slunce začalo uvolňovat prostor nad západním obzorem, ostýchavě přirazilo pravobokem k lacinému konci přístavu na levoboku.

Pod nákladními jeřáby čekal Soseki Koi.

Jeho siluetu orámovanou západem slunce jsem viděl už od zábradlí rejnolovky. Zvedl jsem paži na pozdrav, ale nezamával. Když jsme s Brasilem sestoupili do doku a přiblížili se, všiml jsem si, jak se Koi změnil. Mezi vráskami mu žhnuly oči, nedovedl jsem určit, zda v nich má slzy či zda srší hněvem.

„Tres?“ zeptal se tiše.

Brasil ukázal palcem směrem k rejnolovce. „Ještě se neuzdravila. Nechali jsme je tam. Je tam s Ní.“

„Správně. Dobře.“

Krátká slova přešla v ticho. Vítr nás oťukával, tahal nás za vlasy, vháněl mi do nosních dutin štiplavou sůl. Neviděl jsem to, spíše jsem cítil, jak Brasil vedle mě zaťal zuby, jako by si měl prozkoumat utrženou ránu.

„Viděli jsme zprávy, Soseki. Kdo to z tvojí strany přežil?“

Koi potřásl hlavou. „Moc jich není. Vidaurová. Aoto. Sobieski.“

„Mari Ado?“

Zavřel oči. „Je mi líto, Jacku.“

Po chodníčku se blížil kapitán rejnolovky s několika lodními důstojníky, s nimiž jsem se znal dost, abychom si na chodbách kývali na pozdrav. Zdálo se, že Koi je zná všechny – když si podávali ruku, zalomili palce, a než kapitán zachrochtal na pozdrav a s ostatními v závěsu zamířil k věži správce přístavu, stačili toho hodně probrat v kulometném stripjapu. Koi se opět otočil k nám.

„Zůstanou v docích dost dlouho. Musejí si podat žádost o opravu gravitačních systémů. V přístavu je ještě jeden lovec rejnoků, jeho starej přítel. Koupěj nějakej čerstvej úlovek a šoupnou ho na newpestskej trh, aby to vypadalo věrohodnějc. My zatím odtud za úsvitu vypadneme na jednom ze Segesvarových pašeráckých kluzáků. Lepší útěk jsem zařídit nestihnul.“

Nepodíval jsem se Brasilovi do očí. Radši jsem si prohlédl panorama plovoucího města. Cítil jsem sobeckou úlevu, že na seznamu padlých nefiguruje jméno Virginie Vidaurové; vyslanecká osobnost ve mně zatím sledovala pohyb lidí ve večerním davu, hledala možné pozorovatelny a stanoviště pro odstřelovače.

„Můžeme místním věřit?“

Koi přikývl. Zřejmě si oddechl, že může řešit bezprostřední problémy. „Valné většině ano. Obrázky z plovoucího světa se stavily na Drávě. Většina akcionářů jsou potomci původních družstevníků. Jsou quellisticky zaměřený, což znamená, že maj tendenci dávat pozor jeden na druhýho, ale pokud nikdo nepotřebuje pomoc, hleděj si svýho.“

„Fakt? To zní trošku utopicky. A co gastarbeitři?“

Koi se na mě ostře podíval. „Dělníci a nováčci vědí, čemu se upsali. Obrázky mají reputaci jako ostatní plovoucí plošiny. Lidi, co se jim to nelíbí, tady nevydržej. Kulturní síto.“

Brasil si odkašlal. „Kolik z nich ví, o co jde?“

„Kolik z nich ví, že jsme tady? Asi tucet. Kolik z nich ví, proč jsme tady? Dva. Oba bejvalý členové Černých brigád.“ Koi si pátravě prohlížel rejnolovku. „Oba tu chtěli bejt kvůli Určení. V podpalubí na zádi máme konspirační byt, tam to provedeme.“

„Koi,“ vstoupil jsem mu do zorného pole. „Nejdřív si musíme promluvit. Je pár věcí, který byste měl vědět.“

Chvíli se na mě díval, vrásčitou tvář kamennou, ale v očích hlad. Věděl jsem, že přes ten se neprobiju.

„Bude to muset počkat,“ odtušil. „Tady a teď musíme potvrdit. Byl bych vám vděčný, kdyby mě nikdo z vás neoslovoval jménem, dokud to neprovedeme.“

„Ne potvrdit, určit!“ vyštěkl jsem na něho. Začalo mě pomalu nasírat, jak o ní hovoří se slyšitelným velkým počátečním písmenem. „Chtěl jste říct určit.“

Pohlédl mi přes rameno, zrakem spočinul na pravoboku rejnolovky.

„Jo, to mám na mysli,“ odpověděl.

O kořenech quellismu v nejnižších třídách se toho napsalo hodně, zvláště v době, kdy hlavní architektka hnutí už dávno nebyla mezi živými a příhodně se už do politické debaty nemohla zapojit. Skutečnost, že Quellcrist Falconerová použila pro založení svojí mocenské základny lidi z nejchudších dělnických vrstev Harlanova světa, vedla mnoho neoquellistů ke kurióznímu přesvědčení, že v období Recivilizace bylo jejím záměrem vytvořit vedení výhradně z příslušníků této společenské třídy. Tomu, že Naďa Makita ve skutečnosti pocházela z prostředí poměrně privilegované střední vrstvy, se pozdější prameny pečlivě vyhýbaly, a protože se nikdy nedostala k vládě, ústředním problémem, kdo to převezme po ní, se nikdo nezabýval. Vnitřní rozpor v jádru moderního quellistického myšlení přetrvával a v neoquellistické společnosti není zdvořilé na něj upozorňovat.

Proto jsem nekomentoval skutečnost, že se konspirační byt na zádi Obrázků z plovoucího světa zjevně nehodí k muži a ženě, kteří na nás čekali, k těm uhlazeně hovořícím bývalým příslušníkům Černých brigád. Podpalubí na zádi kterékoli plovoucí plošiny či mořské továrny patří mezi nejlevnější a nejubožejší čtvrti vůbec. Nikdo v nich nebydlí dobrovolně. Když jsme z palubní nástavby a mnohem příjemnějších ubytoven posádky sestupovali po lodních schůdcích, cítil jsem stále silněji vibrace motorů. Když jsme dorazili do bytu, vibrace přešly do trvalého tlumeného rachotu. Účelový nábytek, odřené a oprýskané stěny, minimální výzdoba, to všechno naznačovalo, že se tu může ubytovat jen člověk, který doma moc času netráví.

„Omluvte prostředí,“ uvítala nás žena zdvořile, když nám ukazovala cestu. „Je to jen na jednu noc. Blízkost motorů komplikuje případný odposlech.“

Její partner nás usadil na židle rozestavené kolem levného plastového stolu s občertvením. Horký čaj v konvici, suši. Velmi formální. Ujal se slova dřív, než jsme se stačili posadit.

„Jo. Jsme míň než sto metrů od nejbližšího služebního průlezu v trupu, kde vás zítra ráno vyzvednou. Kluzák zajede přímo pod nosný traverzy mezi kýly šest a sedm. Budete moct sešplhat přímo do něj.“ Ukázal na Sierru Tres. „I s tím zraněním to zvládnete.“

Mluvil s nacvičenou jistotou, během hovoru ale pokradmu stáčel oči k ženě v těle Sylvie Oshimové a pokaždé prudce sklouzl pohledem zpět. Od chvíle, co jsme ji přivedli z kajuty rejnolovky Švihnutí andělského ohně, dělal Koi prakticky totéž. Zdálo se, že jediná tady plně ovládá svoje oči a naděje bývalá příslušnice Černých brigád.

„Nuže,“ pravila uhlazeně, „jmenuji se Sto Delia. Tohle je Kijoshi Tan. Můžeme začít?“

Určení.

V současné společnosti jde o běžný rituál jako třeba přiznání rodičovství při oslavách narozenin či obnova manželství nově přepouzdrovaných párů za účelem upevnění předchozího svazku. Určení částečně představuje konvenční obřad, částečně sentimentální sešlost, kde si lidé povídají o starých zlatých časech. Formální stránka Určení se liší svět od světa a kulturu od kultury. Na všech mně známých světech představuje nesmírně důležitý aspekt společenských vztahů. Kromě drahých psychografických procedur využívajících nejmodemějších technologií je to jediný způsob, jak bez ohledu na tělo, které nosíme, našim přátelům a rodině dokázat, že jsme tím, za koho se vydáváme. Určení se stalo základní společenskou povinností klíčového významu, s jejíž pomocí se v naší moderní době definuje pokračující totožnost, stejně nezbytnou, jako bývaly primitivní databáze vlastnoručních podpisů a otisků prstů našich předků v minulém tisíciletí.

To v případě, že jde o obyčejného občana.

Stokrát významnější je Určení v případě, kdy se jedná o osobu pololegendární hrdinky, která – možná – vstala z mrtvých. Když si Soseki Koi sedal, viditelně se třásl. Oba kolegové z Černých brigád měli na sobě mladší pouzdra a nedávali toho tolik najevo, ale když jste se na ně podívali vyslaneckýma očima, viděli jste na nich stejné napětí. Poznali jste to podle nejistých, přehnaných gest, přílišné náchylnosti k výbuchům smíchu, podle občasného chvění hlasu ve vyschlém hrdle. Těmto třem lidem, kteří patřili k nejobávanější povstalecké skupině v dějinách planety, se mezi prachem a popelem minulosti zjevila jiskřička naděje. Měli před sebou ženu, co se považovala za Naďu Makitu. Měli ji přímo před očima, včetně všeho, na čem jim kdy záleželo.

„Je nám ctí,“ začal Koi, pak se mu zadrhl hlas, musel si odkašlat. „Je pro nás čest, že o tom můžeme hovořit.“

Žena v pouzdře Sylvie Oshimové ho klidně pozorovala z protější strany stolu. Na jednu rafinovaně položenou otázku úsečně přisvědčila, druhou zcela pominula. Do hry otázek a odpovědí se vložili i zbylí dva členové Černých brigád. Mírně se k nim natočila, pokaždé učinila starobylé gesto na znamení, že je připravena poslouchat. Když počáteční výměna zdvořilostí odezněla a roztočilo se soukolí procedury Určení, ocitl jsem se v roli diváka. Konverzace se rozproudila, chvíli se probíraly záležitosti posledních dvou dnů, přeskočilo se na zdlouhavou, pochmurnou politickou retrospektivu, hovor skončil u Recivilizace a let, která jí předcházela. Stejně rychle se měnil jazyk, chvíli mluvili současnou amangličtinou, pak zvolili neznámý starodávný japonský dialekt, občas do toho vnesli trochu stripjapu. Pohlédl jsem bezradně na Brasila, pokrčil jsem rameny. Tematika a syntaxe nám začaly unikat.

Pokračovalo to celé hodiny. Za stěnami rachotily přetížené motory plovoucí plošiny. Obrázky z plovoucího světa pluly. Seděli jsme a poslouchali.

„…byste si mysleli. Pád z takový jedný římsy a vnitřnosti se vám rozstříknou do »vln odlivu?«. Žádná možnost zachránit bázi, žádná přepouzdrovací pojistka, dokonce žádnej příspěvek za úmrtí v rodině. Ve vašich kostech začíná narůstat »zuřivost?« a…“

„… pamatujete si, kdy se to stalo poprvé?“

„… jeden z článků mýho otce o koloniální teorii…“

„… hráli jsme »?????« v ulicích Danči. Všichni. Pamatuju se, že se »pouliční policie?«jednou pokusila…“

„… reakce?“

„… rodiny už jsou takový – aspoň moje famílie byla vždycky »???? ná?« na »epidemii?« kluzatice…“

„… dokonce i když jste byla mladá?“

„… to jsem napsala, než mi bylo dvacet. Nemůžu uvěřit, že to zveřejnili. Nemůžu uvěřit, že se našli lidi, co »to brali vážně/platili slušný peníze?« tolik »?????«“

„Ale–“

„Vážně?“ pokrčení rameny. „Tak jsem to nebrala, když »se ohlídla/ znovu uvážila?«, je to podle »krve na mých rukách?« vlastně »?????«“ Čas od času jsme se já nebo Brasil zvedli a zašli do kuchyně uvařit čerstvý čaj. Veteráni Černých brigád si nás sotva všimli, plně zaujati rozhovorem, pohrouženi v záplavě údajů a podrobností, jejichž prostřednictvím před nimi ožívala minulost.

„…pamatujete se, čí to bylo rozhodnutí?“

„Rozhodně nepamatuju. Vy jste neznali »vojenskou subordinaci/respekt z velitele?«, ani za…?“

Náhlý výbuch smíchu okolo stolu. V očích patrné slzy.

„… to, abysme se tam nepozorovaně připlížili, se moc ochladilo. Na infra bysme byli vidět jako…“

„Ano, bylo skoro…“

„… Millsport…“

„… snad lepší jim nalhávat, že máme dobrý vyhlídky? To si nemyslím.“

„Bylo to posranejch sto kiláků od…“

„…a zásoby…“

„… Odisej, pokud si pamatuju. Spouštěl tam »?????« hned poblíž…“

„… a Alabardos?“

Dlouhá pauza.

„Není to jasný. Mám dojem, že »?????«. Vybavuju si něco jako helikoptéru. Je to možný? Letěli jsme v helikoptéře?“

Trochu se třásla. Okamžitě, nestalo se to poprvé, diskutované téma odložili, jako když střelí do hejna křídlatců.

„… něco o…“

„… bytostně reakční teorie…“

„Ne, pravděpodobně ne. Kdybych prověřovala jiný »modely?«…“

„Ale to není axiom, že by »boj?« za ovládnutí »?????« mohl způsobit…“

„Že ne? Kdo to říká?“

„No přece,“ všichni se zarazili, náhle vyvedeni z míry, „vy jste to řekla. Přinejmenším jste »tvrdila/připouštěla?«, že…“

„To je krávovina! Nikdy jsem netvrdila, že by náhlej politickej zvrat mohl být »kltčem?« k…“

„Jenže Spaventa prohlašuje, že jste obhajovala…“

„Spaventa? Ten podělanej podvodník! Ten ještě dejchá?“

„… a vaše spisy o demografické dynamice ukazují…“

„Koukněte se, nejsem kurva ideolog, jasný? Narazili jsme na »lahvouna v příboji?« a museli jsme…“

„Takže vy tvrdíte, že »?????« není řešením »?????« a že omezení »chudoby/neznalosti?« by znamenalo…“

„Ale ovšemže ano. Nikdy jsem nic jinýho netvrdila! Mimochodem, co je se Spaventou?“

„No, ehm, učí na Millsportské univerzitě tyhle–“

„Učí? Ten tajtrlík!“

„Hm. No, možná bychom si mohli probrat »verzi/hledisko?« těch událostí, jež tolik nezávisejí na »?????«, ale spíš na teoriích »praku/zákluzu? «…“

„Jo, jo, dejme tomu. Ale dejte mi jedinej příklad, kterej by tyhle tvrzení »spojoval?« a podporoval…“

„Hmmmmmm…“

„Přesně. Demodynamika není »krev ve vodě?«, naopak. Je to pokus…“

„Ale–“

A tak to pokračovalo dál a dál, dokud se Koi za rachotu levného nábytku náhle nepostavil na nohy.

„To stačí!“ vyštěkl mrzutě.

Všichni ostatní jsme si mezi sebou rychle vyměnili pohledy. Koi obešel stůl. Když shlédl na sedící ženu, ve stařecké tváři měl napětí. Ona se na něj podívala úplně bez výrazu.

Podal jí obě ruce.

„Zatím jsem před vámi,“ polkl, „svoji totožnost z nezbytných důvodů tajil. V zájmu našeho případu. Našeho společnýho případu. Jsem Soseki Koi, velitel devátý Černý brigády. Saffronský bojiště.“

Maska na obličeji Sylvie Oshimové roztála. Objevilo se na ní něco podobného úsměvu.

„Koi? Třaslavej Koi?“

Přikývl. Rty pevně sevřené.

Vzala ho za ruce a Koi jí pomohl vstát. Pak se otočil ke stolu, pohlédl do každé tváře a v jeho očích bylo možné spatřit slzy. Promluvil téměř plačtivě.

„Toto je Quellcrist Falconerová,“ prohlásil pevně. „Co se týče mě, nemám sebemenší pochybnost.“

Znovu se otočil, objal ji. Na tvářích se mu zaleskly slzy. Hlas zněl chraplavě.

„Čekali jsme na tvůj návrat tak dlouho,“ plakal. „Tak strašně dlouho!“

Část pátá

Dlouho očekávaná bouře

„Nikdo si nevšiml, že se Ebisu vrací. Pak už bylo příliš pozdě. Co bylo řečeno, už nemohlo být odřečeno, co se stalo, nemohlo se odestát. Ze svých skutků se museli zodpovídat všichni přítomní, každý zvlášť…“

Legendy boha moře

lidová slovesnost

„Nepředvídatelný směr a rychlost větru… lze očekávat špatné počasí…“

Kossuthská síť pro zvládnutí bouří

vyhlášení krizového stavu

Kapitola třicátá osmá

S mírnou kocovinou jsem se probudil do kossuthsky horkého rána. Šikmé sluneční paprsky, rachotivé vrčení. V jamách někdo krmil bahenní pantery.

Podíval jsem se na hodinky, bylo hodně brzo.

Chvíli jsem polehával, po pás zachumlaný v přikrývkách, naslouchal zvířatům a chlapáckému halekání mužů, kteří je z můstku krmili. Segesvar mě vzal na exkurzi už před dvěma roky. Měl jsem v živé paměti hrůzu nahánějící sílu, s níž panteři vyskakovali, aby urvali rybí stejk velikosti lidského trupu. Četa krmičů vykřikovala i tehdy, ale čím pozorněji jste se zaposlouchávali do jejich hlasů, tím jasněji jste si uvědomovali, že jejich odvaha je hraná a že si jen tváří v tvář pudovému strachu dodávají kuráž. S výjimkou pár drsných lovců bahenní zvěře si Segesvar svoje rekruty vybíral téměř výhradně v přístavních a chudinských čtvrtích Newpestu, kde byla pravděpodobnost, že hoch už v životě viděl pantera, stejně mizivá, jako že se někdy podíval do Millsportu.

Před pár stovkami let to bylo jiné – Pláň nepokrývala tak rozsáhlou oblast, nebyla vyčištěná až na jih, aby uvolnila prostor monokulturním beladovým kombinátům. V některých oblastech se jedovatě krásné stromy a plovoucí rostliny plazily až k okraji města a vnitrozemská část newpestského přístavu se musela dvakrát ročně čistit rypadly. Bahenní panteři se občas vyhřívali i na nákladové rampě. Chameleónská kůže na krku a na zádech napodobovala tetelení horkého vzduchu. Specifické zákonitosti rozmnožovacího cyklu tvorů, které panteři na Beladové pláni lovili, občas zavinily, že šelma opustila mokřadní biotop a zatoulala se do městských ulic, kde pak snadno otvírala zamčené odpadkové kontejnery. Někdy za noci si zvíře odneslo i bezdomovce či neopatrného opilce. V postranních uličkách se bahenní panteři dokázali přitisknout k zemi, stejně jak to dělají ve svém přirozeném prostředí, tělo a nohy skryté pod hřívou a pláštěm, na sobě černou kamufláž. Svým obětem připadali jako kaluž tmy a pak už bylo pozdě; policie nenašla víc než kaluž krve a ozvěnu výkřiků v nočním tichu. Jako desetiletý hošík jsem měl tu čest seznámit se s pantery osobně. Jednou jsem dokonce s křikem prchal po žebříku přístavního skladiště, když jsme se předtím v partě se zatajeným dechem blížili krok za krokem ke spícímu panterovi. Jenže ten se překulil, zaplácal okrajem těžké chapadlaté hřívy a obdařil nás zívnutím, při němž doširoka rozevřel zobákovitou tlamu.

Hrůza, stejně jako všechny ostatní zážitky z dětství, netrvala dlouho. Bahenní panteři jsou děsiví, smrtelně nebezpeční, pokud je potkáte za nevhodných okolností, ale patří k našemu světu.

Vrčení dostoupilo vrcholu.

Členové Segesvarovy bandy považovali pantery za oživlé bestie z laciných holografických her či vzácných hodin biologie, kdy zrovna nebyli za školou. Za monstra z cizí planety.

Z téhle.

Možná leckterý ze Segesvarových mladých hrdlořezů, dříve než ho zničil hajducký způsob života, pocítil při pohledu na pantery existenciální zachvění, protože v té chvíli pochopil, jak daleko je od domova.

A možná ne.

Někdo se vedle mě převalil a zaúpěl.

„Nemohly by ty bestie držet tlamu?“

Současně s úlekem se mi vrátila paměť a potlačila ho. Otočil jsem hlavu a spatřil zpod polštáře, který si sama připlácla na hlavu, vykukovat skřítkovské rysy Virginie Vidaurové. Oči měla dosud zavřené.

„Čas krmení,“ vysvětlil jsem, ústa slepená spánkem.

„Nemůžu se rozhodnout, co mě sere víc. Jestli ty bestie nebo ti debilové, co je krměj,“ pravila a otevřela oči. „Dobré jitro.“

„Taky přeju.“ Záblesk vzpomínky z dnešní noci, Virginie obkročmo na mně. Jakmile jsem si to vybavil, hned se mi postavil. „Nenapadlo by mě, že se to stane v reálným světě.“

Nějakou dobu mě pozorovala, pak se převalila na záda, civěla do stropu.

„Ne. Ani já jsem si to nemyslela.“

Události předešlého dne se zvolna vynořovaly. Jak jsem zahlédl Vidaurovou balancovat na čumáku Segesvarova kluzáku s mělkým ponorem, uvázaného ve vlnobití pod masívními nosníky Obrázků z plovoucího světa. Světlo úsvitu z otvoru na zádi tak daleko mezi trupy plovoucí plošiny nedosáhlo, takže když jsem se spouštěl služebním průlezem, viděl jsem jen ozbrojenou postavu s ježatými vlasy. Z jejího postoje vyzařovala obvyklá pevnost a jistota, ale když jí při naloďování prokmitlo přes tvář světlo svítilny, všiml jsem si něčeho, co jsem nedokázal definovat. Krátce se mi podívala do očí, pak rychle odvrátila hlavu.

Během plavby ranními vodami Kossuthského zálivu toho nikdo moc nenamluvil. Ze západu foukal slušný vítr, všude vládlo světlo šedé jako hlaveň, tak nikomu do řeči moc nebylo. Segesvarův pašerácký kormidelník nás všechny zahnal do nitra kluzáku, druhý hajduk se s tvrdým výrazem vyhoupl do střelecké vížky. Mlčky jsme seděli ve stísněné kabině a poslouchali, jak brzdíme, jak se v blízkosti pláže mění zvuk motorů. Vidaurová se posadila vedle Brasila, viděl jsem, jak se v příšeří dotkli stehny, stiskli si ruce. Zavřel jsem oči, zaplul do sedadla z ohýbaných trubek; abych se něčím zabýval, v duchu jsem si přehrával trasu cesty.

Na oceán k zmrzačené otrávené pláži kdesi na severním cípu Včiry sotva z dohledu newpestského předměstí. Jeho zbídačelé chatrče se staly zdrojem jedovatých látek, jež se hrnuly do odpadních kanálů. Nikdo nebyl tak hloupý, aby si sem přišel zaplavat či zarybařit. Nikdo nemohl zahlédnout náš tuponosý kluzák, který se tím sajrajtem prokousával. Přes bažiny s olejnatými skvrnami na hladině i dusícím se a zahnívajícím vodním rostlinstvem, až jsme konečně vypluli na Pláň. Povolenou rychlostí jsme se vnořili do nekonečné beladové polévky. Postupovali jsme vpřed klikatou trasou, abychom zametli stopu, třikrát jsme se zastavili v balírnách závodů na zpracování belady, kde jsme se setkali s dělníky napojenými na hajduky, po každé zastávce jsme měnili kurs. Pak jsme osaměli a byli jsme u cíle. Segesvarův domov, jeho útočiště, panteří farma.

Cesta zabrala skoro celý den. Postavil jsem se na molo poslední balírny a pozoroval, jak slunce nad Plání zapadá za mraky podobné zkrvaveným fáčům. Vidaurová a Brasil na palubě kluzáku tiše a naléhavě hovořili. Sierra Tres, jak jsem ji naposledy viděl, neopustila kajutu a s oběma hajduckými členy posádky si vyměňovala drby. Koi měl napilno jinde, vyřizoval telefony. Žena v pouzdře Sylvie Oshimové obešla bušl sušící se belady, vysokého jako my oba dohromady, zastavila se vedle mě, zahleděla se k obzoru jako já.

„Pěkný nebe.“

Zabručel jsem.

„I tohle se mi u Kossuthu vybavuje. Večerní obloha nad Beladovou plání. Tehdy jsem dělala na sklizni belady, v devětašedesátým a jedenasedmdesátým,“ dodala, sklouzla do sedu, zády se opřela o balík, prohlížela si ruce, jako by na nich hledala stopy dřívější dřiny „Jasně, nechali nás dělat každej den od nevidím do nevidím, ale jakmile se slunce takhle sklánělo, věděls, že to máš skoro za sebou.“

Nic jsem neřekl. Vzhlédla ke mně.

„Ještě mi nevěříš?“

„Nepotřebuju uvěřit,“ odtušil jsem. „Na to, co chci říct, nikdo nedá. Veškerý přesvědčování jsi zvládla na palubě Obrázků z plovoucího světa.“

„Fakt si myslíš, že jsem ty lidi úmyslně oklamala?“

Chvilku jsem o tom uvažoval. „Ne. Nemyslím. Jenže to z tebe nedělá to, co si myslíš, že jsi.“

„Jak teda vysvětlíš, co se stalo?“

„Jak jsem řekl. Není nutný, abych něco vysvětloval. Můžeš tomu říkat běh dějin. Koi dostal, co chtěl.“

„A co ty? Tys to nedostal?“

Smutně jsem pohlédl na zraněné nebe. „Nepotřebuju nic, co bych už neměl.“

„Vážně? To tě není těžký uspokojit.“ Máchla rukou kolem sebe. „Žádná naděje v lepší zítřek? Nezajímá tě spravedlivější přestavba společenského systému?“

„Máš na mysli rozdrtit oligarchii a symboliku, kterou používá k udržení dominantního postavení? Vrátit moc do rukou lidu? Něco takovýho?“

„Něco takovýho,“ odtušila, ale nebylo jasné, jestli se po mně opičí nebo souhlasí. „Nevadilo by ti, kdyby sis sednul? Bolí mě za krkem, když se po tobě musím otáčet.“

Zaváhal jsem. Kdybych odmítl, vypadalo by to jako naschvál. Sedl jsem si na podlahu balírenské plošiny, opřel jsem si hlavu o beladový balík a čekal. Ona se ale odmlčela. Nějakou dobu jsme seděli bok po boku. Jako kumpáni.

„Víš,“ spustila nakonec, „když jsem byla malá holka, otec měl zpracovat tu nanobiální biotechnologii. Systémy pro opravu poškozenejch tkání, zesilovače imunitního systému, znáš to. Šlo o takovej přehledovej článek, měl shrnout historii nanotechnologie od přistání člověka na týhle planetě, co bylo a kam to povede. Pamatuju se na videozáznam, kterej mi ukazoval, když dávali do novorozeněte nejnovější model. Vyděsilo mě to.“

Nepřítomný úsměv.

„Pořád si to pamatuju. Dívám se na mimino, ptám se otce, jak všem těm stroječkům řekne, co mají zařídit. Pokusil se mi to vysvětlit, že dítě nemusí říkat nic, stroje už vědí, co dělat. Potřebujou jenom zapnout.“

Přikývl jsem. „Hezká analogie. Nemyslím–“

„Moment, nech mě to dokončit.“ Pozvedla ruce, jako by něco chtěla zarámovat. „Představ si, že nějakej hajzl tomu dítěti nedá nanoby všechny. Záměrně. Dá mu, dejme tomu, jenom ty, co se starají o fungování mozku a žaludku. Zbytek je jenom mrtvá biotechnologie. Anebo ještě hůř – polomrtvá technika – bude stahovat z těla živiny, ale jinak nebude dělat nic. Nebo bude naprogramovaná, aby dělala škodu. Aby tkáně rozrušovala, místo aby je hojila. Aby vpouštěla nesprávný proteiny, aby neudržovala chemikálie v rovnováze. Dítě vyroste a začnou mu zdravotní problémy. Všecky nebezpečné místní organismy, ty harlanské, které Země nikdy nespatřila, zaútočí a dítě onemocní všema chorobama, proti kterým si naši předci na Zemi nemohli vybudovat obranu. Co se stane?“

Zašklebil jsem se. „Pohřbíš ho?“

„Myslím před pohřbem. Přijdou doktoři a doporučej chirurgickej zákrok, možná transplantaci orgánů či končetin–“

„Naďo, vážněs byla pryč moc dlouho. Kromě války a kosmetických operací se už nic takovýho–“

„Kovacsi, jde jenom o analogii. Vtip je v tom, že skončíš s tělem, který špatně funguje a potřebuje trvalou cílenou kontrolu zvnějšku. Proč? Ne kvůli vrozený vadě, ale protože nefunguje nanotechnologie. To jsme my. Tahle společnost – každá společnost v Protektorátu – je tělo, ve kterým je pětadevadesát procent nanotechnologie vypnutejch. Lidi nedělaj to, od čeho tu jsou.“

„A to?“

„Řídit, Kovacsi. Převzít vládu. Starat se o společnost. Udržovat bezpečnost na ulicích, spravovat veřejný zdravotnictví a vzdělávání. Budovat. Vytvářet bohatství, organizovat data a zajišťovat, aby obojí plynulo tam, kam je třeba. Lidi by to svedli, mají ten potenciál, ale je to s nima jako s nanobama. Nejdřív je musíš zapnout, vdechnout jim vědomí. Co jinýho je quellistická společnost? Uvědomělá populace. Demodynamická nanotechnika v akci.“

„Správně – takže mocní a zlí oligarchové vypnuli nanotechnologii?“

Opět se usmála. „Ne tak docela. Oligarchové nepředstavujou vnější faktor, spíš zacyklený podprogram, který se vymknul kontrole. Rakovinu, pokud chceš změnit analogii. Jsou naprogramovaní, aby spásali zbytek těla bez ohledu na to, co to se systémem může udělat, a aby zlikvidovali všechno, co by jim mohlo konkurovat. Proto je musíš sejmout jako první.“

„Jo, myslím, že jsem tu řeč slyšel. Rozdrťte vládnoucí třídu a všechno bude dobrý“

„To nebude, ale je to nutnej první krok.“ Hovořila se stále větším zaujetím, stále rychleji. Zapadající slunce zbarvilo její tvář vlnkami odraženého světla. „Všechna předešlá revoluční hnutí v lidských dějinách se dopustila stejnýho základního omylu. Viděla moc jako statickej aparát, jako stavbu. Tak to není. Moc je dynamickej, proudící systém, vyvíjí se jedním ze dvou směrů. Buď se v systému akumuluje, nebo v něm difunduje. Ve většině společností se hromadí a většina revolučních hnutí ji chce jen hromadit jinde. Skutečná revoluce musí změnit směr proudu. A to nikdy nikdo neudělal, protože mají strach, že přijdou o místo v dějinách. Když porazíš jednu dynamicky se hromadící moc a nahradíš ji jinou, nezměníš nic. Nic tím ve společnosti nevyřešíš, všechny dosavadní problémy se vynořej znova. Musíš spustit nanotechnologii, která to vyřeší po svým. Musíš vybudovat systémy, který pomůžou moci difundovat, místo aby ji jen přerozdělily. Odvolatelnost, demodynamickej přístup, soustava ústavních práv, vzdělávání k politickému myšlení–“

„Zadrž.“ Zdvihl jsem bezradně ruku. V minulosti jsem většinu z toho už několikrát slyšel od Malých modrých broučků, a i když obloha vypadala romanticky, neměl jsem na opakovaný výklad nervy. „Naďo, tohle se už přece vyzkoušelo. Ty to víš. Z toho, co si pamatuju z předkolonizačních dějin, vím, že ten tvůj lid, v kterej tolik věříš, s radostí odevzdal moc hned zpět do rukou utiskovatelů výměnou za holoporno a laciný palivo. Snad bysme si z toho měli všichni vzít ponaučení. Lidi radši slintaj nad klepama a momentkama Josefiny Hikariový a Ryu Bartokový než aby si dělali vrásky nad tím, kdo spravuje jejich planetu. Vzalas to někdy v úvahu? Je docela možný, že jsou tak šťastnější.“

Záblesk opovržení. „Jo, je to možný. Ale je taky možný, že období, o kterým mluvíš, se špatně vykládalo. Je možný, že premileniální konstituční demokracie nebyla selháním, jak se nám dnešní učebnice dějepisu snažej vtlouct do hlavy. Třeba ji zabili, vzali nám ji, lhali našim dětem.“

Pokrčil jsem rameny. „Ano, možná lhali. V tom případě to ale šikovně dělají zas a znova.“

„Samozřejmě!“ Téměř to na mě vykřikla. „Ty bys to neudělal? Kdyby na tý lži záviselo zachování tvejch privilegií, tvýho společenskýho postavení, tvůj zahálčivej život a tvoje podělaná prestiž? Nenaučil bys lhát svoje děti, jakmile začnou chodit a mluvit?“

„A my snad nedokážeme svým dětem říkat pravdu? No tak! Musíme si prožít Dekonolonizaci každejch pár století, aby nám to připomněla?“

Zavřela oči a opřela hlavu o balík belady. Zdálo se, že mluví k nebi. „Nevím. Možná musíme. Nerovnej zápas. Vždycky je snazší vraždit a bořit, než stavět a vzdělávat. Lehčí je moc nahromadit, než ji rozptýlit.“

„Jo. A je taky možný, že tvoji quellističtí přátelé odmítají vidět meze naší rozvinutý sociální biologie.“ Přistihl jsem se, jak zvyšuju hlas. Snažil jsem se utišit, slova zněla skřípavě. „Přesně tak. Klaň se a uctívej nějakýho fešáka s fousama nebo v saku. Jak jsem řekl. Lidi jsou možná takhle šťastný. Lidi jako ty nebo já jsou možná jenom komáři z bažin, který těm ostatním kazí klidný spaní!“

„Takže až sem ses dostal?“ Zvedla oči vysoko k nebi, pohlédla na mě úkosem, aniž pohnula hlavou. „Vykašlat se na to, nechat špínu typu Prvních rodů, aby shrábla všechno? Nechat zbytek lidstva, aby upadl do kómatu? Vzdát ten boj?“

„Mám dojem, že je na to už pozdě, Naďo.“ Čekal jsem, že mě to prohlášení uspokojí, ale mýlil jsem se. Byl jsem jen unavený. „Když se lidi Koiova typu jednou rozhoupou, nezastavíš je. Pár jsem jich poznal. A my už jsme se rozhoupali. Řekl bych, že se dočkáš druhý Recivilizace. Teď už nezáleží na tom, co řeknu nebo udělám já.“

Nespouštěla ze mě oči. „Ale stejně si myslíš, že to bude ztráta času.“

Vzdychl jsem si. „Už jsem byl mnohokrát a na mnoha planetách svědkem, jak se to posralo. Stěží můžu uvěřit, že tohle bude jiný. Přinejlepším poženeš lidi na jatka jen proto, abys jim vymohla tam či onde drobný úlevy. Přinejhorším se ti povede přivolat na Harlanův svět Vyslanecký sbory a věř mi, že o takovým pekle se ti nesnilo ani v nejhorší noční můře.“

„Jasně, Brasil mi to řekl. Byl jsi v jejich údernejch jednotkách.“

„Je to tak.“

Chvilku jsme pozorovali umírání slunce.

„Víš,“ zamyslela se, „nepředstírám, že mám páru, co s tebou ve Vyslaneckejch sborech dělali. Ale chlapy jako ty jsem už potkala. Pohání vás nenávist k sobě, protože ji můžete zaměřit na kterejkoliv vnější cíl. Je to ale nehybná šablona, Kovacsi. Něco jako socha zoufalství.“

„Myslíš?“

„Myslím. V podstatě si nepřeješ, aby se něco zlepšilo, protože bys už neměl cíl. Kdybys ztratil vnější objekt, na kterej bys moh zaměřit nenávist, musel bys čelit tomu, co máš uvnitř.“

Ušklíbl jsem se. „A to má bejt co?“

„Přesně to nevím. Můžu jenom hádat. Týrání v rodině. Život na ulici. Ztráta někoho blízkýho v útlým dětství. Nějaká zrada. Dřív nebo pozdějc, Kovacsi, se budeš muset podívat pravdě do očí a pochopit, že se nemůžeš vrátit a něco s tím udělat. Život se musí žít dopředu.“

„Jistě,“ pravil jsem bezbarvě. „Nepochybně ve službách slavné quellistické revoluce.“

Pokrčila rameny. „To si musíš vybrat sám.“

„Už jsem si vybral.“

„A přesto ses vydal na Útesy a osvobodil mě z rukou Harlanitů. Zmobilizovals Koie a všechny ostatní.“

„Šel jsem pro Sylvii Oshimovou.“

Pozvedla obočí. „Opravdu?“

„Opravdu.“

Dlouhá pauza. Na palubě kluzáku se Brasil uchýlil do kabiny. Zachytil jsem závěr toho pohybu, ale zdál se mi náhlý, netrpělivý. Virginie Vidaurová zůstala na palubě, upřeně se na mě dívala.

„No,“ pravila posléze žena, která si o sobě myslela, že je Naďa Makita, „vypadá to, že s tebou marním čas.“

„Jo, taky mám ten dojem.“

Pokud jsem ji rozzlobil, nedala to najevo. Opět pokrčila rameny, vstala, věnovala mi zvláštní úsměv, pak odešla po sluncem vysušené plošině, tu a tam pohlédla do husté vody. Později jsem ji viděl, hovořit s Koiem, ale po zbytek plavby k Segesvarovi mě nechala na pokoji.

Jako konečná cesty se farma nijak nevyznamenala. Vystupovala z hladiny Pláně a připomínala pouhý shluk promáčených heliových balonů, ponořených mezi trosky balírny ve tvaru písmene U. Ve skutečnosti tahle stanice sloužila jako nezávislá beladová plošina ještě před nástupem kombinátů, ale nikdo ji korporacím neprodal a o generaci později z ní už byla opuštěná ruina. Radul Segesvar získal její kostru jako součást dlužního úpisu z hazardních her. Když ji spatřil, jistě nijak nadšený nebyl, ale pustil se do díla, nechal rozpadající se stanici předělat v starožitném stylu a rozšířil stavbu o prostor, který dříve sloužil jako rušný obchodní přístav. Využil nejnovější technologii opevněných nepropustných krytů, získanou přes armádního zbrojního dodavatele v Newpestu, který mu dlužil laskavost. Dnes se komplex honosil malým exkluzivním bordelem, elegantně zařízeným kasinem a nejšťavnatější atrakcí, která divákům poskytovala něco, o co v civilizovanějším prostředí nezavadili – mrazení v žilách při pohledu na panteří zápasy.

Když jsme dorazili, majitel uspořádal slavnostní večírek. Hajduci si vždycky zakládali na své pohostinnosti a Segesvar nebyl výjimka. Jednu plošinu na konci staré stanice uvolnil, připravil jídlo, pití, nevtíravou hudbu, pochodně z pravého vonného dřeva a větráky, aby se těžký vzduch slatiny hýbal. Pohledné ženy a muži, všichni spoře oblečení a přivolaní z bordelu či jednoho ze Segesvarových newpestských holoporno studií, vířili mezi stoly obtěžkanými servírovacími tácy. Jejich pot vytvářel na obnažené pokožce umělecké vzory a voněl upravenými feromony. Zorničky měli po požití nějakého euforika široce rozevřené a nenápadně tak dávali najevo, že je tu taková látka k mání. Pro shromáždění neoquellistických aktivistů to patrně nebylo nejvhodnější, ale Segesvar mohl tuto formu zvolit záměrně. Politiku víceméně nesnášel.

Nálada na plošině byla nicméně ponurá, zádumčivá, jen zvolna se rozplývala v chemickém zapomnění, které nikdy nepřesáhlo hranici sentimentálního rozpoložení. Realita přepadové akce a únosu Mitzi Harlanové a následné přestřelky v postranních uličkách Nové Kanagawy zůstávala v živé paměti. Bylo to příliš krvavé a brutální, než aby se společnost mohla nějak odvázat. Nepřítomnost padlých bila do očí a vyvolávala vzpomínky na jejich pochmurný konec.

Mari Ado, rozříznutá paprskem Sunjetu na dvě půlky, tápající z posledních sil po pistoli u boku, aby si ji přiložila k hrdlu a stiskla kohoutek.

Daniel, roztrhaný na kusy střepinovým blasterem.

Z Andrey, se kterou trávil čas na pláži, zůstala jen mastná skvrna, protože komando cestou dovnitř vyrazilo dveře pomocí výbušniny.

Ostatní jsem neznal, některé jsem si ani nepamatoval. Zemřeli, když kryli Koie, aby mohl zmizet s rukojmím.

„Zabil jste ji?“ zeptal jsem se ho v nastalém tichu, dokud ještě nezačal hodně pít. Na palubě rejnolovky jsme cestou na jih slyšeli o zbabělých jatkách, o nevinné ženě zabité quellistickými vrahy, jenže kdyby Mitzi Harlanovou roztrhala bomba neopatrného vládního paragána, zprávy by se nezměnily.

Uhnul očima, rozhlédl se po plošině. „No jistě, zabil. Slíbil jsem jim to. Věděli to.“

„Skutečná smrt?“

Přikývl. „Co to šlo. Její kopii už určitě přepouzdrovali ze zálohy. Pochybuju, že ji to stálo víc než osmačtyřicet hodin života.“

„Co lidi, který jsme ztratili my?“

Stále pohlížel na opačnou stranu balírenské plošiny. Zdálo se, jako by tam v mihotavém svitu pochodní viděl stát Mari Ado a ostatní, ponuré přízraky na hostině, jež žádné množství alkoholu či take nemohlo vymazat.

„Ado stačila svoji bázi před smrtí zlikvidovat. Viděl jsem to. A ostatní…“ Všiml jsem si, že se zachvěl, ale mohl to být večerní vítr dující přes Beladovou pláň, nebo prostě jen pokrčil rameny. „Nevím. Pravděpodobně je dostali.“

Nikdo z nás nechtěl přemýšlet o logických důsledcích. Pokud Aiura báze získala, jejich majitelé byli nyní virtuálně vězněni, vyslýcháni a mučeni, pokud to bylo nutné, až k smrti. Pak znovu staženi do výslechového konstruktu a proces se mohl opakovat. A to jim mohli dělat tolikrát, dokud zajatci neřekli všechno, co věděli, případně i po přiznání, protože to, co se únosci odvážili udělat příslušnici Prvního rodu, muselo být potrestáno.

Hodil jsem do sebe zbytek drinku. Zapůsobil, až se mi otřásla ramena a po páteři sjel mráz. Pozdvihl jsem prázdnou sklenku směrem ke Koiovi.

„No, je naděje, že to stálo za to.“

„Ano.“

Poté jsem s ním už nemluvil. Přirozená dynamika večírku ho odnesla jinam a já uvízl v rohu se Segesvarem. Na každé paži měl zavěšenou jednu bledou, kosmeticky krásnou ženu. Byly oblečené do identického jantarového mušelínu a připomínaly párek maňásků v životní velikosti. Vypadalo to, že má velkorysou náladu.

„Bavíš se dobře?“

„Ještě ne.“ Sebral jsem z tácu kolemjdoucího číšníka koláček take a zakousl se do něj. „Ale dostanu se k tomu.“

Lehce se usmál. „Těžko tě uspokojit, Taku. Nechceš si radši užít trošku škodolibý radosti a mrknout na svoje kamarády v jámách?“

„Zatím ne.“

Bezděčně jsem pohlédl přes prefabrikované buňky, jimiž se laguna dusila, k jámám bahenních panterů. Cestu jsem znal dobře a předpokládal jsem, že mě k nim pustí, ale zrovna mi to bylo jedno. Kromě toho jsem si někdy toho roku uvědomil, že jakmile jsou kněží mrtví a přepouzdrovaní do panteřího těla, ustoupí touha po jejich utrpení nezúčastněnému intelektuálnímu pochopení, které mě nemohlo uspokojit. Nemohl jsem se dívat na ty mohutné tvory se zplihlou hřívou, jak se koušou a trhají v blátivé jámě, a vidět v nich lidi, jež jsem vzkřísil z mrtvých, abych je potrestal. Pokud měli pravdu psychochirurgové, už tam stejně vlastně nebyli. Jádro jejich lidského vědomí se nejspíš dávno vytratilo, pohlceno temným, zoufalým šílenstvím během několika málo dnů.

V dusivém oparu jednoho horkého odpoledne jsem stál v strmém hledišti nad jámou, obklopen vřískajícím a dupajícím davem, a moje vytoužená odplata se změnila v mýdlo. Když jsem ji chtěl zachytit, vyklouzla mi, rozpustila se.

Přestal jsem ji vyhledávat. Od té doby jsem Segesvarovi vyřezané kortikálky jen odevzdával a starost o jejich další osud jsem nechával na něm.

A on se teď na mě vyčítavě díval.

„No dobrá. Nezaujmou tě spíš týmové sporty? Nechceš si zajít tady s Iljou a Majumou do gravitační tělocvičny?“

Prohlédl jsem si obě konfekční ženy; od každé jsem obdržel povinný úsměv. Nezdálo se, že jsou chemicky upravené, přesto na mě působily bizarně. Jako by je Segesvar ovládal přes hladkou pokožku v křížové oblasti klíčkem, jako by jejich dokonale tvarované boky byly umělé, z plastiku.

„Dík, Rade. Na starý kolena už potřebuju trošku soukromí. Běž s nima ty, hezky se bav.“

Pokrčil rameny. „Je jistý, že se už nikdy nepobavím s tebou. Za posledních padesát let si ani nevzpomínám, že by se mi to v tvý společnosti poštěstilo. Začíná z tebe bejt seveřan, Taku.“

„Jak jsem říkal–“

„Jasně, jasně. Vím. Z polovičky seveřan jseš. Vtip je v tom, Taku, že když jsi byl mladší, snažil ses nedávat to tak najevo.“ Sunul pravačku vzhůru, sevřel bujné ňadro. Majitelka se zahihňala, jemně ho kousla do ucha. „Jdeme, holky. Nechme Kovacse-sana jeho niternýmu rozjímání.“

Sledoval jsem, jak se trojice pod Segesvarovým vedením připojila k hlavní skupině. Feromony nasycené povětří mi zanechalo ve slabinách a genitáliích určitou lítost. Dojedl jsem koláček take, chuť jsem nevnímal.

„Zdá se, že se dobře bavíš.“

„Vyslanecká kamufláž,“ odtušil jsem automaticky. „Jsme cvičený splývat s okolím.“

„Vážně? Tvůj šikovatel asi za moc nestál.“

Otočil jsem se. Přede mnou stála Virginie Vidaurová, úsměv na zkřivené tváři, v každé ruce jednu sklenku. Rozhlédl jsem se, jestli neuvidím Brasila, ale nebyl nikde poblíž.

„Má být jedna z nich pro mě?“

„Jestli máš chuť.“

Přijal jsem sklenku, usrkl jsem. Millsportská singlovka, nejspíš nějaká lepší palírna ze západního břehu. Pokud šlo o chuť, Segesvar žádnými předsudky netrpěl. Napil jsem se víc a podíval se Vidaurové do očí. Dívala se na Pláň.

„Je mi líto Ado,“ hlesl jsem.

Otočila se ke mně, přiložila si ukazováček na rty.

„Teď ne, Taku.“

Ale nemluvili jsme ani později. Nemluvili jsme, když jsme se z večírku vypařili a pospíchali chodbami nepropustných krytů. Jako autopilot nám naskočil vyslanecký režim, kódovaná výměna pohledů, vzájemné pochopení takové, až mě pálilo pod očima.

Něco takovýho, uvědomil jsem si. Něco takovýho v tom bylo. Žijeme jen kvůli tomu.

A když jsme se v mém pokoji našli, přitiskli se jeden ke druhému, chvatně se svlékali a s vyslaneckou jasnozřivostí jsme věděli, co jeden od druhého chceme, po stu letech objektivního života jsem se poprvé zeptal sám sebe, proč jsem vlastně tehdy odešel.

Do ranního vrčení panterů ta zvláštní nálada nevydržela. Když take vystřídala kocovina, jejíž mírnost jsem považoval za nezaslouženou, nostalgie vyprchala. Samolibý majetnický pocit při pohledu na snědé Virginiino tělo rozvalené v bílých přikrývkách a těžko určitelné zlověstné tušení, jehož původ jsem nechápal, bylo asi jediné, co mi z toho zbylo.

Vidaurová se stále pokoušela prokoukat díru do stropu.

„Víš,“ prohodila posléze, „Mari jsem nikdy moc ráda neměla. Vždycky se nám snažila něco vehementně dokazovat. Jako by jí nestačilo, že patří k Broučkům.“

„Jí to možná stačit nemohlo.“

Vzpomněl jsem si na Koiův popis Mariny smrti a přemítal jsem, jestli stiskla kohoutek proto, aby se vyhnula výslechu, nebo jestli se vrátila do rodinných pout, které se celý život snažila zpřetrhat. Uvažoval jsem, jestli by ji aristokratická krev uchránila před Aiuřiným hněvem, přemýšlel jsem, co by byla musela udělat, aby vyšla z výslechového konstruktu v novém pouzdře, čím by se vykoupila, aby se z toho dostala se zdravou kůží. Napadlo mě, jestli v posledních okamžicích hasnoucího vědomí uviděla téct aristokratickou krev ze svých ran, jestli ji dost nenáviděla.

„Jack vykládá něco o hrdinský oběti.“

„No jistě.“

Šlehla po mně očima. „Proto tady nejsem.“

Neodpověděl jsem. Pokračovala v průzkumu stropu.

„Jsem.“

Naslouchali jsme vrčení panterů, křiku mužů. Vidaurová si povzdechla, posadila se, promnula si klouby prstů oči, zatřepala hlavou.

„Uvažoval jsi někdy o tom,“ zeptala se mě, „jestli jsme ještě vůbec lidi?“

„Jako Vyslanci?“ Pokrčil jsem rameny. „Nevěřím tomu strašení, že už nejsme lidi a svět končí, jestli máš na mysli tohle. Proč?“

„To nevím,“ potřásla podrážděně hlavou. „Jo, je to blbost. Ale někdy mluvím s Jackem a ostatníma a mám dojem, jako by to byl jinej živočišnej druh. Jak dovedou věřit, i když prakticky nemají důkazy.“

„Aha. Takže taky nejseš přesvědčená?“

„To teda nejsem,“ máchla rukou v přehnaném gestu a otočila se ke mně. „Jak by to mohla bejt ona?“

„Jsem rád, že nejsem jedinej, kdo se na tom zadrhnul. Vítej v racionální menšině.“

„Koi tvrdí, že všechno souhlasí. Od začátku do konce.“

„Jistě. Koi by klidně uvěřil, že i křídlatec s šátkem na hlavě je Quellcrist Falconerová. Byl jsem u Určení. Kdykoliv jí otázka moc neseděla, nesnažili se do toho šťourat. Už jsi slyšela o genetický zbrani, kterou spustila?“

Uhnula pohledem. „Jo, slyšela. Dost přehnaný.“

„Spíš řekni v příkrým rozporu se vším, v co Quellcrist Falconerová věřila.“

„Nikdo z nás nezůstane čistej, Taku,“ usmála se na mě mírně. „Víš to dobře. Za daných okolností–“

„Virginie, klube se z tebe bigotní členka klubu za starý lidstvo. Ještě krok, a nebudu se s tebou bavit.“

Úsměv dostal šťávu. Špičkou jazyka se dotkla horního rtu, pohlédla na mě úkosem. To gesto na mě mělo zvláštní elektrizující účinek.

„V pořádku,“ připustila. „Buďme tedy nelidsky racionální. Jack ale říká, že si ta žena pamatuje útok na Millsport. A že na Alabardu se chystala do helikoptéry.“

„Ano, ale nemyslíš, že to boří teorii o uložení kopie uprostřed bitevní vřavy poblíž Drávy? Obě události se udály až po její případný přítomnosti na Novým Hoku.“

Vidaurová rozhodila rukama. „Ale na základě stejný logiky musíš uznat, že není osobnostní datamina.“

„Hm, máš pravdu.“

„Tak jak z toho ven?“

„Chceš říct, co zbejvá Brasilovi a Včirskýmu gangu?“ zeptal jsem se nemilosrdně. „Snadná odpověď. Zbejvá jim zoufalá snaha najít si jinou šílenou teorii, která by aspoň na čas obstála, aby mohli věřit dál. Pro naprosto oddaný neoquellisty zatraceně smutnej úkol.“

„Ne, co zbejvá nám,“ opakovala důrazně a provrtala mě očima. „Jak na tom jsme?“

Protřel jsem si oči stejným gestem, které před chvílí použila ona, abych zamaskoval vnitřní nervozitu.

„Mám takovej nápad,“ začal jsem. „Možná vysvětlení.“

U dveří zazvonilo.

Vidaurová pozvedla jedno obočí. „Vypadá to, že máš i objednaný návštěvy.“

Podíval jsem se na hodinky a zavrtěl hlavou. Zdálo se, že se vrčení panterů utišilo. Bylo slyšet jen tlumené mručení a občasné zapraskání chrupavky trhaného masa. Vklouzl jsem do kalhot, instinktivně jsem vyndal z nočního stolku Rapsodii a šel otevřít. Dveře se rozvinuly, poskytly mi výhled do tiché, spoře osvětlené chodby. Se založenýma rukama, úplně oblečená, tam stála žena v pouzdře Sylvie Oshimové.

„Mám pro tebe návrh,“ oznámila mi.

Kapitola třicátá devátá

Když jsme přirazili k Včirské, bylo ještě ráno. Domýšlivého pilota, mladého hajduka, vytáhla Sierra Tres z postele – ze své vlastní – a vyrazili jsme stejným pašeráckým kluzákem, kterým jsme připluli. Už jsme nepotřebovali vypadat jako nezajímavá součást lodního provozu Beladové pláně. Navíc pilot, oslněný sám sebou, chtěl udělat dojem na Sierru Tres, a vytočil obrátky kluzáku na maximum. K cíli cesty, k doku Vlnolamy slunečné pohody, jsme se přiřítili během dvou hodin. Tres seděla v kokpitu s pilotem a povzbuzovala ho, Vidaurová a žena, která si říkala Quell, zůstaly spolu v podpalubí. Většinu plavby jsem seděl sám na přední palubě, v chladném větru jsem si léčil kocovinu.

Vlnolamy slunečné pohody odpovídaly svému jménu. Většinou sem jezdily výletní kluzáky z Newpestu a občas Beladomobil bohaté mládeže s nápadnými ploutvemi. V téhle denní době si člověk mohl vybrat, kde zakotvit. Co však bylo důležitější, ke kancelářím společnosti Dzurinda Tudjman Sklep to bylo z přístavu sotva patnáct minut volné chůze. Krok s námi mohla držet i Sierra Tres. Když jsme stanuli přede dveřmi, právě otevírali.

„Nejsem si jistý,“ bránil se pomocník, jenž musel vstávat dříve, než dorazí majitelé, a postarat se o kancelář. „Nejsem si jistý, že–“

„Jenže já si jistá jsem,“ opáčila Sierra Tres netrpělivě.

Oblékla si sukni až ke kotníkům, aby zakryla rychle se hojící nohu, z jejího hlasu a postoje se vůbec nedalo poznat, že je zraněná. Pilota s kluzákem jsme zanechali na Vlnolamech slunečné pohody, ale Sierra ho nepotřebovala. Dokonale zahrála hajduckou aroganci. Poskok znejistěl.

„Podívejte se,“ začal.

„Ne, vy se podívejte. Jak víte, byli jsme tady, nejsou to ani dva tejdny. Jestli chcete volat Tudjmana a tahat ho takhle časně ráno z postele, aby nás pustil do konstruktu, kterej nám už jednou půjčil, poslužte si, ale pochybuju, že vám za to bude vděčnej.“

Nakonec se to bez telefonátu s Tudjmanem a nějakého řvaní neobešlo, ale požadované jsme dostali. Spustili nám virtuální systémy, uvedli nás na pohovky. Sierra Tres a Virginie Vidaurová zůstaly stát. Žena v pouzdře Sylvie Oshimové si připnula elektrody, natáhla ke mně ruku s hypnofony.

„Co to má jako bejt?“

„Vysoce výkonná moderní technologie,“ odpověděl jsem s nuceným úsměvem. Na konci kocoviny jsem měl pocit, že nic kolem není skutečné, a bez něj bych se teď raději obešel. „Stará jen pár století. Tímhle se to odjistí. Cesta je snazší.“

Když se Oshimová uvelebila, lehl jsem si na pohovku vedle ní a také jsem si vzal elektrody a hypnofony. Vzhlédl jsem k Sieře Tres.

„Tak jsme dohodnutý? Víš, co musíš udělat, abys mě dostala ven, jestli se to začne hroutit?“

Bezvýrazně přisvědčila. Stále jsem si nebyl jistý, proč souhlasila, že nám pomůže, a netrvala na svolení od Koie a Brasila. V dané fázi bylo předčasné přijímat rozkazy od ducha Quellcrist Falconerové.

„Fajn. Hurá do drátů.“

Sonokódy měly tentokrát víc práce, než mě převedly na druhou stranu, ale nakonec jsem zpozoroval, jak se komora s pohovkami rozplývá a na jejím místě se stále zřetelněji začínají rýsovat stěny virtuálního hotelového apartmánu. Neočekávaně se mi vybavila vzpomínka na Virginii Vidaurovou v pokoji dál po chodbě.

Seber se, Taku.

Alespoň mě přešla kocovina.

Konstrukt mě postavil na nohy k oknu s nepravděpodobnou vyhlídkou na nekonečné zelené pastviny. U dveří na protější straně pokoje nejasná skica ženy s dlouhými vlasy se změnila v stojící pouzdro Sylvie Oshimové.

Chvíli jsme na sebe hleděli, pak jsem přikývl. Něco muselo být špatně, protože se zamračila.

„Jseš si jistej? Víš přece, že tím projít nemusíš.“

„Jistě, vím to.“

„Neočekávám–“

„Naďo, to je v pořádku. Jsem vycvičenej v novým pouzdře na cizí planetu a z fleku začít masakrovat domorodce. Copak tohle může bejt těžší?“

Pokrčila rameny. „Dobře.“

„Tak fajn.“

Přešla pokoj a metr ode mě se zastavila. Trochu naklonila hlavu, hříva stříbrných vlasů jí sjela dopředu a zakryla tvář. Ústřední provazec propletený jemnějšími vlákny sklouzl na stranu a zůstal viset jako zakrslý štíří ocas. V tom okamžiku připomínala nefalšovaný prototyp strašidel, co si je sem naši předkové přivezli přes propasti času a prostoru ze Země. Vypadala jako duch.

Znehybněla.

Zhluboka jsem se nadechl a natáhl ruku. Prsty jsem jí odhrnul vlasy z obličeje, jako bych odsouval závěsy.

Za nimi nebylo nic. Žádný rys, žádná struktura, jen černá teplá prázdnota, která se šířila proti mně jako negativní světlo. Naklonil jsem se blíž. Temnota se otevírala v jejím hrdle, pokračovala podél svislé osy strnulé postavy, protínala ji až k rozkroku a stejnou trhlinu pak vytvářela ve vzduchu mezi jejíma nohama. Když jsem to spatřil, cítil jsem, že po kousíčkách nezadržitelně ztrácím rovnováhu. Podlaha hotelového pokoje si ze mě vzala příklad, pak pokoj samotný. Zkroutil se a zanikl jako použitý kapesníček vhozený do plážového táboráku. Okolo mě proudilo vzhůru teplo, cítil jsem jemný pach statické elektřiny. Dole panovala naprostá tma. Železné copy v mojí levé ruce se splétaly a mohutněly, stalo se z nich nepokojné hadovité lano. Visel jsem na něm nad prázdnotou.

Neotvírejte oči, nerozevírejte dlaň levé ruky, vůbec se nehýbejte.

Zamrkal jsem, nejspíš abych vyjádřil neposlušnost. A vzpomínku jsem zahnal.

Zašklebil jsem se a pustil se.

Pokud jsem opravdu padal, nevnímal jsem to tak.

V uších mi nehučel vítr, vůbec nic, z čeho by se dalo usuzovat na pohyb. Zdálo se, jako by lano zmizelo ve stejném okamžiku, kdy jsem ho pustil. Klidně jsem se mohl vznášet ve stavu beztíže v gravikomoře, ne širší než na upažení. Moje smysly však z neznámého důvodu signalizovaly, že se všude kolem mě rozkládá nezměrný, nevyužitý prostor. Připadal jsem si jako tekitomurský střevlík, plachtící vzduchem nad jedním z vyprázdněných skladišť sektoru Belada Kohei číslo devět.

Odkašlal jsem si.

Nad hlavou mi prokmitl klikatý blesk a zůstal tam. Reflexívně jsem se po něm natáhl. Prsty se dotkly jemných vláken. Konečně jsem pochopil perspektivu – světlo nepřicházelo z nekonečně vysoké hořící oblohy. Pár centimetrů nad sebou jsem měl tenké větvičky. Opatrně jsem je uchopil, pohnul jsem s nimi. Světlo vznikalo tam, kam jsem zatlačil. Pustil jsem je. Zůstaly přede mnou viset v úrovni hrudníku.

„Sylvie? Jseš tam?“

Tím jsem si vysloužil pevnou půdu pod nohama a ložnici prosvícenou šikmými paprsky podvečerního slunce. Podle zařízení interiéru jsem usoudil, že může patřit asi desetiletému dítěti. Na zdech visely hologramy Micky Nozawy, Rili Tsuchiyaové a spousty dalších krasotinek, které jsem neznal. Pod oknem psací stůl se spirálním holodisplejem. Úzká pohovka. Jednu stěnu tvořil panel ze zrcadlového dřeva, díky němuž působil těsný prostor rozměrnějším dojmem. Na protější straně vestavěná skříň s nedbale naházeným oblečením; večerní šaty dvorského stylu. Na vnitřní straně dveří přibité poustevnické vyznání víry, jeden růžek štítku nedržel.

Vyhlédl jsem z okna a spatřil klasické městečko mírného pásma. Svažovalo se k přístavu, za ním záliv. Na hladině jsem podle barvy vytušil beladu, na temně modré obloze špatně viditelné srpky Hoteie a Daikoku. Mohlo to být kdekoli. Čluny a lidé se docela realisticky pohybovali.

Zamířil jsem ke dveřím se špatně přilepeným štítkem a stiskl kliku. Zamčeno nebylo, ale když jsem se chystal vkročit do chodby, objevil se přede mnou puberťák a strčil mě zpátky do pokoje.

„Máma říká, že máš zůstat v pokoji,“ osopil se na mě urážlivým tónem. „Máma to říká!“

A dveře se mi zabouchly před nosem.

Chvíli jsem na ně civěl, pak jsem otevřel znovu.

„Máma říká, že máš–“

Můj úder mu rozbil nos, odhodil ho na protější stěnu. Nechal jsem pěst mírně sevřenou, čekal jsem, jestli se na mě vrhne. Sesunul se po zdi s otevřenou pusou, z nosu mu kapala krev, skelný pohled. Opatrně jsem ho překročil a vydal se chodbou dál.

Udělal jsem sotva deset kroků. Ucítil jsem, že ji mám za sebou.

Náznak nepatrný, přesto významný. Zašustění v textuře konstruktu. Zaskřípění stínů plazících se po stěnách za mými zády. Strnul jsem a čekal. A jako by se mi kolem krku a hlavy začaly ovíjet prsty.

„Ahoj, Sylvie.“

Bez jakéhokoli přechodu jsem se ocitl na baru U Tokijské vrány. Skláněla se vedle mě nad sklenicí whisky – nepamatoval jsem si, že ji měla, když jsme tam byli v reálu. Přede mnou stála podobná sklenice. Hosti kolem nás vířili jako ve zrychlené experii, barvy se slily do šedi, o nic hmatatelnější než dým z opiových cigár u stolů a odrazy světel v zrcadlovém dřevě pod našimi nápoji. Byl tu hluk, ale splýval v mumlání na hranici slyšitelnosti, podobné poloprovoznímu pobrukování výkonných strojních systémů zabudovaných do stěn.

„Od tý doby, co ses mi připletl do cesty, Micky Klikaři,“ pravila zvolna Sylvie Oshimová, „to vypadá, že se mi hroutí život.“

„Ale nezačalo to tady, Sylvie.“

Otočila ke mně hlavu. „Jistě. Řekla jsem jen, že to tak vypadá. Ale šablona zůstává stejná, reálná nebo jen vnímaná. Moji přátelé jsou všichni mrtví. Skutečně mrtví. A teď zjišťuju, žes to byl ty, kdo je zabil.“

„Moje já, ale ne tohle.“

„To jsem také pochopila,“ odpověděla a pozvedla whisky ke rtům, „ale nemůžu říct, že by mě to nějak uklidnilo.“

Hodila do sebe panáka, otřásla se.

Změň téma.

„Všechno, co tam nahoře Naďa slyší, se profiltruje sem dolů?“

„Do určitý míry.“ Sklenice se snesla na pult a systémová magie ji naplnila – pomalu, jako by strukturou konstruktu něco prosakovalo. Nejprve se zformoval odražený obraz, od okraje ke dnu, pak, v opačném pořadí, skutečná sklenice. Sylvie výjev zádumčivé pozorovala. „Pořád objevuju, jak jsme po senzorický stránce propletený.“

„Jak dlouho ji v sobě nosíš, Sylvie?“

„Netuším. Od loňska? Od Ijamonskýho kaňonu? To bylo prvně, co jsem se vytrácela, poprvé, co jsem se vzbudila a nevěděla, kde jsem. Tehdy se dostavil ten pocit, že se celá moje existence změnila v pokoj, ve kterým někdo byl a přestavěl mi bez dovolení nábytek.“

„Je skutečná?“

Trpce se zasmála. „Na to se mě ptáš tady?“

„No dobře. Máš ponětí, odkud přišla? Jak jsi ji nabrala?“

„Utekla,“ odtušila s pokrčením ramen Oshimová a opět na mě pohlédla. „Aspoň to tvrdí. Utekla jsem. No jasně, to vím tak jako tak. Dostala se ven z jedný z těch zadržovacích cel. Jako ty.“

„To byla zadržovací cela?“

„Ano. Komplexní strukturní reakce. Řídící software je upřede kolem čehokoliv, co se dostane do kapacity a ovládá jazyk.“

„Nebylo moc těžký se odtamtuď dostat.“

„Hm, jakou řeč jsi použil?“

„No – amangličtinu.“

„Jasně – ve strojový terminologii moc komplexní není. Ve svý jednoduchosti je v podstatě infantilní. Úroveň vězení závisí na úrovni osobní komplexity.“

„Ale copak bys ode mě čekala, že se ani nehnu?“

„Nejde o mě, Micky. Jde o software. Ta věc maká automaticky.“

„No dobře. Mohl by ode mě automatickej software čekat, že se ani nehnu?“

„Pokud bys byl devítiletá holčička s pubertálním bratříčkem, ano,“ ujistila mě poněkud hořce. „Věř mi, že by ses opravdu ani nehnul. Systémy nejsou zařízený na pochopení lidskýho jednání. Pouze rozpoznávají a hodnotí jazyk. Všechno ostatní obstará strojová logika. Základní rysy natahujou z mýho podvědomí, bezprostředně mě upozorněj, když dojde k nějakýmu extrémně násilnýmu průniku, ale nic z toho nemá skutečně lidskej kontext. Demont neloví lidi.“

„Takže když tahleta Naďa, ať už je to teda kdokoliv, přišla a promluvila starojaponsky, systém ji strčil do cely? Jako mě?“

„Ano. Japonština je o něco komplexnější než amangličtina, ale z hlediska stroje je rozdíl irelevantní.“

„A tak se, stejně jako já, snadno dostala ven. A jestli byla při útěku opatrnější, tak ses o tom ani nedozvěděla.“

„Jo, mnohem opatrnější. Každopádně se ze zadržovacího systému dostala. Najít si cestu přes smyslová rozhraní, závěry a nárazníky, to by bylo o moc těžší. Ale když je dost času a ona věděla, co chce…“

„Jo, ona ví, co chce. Víš, za koho se považuje?“

Krátké přikývnutí. „Řekla mi to, když jsme se tady dole obě ukryly před Harlanitama. Abysme se vyhnuly výslechu. Ale myslím, že už jsem to v tý době věděla. Začalo se mi o ní zdát.“

„Myslíš si, že je pravá Naďa Makita?“

Sylvie sáhla po sklenici, usrkla whisky. „Těžký uvěřit.“

„Přesto ji necháš tam nahoře jednat? Když oba víme, co z toho bude? Aniž bys věděla, kdo nebo co vlastně je?“

Zase se přes to přenesla pokrčením ramen. „Soudím podle výsledků. Zdá se, že to zvládá.“

„Prokristapána, Sylvie, vždyť by to mohl bejt virus!“

„Hm. Podle toho, co jsem četla ve škole, původní Quellcrist Falconerová byla taky virus. Copak se quellismu v období Recivilizace tak neříkalo? Jedovatý virus v těle společnosti?“

„Nemluvím o politickejch metaforách, Sylvie.“

„Ani já,“ ubezpečila mě, vzala si zase sklenici, vyprázdnila ji, položila. „Hele, Micky. Nejsem aktivistka, ale nejsem ani voják. Hrabu data. Můj život jsou miminti a stroják. Pošli mě s četou na Novej Hok a nikdo mě nedostane. Ale to teď není na pořadu dne, oba dobře víme, že se na Drávu jen tak nevrátím. Za danýho počasí jsem přesvědčená, že bych měla přenechat práci Nadě, ať je to kdokoliv. V těchhle vodách popluje mnohem líp než já.“

Seděla a zírala do naplňující se sklenky. Zavrtěl jsem hlavou.

„To nejseš ty, Sylvie.“

„Ale ano, jsem.“ Ostře zvýšila hlas. „Moji přátelé jsou mrtví, Micky. Možná hůř. Celá planeta je plná policajtů a chlápků z millsportský jakuzy, co se mnou chtějí udělat totéž. Tak mi kurva neříkej, že to nejsem já! Nevíš, co bych za takovejch okolností dělala, protože to prostě vědět nemůžeš. Ani já to nemůžu vědět.“

„Jo. A místo abys to zjistila, budeš tady sedět na zadku – jako nablblej poustevnickej sen o hodný holčičce, kterou kdysi měli tví rodiče. Budeš tady dřepět, hrát si ve svým virtuálním světě a doufat, že tam venku někdo všecky problémy vyřeší za tebe.“

Neřekla nic, jen ke mně pozvedla čerstvě naplněnou sklenici. Okamžitě jsem se zastyděl.

„Je mi to líto.“

„To by mělo. Chtěl by sis snad prožít, co udělali Orrovi a ostatním? Mám to tady dole na záznamu.“

„Sylvie, nemůžeš–“

„Zemřeli strašně, Micky. Zmasakrovali je všechny. Kiyoka nakonec křičela jako dítě, abych si pro ní přišla. Chceš se tím pokochat? Chvilku s tím žít, jako jsem s tím musela žít já?“

Zachvěl jsem se a zdálo se, jako by se to přeneslo na celý konstrukt. Ve vzduchu studeně zadrnčelo.

„Nechci.“

Pak jsme dlouho seděli a mlčeli, štamgasti Tokijské vrány přicházeli a odcházeli jako duchové.

Posléze neurčitě ukázala vzhůru.

„Víš, poustevníci věří, že tohle je jediná skutečná existence. Že všecko tam venku je jenom iluze, stínová hra stvořená původními bohy, aby nás chovali jako v kolébce, dokud si neušijeme na míru vlastní realitu a nepřeneseme se do ní jako digitální data. To člověka uklidní.“

„Když o tom nebudeš přemejšlet.“

„Tvrdíš, že je virus,“ pokračovala zadumaně. „Nutno dodat, že jako virus tady zaznamenala úspěch. Infiltrovala do mejch systémů, jako když je k tomu stvořená. Je možný, že stejně úspěšná bude i tam venku, ve stínový hře.“

Zavřel jsem oči. Přitiskl jsem si ruku na tvář.

„Děje se něco, Micky?“

„Smím tě poprosit, abys mi řekla, že to myslíš metaforicky? Nemyslím, že jsem v daný chvíli schopnej unýst ještě jednoho nablblýho věřícího.“

„Jestli se ti konverzace nelíbí, můžeš odtuď vypadnout.“

Náhlá zloba v jejím hlase mi připomněla Nový Hok a všechno to zdánlivě nekonečné demontérské hašteření. Při té vzpomínce se mi nevhod chtělo smát. Znovu jsem otevřel oči a podíval se na ni. Položil jsem dlaně na barový pult, povzdychl jsem si a usmál se.

„Přišel jsem tě vytáhnout, Sylvie.“

„Já vím,“ přisvědčila a stiskla mi ruku. „Ale mně je tady dobře.“

„Slíbil jsem Lasovi, že se o tebe postarám.“

„Tak se postarej o ni. Tím budu taky v bezpečí.“

Zaváhal jsem, nechtěl jsem to formulovat nevhodně. „Bojím se, že by mohla být něco jako zbraň, Sylvie.“

„Fakt? A nejsme všichni?“

Rozhlédl jsem se po místnosti s jejími rozmazanými přízraky. Tiché mumlání splývajících zvuků. „Vážně od života nechceš víc?“

„Právě teď bych víc nezvládla.“

Můj drink zůstal na pultě netknutý. Vstal jsem a sklenici zdvihl.

„Bude teda lepší, když se vrátím.“

„Jistě. Doprovodím tě.“

Whisky pálila, byla laciná a silná. To jsem nečekal.

Vyvedla mě do přístavu. Už se rozednilo. Ráno bylo šedé a chladné, v nelítostném světle nikde ani človíčka, realistického nebo odbytého. Čistící stanice zavřená, opuštěná, doky a oceán za nimi prázdné, žádný provoz. Všechno obnažené, syrové. Andrassové moře doráželo na hromady s těžkopádnou, melancholickou silou. Když jsem pohlédl k severu, vytušil jsem za obzorem Drávu, stejně ztichlou a opuštěnou.

Zastavili jsme se pod jeřábem, pod nímž jsme se seznámili. Najednou jsem si jasně uvědomil, že ji vidím naposled.

„Můžu se ještě na něco zeptat?“

Dívala se na oceán. „Jistě.“

„Tvoje ředitelka tam nahoře říká, že někoho v těch zadržovacích konstruktech poznala. Jmenuje se Grigori Ishii. Říká ti to něco?“

Trochu se zamračila. „Ano, je mi to povědomé. Bohužel, nevzpomenu si. Nevidím ale možnost, jak by se tam dolů mohla dostat digitalizovaná osobnost.“

„Jo, to těžko.“

„Řekla, že to byl Grigori?“

„Ne. Řekla jenom, že jí to tak přišlo na první poslech. Ale když ses po sejmutí Škorpióna sesypala a po návratu do Drávy vzpamatovala, řekla jsi, že tě to zná. Že je to jako starej přítel.“

Sylvie pokrčila rameny. Věnovala se především pozorování severního horizontu. „Mohlo by to bejt něco, co vyvinuli miminti. Virus, co v lidským mozku spouští mechanický rozpoznávací šablony a ty si pak myslíš, že vidíš a slyšíš něco, co už znáš. Každej jedinec, kterýho zasáhne, mu přisoudí příslušnej fragment.“

„To nezní moc pravděpodobně. Nezdá se, že by se miminti v poslední době často stýkali s lidma. Mecsek tam byl kdy, jsou to asi tři roky, ne?“

„Čtyři,“ upřesnila a mdle se usmála. „Micky, miminti byli určený k zabíjení lidí, už tři sta let. Nemůžeš vědět, jestli nějaká taková virová zbraň nepřežila dodnes nebo jestli se trošku nezdokonalila.“

„Už jsi někdy na něco takovýho narazila?“

„Ne. Ale to neznamená, že to tam není.“

„Nebo tady.“

„Nebo tady,“ přisvědčila krátce. Už chtěla, abych vypadl.

„Nebo to může bejt další časovaná puma v podobě osobnostního pouzdra.“

„Může bejt.“

„Hm.“ Ještě jednou jsem se rozhlédl. „No, jak se odtud dostanu?“

„Jeřábem.“ Na okamžik se ke mně obrátila, odlepila oči od severu, pohlédla na mě. Kývla do výše, kde se v bludišti nosníků ztrácel ocelový žebřík. „Lez pořád nahoru.“

Skvělý.

„Dávej na sebe pozor, Sylvie.“

„To budu.“

Letmo mě políbila na ústa. Přikývl jsem, poplácal ji po rameni, o pár kroků jsem ustoupil. Pak jsem se otočil k žebříku, chytil se chladných kovových příček a začal šplhat.

Zdálo se, že žebřík je docela pevný. Každopádně lepší než útes s kolonií křídlatců nebo spodní strana marťanské věže.

Už jsem byl pár desítek metrů vysoko, když se za mnou vznesl hlas.

„Haló, Micky!“

Shlédl jsem na zem a spatřil ji, jak stojí uvnitř základny jeřábu, dívá se upřeně na mě, ruce sevřené do mističky kolem úst. Opatrně jsem se jednou rukou pustil a zamával jí.

„Co je?“

„Zrovna jsem si vzpomněla. Grigori Ishii. Učili jsme se o něm ve škole!“

„A co jste se učili?“

Rozpřáhla paže.

„Nemám ponětí, lituju. Kdo by si to pamatoval?“

„To je fakt.“

„Proč se nezeptáš jí?“

Dobrá otázka. Zjevnou odpovědí byla vyslanecká opatrnost. Hned v patách za ní tvrdohlavá nedůvěra. Zdráhal jsem se to udělat. Odmítal jsem bezmyšlenkovitě oslavovat velkolepý návrat Quell po vzoru Koie a Broučků.

„Třeba se zeptám.“

„Fajn.“ Vztyčila paži na pozdrav. „Nandej jim to, Micky. Furt šplhej a nedívej se dolů!“

„Jasně,“ zakřičel jsem na ni. „Ty taky, Sylvie!“

Lezl jsem dál. Čistící stanice se scvrkla na velikost dětské hračky. Šedé moře přijalo texturu vykované kovové desky přivařené k nakloněnému obzoru. Sylvie se změnila v tečku otočenou na sever, pak se ztratila úplně. Možná už tam nebyla. Nosníky a traverzy se teď jeřábu vůbec nepodobaly. Světlo chladného rána potemnělo do mihotavě stříbrného odstínu a ve složitých obrazcích tančilo na oceli, zdálo se mi to povědomé. Vůbec mě to neunavovalo.

Přestal jsem se ohlížet dolů.

Kapitola čtyřicátá

„Takže?“ zeptala se mě konečně.

Civěl jsem z okna na Včirskou pláž, na třpytící se slunce ve vlnách za ní. Pláž i moře se začaly plnit drobnými postavičkami, lidé se těšili, že si užijí krásného počasí. Kanceláře společnosti Dzurinda Tudjman Sklep byly od počasí dokonale izolované, ale bylo téměř cítit vedro a slyšet pokřik turistů, který k němu neodmyslitelně patřil. Od chvíle, co jsem vyšel z konstruktu, jsem ještě s nikým nepromluvil.

„Takže jsi měla pravdu.“ Ženě v pouzdře Sylvie Oshimové jsem věnoval letmý pohled, zase jsem pozoroval moře. Kocovina se mi vrátila, dokonce byla silnější. „Nechce vyjít ven. Uchýlila se do poustevnickýho dětství, aby se vyrovnala se zármutkem. Zůstává tam.“

„Děkuju ti.“

„Za nic.“ Odvrátil jsem se od okna, pohlédl na Sierru Tres a Virginii Vidaurovou. „Tady jsme skončili.“

Ke kluzáku jsme kráčeli beze slova, prodírali jsme se křiklavě zbarveným davem, mlčky se probíjeli vpřed. Po většinu toho času nám uvolňovala cestu naše nálada – dalo se to poznat z výrazu lidí, kteří před námi spěšně uskakovali. Jenže ve slunečním svitu a touze dostat se k vodě nám nikdo nevěnoval pozornost dlouho. Sierra Tres se mračila, barevná plážová dlaha se jí lepila na postiženou nohu. Šlo se jí špatně, ale drogy a soustředění jí pomáhaly nekřičet. Nikdo neměl v úmyslu na sebe upozornit. Jen jednou se Tres otočila po zvlášť nemotorném turistovi, a ten vzal prakticky nohy na ramena.

Ale lidi, pomyslel jsem si trpce. Copak na první pohled nepoznáte svoje politický hrdiny? Vždyť vás všechny přicházíme osvobodit!

Na Vlnolamech slunečné pohody ležel náš pilot na šikmé boční palubě kluzáku a chytal bronz jako všichni okolo. Když jsme nastoupili, posadil se, překvapeně zamrkal.

„To byl fofr. Fakt už chcete ject zpátky?“

Sierra Tres se ostentativně rozhlédla po záplavě barevného plastiku, který pokrýval všechno a všude, kam oko dohlédlo.

„Řekni mi jedinej důvod, proč bysme tady měli trčet.“

„Hele, tak špatný to zas není. Někdy sem chodím s dětma, báječně se baví, je tu dobrá parta, ne nafoukanci jako na jižním konci. Jo, ty od Rada.“

Překvapeně jsem k němu vzhlédl. „Ano?“

„Někdo tě hledal.“

Zastavil jsem se uprostřed boční paluby, vyslanecká úprava se postarala, že jsem byl náhle ledově klidný Dokonce jsem cítil, jak se ve mně zažehla drobounká jiskřička radostného tušení. Na kocovinu jsem zapomněl.

„Co chtěl?“

„To neřekl. Dokonce neznal tvoje jméno. Popsal tě ale dost výstižně. Byl to kněz, jeden z těch nablblejch potřeštěnců ze severu. Fousáč.“

Pokýval jsem hlavou. Předtucha vzplála teplými chvějivými plamínky.

„Cos mu řekl?“

„Řekl jsem mu, aby odprejsknul. Moje žena je ze Saffronu, vyprávěla mi o nich. Pověsil bych ty zmrdy na beladovej skřipec se zapnutým proudem, hned jak je vidím.“

„Je ten chlápek mladej nebo starej?“

„Mladej, dost sebejistej. Víš, jak to myslím.“

Vybavila se mi slova Virginie Vidaurové. Nájemní vrazi v hávu světců, dělají na vlastní pěst a zaměřujou se na konkrétní bezvěrce.

No, na to ses přece těšil.

Vidaurová přistoupila a položila mi ruku na paži.

„Taku–“

„Ty teď běž s ostatníma,“ zašeptal jsem. „O tohle se postarám sám.“

„Taku, my tě ale potřebujeme–“

Usmál jsem se na ni. „Dobrej pokus. Až na to, že mě už nepotřebujete. Poslední dluh jsem splatil ve virtuálu. Nic kloudnějšího udělat nemůžu.“

Nespouštěla ze mě oči.

„To bude dobrý,“ ubezpečil jsem ji. „Jenom mu podříznu krk, hned jsem zpátky.“

Zavrtěla hlavou.

„Opravdu tě nic jinýho nezajímá?“

Slova rozezvučela reálčasovou ozvěnu otázky, kterou jsem položil Sylvii ve virtuálu. Netrpělivě jsem mávl rukou.

„A co jinýho? Bojovat za velkolepou quellistickou spravedlnost? Nebo bojovat za stabilitu a prosperitu Protektorátu? Zkoušel jsem obojí, Virginie, a ty taky. Pravdu známe oba. Je to na hovno. Krev a křik, roztrhaný těla nevinnejch lidí, a to všechno kvůli špinavýmu politickýmu kompromisu. Z cizích bojů je mi špatně.“

„A co teda? Tohle? Další nesmyslný vraždění?“

Pokrčil jsem rameny. „Nesmyslný vraždění ovládám. Jsem v tom dobrej. Sama jsi mě to naučila, Virginie.“

Jako bych jí vlepil facku. Škubla sebou. Sierra Tres a pilot se zvědavě otočili. Všiml jsem si, že žena, která si říkala Quell, zamířila do kajuty v podpalubí.

„Ze Sborů jsme odešli oba,“ prohlásila posléze Vidaurová. „Nepostižený. Moudřejší. Chceš teď vypnout zbytek života jako baterku? Spadnout do krvelačnýho podprogramu?“

Povedlo se mi usmát. „Je mi už hodně přes sto, Virginie. Nebude mi to scházet.“

„Ale to není řešení.“ To už křičela. „Sáru ti to nevrátí! Až budeš hotovej, stejně tady nebude. Už jsi zabil a umučil všecky, co tam byli. Cejtíš se snad líp?“

„Koukají se na nás,“ upozornil jsem ji mírně.

„Co je mi kurva do nich? Odpověz mi na otázku! Cejtíš se snad líp?“

Vyslanci jsou prvotřídní lháři. Sami sobě a jeden druhému ale nelžou.

„Jenom když je zrovna zabíjím.“

Ponuře přikývla. „Ano, správně. A víš, co to znamená, Taku? Víme to oba. Nic novýho pod sluncem. Pamatuješ na Cheba Oliveiru? Nilse Wrighta? Je to patologický, Taku. Ztráta sebeovládání. Závislost, která tě jednou pohltí.“

„Možná,“ naklonil jsem se k ní a měl jsem co dělat, abych nevylítnul. „Ale nezařve na to žádná patnáctiletá holka. Nikdo kvůli tomu nebude bombardovat města a likvidovat obyvatelstvo. Žádná Recivilizace z toho nebude, ani adoracionský tažení. Na rozdíl od vaší surfařský partičky a na rozdíl od tvý nejnovější přítelkyně dole v kajutě nežádám oběti od nikoho jinýho.“

Několik vteřin si mě měřila pohledem, nakonec přikývla, jako by se přesvědčila o něčem, o čem doufala, že není pravda.

Beze slova se otočila na podpatku.

Kluzák bokem odrazil od mola, otočil se ve víru kalné vody a plnou rychlostí vystřelil na západ. Na palubě nikdo nemával. Na tvář mi dopadla sprška kapiček z brázdy za zádí, sledoval jsem, jak se plavidlo za tlumeného brumlání vzdaluje a mění v tečku na obzoru. Pak jsem se vydal hledat kněze.

Posvěcení osamělí zabijáci.

Párkrát jsem s nimi měl tu čest na Sharyi. Nabuzení psychotici v pouzdrech mučedníků Boží pravice se od hlavních bojových jednotek vydělili a přesvědčení virtuální ukázkou ráje, který je očekává po smrti, infiltrovali do mocenských struktur Protektorátu. Přílišnou nápaditostí však nevynikali, což platilo pro sharijský odpor obecně. Při střetu s Vyslanci to vedlo k jejich nevyhnutelné porážce. Na druhou stranu nebyli padavky. Než jsme zlikvidovali posledního z nich, získali jsme k nim nefalšovaný respekt pro jejich obdivuhodnou kuráž a houževnatost.

Na rozdíl od nich představovali Rytíři Nového zjevení snadný terč. Měli nadšení, ne však rodokmen. Jejich víra spočívala na standardních pilířích každé víry, davové psychóze a nenávisti k ženám. Zatím se zdálo, že na vytvoření speciální válečnické kasty neměli čas nebo náladu. Byli to amatéři.

Zatím.

Začal jsem s lacinějšími přístavními hotýlky ve čtvrti obrácené k Beladové pláni. Zdálo se logické, že mě kněz vystopoval před odjezdem do Millsportu u kanceláří společnosti Dzurinda Tudjman Sklep. Když stopa vychladla, zůstal tady. Trpělivost je největší ctnost nájemných vrahů – musíte vědět, kdy vyrazit a kdy se připravit na dlouhé čekání. Vaši zákazníci to buď pochopí sami, nebo jim to vysvětlíte. Čekáte a rozhazujete sítě, pátráte po vodítku. Každý den se projdete po Vlnolamech slunečné pohody a zkouknete provoz, zvláště ten nezvyklý. Třeba když se mezi křiklavě zbarvenými turistickými čluny objeví nenápadný korzárský kluzák. Oslovit pilota sice na profesionálního zabijáka moc nesedělo, ale chybu jsem přičítal aroganci plynoucí z náboženského fanatismu.

Slabý, ale vytrvalý pach rozkládající se belady, špatně udržované fasády, nerudný personál. Úzké uličky rozkrájené palčivými paprsky. Vlhké kouty plné odpadků, vysychající až kolem poledne. Sem a tam těkající turisté, zbědovaní marnou snahou užít si dovolenou a moc neutratit. To všechno jsem vnímal a nechal pracovat vyslanecké podvědomí. Současně jsem se pokoušel potlačit bolest hlavy a zběsilou zuřivost, pulzující v mém nitru a zvolna se hlásící o slovo.

Našel jsem ho už odpoledne.

Nic těžkého. V Kossuthu se příslušníci sekty Nového Zjevení příliš nerozlezli, lidé je tu jen tak nepřehlédnou. Jsou nenápadní jako millsportský akcent u Watanabeho. Všude jsem položil stejné otázky. Abych kněze vypátral, musel jsem prolomit obranu špatně placených dělníků. Pomohlo mi, když jsem podle útržků konverzace, pochycených během posledních několika týdnů, napodobil surfařskou mluvu. O zbytek se postaralo pár laciných kreditních čipů a občas zastrašování mrazivým pohledem. Než začalo odpolední horko vyprchávat, už jsem stál v úzkém vestibulu hostelu, který zároveň sloužil jako půjčovna člunů a prken. Jmenoval se Palác vln – poněkud nepatřičně. Krčil se na starobylých pilířích ze zrcadlového dřeva nad stojatými vodami Pláně. Podlahou dovnitř pronikal pach hnijící belady.

„Jasně, zapsal se u nás zhruba před týdnem,“ přisvědčila dívka v recepci, která zrovna u stěny rovnala silně opotřebovaná surfovací prkna. „Víte, čekala jsem všelijaký trable. Chápete? Jsem ženská, navíc takhle oblečená. Ale zdálo se, že ho to nezajímá.“

„Vážně?“

„Jo. Byl fakt, vyrovnanej, víte, co myslím. Napadlo mě, že by klidně mohl jezdit na prkně.“ Bezstarostný pubertální smích. „Asi šílený. Ale napadlo mě, proč by u nich nemohli mít taky surfaře.“

„Surfaři jsou všude,“ ujistil jsem ji.

„Chcete s tím chlápkem mluvit? Nechat mu vzkaz?“

„No.“ Při pohledu na systém přihrádek za recepčním pultem jsem se zamyslel. „Když budete tak hodná, mám jednu věcičku, kterou byste mu tady mohla nechat. Malý překvapení.“

To ji zaujalo. Zazubila se a narovnala. „Jasně. To můžeme zařídit.“

Nechala prkna na pokoji a obešla pult. Zalovil jsem v kapse a našel náhradní zásobník do Rapsodie.

„Tady.“

Zvědavě ode mě tu malou černou věcičku převzala. „To je ono? Nechcete mu k tomu připsat vzkaz nebo něco?“

„Ne, tohle stačí. On už bude vědět. Jenom mu řekněte, že se dnes večer vrátím.“

„Když jinak nedáte, v pořádku.“ Bezstarostně pokrčila rameny a otočila se k přihrádkám. Viděl jsem, že zásobník klouže do prachu na poličce číslo 74.

„Hm,“ pravil jsem, jako bych se náhle rozhodl. „Mohl bych dostat pokoj?“

Překvapeně se otočila. „No, samozřejmě…“

„Jenom na tuhle noc. Napadlo mě, že by to bylo moudřejší, než si hledat nocleh někde jinde, a pak se sem zase vracet.“

„Jasně. Žádnej problém.“ Uvedla do chodu displej na pultě, chvilku ho zkoumala a za okamžik mi věnovala další úsměv. „Když budete chtít, dám vás na stejný patro. Nebude to hned vedle, ale o pár dveří dál. Tam je volno.“

„Jste velice laskavá,“ poděkoval jsem. „Řekněte mu, že jsem tady, dejte mu číslo mýho pokoje, povězte mu, ať mě prozvoní. Vlastně mi můžete tu věcičku zase vrátit.“

Zamračila se, bylo toho na ni moc. Nejistě vyndala zásobník Rapsodie z přihrádky.

„Tak nechcete, abych mu to předala?“

„Už ne, díky,“ usmál jsem se na ni. „Předám mu to sám. Bude to mnohem důvěrnější. Víc osobní.“

Dveře v poschodí byly vybavené staromódními panty. Vloupat se do čtyřiasedmdesátky nevyžadovalo víc dovednosti, než s jakou jsem v šestnácti otvíral sklady s podřadnou potápěčskou výstrojí.

V prostě zařízeném pokoji moc prostoru nebylo. Kabinka koupelny. Závěsná síť na jedno použití – kvůli šetření místem a penězi za prádelnu. Úložné zásuvky vsazené do stěn, plastový stoleček, židle a samozabarvovací okno, neobratně napojené na ovládací prvky pokojového klimatizačního systému. Kněz nechal okno zatemněné. V šeré místnosti jsem pátral po vhodném úkrytu, pro nedostatek jiných možností jsem si vybral kabinu koupelny. Jakmile jsem vstoupil, zaštípal mě v nose čerstvý pach antibakteriálního spreje – čistící cyklus se zřejmě nedávno spustil. Pokrčil jsem rameny. Začal jsem dýchat ústy a prohledávat skříňky, jestli nenajdu utišující prostředky proti kocovině. V jedné jsem objevil balíček s běžnými turistickými pilulkami proti úžehu, zhltl jsem dvě jen tak na sucho a posadil se na uzavřenou jednotku toalety. Čekal jsem.

Něco tady nehraje, ozval se vyslanecký instinkt. Nesedí to.

Třeba není tím, za koho ho považuješ.

Ano, nejspíš je tady kvůli vyjednávání. Přišel tě ukecat. Bůh změnil jeho úmysly.

Náboženství je politika, kde jde o víc, Taku. Už jsi to přece zažil na Sharyi. Není důvod si myslet, že by se tihle lidé zachovali jinak, když dojde na lámání chleba.

No jo, jsou jako ovce. Udělají všechno, co jim svatí mužové naříděj.

Vybavila se mi Sarah. Svět se zachvěl silou mého hněvu. Tu scénu jsem si představoval už tisíckrát. V uších mi znělo burácení jako řev vzdáleného davu.

Vytáhl jsem Tebbit a prohlížel si matnou temnou čepel.

Při tom pohledu se mi zvolna vracel vyslanecký klid. Uvelebil jsem se v omezeném prostoru kabinky a nechal ho působit. Nakonec jsem vnímal jen jediné. Účel. A vzpomněl jsem si na slova Virginie Vidaurové.

Zbraně jsou jenom vaší prodlouženou rukou. Vy zabíjíte a ničíte.

Zabijte rychle a zmizte.

Sáru ti to nevrátí. Až budeš hotovej, stejně tady nebude.

Při té poslední poznámce jsem se trošičku zamračil. Není dobré, když se ukáže, že vaše vzory, podle nichž jste se vždycky řídili, s vámi nesouhlasí. Když zjistíte, že jsou jenom lidi jako vy.

Dveře jemně zaskřípaly, otevíraly se.

Úvahy se mi vykouřily z hlavy jako cáry papíru uchvácené prudkým větrem. S utkvělou myšlenkou na bodání a s nachystaným nožem jsem vystoupil ze dveří kabiny.

Nepředstavoval jsem si ho tak. Pilota kluzáku i dívku z přízemí zaujalo jeho držení těla. Teď jsem se o tom mohl přesvědčit, když se při tichounkém zašustění látky mého oděvu a nepatrném pohybu vzduchu v těsném pokoji otočil. Byl štíhlý, subtilní, s křehkou, vyholenou lebkou a neskutečně nepadnoucími vousy na jemných rysech tváře.

„Hledáš mě, svatý muži?“

Na okamžik se naše oči setkaly. Zdálo se, že nůž v mojí ruce vibruje samostatným životem.

Muž se chytil za vousy. Odlepily se s krátkým zapraskáním statické elektřiny.

„Ovšemže tě hledám, Micky,“ odpověděla Jadwiga unaveně. „Sháním tě skoro měsíc.“

Kapitola čtyřicátá první

„Považujou tě za mrtvou.“

„Jo, nejmíň dvakrát,“ přisvědčila Jadwiga a mrzutě si pohrávala s falešnými vousy. Seděli jsme spolu u laciného plastového stolu a nedívali se na sebe. „Asi jenom díky tomu jsem tady. Když si přišli pro ostatní, nehledali mě.“

Jak vyprávěla, zase jsem měl před očima Drávu. Sníh vířící černou nocí, mrazivá souhvězdí táborového osvětlení, tu a tam postavy mezi budovami, nachýlené proti fujavici. Přišli hned následující večer, neohlášeni. Nedalo se zjistit, jestli Kurumayu podplatili, zastrašili vyšší mocí nebo ho prostě zabili. S využitím Antonova velitelského softwaru našponovaného na maximum je Kovacs našel podle síťové signatury. Vyrazili dveře, žádali od Sylviiných lidí poslušnost.

Slídiči jim zjevně nevyhověli.

„Viděla jsem Orra někoho sejmout,“ pokračovala Jadwiga mechanicky, ponořená ve vzpomínkách. „Jenom záblesk. Křičel, abysme všichni zmizeli. Zrovna jsem nesla jídlo z baru. Ani jsem…“

Zadrhla se.

„To je v pořádku,“ konejšil jsem ji.

„Ne, to není v pořádku, Micky. Utekla jsem.“

„Byla bys mrtvá, kdybys neposlechla. Skutečně mrtvá.“

„Slyšela jsem Kiyoku křičet,“ polkla. „Vím, že bylo stejně pozdě, jenomže já–“

Změnil jsem téma. „Viděl tě někdo?“

Trhaně přikývla. „Pár z nich. Stříleli jsme po sobě, když jsem běžela ke stanovišti brouků. Vypadalo to, že ty svině jsou všude. Nešli po mně. Mám takovej dojem, že si mě nespojili se Slídičema.“ Ukázala na svoje pouzdro Eishundo. „Chápeš? Na síti nebylo. Byla jsem neviditelná – aspoň co se týkalo tý kurvy Antona.“

Vzala si jednoho z brouků typu Dracul, vznesla se s ním a vypadla nejkratší cestou z přístavu.

„Musela jsem se poštěkat s automatem, abych se dostala do řeky,“ zasmála se nevesele. „Bez pověření s vozidlem nesmíš na vodu. Nakonec pomohly čistý štítky.“

A ven na Andrassové moře.

I když jsem jí spíš nevěřil, automaticky jsem kývl. Bez odpočinku pilotovala brouka téměř tisíc kilometrů a v nočním tichu s ním přistála v malé zátoce na východ od Tekitomury.

Pokrčila rameny.

„V sedlovejch brašnách jsem našla zásoby jídla a pití. Tetramet, abych neusnula. Brouk byl navíc vybavenej Nuhanovicovým naváděcím systémem. Hlavně jsem se snažila zůstat nízko, abych vypadala jako plavidlo, ne jako létací stroj. Nechtěla jsem nasrat andělský ohně.“

„A našla jsi mě jak?“

„No, to bylo fakt divný,“ pravila a poprvé se v jejím hlase ozvalo něco jiného než únava či bezmocná zuřivost. „V Sorobanským přístavu jsem prodala brouka za hotový a pěšky jsem se vracela na Kompcho. Tetramet docházel. Bylo to něco divnýho. Jako bych tě cejtila. Něco jako ta stará hamaka, kterou jsme měli doma, když jsem byla malá. Jak jsem řekla, met dojížděl, fungovala jsem na autopilota. A najednou jsem tě viděla v přístavu, jak lezeš na palubu toho vraku, Hajducký dcerky.“

Velké střípky skládanky zapadly na místo. Přikývl jsem, protože jsem náhle pochopil. Zase ta nezvyklá touha po rodině, až se mi točila hlava. Koneckonců, byli jsme jako dvojčata. Blízcí příbuzní z dávno zaniklého rodu Eishundo.

„Nalodila ses jako černej pasažér. Ty ses při bouřce pokoušela vniknout do jedný z těch skladovacích skořepin.“

Zakřenila se. „Jo. Schovávat se na palubě je fajn, když svítí sluníčko. Nechtěj to zkoušet, když přijde mizerný počasí. Měla jsem tušit, že to bude obšancovaný poplašným zařízením. Uložili tam pitomej olej blanomedůz, ale nadělali s tím, jako by vezli nejdražší wetware Khumalo.“

„Jo, a druhej den plavby jsi šlohla potraviny ze společnejch zásob.“

„Když jsem tě viděla jít na palubu, už blikaly odplouvací lampy. Zbejvala mi jenom hodina, abych se dostala dovnitř. Nebyl čas shánět zásoby na cestu. První den jsem vydržela bez jídla, než mi došlo, že v Erkezesu nevystoupíš, že jedeš dál, a já už měla děsnej hlad.“

„Skoro se tam kvůli tomu poprali. Za tu loupež chtěl jeden z tvejch demontérskejch kolegů někomu rozbít hlavu.“

„Jo, slyšela jsem je. Jsou vypatlaný“ Tón hlasu se změnil na automatizované znechucení, programový názor. „Tihle ubožáci demontáži jenom kazí jméno.“

„Tak jsi mě sledovala až do Newpestu a na Beladovou pláň.“

Další neradostný úsměv. „To je moje hřiště, Micky. A kromě toho, ten kluzák, co sis ho najal, zanechával ve zdejší polívce takovou stopu, že bych po ní šla i s páskou na očích. Hoch, kterýho jsem si zaplatila, tě zaměřil radarem, a tak jsem věděla, že jsi skončil na mysu Kem. Se setměním jsem dorazila, ale už jsi byl pryč.“

„Jistě. Ale řekni mi, proč jsi za mnou nepřišla do kajuty, dokud jsi k tomu měla příležitost? Na Hajducký dcerce?“

„Nenapadá tě, že bych ti nemusela věřit?“

„Aha.“

„A když už jsme u toho, proč bych ti měla věřit teď? Jak mi kurva vysvětlíš, cos udělal se Sylvií?“

Vzdychl jsem si.

„Máš něco k pití?“

„To bys měl vědět ty. Ty ses sem vloupal.“

Náhle se ve mně cosi pohnulo a já si uvědomil, jakou mám radost, že ji vidím. Nedovedl jsem říct, jestli v tom hrála roli biologická vazba pouzder Eishundo, vzpomínka na měsíc drsného parťáctví na Novém Hoku, nebo prostě to, že se nemusím zabývat Brasilovými znovuzrozenými revolucionáři. Když jsem ji teď před sebou viděl, bylo to jako závan čerstvého větru nad Andrassovým mořem.

„Jsem rád, že tě zas vidím, Jadwigo.“

„Jo, taky tě ráda vidím,“ připustila.

Než jsem jí všechno dovyprávěl, padla noc. Jadwiga vstala, protáhla se kolem mě, prošla úzkým pokojem k samozabarvovacímu oknu a civěla ven. Pouliční osvětlení vytvářelo na zakaleném skle matně třpytivou jinovatku. Zdola sem dolehly zvýšené hlasy opilecké rozepře.

„Určitě jsi mluvil s ní?“

„Určitě. Nemyslím, že by Naďa, ať je to kdokoli nebo cokoliv, byla schopná ovládat velitelskej software. Určitě by nedokázala vytvořit tak soudržnou iluzi.“

Jadwiga si pro sebe pokývala hlavou.

„Jasně. Vždycky hrozilo, že si jí ty poustevníčky sračky jednou najdou. Když tě ty debilové schramstnou takhle malýho, nikdy je ze sebe úplně nesetřeseš. No ale co s tou Naďou? Fakt si myslíš, že je to osobnostní datamina? Musím říct, Micky, že jsem se po Novým Hoku potloukala tři roky a za tu dobu jsem nenarazila ani neslyšela o datamině, co obsahuje tolik a do takový hloubky propracovanejch podrobností.“

Zaváhal jsem. Měl jsem samozřejmě svoji vyslaneckou intuici, ale bylo těžké najít v ní jádro, které bych uměl zformulovat do něčeho tak hrubě přibližného, jako jsou slova.

„Nevím. Nemám jistotu, ale myslím si, že Naďa je něco jako zakázková zbraň, prototyp. Všechno ukazuje na to, že se Sylvie nakazila v Nevyčištěný zóně. Bylas v Ijamonským kaňonu?“

„Ano. Během akce ztratila vědomí. Pak byla týdny nemocná. Orr se to sice snažil odbýt, tvrdil, že je to deprese po akci. Každej ale viděl, že je v tom něco jinýho.“

„A předtím byla v pořádku?“

„No, byla demontérská velitelka. Tahle práce vede k opaku. Ale všechno to nesrozumitelný drmolení, výpadky, zaměřování se na lokality, který udělal už někdo jinej – to se fakt datuje od Ijamonu.“

„Na lokality, který udělal někdo jinej?“

„Jasně, znáš to,“ odtušila a v odraze ve skle bylo vidět, jak jí na tváři zaplálo podráždění, jako když škrtnete zápalkou, ale stejně rychle pohaslo. „Ne. Když o tom přemejšlím, neznáš. U ničeho z toho jsi nebyl.“

„U čeho?“

„Několikrát jsme se zaměřili na mimintskou aktivitu, jenže když jsme tam pak nakráčeli, bylo už po všem. Vypadalo to, jako by se likvidovali navzájem.“

Vzpomněl jsem si na něco ze svého prvního setkání s Kurumayou. Na Sylviino vemlouvání a Kurumayovu neoblomnost.

Oshimo-san, když jsem tě posledně poslal napřed mimo plán, zanedbala jsi svěřené povinnosti a zmizela jsi na severu. Jak mám vědět, že to tentokrát neuděláš znovu?

Shigu, posledněs mě poslal zkoumat trosky. Někdo se tam dostal už před náma a nenechal tam nic. Říkala jsem ti to.

Jenže až když ses konečně uráčila přijít.

No tak, buď rozumnej. Jak jsem měla něco demontovat, když to bylo rozsekaný na hadry? Vypadli jsme, protože tam nebylo do čeho píchnout!

Když zapadl na svoje místo další střípek, zamračil jsem se. Z teorií, jež jsem si pracně vybudoval a pomalu jim začínal věřit, nyní vyzařoval naprostý zmatek. Tohle neodpovídalo žádné z nich.

„Sylvie se o něčem takovým zmínila, když jsme si šli pro povolení k čištění. Kurumaya vás podfoukl. Když jste dorazili na určený místo, našli jste jenom trosky.“

„Jo, to je ono. Nestalo se to ale jednou. Do stejný situace jsme se v Nevyčištěný zóně dostali několikrát.“

„Nikdy jste se o tom se mnou nebavili.“

„No jo, demontéři,“ pravila a udělala na svůj odraz v okně kyselý obličej. „Na to, že máme hlavu plnou nejmodernější elektroniky, jsme dost pověrčiví. O takovejchhle věcech se nemluví. Nosí to smůlu.“

„Ujasněme si to. Tyhle mimintský sebevraždy se taky datujou od příhody v Ijamonu?“

„Pokud si pamatuju, jo. Neřekneš mi teď něco ty? O tý svý teorii zakázkový zbraně?“

Zavrtěl jsem hlavou a předkládal nové informace. „Nejsem si jistej. Řekl bych, že Naďa měla spustit genetickýho zabijáka Harlanitů. Nemyslím, že příslušníci Černejch brigád svoji zbraň opustili, nemyslím ani, že byli zlikvidovaný dřív, než ji stačili spustit. Podle mýho ji zkonstruovali jako prvotní spouštěč a ukryli na Novým Hoku. Osobnostní pouzdro s naprogramovanou vůlí odjistit zbraň. Věří, že je Quellcrist Falconerová, protože ji to žene vpřed. Nic víc to není, pohonnej systém, kterej ve vhodným okamžiku roznítí genetickou kletbu v lidech, kteří se v době jejího vzniku ani nenarodili. Když dojde na lámání chleba, úplně se změní, chce jenom zničit cíl.“

Jada pokrčila rameny. „Přesnej obrázek všech politickejch vůdců, o kterejch jsem kdy slyšela. Cíle a prostředky, znáš to. Proč by měla bejt Quellcrist Falconerová jiná?“

„Nevím.“ Vůči jejímu cynismu se ve mně vzedmula překvapivě silná vlna odporu. „Když se zamyslíš nad Quelliným životem, její činy odrážejí její filosofii. Dokonce i tahle kopie, ať je to teda cokoliv, má potíže sladit svoje kroky s tím, co si o sobě myslí. Má zmatek ve vlastních motivacích.“

„Nazdar, Naďo, vítej mezi smrtelníky.“

Hořkost v jejím hlase mě přiměla zvednout hlavu. Jada dosud stála u okna, civěla na svůj obraz ve skle.

„Nemohlas nic dělat,“ uklidňoval jsem ji.

Neohlédla se, nepodívala se jinam. „Snad. Ale vím, co jsem cítila. Moc toho nebylo. Tohle zasraný pouzdro mě změnilo. Odřízlo mě od naší síťový smyčky–“

„Což ti zachránilo život.“

Netrpělivě zavrtěla oholenou hlavou. „Způsobilo, že jsem přestala s ostatními soucítit, Micky. Odřízlo mě od nich. Upřímně řečeno, změnilo i můj vztah s Ki. Poslední měsíc se vytratilo, co jsme k sobě cejtily dřív.“

„To je při přepouzdrování docela normální. Lidi si musejí zvyknout–“

„To vím taky,“ přerušila mě, odvrátila se od svého odrazu, zahleděla se na mě. „Žádnej vztah není jednoduchej, na každým se musí pracovat. Obě jsme se snažily víc než kdy dřív. V tom to vězí. Předtím jsme se nikdy snažit nemusely. Někdy mi stačil pohled, a já vlhla. Vystačily jsme s dotykem, pohledem, víc jsme nepotřebovaly. To se najednou ztratilo.“

Mlčel jsem. Jsou chvíle, kdy se nedá říct nic. Můžete jedině naslouchat, vyčkávat a nechat to plynout. A doufat, že to pomůže.

„Když jsem ji slyšela křičet,“ pokračovala Jada s obtížemi, „měla jsem pocit, jako by na tom nezáleželo. Jako by to nebylo dost důležitý. Nezasáhlo mě to natolik, abych zůstala a bránila ji. Kdybych měla svoje tělo, zůstala bych. Bojovala bych.“

„Zůstala bys a zemřela,“ upřesnil jsem.

Lhostejně pokrčila rameny, pohodila hlavou, jako by zaháněla slzy.

„To všechno je hovadina, Jado. Máš prostě pocit viny, protože jsi přežila. Říkej si, co chceš, ale víš dobře, že jsi jim pomoct nemohla.“

Když se ke mně opět otočila, plakala, po tvářích jí stékaly stružky slz. Mračila se.

„Co o tom kurva můžeš vědět, Micky? Udělala nám to jedna z tvejch verzí! Jseš jenom zabiják, vyhořelej Vyslanec. Nikdy jsi nebyl demontér. Nikdy jsi k nám nepatřil, víš hovno, co znamená bejt jedním z nás. Nebo jak jsme si byli blízko. Nevíš, co znamená ztratit to!“

Letmo se mi vybavily Sbory a Virginie Vidaurová. Hněv po Inneninu. Tehdy, více než před sto lety, to bylo naposledy, kdy jsem někam patřil. Tu a tam jsem měl cukání, občas začaly klíčit čerstvé výhonky čehosi, co se podobalo kamarádství či účelovému spojenectví – ale pokaždé jsem to ze sebe vyrval i s kořeny. Nechci se nechat zabít nebo využít.

„Takže,“ pravil jsem se surovou lhostejností. „Teď jsi mě vystopovala. Teď to víš. Co s tím hodláš dělat?“

Prudkými pohyby, jež se podobaly úderům, si setřela slzy.

„Chci ji vidět,“ odpověděla.

Kapitola čtyřicátá druhá

Jada si na mysu Kem pronajala malý otlučený kluzák, nyní s ním kotvila pod ostrými hlídacími světly poblíž zadního vchodu do hotelu, u rampy půjčovny lodí. Zamířili jsme k němu a dívka v recepci, zjevně potěšená, že v našem úspěšném setkání sehrála pozitivní roli, nám vesele zamávala. Jada rozkódovala zámky posuvné střechy, vsoukala se za řízení a rychle nás vykormidlovala do temnoty Pláně. Jakmile za námi vyhasl třpyt světel Zlatého pruhu, odtrhla si vousy, předala mi řízení a začala se zbavovat hábitu.

„Hele, proč ses tak vymódila?“ zeptal jsem se jí. „Jakej to mělo smysl?“

Pokrčila rameny. „Kamufláž. Došlo mi, že bych mohla mít v patách přinejmenším jakuzu. O tobě jsem taky nevěděla, co jseš zač a za koho kopeš. Nejlepší bylo se zahalit. Ať se hneš, kam chceš, lidi maj tendenci jít vousáčům z cesty.“

„Fakt?“

„Fakt. Policajti taky,“ přisvědčila a stáhla si přes hlavu okrovou rochetu. „Srandovní, tohle náboženství. Nikdo si nechce povídat s duchovním.“

„Zvlášť s takovým, kterej tě kvůli účesu prohlásí za Božího nepřítele.“

„Jo, to v tom taky hraje roli. Na mysu Kem jsem si to nechala vyrobit v ptákovinách. Nabulíkovala jsem jim, že jdu na plážovej večírek. A víš co? Fungovalo to. Nikdo na mě ani nepromluvil. A navíc,“ dodala, zkušeně se vyprostila ze zbytku sutany a ukázala na střepinový blaster proti mimintům v podpaží, „je to ideální skrýš na nářadí.“

Nevěřícně jsem zavrtěl hlavou.

„To jsi s sebou celou cestu vlekla takovej kanón? Co jsi s ním kurva chtěla dělat? Rozprsknout mě po celý Beladový pláni?“

Věnovala mi střízlivý pohled. Pod řemeny blasterového pouzdra měla na tričku natištěný nápis: Pozor: Chodící tank.

„Možná,“ odtušila a šla si uložit kněžský oděv do kabinky.

Když si najmete plavidlo s radarovou kapacitou na úrovni dětské hračky, není plavba noční Plání žádná legrace. Jada i já jsme newpestští rodáci – už jsme viděli dost vraků, abychom věděli, že musíme přivřít ventily a zpomalit. Situaci nevylepšilo ani to, že Hotei ještě nevyšel a Daikoku se schoval na obzoru za velkým mrakem. Autobusy sice naváděla svíticí vybójkovaná trasa, ale ta nám moc nepomohla. Segesvarova pevnost ležela od lodních tras na hony daleko, bóje se za půl hodiny ztratily z dohledu. Ocitli jsme se v mdlém měděném svitu Marikanonu, uhánějícího vysoko po obloze.

„Klid a mír,“ poznamenala Jada, jako by učinila neočekávaný objev.

Zabručel jsem a zatočil, protože čelní reflektory odhalily před přídí kluzáku spleť tepesových kořenů. Jak jsme se jí vyhýbali, výhonky hlasitě zaskřípaly o kovovou manžetu vznášedla. Jada sebou trhla.

„Možná jsme měli počkat do rána.“

Pokrčil jsem rameny. „Můžeme se vrátit, jestli chceš.“

„Ne, myslím–“

Na obrazovce radaru se objevil bod.

Oba jsme se zadívali na palubní desku, pak jeden na druhého. Radar opět zapípal. Hlasitěji.

„Možná nákladní loď z balírny,“ hádal jsem.

„Možná.“ Ale jak signál sílil, líbil se jí čím dál míň.

Vypnul jsem motory, co nás hnaly kupředu, čekal jsem. Kluzák zvolna zpomaloval a za mumlání stabilizátorů se zastavil. Do kajuty se nahrnula vůně belady. Vstal jsem a naklonil se přes okraj otevřených střešních panelů. Spolu se všemi pachy Pláně k nám vítr donesl zvuk blížících se motorů.

Spustil jsem se zpátky do kokpitu.

„Jado, myslím, že uděláš nejlíp, když se s tou svojí artilérií přesuneš na záď. Pro všecky případy.“

Stroze přikývla a naznačila mi, že jí mám udělat místo. Lehounce se vyšvihla na stříšku, vyprostila střepinový blaster z pouzdra. Shlédla ke mně.

„Znamení k palbě?“

Chvíli jsem uvažoval. Pak jsem napumpoval stabilizátory. Mumlání vztlakového systému na okamžik zesílilo do zlobného hrčení, opět se utišilo.

„Asi tohle. Až to uslyšíš, střílej na všecko, co uvidíš.“

„Fajn.“

Jadiny kroky se vzdalovaly po palubní nástavbě. Stoupl jsem si a díval se, jak zalézá do krytu kormidel, pak jsem znovu obrátil pozornost k blížícímu se signálu. Radar našeho kluzáku byl nejlacinější, jaký pojišťovna uznala, neukazoval podrobnosti, jen neochvějně se zvětšující skvrnu na obrazovce. O pár minut později jsem ho nepotřeboval. Na obzoru se vynořila hubená silueta s věžičkou a zamířila k nám stylem, že bych se nedivil, kdyby si na přídi nechali udělat svíticí nápis.

Pirát.

Podobal se masívnímu zaoceánskému vznášedlu bez zapnutých pozičních světel. Na hladině Pláně měl dlouhý, nízký profil, ale na všechny strany trčelo pancéřování a navařené zbraně. Vyladil jsem si neurachem a spatřil nevýrazné obrysy postav pohybující se v červeném světle za průzory na přídi. U zbraní nikdo. Zatímco se plavidlo zvětšovalo a natáčelo se ke mně bokem, zahlédl jsem na kovové manžetě dlouhé rýhy. Stopy akcí, jež skončily zahákováním oběti.

Náhle se rozsvítil bodový reflektor, sklouzl po mně, vrátil se. Zaclonil jsem si proti prudké záři oči, neurachem mi odhalil siluety na nízké velitelské věžičce na vrcholku přední kajuty. Přes polévkovitou hladinu se ke mně donesl silný, drogami napjatý hlas mladého muže.

„Jseš Kovacs?“

„Jsem Klikař. Co chceš?“

Suché, nemilosrdné zachechtání. „Jo, Klikař. To sedí. Teď máš zrovna velikou kliku.“

„Na něco jsem se ptal.“

„Co chci? Slyšel jsem. No, především chci, aby tvoje kámoška na zádi vylezla a odložila nářadí. Máme ji na infra, není problém z ní ultravibračním dělem nadělat fašírku pro pantery. Ale to by tě asi nepotěšilo.“

Mlčel jsem.

„A to já nechci. Mám zařídit, abys byl spokojenej, Kovacsi. Odtáhnout tě, ale nerozladit. Když si tvoje kámoška dá pohov, budu taky šťastnej, že neteče krev, ty budeš šťastnej, půjdeš se mnou, lidi, pro který dělám, budou šťastný, přidají mi a já budu ještě šťastnější. Víš, jak se tomu říká, Kovacsi? Zpětná vazba.“

„Nechceš mi říct, co je to za lidi, pro který děláš?“

„Jo, chci ti to říct, rozhodně, ale momentálně ti to říct nemůžu. Smlouva říká, že o těchhle věcech nesmím ceknout, dokud tě bezpečně nepřivedu a ty s nima nezačneš slušně jednat. Obávám se, že mi budeš muset prostě věřit.“

Nebo se nechat rozstřílet na cucky.

Vzdychl jsem si a otočil se na záď.

„Pojď ven, Jadwigo.“

Dlouhá pauza. Pak se vynořila ze stínu kormidel, střepinový blaster na rameni. Dosud jsem měl neurachem na maximum, z její tváře jsem snadno vyčetl, že by byla spíš pro boj.

„O moc lepší,“ pochválil nás pirát srdečně. „Teď jsme jako jedna velká rodina.“

Kapitola čtyřicátá třetí

Jmenoval se Vlad Tepes, ale jméno nedostal po rostlině, ale po jednom méně známém lidovém hrdinovi z předkolonizační éry. Byl hubený a bledý, pouzdro připomínalo lacinou verzi Jacka Soul Brasila s vyholenou lebkou, kterou vyřadili ve fázi prototypu. Něco mi říkalo, že je to jeho první tělo. V tom případě nebyl o moc starší než Isa. Trpěl na uhry, tu a tam se dotýkal jizev na lících, vlivem předávkování tetrametem se třásl od hlavy k patě. Přehnaně gestikuloval, příliš často se smál. V jistém okamžiku svého mladého života si nechal trepanovat spánkové kosti a otvory ucpat výplní z purpurově černé slitiny v podobě rozeklaných blesků. Jak přecházel po palubě pirátské lodi, slitina se v mdlém světle třpytila, a pokud jste mu stanuli tváří v tvář, propůjčovala mu mírně démonické vzezření, což byl zjevně i účel. Příslušníci posádky na můstku, muži i ženy, horlivě ustupovali z cesty, když mezi nimi trhaně kráčel. Bylo znát, že budí respekt.

Když jsem si odmyslel radikální chirurgický zákrok, bolestně mi připomínal Segesvara a mě samotného v jeho věku.

Nepřekvapovalo, že se loď jmenuje Nabodávač. Mířila na plný výkon přímo na západ a panovačně rozrážela překážky, jež by méně obrněné plavidlo muselo obeplouvat.

„No konečně,“ poznamenal stroze Vlad, když něco zaskřípalo pod opancéřovanou manžetou vznášedla. „Všichni vás hledali na Zlatým pruhu, ale řekl bych, že ne moc dobře, když vás nenašli. Haha! Každopádně jsme ztratili spoustu drahocennýho času a mý klienti jsou už trošku nervózní, jestli chápete, co mám na mysli.“

O totožnosti klientů se tvrdošíjně nezmínil ani slovem, což při množství požitého tetrametu nebyl špatný výkon.

„Stejně tam už brzo budeme,“ ujistil nás s neklidným zaškubáním ve tváři. „Žádný strach.“

Přinejmenším v tomto směru říkal pravdu. Nabodávač začal zpomalovat sotva hodinu poté, co nás vyzvedli na palubu. Uprostřed zapomenuté části Pláně se bokem opatrně přiblížil k rozpadlé ruině balírenské stanice a spojařka začala vysílat dotazovací protokol. Ať už byl uvnitř trosek stanice kdokoliv, jeho přijímač tajný kód znal. Spojařka vzhlédla a přikývla. Vlad stál před displeji, oči mu jiskřily, vyštěkával rozkazy jako urážky. Nabodávač se posunul, v sérii tříštivých úderů vystřelil do superotonových pilířů automatické uvazovací drapáky a začal se přitahovat. Rozsvítil zelená světla, vysunul lodní lávky.

„Tak jdeme, pohyb.“ Popohnal nás přes velitelský můstek do vyloďovacího průlezu a ven. Z obou stran ho provázela čestná stráž složená z hrdlořezů ještě mladších, zfetovanějších a vycukanějších než on. Poklusem přes lávku a přístaviště. Tam, kde oprýskal antibak, zarostly opuštěné nákladní jeřáby mechem, všude se povalovaly vraky zaseklého a zrezivělého strojního zařízení, čekající na nepozorného chodce, aby ho mohly uhodit do holeně či ramene. Zdolali jsme trosky a rovnou jsme si to namířili k otevřeným dveřím u paty věže dozoru s polarizovanými okny. Nahoru vedla ze dvou stran dvě umouněná křídla kovového schodiště. Stýkala se na ocelovém odpočívadle, jež během našeho výstupu řinčelo a povážlivě se kymácelo.

Z velína nahoře se linulo měkké světlo. S obavami jsem kráčel v závěsu za Vladem. Nikdo se nám nepokusil odebrat zbraně, gorily byly ozbrojené po zuby, ale stejně…

Vzpomněl jsem si na plavbu rejnolovky Švihnutí andělského ohně, na tušení věcí příštích, jimž jsem nemohl účinně čelit, a v příšeří jsem se zachvěl. Do místnosti jsem vstupoval připravený na boj.

A pak se všechny předtuchy zhroutily.

„Ahoj, Taku. Jak se daří? Co vendeta?“

Todor Murakami. Štíhlý a schopný, na sobě maskáč a vestu, krátký vojenský ježek, ruce v bok. Zubil se na mě. U boku interfejsový kalašnikov, vlevo na hrudi zabijácký nůž v pouzdře jílcem dolů. Na stole mezi námi tlumeně zářila angierská svítilna, přenosný spirální holodisplej a holomapa, znázorňující východní okraj Beladové pláně. Všechno od zbraní až po úsměv silně zavánělo operací Vyslaneckých sborů.

„To jsi nečekal, co?“ dodal, když jsem nic neřekl. Obešel stůl a podal mi ruku. Pohlédl jsem na ni, pak jsem se mu podíval do očí. Nepohnul jsem se.

„Co tady kurva děláš, Tode?“

„Jsem tu pro dobro věci.“ odpověděl a svěsil paži. Pohlédl mi přes rameno. „Vlade, vem si svoje kámoše a počkejte dole. Mimintskou děvenku vemte s sebou.“

Cítil jsem, jak se Jadwiga vedle mě naježila.

„Zůstane tady, Tode. Jinak se bavit nebudem.“

Pokrčil rameny a kývl na svoje novopečené pirátské přátele. „Jak libo. Ale jestli tady uslyší něco nevhodnýho, možná ji budu muset v jejím vlastním zájmu zastřelit.“

Tradiční vyslanecký vtip. Jakmile ho použil, nedokázal jsem úsměv neopětovat. Na okamžik mě ovládl nostalgický pocit, jaký jsem zažil už na Segesvarově farmě, s Virginií Vidaurovou v posteli. Napadla mě stejně mlhavá otázka. Proč jsem odešel?

„To byl vtip,“ ubezpečil Jadu, když ostatní odřinčeli po schodech dolů.

„Myslela jsem si to,“ odtušila Jadwiga a přešla kolem mě k oknu. Vyhlédla ven na zakotveného Nabodávače. „Takže ať jseš momentálně kdokoliv, Micky, Taku, Kovacsi, nechceš mě konečně představit svýmu kámošovi?“

„Nu, jistě. Tode, tohle je Jadwiga. Jak už zjevně víš, je to demontérka. Jado, tohle je Todor Murakami, můj kolega z dob, hm, dávno minulejch.“

„Jsem Vyslanec,“ doplnil Murakami ledabyle.

K Jadině cti jsem musel uznat, že nehnula brvou. Stiskla podanou ruku s nevěřícným úsměvem. Se založenýma rukama se posléze opřela o okraj šikmého okenního výklenku.

Murakami pochopil.

„Chcete vědět, co to všechno znamená?“

„Tím bysme mohli začít,“ přisvědčil jsem.

„Předpokládám, že to nejspíš tušíš.“

„Co kdyby sis nechal ty svoje předpoklady od cesty a prostě mi to vyklopil?“

Zazubil se a šťouchl se ukazováčkem do spánku. „Promiň. Síla zvyku. V pořádku. Předestřu ti svůj problém. Podle mých zdrojů se ti tam nahoře povedlo rozdmychat revoluční nálady, který by dokázaly vážně otřást pozicema Prvních rodů.“

„Jakých zdrojů?“

Opět úsměv. Žádný ústupek. „Prostě zdrojů.“

„Nevěděl jsem, že na to byli nasazený hoši ze Sborů.“

„Nebyli.“ Když to přiznal, jako by trochu vyslaneckého chladu roztálo. Zamračil se. „Jak jsem řekl, jsem tady pro dobro věci. Kvůli minimalizaci škod. Víš stejně dobře jako já, že si nějaký neoquellistický povstání nemůžeme dovolit.“

„Vážně?“ Tentokrát jsem se na něho zubil já. „My? Kdo to má bejt, Tode? Protektorát? Harlanova famílie? Nebo nějaká jiná banda zasranejch zbohatlíků?“

Podrážděně mávl rukou. „Mluvím o nás o všech, Taku. Fakt si myslíš, že to tahle planeta potřebuje? Druhou Recivilizaci? Další válku?“

„Na válku potřebuješ dvě strany, Tode. Kdyby byly První rody ochotný přijmout reformu zákonodárství–“ Rozhodil jsem rukama. „Žádnej důvod k povstání by nebyl. Možná bys jim to měl vysvětlit.“

Murakami se zamračil. „Proč to říkáš, Taku? Neříkej mi, žes jim na to taky skočil.“

Odmlčel jsem se. „Nevím.“

„Nevíš? To je divná politická filosofie.“

„Vůbec žádná filosofie, Tode. Spíš pocit, že už toho všichni máme plný zuby. Že dozrál čas, abysme ty sráče konečně svrhli.“

Opět se zakabonil. „To bohužel nemůžu dopustit. Je mi líto.“

„Proč teda marníš čas? Proč na nás prostě nepřivoláš hněv Vyslaneckejch sborů?“

„Protože tady žádný Sbory nechci,“ utrhl se na mě a v jeho hlase zaznělo zoufalství. „Jsem odtud, Taku. Tady je můj domov. Myslíš si, že chci, aby se Svět proměnil ve druhej Adoracion? Nebo ve druhou Sharyi?“

„To je od tebe šlechetný,“ pochválila ho Jadwiga, odlepila se od okenního výklenku, došla ke stolu a píchla do spirálního holodispleje. Narušila pole. Kolem prstů se jí rozprskly červené a purpurové jiskřičky. „Jakej je tvůj bojovej plán, pane Slušňáku?“

Oči mu zatěkaly z jednoho na druhého, zastavily se na mně. Pokrčil jsem rameny.

„Položila ti poctivou otázku, Tode.“

Chvilku váhal. Zdálo se, že se ocitl v podobné situaci jako já, když jsem si pod marťanskou orlí věží nad Tekitomurou musel páčit prsty, abych se pustil. Murakami se musel vzdát dosavadní vyslanecké věrnosti. Moje odpadlictví mu v rozhodování nijak nepomáhalo.

Nakonec jen zabručel a bezradně rozhodil rukama.

„Dobrý. Takže tady je ta novinka.“ Ukázal na mě. „Tvůj kámoš Segesvar tě prodal.“

Nevěřícně jsem zamrkal.

„To je naprosto vyloučený,“ vyhrkl jsem.

„Jo, vím,“ přikývl. „Něco ti dluží. Hajducká čest. To ano. Vtip je v tom, Taku, komu z vás dvou je dlužnej?“

Do prdele!

Neušlo mu, že mi to došlo. „Jo, o tom vím taky. Před pár stovkama let objektivního času mu Takeshi Kovacs zachránil život. Udělaly to obě tvoje kopie a starej Radul Segesvar o svým dluhu ví, ale nevidí důvod, proč by ho měl splácet dvakrát. Na týhle bázi s ním tvoje mladší, čerstvější já uzavřelo dohodu. Dneska ráno jeho muži zajali většinu tvejch plážovejch revolucionářů. Dostali by i tebe, Virginii Vidaurovou a tu demontérku, kdybyste si nevyrazili na Zlatej pruh tak časně.“

„A teď?“ zahořela ve mně poslední jiskřička naděje. Nemělo to ovšem smysl. Musel jsem se podívat pravdě do očí. „Dostali Vidaurovou a ostatní?“

„Jo. Když se vrátili. Drží je všecky, dokud nedorazí Aiura Harlanová-Tsuruoka s likvidačním oddílem. Kdyby ses vrátil s ostatníma, byli byste spolu na cele. Takže to vypadá,“ dodal s letmým úsměvem a nakrčeným obočím, „že mi dlužíš laskavost.“

Nechal jsem hněv vybublat na povrch. Dovolil jsem mu, aby se ve mně vyzuřil, a pak jsem ho típnul jako nedokouřeného špeka s mořským hašišem, kterýho si hodlám schovat na příště. Zadusil jsem ho. Musel jsem uvažovat.

„Jak to všechno víš, Tode?“

Mávl rukou. „Jak jsem řekl, žiju tady. Starám se, aby zdroje nevyschly. Znáš to, ne?“

„Ne, neznám. Kdo je ten zdroj, Tode?“

„To ti říct nemůžu.“

Pokrčil jsem rameny. „Pak ti nemůžu pomoct.“

„Ty se na to chceš jen tak dívat? Za to, že tě Segesvar prodal, má vyklouznout? Tvoji plážoví kámoši maj umřít? Ale Taku!“

Zakroutil jsem hlavou. „Už mě unavuje bojovat za jiný. Když se do toho Brasil a jeho kamarádi namočili, musej se z toho zase dostat. A Segesvar nikam neuteče. Dostanu ho pozdějc.“

„A Vidaurová?“

„Co je s ní?“

„Cvičila nás, Taku!“

„Nás oba. Osvoboď ji sám.“

Kdybych nebyl Vyslanec, nevšiml bych si toho. Ten okamžik se dal stěží postřehnout, šlo jen o milimetrovou změnu postoje, možná ani to ne. Murakami poklesl.

„Sám to nedokážu,“ zašeptal. „Když nevím, jak to u Segesvara vypadá, potřeboval bych četu Vyslanců.“

„Povolej sem Sbory.“

„Víš přece, co by to znamenalo pro–“

„Tak mi kurva řekni, kdo je ten zdroj!“

„Jo,“ ušklíbla se Jadwiga, „nebo ho sem pozvi, je za dveřma.“

Zachytila můj pohled a pohodila hlavou k uzavřenému průlezu v zadní části velína. Vykročil jsem tím směrem a Murakami měl co dělat, aby se mi nepostavil do cesty. Otočil se k Jadwize, oči mu zlobně zaplály.

„Lituju,“ zaťukala si omluvně na hlavu. „Vnímám data. Standardní torpéďáckej hardware. Tvůj kámoš si vyřizuje telefonní hovory a nemá sicflajš. Řekla bych, že nervózně přechází sem a tam.“

Zazubil jsem se na něho. „Fajn, Tode. Jsi na tahu.“

Napětí trvalo pár vteřin, Murakami vzdychl, ustoupil, ukázal, že můžu projít.

„Prosím. Stejně bys na to dřív nebo pozdějc přišel.“

Přistoupil jsem k průlezu, našel ovládání, stiskl tlačítko. Soukolí kdesi v srdci věže si pro sebe rozvážně zachrochtalo, dveřní panel se trhaně, po kousíčkách rozjel vzhůru. Naklonil jsem se dovnitř.

„’brej večír. Tak kterej z vás je donašeč?“

Otočily se ke mně čtyři tváře, čtyři přísně oděné postavy v černém. Jakmile jsem je spatřil, zapadly čtyři dílky skládačky na svoje místo se stejným rachotem, s jakým se dveřní panel zasunul do horního výřezu. Tři z nich byli najatí zabijáci, dva muži a jedna žena. Na obličejích měli lesklý plast tam, kde si nechali přesprejovat tetování. Jednalo se jen o krátkodobé opatření, jež by školenému oku nemohlo uniknout. Tady na hajduckém území je to uchránilo od divokých potyček na každém newpestském nároží.

Poslední člověk ze čtveřice, ten s telefonem, byl starší, ale poznal bych ho už podle vystupování. Chápavě jsem pokýval hlavou.

„Tanaseda, předpokládám. To jsou mi věci.“

Maličko se uklonil. Pohyb odpovídal celkovému dojmu. Vytříbené chování, stará škola zjevem i způsoby. Obličej neměl ozdobený, protože ve vysokých kruzích, do nichž pronikl, včetně enkláv Prvních rodů, by se na něco takového nepohlíželo vlídně. Stále bylo vidět stopy po čestných jizvách, odstraněných bez využití moderní chirurgie. Černé, trochu prošedivělé vlasy, měl pevně stažené dozadu, aby vynikly jizvy na čele a dlouhé lícní kosti. Zpod obočí se na mě dívaly hnědé oči, tvrdé jako broušené kameny. Věnoval mi opatrný úsměv, jaký by věnoval i smrti, kdyby si pro něho případně přišla.

„Kovacsi-sane.“

„A co z toho máš ty, fešáku?“ Poskokové sebou při té neúctě škubli. Ignoroval jsem je a otočil se k Todorovi. „Jak předpokládám, víš, že chce moji skutečnou smrt, tak pomalou a bolestivou, jak to jen bude možné.“

Murakami se šéfovi podíval do očí.

„To se jistě nějak urovná,“ zamumlal. „Nemám pravdu, Tanasedosane?“

Tanaseda se opět uklonil. „Doslechl jsem se, že ačkoli jste hrál roli v úmrtí Yukia Hirayasua, nebyla to úplně vaše vina.“

„No a?“ Pokrčil jsem rameny, abych zamaskoval vztek. Zrovna tohle mohl dostat jedině z Orra, Kiyoky nebo Lazla, když mu je moje mladší já pomohlo zabít. „Lidem jako vy je většinou dost volný, kdo za co může.“

Ženě v jeho doprovodu se z hrdla vydralo hluboké chraptivé zaúpění, ale Tanaseda ji neznatelným pohybem ruky zarazil. Upřel na mě pohled, nápadně kontrastující s klidem v jeho hlase.

„Byl jsem rovněž informován, že jste se stal vlastníkem kortikální báze Yukia Hirayasu.“

„Hm.“

„Je to tak?“

„No, jestli si myslíte, že se nechám prošacovat, tak se–“

„Taku,“ ozval se Todor s hranou lhostejností. „Klídek. Máš Hirayasovu bázi nebo ne?“

Zpola jsem doufal, že ji ode mě zkusí dostat silou. Muž po Tanasedově levici sebou škubl a já se na něj usmál. Byli ale dobře vycvičení.

„Nemám ji u sebe,“ odpověděl jsem.

„Zřejmě jsi však schopen ji Tanasedovi-san obstarat.“

„Kdybych k tomu měl dobrej důvod, tak asi jo.“

Hrdelní chrapot. Tentokrát zaúpěli všichni tři poskoci z jakuzy.

„Ronine,“ vyštěkl jeden z nich.

Podíval jsem se mu do očí. „Přesně tak, samuraji. Nemám pána. Tak si dávej bacha. Jestli se mi nebude líbit tvůj ksicht, nikdo si mě nezavolá k noze, aby mě zastavil.“

„Ani vás nikdo nepodpoří, jestli budete v úzkých,“ doplnil Tanaseda. „Mohli bychom se, prosím, obejít bez těch klukovin, Kovacsi-sane? Hovoříte o dobrých důvodech. Bez mého zásahu byste byl v této chvíli zajat a čekal byste se svými kolegy na popravu. Odvolal jsem rovněž celoplanetární zatykač a pokyny pro vaši eliminaci. Není to dostatečná odměna za vrácení diskutované kortikální báze, která vám stejně k ničemu není?“

Usmál jsem se. „To jsou kecy, Tanasedo. Kvůli Hirayasovi to neděláte. Víte dobře, že by tady akorát tak kazil zdravej mořskej vzduch.“

Jakuzácký šéf se stáhl ještě víc do sebe. Upřeně na mě hleděl. Stále jsem si nedovedl vyjasnit, proč ho dráždím a čeho tím chci dosáhnout.

„Yukio Hirayasu je jediný syn mého švagra,“ pravil velmi tiše. Při vzdálenosti, která nás dělila, to znělo jako pouhé mumlání, ale tón hlasu skrýval ostří zadržovaného hněvu. „Jsem povinen splatit giri. Těžko mohu předpokládat, že tomu jako jižan porozumíte.“

„Sráč jeden,“ poznamenala zamyšleně Jadwiga.

„A cos čekala, Jado?“ Uchechtl jsem se. „Koneckonců, je jenom kriminálník jako ti zasraní hajduci. Mají jinou mytologii a stejný falešný představy o cti po předcích.“

„Taku–“

„Nemíchej se do toho, Tode. Proč to tutlat? Jen ať to vyjde najevo. Tady jde o politiku, ani vzdáleně o něco čistšího. Tanaseda nemá starost o svýho ztracenýho synovce. To je jenom bonus. Je posranej strachy, že ztratí vliv, že bude potrestanej za nepovedenej pokus o vydírání. Vidí, jak se Segesvar chystá skamarádit s Aiurou Harlanovou, a děsí se, že mu hajduci vlezou do zelí a vytřískaj na tom vůdčí globální postavení. A to všechno mu millsportský příbuzný naservírujou i s krátkým mečem a instrukcema, který zněj: zapíchnout do břicha a říznout na stranu. Nemám pravdu, Tane?“

Jak jsem předpokládal, poskok vlevo to už nevydržel. Do pravačky mu z rukávu vklouzla jako jehla tenká čepel. Tanaseda na něho něco vyštěkl, hrdlořez strnul, oči planoucí hněvem. Klouby na rukojeti nože zbělely.

„Vidíš,“ oslovil jsem ho. „Samurajové bez pána tenhle problém nemaj. Kdybys byl ronin, svoji čest bys nemusel špinit politikou.“

„Taku, mohl bys už kurva držet hubu?“ zasténal Murakami.

Tanaseda se postavil před vzteklého tělesného strážce. Přimhouřil oči, jako bych byl nějaký jedovatý hmyz, který si chce lépe prohlédnout.

„Povězte mi, Kovacsi-sane,“ zeptal se tiše. „To si opravdu tak moc přejete zemřít rukou někoho z mojí organizace? Toužíte po smrti?“

Několik vteřin jsem se mu díval do očí, pak jsem si decentně uplivl.

„Nemáte ponětí, po čem toužím, Tanasedo. Nevšiml byste si toho, ani kdyby vám to ukouslo ptáka. A kdybyste o to náhodou zakopnul, pokusil byste se to akorát tak prodat.“

Podíval jsem se na Todora. Stále svíral u beder pažbu kalašnikova. Kývl jsem na něho.

„V pořádku, Tode. Ukázals mi donašeče. Tu nabídku beru.“

„Dohodli jsme se tedy?“ zeptal se Tanaseda.

Zadržel jsem dech a otočil se k němu. „Řekněte mi jedno. Jak je to dlouho, co Segesvar uzavřel dohodu s mojí druhou kopií?“

„To už je delší dobu,“ odpověděl. V jeho hlase jsem nepostřehl zadostiučinění. „Řekl bych, že o existenci dvou kopií ví už několik týdnů. Vaše druhé já bylo v obnovování starých známostí velmi iniciativní.“

Vzpomněl jsem si na Segesvarův příjezd do vnitrozemského přístavu. Na jeho hlas v telefonním aparátu. Ožerem se spolu. Zajdeme třeba k Watanabemu, jako za starejch časů. Na starý dobrý saké, co říkáš? A na cigárko. Potřebuju ti vidět do očí, kámo. Chci se přesvědčit, že ses nezměnil, že jseš pořád ten starej Tak. Uvažoval jsem, zda v něm v té chvíli nezrálo rozhodnutí, zda se už tehdy neobíral nezvyklou volbou, komu z nás splatí dluh.

Pokud to tak bylo, neudělal jsem nic, čím bych si v konkurenčním boji polepšil. Minulou noc to Segesvar vyjádřil jasně, téměř se přiznal. Málem mi to řekl z očí do očí.

Je jistý, že se už nikdy nepobavím s tebou. Za posledních padesát let si nevzpomínám, že by se mi to v tvý společnosti poštěstilo. Začíná z tebe bejt seveřan, Taku.

Jak jsem říkal –

Jasně, jasně. Vím. Z polovičky seveřan jseš. Vtip je v tom, Taku, že když jsi byl mladší, snažil ses nedávat to tak najevo.

Že by se tím se mnou loučil?

Je těžký tě uspokojit, Taku.

Nezajímají tě spíš týmové sporty? Nechceš si zajít tady s Iljou a Majumou do gravitační tělocvičny?

Na vteřinu mě zaplavil obyčejný známý smutek.

Zadusil jsem ho vztekem. Pohlédl jsem na Tanasedu a přikývl jsem. „Váš synovec je pohřbenej pod domkem na pláži jižně od mysu Kem. Nakreslím vám mapku. Teď je řada na vás.“

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

„Proč jsi to dělal, Taku?“

„Jako co?“

Stáli jsme s Murakamim v zářícím kuželu angierského reflektoru Nabodávače a sledovali, jak se příslušníci jakuzy vzdalují v elegantním černém Beladomobilu, o který si Tanaseda zatelefonoval. Mířili na jih, zanechávali za sebou širokou zpěněnou brázdu mléčných zvratků.

„Proč jsi ho tak dráždil?“

Upřeně jsem hleděl za zmenšujícím se kluzákem. „Protože je to špína. Protože je kriminálník a nechce to přiznat.“

„Na starý kolena jseš trošku přísnej.“

„Přísnej?“ pokrčil jsem rameny. „Třeba je to jenom takovej jižanskej náhled. Jseš z Millsportu, Tode, a pod svícnem je největší tma.“

Zasmál se. „Jak to teda viděj lidi z jihu?“

„Je to pořád stejný. Jakuza vnucuje svou starodávnou tradici cti každýmu, kdo je ochotnej poslouchat. A zatím dělá co? Věnuje se organizovanýmu zločinu jako každej jinej kriminálník, ale zároveň se miliskuje s Prvníma rodama.“

„Zdá se, že to už není tak horký.“

„Vzpamatuj se, Tode. Tihle hoši byli s Harlanem a ostatníma spřažený od tý doby, co jsme tady. Tanaseda možná bude muset zaplatit za ten průšvih s Qualgristem, ale ostatní se způsobně omluví a vyklouznou z toho. Vrátěj se ke svýmu tradičnímu obchodu s nezákonným zbožím a noblesnímu vyděračství. A První rody to přivítaj s otevřenou náručí, protože to bude další nitka v síti, do který nás chytily.“

„Tý jo.“ V hlase bylo ještě znát smích. „Ty už mluvíš jako ona.“

Otočil jsem se k němu.

„Jako kdo?“

„Jako Quell, člověče. Mluvíš jako Quellcrist Falconerová!“

Pár vteřin jsem tu informaci vstřebával. Odvrátil jsem se a zadíval se do tmy nad Beladovou plání. Když se jakuzáci připravovali k vyplutí, Jadwiga patrně vycítila, že se napětí mezi mnou a Murakamim neuvolnilo, a tak nás nechala v doku o samotě. Naposledy jsem ji viděl, jak nastupuje s Vladem a jeho čestnou gardou na palubu Nabodávače. Zaslechl jsem něco o kafi s whiskou.

„Tak dobrá, Tode,“ promluvil jsem rozvážně. „Jak mi zodpovíš tohle? Proč Tanaseda přiběhl s prosíkem právě za tebou?“

Protáhl hubu.

„Sáms to řekl. Pocházím z Millsportu. Jakuza si ve vyšší společnosti libuje. Jakmile jsem ve Sborech před sto a něco lety dostal první dovolenku, hned se chtěli bratříčkovat. Myslej si, že jsme staří přátelé.“

„A jste?“

Probodl mě pohledem. Nevšímal jsem si toho.

„Jsem Vyslanec, Taku,“ odpověděl konečně. „Nezapomínej na to.“

„Jasně.“

„A tvůj přítel.“

„Už jsem řekl, že ti pomůžu, Tode. Tyhle rutinní triky na mě zkoušet nemusíš. Vezmu tě k Segesvarovi zadním vchodem, když mi ho pomůžeš vyřídit. Co z toho máš ty?“

Pokrčil rameny „Za porušení protektorátních směrnic musí Aiura od válu. Za dvojitý přepouzdrování Vyslance–“

„Bejvalýho Vyslance.“

„Mluv za sebe. Jeho ze Sborů nikdy oficiálně nepropustili. Už jenom za neoprávněný držení kopie musí někdo z Harlanovy hierarchie zaplatit. Tady platí povinnej výmaz.“

V jeho hlase zazněl vyčerpaný podtón. Pozorně jsem se na něho zahleděl. Vysvětlení bylo nasnadě.

„Myslíš, že si zkopírovali i někoho z vás?“

Trpce se usmál. „Myslíš si, že je na tobě něco zvláštního, aby kopírovali jenom tebe? Zamysli se, Taku. Copak to dává smysl? Ověřoval jsem záznamy. V té vlně nás bylo z Harlanova světa u odvodu přijatých asi tucet. Nevím, kdo se chtěl tenkrát takhle chytře pojistit, ale určitě nás zkopíroval všecky. Potřebujem Aiuru živou dost dlouho, aby řekla, v jakým harlanitským skladišti ty naše zálohy hledat.“

„Dobrá. Co dál?“

„Ty víš, co dál,“ odpověděl tiše.

Znovu jsem se zahleděl na Pláň. „Popravit Brasila a ostatní ti nepomůžu, Tode.“

„Nežádám tě o to. Už kvůli Virginii se tomu chci vyhnout. Někdo ale za Broučky zaplatit musí. Taku, vždyť zamordovali Mitzi Harlanovou na ulici přímo v Millsportu.“

„Velká ztráta. Páni z bulváru pro ni pláčou.“

„No dobře,“ pokračoval tvrdě. „Zabili taky spoustu nevinnejch lidí. Policajty. Kolemjdoucí. Mám dost pák, abych to pak všechno uklidil do kolonky místní nepokoje stabilizovány, není třeba nasazovat posily. Ale potřebuju obětního beránka, jinak se na to revizoři z Vyslaneckejch sborů vrhnou jako supi. Znáš to. Víš dobře, jak to chodí. Někdo zaplatit musí.“

„Nebo musí být vidět, že platí.“

„Nebo tak. Ale nesmí to být Virginie.“

„Bývalá Vyslankyně vůdcem planetárního povstání. Ne, to by tiskovejm úředníkům ze Sborů nebylo po chuti.“

Zarazil se a náhle na mě hleděl nepřátelsky.

„To si o mně fakt myslíš?“

Povzdychl jsem si a zavřel oči. „Ne. Promiň.“

„Dělám, co je v mejch silách, abych to uzavřel a přitom to bolelo co nejmíň. A ty mi v tom nepomáháš, Taku.“

„Vím.“

„Potřebuju vraha Mitzi Harlanový a potřebuju vůdce skupiny. Někdo, kdo by v týhle stoce splňoval roli geniálního zloducha. Nejspíš pár dalších pro doplnění seznamu zatčenejch.“

Kdybych měl nakonec zemřít v boji za přízrak či vzpomínku na Quellcrist Falconerovou, ne za Quell samotnou, bylo by to lepší, než nebojovat vůbec.

Koiova slova, jež pronesl ve vraku odstaveného vznášedla na Včirské pláži. Slova a záblesk vášně ve tváři, když je pronášel, vášně mučedníka, který už jednou šanci propásl, ale teď si ji uniknout nenechá.

Koi, bývalý velitel Černých brigád.

Když jsme se skrývali mezi ruinami Eltevedtemu, Sierra Tres hovořila víceméně stejně. A Brasil říkal totéž už tím, jak se choval. Možná se toužili stát mučedníky všichni, možná chtěli položit život za něco, co je svým dějinným rozměrem a významem převyšovalo.

Odklonil jsem myšlenky na vedlejší kolej, aby neskončily tam, kam měly namířeno.

„A co Sylvie Oshimová?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ pokrčil zase rameny. „Jak jsem vyrozuměl, něčím se kontaminovala v Nevyčištěný zóně. Pokud se nám ji povede udržet stranou, necháme ji dekontaminovat a vrátíme jí její život. Považoval bys to za rozumný?“

„Považoval bych to za nereálný.“

Vzpomněl jsem si, jak na palubě Zbraní pro Guevaru Sylvie mluvila o velitelském softwaru. A ať už si uklidím sebedůkladnějc, část těch sraček tam stejně zůstane. Zbytkovejch kódů a stop se nezbavíš. Duchů. Pokud byl Koi ochoten zemřít v boji za přízrak, kdo ví, jaký postoj by měli neoquellisté vůči Sylvii Oshimové, i kdyby si vyčistila hlavu.

„Myslíš?“

„Ale Tode. Je to ikona. Ať už v sobě něco nosí nebo ne, může se stát ohniskem celé nastupující vlny neoquellismu. První rody ji budou chtít zlikvidovat už z principu.“

Murakami se zle zazubil.

„To, co První rody chtěj, Taku, se bude hodně lišit od toho, co ode mě dostanou.“

„Fakt?“

„Fakt,“ protáhl posměšně. „Protože jestli nebudou spolupracovat, slíbím jim totální nasazení ozbrojenejch sil Vyslaneckejch sborů.“

„A když ti to nezbaštěj?“

„Jsem Vyslanec, Taku. Sekýrovat planetární vlády je naše práce. Víš dobře, že sklapnou jako dekl od hajzlu. Když je z toho nechám vyklouznout, jejich děti budou stát frontu, aby mi mohly líbat nohy.“

Pozorně jsem se na něho podíval, a jako by se prudce otevřely dveře od mojí vyslanecké minulosti. Murakami tam stál, křenil se ve světle angierských reflektorů a docela dobře jsem to mohl být já. Vybavilo se mi, jaké to bývalo. Ale tentokrát se mi nevybavil pocit sounáležitosti, ale brutální moc, osvobozující nezkrotná síla pramenící z vědomí, že se vás ostatní bojí. Že si o vás na Kolonizovaných světech šuškají s posvátnou hrůzou. Že při zaslechnutí vašeho jména ztichnou i ti nejmocnější ze Země. Bylo to jako velká dávka značkového tetrametu. Strachu se naučili i lidé, co si zvykli rozhodovat o životech statisíců mávnutím ruky. Naučily je to Vyslanecké sbory. My.

Pokusil jsem se úsměv opětovat.

„Jseš okouzlující, Tode. Vůbec ses nezměnil.“

„To si piš.“

Zčistajasna jsem se nemusel nutit. Rozesmál jsem se a něco se ve mně uvolnilo.

„Fajn. A teď mi řekni, ty neřáde, jak to uděláme.“

„Doufal jsem,“ pozdvihl šaškovský obočí, „že mi to řekneš ty. Ty máš plán budovy.“

„Jasně, chtěl jsem jenom vědět, jakou máš palebnou sílu, jestli nepočítáš s tím–“

Murakami ukázal palcem na Nabodávače.

„S nadopovanýma kámošema? Zaručeně.“

„Kurva, Tode, vždyť je to parta nametenejch dětí. Hajduci z nich nadělaj fašírku.“

Odmítavě mávl rukou. „Dělám s tím, co mám k dispozici, Taku. Znáš to. Jsou mladý dopálený, nabuzený tetrametem, hledaj někoho, s kým si to rozdat. Segesvara zaměstnaj dostatečně dlouho, abysme se stačili dostat dovnitř a napáchat opravdický škody.“

Pohlédl jsem na hodinky. „Chceš to udělat dnes v noci?“

„Zejtra za úsvitu. Čekáme na Aiuru. Podle Tanasedovejch informací se neobjeví dřív než v časnejch ranních hodinách. A ještě něco,“ zaklonil se, kývl na nebe. „Počasí.“

Sledoval jsem směr jeho pohledu. Nad našimi hlavami se nakupila temná hradba mračen a neochvějně se sunula západním směrem. Tu a tam se za ní snažilo prosadit nebe, ozářené oranžovým svitem Hoteie. Daikoku se už dávno utopil v tlumeném třpytu na obzoru. Přes Pláň zadul čerstvý vítr a přinášel s sebou nezaměnitelnou vůni moře.

„Co je s počasím?“

„Chystá se změna,“ zavětřil Murakami. „Pamatuješ na hurikán, co měl odvířit do oceánu Nurimono a postupně zaniknout v chladnejch polárních vodách? Nezaniknul. Díky nějakýmu rozmaru v severozápadním proudění chytil druhej dech, nabral sílu a vrací se.“

Ebisuovy uši.

„Jseš si jistej?“

„Ovšemže si nejsem jistej, Taku. Předpověď počasí nemůže být jistá. Ale i kdyby se nám nepovedlo zachytit bouři v plný síle, silnej vítr a horizontální déšť se nám můžou hodit vždycky. Chaotický systémy právě tam, kde je potřebujeme.“

„Ano,“ přisvědčil jsem opatrně, „ale především to odvisí od toho, co předvede tvůj roztřesenej Vlad. Jestli se ukáže jako dobrej pilot. Víš přece, jak se tady takovýmu druhýmu dechu říká.“

Upřel na mě prázdný pohled. „Ne. Smůla?“

„Ne. Říká se mu Ebisuovy uši. Podle tý rybářský strašidelný historky.“

„Hm, tuším.“

Takhle daleko na jihu Ebisu není sám sebou. V severních a rovníkových oblastech Harlanova světa, kde dominuje japonsko-amanglická kultura, hraje Ebisu roli lidového mořského boha, patrona námořníků, jenž pronikl do obecného povědomí jako dobromyslné nápomocné božstvo. Aby se více křesťansky orientovaní obyvatelé necítili dotčeně, střídá ho nebo mu pomáhá svatý Elmo. Avšak v Kossuthu, kde přežívá zakladatelský odkaz východoevropských dělníků, neplatí „žij a nech žít“. Ebisu je démonická podmořská bytost, s níž se straší malé děti před spaním, obludou, s níž legendární světci jako Elmo musejí nutně bojovat, aby před ní věřící uchránili.

„Jestlipak víš, jak ten příběh končí?“

„Jistě. Odměnou za pohostinnost Ebisu obdaruje rybáře úžasnými dary, ale zapomene si v krčmě svůj rybářskej prut.“

„Jo.“

„No a tak se vrací. Když už se chystá zaklepat na dveře, slyší, jak rybáři probírají jeho osobní hygienu. Stěžujou si, že mu ruce smrděj od ryb, že si nečistí zuby, že má umazaný šaty. Všecky tyhle věci, co se vytýkaj dětem. Je to tak?“

„Přesně tak.“

„Jo, vzpomínám si, že jsem tu historku vyprávěl Suki a Markovi, když byli hodně malí,“ podotkl Murakami. Nepřítomně se zahleděl do dálky na zamlžený obzor a kupící se mračna. „Je to už půl století. Věřil bys tomu?“

„Dopověz ten příběh, Tode.“

„Jasně. No, hm, jakpak to bylo? Ebisu se nasere, vtrhne tam, popadne prut a metelí si to pryč. A v tu chvíli se všecky dary proměněj v tlející beladu a leklý ryby. Vrhne se zase do moře a rybáři pak celý měsíce nemůžou nic chytit. Mravní ponaučení? Dbát na osobní hygienu se musí, děti. Co je ale mnohem důležitější? Nemluvte o lidech za jejich zády“

Otočil se ke mně.

„Zvládnul jsem to?“

„Po padesáti letech to docela jde. Jenže tady na jihu se to vypráví trošičku jinak. Chápeš, Ebisu je ohyzdnej, škaredej, má chapadla, zobák, tesáky, a tak mají rybáři co dělat, aby s jekotem neuprchli. Svůj strach ale překonají a pohostí ho, jenže to je u démona chyba. Než odejde, Ebisu jim rozdá nejrůznější předměty, co je nakradl na lodích, který sám v minulosti potopil. Když za ním zapadnou dveře, rybáři si oddechnou a začnou přehánět, jak byl Ebisu obludnej a strašlivej a jak šikovný byli, že z něj všecky ty dary vydyndali. A když jsou v nejlepším, Ebisu se vrací pro trojzubec.“

„Ne prut?“

„Ne. Ten nejspíš není dostatečně děsivej. V týhle verzi příběhu je to masívní trojzubec s protiháčkama.“

„Když je to tak, nepředpokládal bys, že si rybáři po jeho odchodu něčeho takovýho všimnou?“

„Sklapni. Ebisu slyší, jak ho pomlouvaj. Tiše zmizí, bílej vzteky. Vrátí se jako hurikán, kterej celou rybářskou vesnici zpustoší a zaplaví. Kdo neutone, toho Ebisu uchvátí chapadly a stáhne si ho do vodního pekla, aby tam dotyčnej navěky trpěl.“

„Roztomilý.“

„Jo. Mravní ponaučení podobný. Nemluvte o lidech za jejich zády, děti. Co je ale mnohem důležitější? Nevěřte špinavejm cizím bohům ze severu,“ dodal jsem vážně. „Naposled jsem Ebisuovy uši viděl ještě jako kluk. Přišly od moře na východní pobřeží Newpestu, rozcupovaly vnitrozemský osady podél Beladový pláně v dýlce několika kilometrů, v mžiku zabily stovku lidí a ve vnitrozemským přístavu potopily polovičku beladovejch nákladních lodí dřív, než je někdo stačil nastartovat. Lehčí kluzáky hnal vítr ulicema až do Harlanova parku. Tady na jihu se Ebisuovy uši považujou za velkou smůlu.“

„No jo, pro člověka, co zrovna v Harlanově parku věnčil psa, to muselo bejt hrozný.“

„Mluvím vážně, Tode. Jestli taková bouře přijde a ten tvůj nametenej Vlad neudrží kormidlo, nedostanem se k Segesvarovi, ale poplavem mezi beladou dnem vzhůru.“

Murakami se trochu zamračil.

„Starosti o Vlada nech na mě,“ poradil mi. „Ty nám vymysli proveditelnej plán přepadení.“

Přikývl jsem.

„Fajn. Proveditelnej plán přepadení nejvýznačnější hajducký pevnosti z celý jižní polokoule. S bandou zdrogovanejch puberťáků místo vojáků a Ebisuovýma ušima místo kouřový clony. Do východu slunce. Jasně. Nic lehčího.“

Ještě chvíli se na mě mračil, pak se náhle rozesmál.

„To jsi vystihl. Nemůžu se dočkat.“ Poplácal mě po rameni a vykročil směrem k pirátskému vznášedlu. Z dálky se ke mně nesla jeho poslední slova. „Promluvím si s Vladem. Tohle vejde do análů, Taku. Uvidíš. Cítím to v kostech. Vyslanecká intuice.“

„Jasně.“

Na obzoru to zaburácelo, rachot se nesl sem a tam, jako by se hrom nechal polapit do úzkého prostoru mezi základnou nízké oblačnosti a mořem.

Ebisu se vracel pro svůj trojzubec a vůbec se mu nezamlouvalo, co právě vyslechl.

Kapitola čtyřicátá pátá

Nabodávač odhodil uvazovací drapáky a jako šíp vyrazil přes Beladovou pláň; úsvit připomínal jen šedivý cákanec, vyšplíchnutý přes tyčící se hradbu bouřkové fronty. V plné rychlosti vznášedlo vydávalo kravál, jako by se mělo každou chvíli rozpadnout. Vřískot plavidla však záhy zanikl v řevu větru a kovovém dunění deště bušícího do opancéřovaných boků. Přední pozorovací okénka na můstku se změnila v tříštící se vodní masu, do níž se s elektronickým kvílením zakusovaly přetížené vysokokapacitní stěrače. Na jinak líných vodách Pláně se v kalném světle vzdouvaly rozčeřené vlny. Ebisuovy uši splnily, co se od nich očekávalo.

„Jako by se opakovalo Kasengo.“ zahulákal na mě Murakami, obličej mokrý a rozesmátý, když se k nám protahoval z vyhlídkové paluby. Šaty měl úplně promočené. Za zády mu zaječel vítr, zalomcoval rámem dveří, zkusil se za ním prodrat dovnitř, ale Todor se vzepřel a zabouchl za sebou. Automatické bouřkové zámky hlasitě zaklaply. „Viditelnost na nule. Nebudou mít páru, co na ně vlítlo.“

„Takže se to Kasengu nepodobá,“ uvědomil jsem si podrážděně. Oči se mi lepily nedostatkem spánku. „Tamti nás čekali.“

„Jo, pravda,“ přisvědčil a oběma rukama si vyčesal vodu z vlasů, z prstů ji pak setřásl na podlahu. „Stejně jsme je odrovnali.“

„Sleduj ten snos,“ poradil Vlad svému kormidelníkovi. V jeho hlase zazněl nový tón, autorita, které jsem si dosud nevšiml. Navíc se zbavil i nejhorší třesavky. „Vítr nás má tlačit, ne s náma lomcovat. Stoč trup.“

„Otáčím.“

Během manévru se vznášedlo citelně chvělo, paluba pod nohama se otřásala. Když jsme změnili úhel vůči bouřce, do stříšky a pozorovacích oken bušily s nezvyklým halasem ještě zuřivější dešťové přívaly.

„To je ono,“ pochválil ho Vlad s neotřesitelným klidem. „Tak ji drž.“

Ještě chvilku jsem zůstal na můstku, pak jsem kývl na Murakamiho a po lodních schůdcích jsem sestoupil do obytného podpalubí. Zamířil jsem na záď, rukama jsem se opíral o stěny chodby, abych vyrovnal občasné výkyvy ve stabilitě plavidla. Párkrát se objevili příslušníci posádky a ve stísněném prostoru se kolem mě protáhli s lehkostí, již přináší zkušenost. Vzduch byl horký a lepkavý. O pár kajut dál jsem nahlédl do otevřených dveří a spatřil jednu z Vladových mladých pirátek, do pasu svlečenou a skloněnou nad nepovědomými technickými moduly na podlaze. Plná pěkná prsa, v prudkém bílém světle pot na kůži, mokré, na šíji krátce zastřižené vlasy. Všimla si mě, narovnala se. Jednou rukou se opřela o přepážku, druhou rukou si zakryla prsa a zahleděla se na mě s výrazem, který mohl signalizovat konec tetrametu nebo začátek bojové nervozity.

„Problém, samuraji?“

Zakroutil jsem hlavou. „Promiňte, myslel jsem na něco jinýho.“

„Jo? Tak vysmahni.“

Dveře kajuty zapadly. Vzdychl jsem si.

Zasloužil sis to.

Jadwiga vypadala stejně napjatě, ale byla oblečená. Seděla v nám přidělené kajutě na horním lůžku palandy, obutá, střepinovým blasterem bez zásobníku si zespodu podpírala koleno. V rukou svírala obě poloviny pistole na pevné náboje. Nepamatoval jsem si, že bych u ní takovou zbraň viděl.

Svalil jsem se na spodní kavalec.

„Co to máš?“

„Elektromagnetickej kalašnikov,“ odpověděla. „Půjčil mi ho jeden soused.“

„Už si tu děláš přátele, co?“ Sotva jsem to řekl, bylo mi najednou smutno. Nejspíš to mělo něco společného s feromony sourozeneckých pouzder Eishundo. „Komu ho asi šlohnul.“

„Kdo říká, že je kradenej?“

„Já. Jsou to piráti.“ Natáhl jsem k ní ruku. „Ukaž mi ho.“

Složila zbraň dohromady, pustila mi ji do dlaně. Podržel jsem si ji před očima, přikývl. Kalašnikovova řada Elmag byla na všech Kolonizovaných světech nejoblíbenější tichá krátká zbraň. Tenhle patřil mezi nejmodernější modely. Zabručel jsem a vrátil jí ho.

„Hm, minimálně sedm set UN dolarů. Žádnej zhadrovanej pirát neutratí prachy za tichou zbraň. Šlohnul to. Nejspíš taky zamordoval majitele. Aby ses nespustila se špatnou partou, Jado.“

„Ty máš ale takhle po ránu náladu! Spal jsi vůbec?“

„Když jsi nade mnou tak chrápala? Hádej.“

Neodpověděla. Znova jsem zabručel a ponořil se do vzpomínek, které mi připomněl Murakami. Kasengo, bezvýznamné přístavní městečko na velmi řídce osídlené jižní polokouli Nkrumahovy země. Politické klima se tehdy zhoršovalo, kazily se vztahy s Protektorátem, a tak v městečku zřídili trvalou posádku vládních oddílů. Z důvodů známých jen místním lidem Kasengo disponovalo mezihvězdným hyperportačním zařízením. Vláda Nkrumahovy země se obávala, že by Spojené národy mohly mít o takové zařízení zájem.

Obávala se právem.

Zatímco všichni ještě předstírali, že něco může vyřešit diplomacie, my jsme půl roku v tichosti přicházeli přes hyperprostorové stanice rozmístěné po celé planetě. Ve chvíli, kdy velitelství Vyslaneckých sborů nařídilo útok na Kasengo, byli jsme přizpůsobení životu na Nkrumahově zemi jako kterýkoliv ze sta milionů kolonistů páté generace. V době, kdy se na severu naše utajené skupiny věnovaly podněcování pouličních nepokojů, s Murakamim jsme si sestavili malou taktickou četu a zamířili jsme na jih. Plánovali jsme eliminovat posádku ve spánku a ráno převzít hyperprostorovou stanici. Něco se však zvrtlo, informace prosákly a stanice proti nám měla důkladnou obranu.

Měnit plány nebyl čas. Únik informací znamenal, že posily jsou už na cestě. Uprostřed mrazivé průtrže mračen, vybavení maskovacími oděvy a gravipadáky, jsme po obloze rozeseli atrapy a simulovali impozantní útok. V bouři a zmatku plán vyšel na sto procent. Posádku většinou tvořili záklaďáci pod velením pár zkušenějších poddůstojníků. Po deseti minutách palby se zhroutili a rozutekli do deštěm bičovaných ulic a v neuspořádaných houfech se horečnatě dali na ústup. Pronásledovali jsme je, izolovali, rozdrtili. Ti, kteří pokračovali v boji, to nepřežili, většinu jsme zajali a uvěznili.

Později jsme jejich těla použili k přepouzdrování první útočné vlny Vyslaneckých sborů.

Zavřel jsem oči.

„Micky?“ ozval se z horní palandy Jadin hlas.

„Takeshi.“

„To je fuk. Co zůstat u Mickyho?“

„Tak dobře.“

„Myslíš, že tam dneska bude ta svině Anton?“

Namáhavě jsem otevřel oči. „Nevím. Spíš jo. Řekl bych, že si to myslí i Tanaseda. Vypadá to, že si ho Kovacs ještě drží, nejspíš jako pojistku. Nikdo si není jistej, co se dá od Sylvie nebo od tý věci, co má v sobě, čekat, a tak jim může přítomnost jiný velitelský kštice dodávat odvahu.“

„Jo, to dává smysl,“ přisvědčila a odmlčela se. Promluvila, až když mi začala padat víčka. „Nic to s tebou nedělá, když o sobě takhle mluvíš? Když víš, že tam je?“

„Jasně že mi to vadí.“ Strašlivě jsem zívnul. „Zabiju ho, zmrda.“

Ticho. Nechal jsem víčka klesnout.

„Micky?“

„Co?“

„Když tam Anton bude–“

Zakoulel jsem očima po palandě nad sebou. „No?“

„Jestli tam bude, nech mi ho. Když ho budeš muset střelit, miř na nohy nebo tak něco. Patří mně.“

„Fajn.“

„Myslím to vážně, Micky.“

„Já taky,“ zamumlal jsem v mrákotném stavu pod tíhou odkládaného spaní. „Zabij si, koho chceš, Jado.“

Zabij si, koho chceš.

Docela dobře se z toho mohlo stát heslo mise.

Na farmu jsme vrazili jako beranidlo. Zkomolené volání o pomoc nás dostalo dost blízko, aby Segesvar nemohl použít dalekonosné zbraně. Vladův kormidelník udržoval kurs, jako by utíkal před bouřkou, ale ve skutečnosti to byl kontrolovaný snos. Než hajdukové pochopili, co se děje, Nabodávač je už cupoval. Drtil panteří výběhy a ochranné bariéry, prořízl dřevěná mola původní balírny, páral paluby, demoloval zchátralé stěny. Na opancéřovaném čumáku sunul hromadu trosek.

Heleďte se, ubezpečil jsem Murakamiho a Vlada včera večer, nenápadně se tam nedostaneme. Vladovi při těch slovech zasvítilo v očích.

Za strašného řinčení a skřípění Nabodávač zastavil uprostřed zpola potopených nepropustných krytů. Paluby vznášedla se strmě ukláněly vpravo dolů, směrem k vylodovací úrovni. Když se průlezy s rachotem otevřely, do uší mi zařval tucet hysterických kolizních sirén. Hákovací rampy, na koncích opatřené chápavými dráty, dopadly na plošinu jako bomby, kroutily se a zakusovaly do superotonu, aby získaly oporu. Trupem se tlumeně neslo řinčení a bzučení vystřelovaných uvazovacích drapáků. Nabodávač se chytil a nepustil.

Tenhle systém původně sloužil pro případ havárie, ale korzáři každý bod pečlivě přeprogramovali pro účely rychlého útoku, hákování a boje. Mozek stroje, zbavený zpětné vazby, jediný neztrácel přesvědčení, že jsme havarovali.

Na rampě nás přivítala bouře. Déšť a vítr do mě bušil, fackoval mě, škubal se mnou ze všech možných úhlů. Vladův přepadový oddíl se do ní s řevem vrhl. Podíval jsem se na Murakamiho, zavrtěl jsem hlavou a vydal se za nimi. Asi to pochopili správně. Nabodávač trčel zaklesnutý v troskách stanice, a tak nám zbývaly jen dvě možnosti – zvítězit nebo zemřít.

V šedivém víru bouře se rozpoutala palba. Syčení a prskání paprskometů, bouchání a štěkot kulovnic. Šero pročesávaly pastelově modré a žluté paprsky. Jakoby v odpověď se na nebi blýskalo a v dálce hřmělo. Vepředu někdo vykřikl a upadl. Nejasný řev. Seskočil jsem z rampy, uklouzl na mokré bouli nepropustného krytu, ale zásluhou reflexů pouzdra Eishundo jsem udržel rovnováhu. Mělkou vodou mezi moduly jsem vyrazil vpřed, pokračoval vzhůru po vedlejší bublině. Povrch byl hrubý a neklouzal. Periferně jsem viděl, že jsem na špici klínu, Jadwiga po mojí levici, Murakami s plazmovou karabinou po pravici.

Vytočil jsem neurachem na maximum a zahlédl vepředu služební žebřík. Přišpendlení k zemi se pod ním tísnili tři Vladovi korzáři, ohrožovaní palbou shora z přístaviště. Poblíž nejbližšího vodotěsného modulu se ve vodě vznášelo tělo jejich kamaráda, z blasterem spálené tváře a hrudi ještě stoupala pára.

S elánem torpéďáka jsem vyrazil k žebříku.

„Jado!“

„Dobrý – běž\“

Jako bych se vrátil do Nevyčištěné. Zbytky sladění Slídičů, snad i sourozenecké napojení od firmy Eishundo. Vyrazil jsem sprintem. Za zády mi zaštěkal střepinový blaster, déšť prořízlo zlostné vytí a okraj přístaviště se rozprskl v krupobití trosek. Další výkřiky. K žebříku jsem doběhl ve chvíli, kdy si piráti uvědomili, že se už nemusejí krýt. S Rapsodií v pouzdru jsem spěšně vydusal nahoru.

Nahoře byly mrtvoly, roztrhané a zkrvavené střepinami, a jeden raněný Segesvarův muž ještě na nohou. Uplivl si a vrhl se na mě s nožem.

Ukročil jsem, ruku s nožem jsem mu zkroutil, shodil jsem ho z mola. Krátký výkřik pohltila bouře.

Zatímco se ke mně zezadu blížili ostatní, přikrčil jsem se a s namířenou Rapsodií jsem se za mizerné viditelnosti snažil propátrat okolí. Přívaly deště ze superotonu zvedaly miliony gejzírků. Mrkáním jsem vypuzoval vodu z očí.

Přístav byl čistý.

Murakami mě poplácal po rameni. „Na penzistu to nebylo špatný.“

Odfrkl jsem si. „Někdo ti musel ukázat, jak se to dělá. Jdeme. Tudy.“

Zmáčení deštěm jsme se hnali přes přístaviště, našli vchod, který jsem hledal, a jeden po druhém vklouzli dovnitř. Úkryt před bouří působil jako šok, skoro jako ticho. Stáli jsme a voda z nás crčela na plastovou podlahu krátké chodby, osázené známými těžkými kovovými dveřmi se špehýrkami. Venku zahřmělo. Nahlédl jsem jedním sklem, abych měl jistotu, a spatřil jsem místnost s nepopsanými plechovými krabicemi. Chladírna na žrádlo pro pantery a mrtvoly Segesvarových nepřátel. Na konci chodby točité schodiště, po němž se sestupovalo k jednoduché přepouzdrovací jednotce a veterinárnímu oddělení pro pantery.

Kývl jsem ke schodům.

„Tamtudy dolů. Tři patra a jsme v komplexu krytů.“

Piráti teď šli první, hluční a nadšení. Těžko je umírňovat, když měli v krvi tolik tetrametu a byli tak naštvaní, že jsem je na žebříku nepustil napřed. Murakami pokrčil rameny, ani se je nepokoušel umírnit. Rychle dusali dolů. Přímo do nastražené léčky.

Naštěstí jsme se za nimi zpožďovali o jedno křídlo schodiště a drogy nás nezbavily opatrnosti. I tak mi odražený blasterový paprsek ožehl ruce a tvář. Náhlá kakofonie pronikavých výkřiků. Piráti zemřeli jako lidské pochodně. Jeden z nich před běsnícím infernem couvl, vrátil se o tři nemotorné krůčky, vztáhl k nám prosebně hořící paže. Měl jsem jeho roztavenou tvář metr před sebou, když se zhroutil. Zůstal ležet na chladných ocelových schodech, syčel a dýmal.

Murakami poslal do šachty schodiště ultravibrační granát. Granát se s kovovým cinknutím jednou odrazil a začal vřeštět. V omezené prostoře ohlušující kravál. Jako na povel jsme si dlaněmi zakryli uši. Jestli někdo dole před smrtí vykřikl, neslyšeli jsme ho.

Když granát utichl, vteřinu jsme čekali, pak Murakami vystřelil dolů z plazmové karabiny. Žádná odezva. Ze zápachu se mi zvedal žaludek, ale přelezl jsem přes chladnoucí zčernalá těla pirátů, vyhlédl přes zoufale zkroucené končetiny zasaženého nešťastníka a spatřil prázdnou chodbu. Žluté krémové stěny, podlaha i strop ozářené jasným svitem stropních iluminolamp. U paty schodiště čerstvě vymalováno krví a spečeným masem.

„Čistý.“

Opatrně jsme se přes tu spoušť vydali chodbou směrem k jádru podvodních krytů. Tanaseda nevěděl, kde přesně zajatce uvězní – hajduci byli celí nervózní a nedůtkliví, už když museli jakuzu strpět v Kossuthu. Pro Tanasedu byla role kajícného neúspěšného vyděrače značně ošidná, a tak, aby neztratil glanc u svých kolegů, trval na tom, že ze mě bázi Yukia Hirayasu dostane mučením či pod pohrůžkou. Aiura Harlan-Tsuruoka z neznámého důvodu nakonec souhlasila a tlačila na Segesvara, aby zajistil, že hajdukové budou s jakuzou spolupracovat. Segesvar Tanasedu formálně přijal, ale dal mu jasně najevo, že ubytování by si měl hledat v Newpestu nebo na Dividenďáku, držet svoje lidi na uzdě a nepřibližovat se k farmě, pokud ho o to sám výslovně nepožádá. Na prohlídku objektu ho pochopitelně nevzal.

V komplexu ale bylo jediné místo, kam strčit někoho, kdo ještě dýchá. Během dřívějších návštěv jsem si ho párkrát všiml, dokonce jsem viděl, jak tam odvedli jednoho odsouzeného dlužníka, smažku, než se Segesvar rozmyslí, jak z něho udělá odstrašující příklad. Pokud chcete člověka na farmě uvěznit, strčíte ho tam, odkud se nevyprostí ani netvor. Zamknete ho do panteří kóje.

Zastavili jsme se na křižovatce. Nad hlavou nám zely průduchy větracích systémů. Z potrubí matně doléhala ozvěna venkovní bitvy. Ukázal jsem vlevo.

„Tudy,“ zamumlal jsem. „Panteří kóje jsou po příští zatáčce vpravo. Z nich vedou tunely přímo do jam. Pár kójí nechal Segesvar předělat na cely pro lidi. Musí to bejt v jedný z nich.“

„Tak jdeme.“

Pokračovali jsme v cestě a zahnuli vpravo. Pak jsem zaslechl u jedné z kójí hukot dveří hladce sjíždějících do podlahy. Zevnitř se ozvaly kroky, naléhavé hlasy. Segesvar a Aiura. Ještě třetí hlas, povědomý. Zadusil jsem divoký příval radosti, přilepil se ke stěně a ukázal jsem Jadě a Murakamimu, aby couvli.

Vyladil jsem neurachem. Aiuřin potlačovaný hněv.

„… si vážně myslíte, že na mě uděláte dojem tímhle?“

„Neotvírejte si na mě hubu,“ vyštěkl Segesvar. „To ten šikmookej jakuzáckej zmrd, co jste ho přibrala na palubu. Říkal jsem vám–“

„Segesvar-sane, nedomnívám se–“

„A už mě kurva takhle neoslovujte. Tady jsme v Kossuthu, ne někde v prdeli na severu. Jinej kraj, jinej mrav. Antone, jseš si jistej, že nám sem nikdo neleze?“

Třetí hlas zapadl do skládačky. Ten čahoun, křiklavá velitelská kštice, softwarový pitbull Kovacse číslo dvě.

„Nikdo, tohle je čistě–“

Měl jsem to předvídat.

Měl jsem v úmyslu pár vteřin počkat, nechat je vyjít ven do jasně ozářené chodby, pak teprve sklapnout past. Místo toho –

Jadwiga kolem mě prolítla jako prasklé tažné lano. Zdálo se, že její hlas vykřesává ozvěnu ze všech okolních stěn.

„Antone, ty svině zasraná!“

Odlepil jsem se od stěny a otočil se tak, abych měl na mušce Rapsodie všechny.

Pozdě.

Letmo jsem zahlédl tváře překvapené trojice, leknutím otevřená ústa. Segesvar zachytil můj pohled, ucukl. Jadwiga se zastavila, zamířila od boku. Anton si všiml a reagoval s demontérskou pohotovostí. Uchopil Aiuru Harlan-Tsuruoku za ramena, strhl ji před sebe. Blaster zakašlal, šéfka Harlanovy bezpečnosti vykři –

– a rozpadla se od ramen až po pás, jak ji roztrhaly monomolekulární broky. Do vzduchu explodovala krev a tkáně, postříkala mě, oslepila – Když jsem si protřel oči, oba byli pryč. Zmizeli přes zadní část cely do tunelu za ní. To, co zbylo z Aiury, se povalovalo ve třech kusech a kaluži krve na podlaze.

„Jado, na co si to kurva hraješ?“ zaječel jsem.

Otřela si tvář, rozmazala krev. „Říkala jsem ti, že ho dostanu.“ Přinutil jsem se ke klidu. Namířil jsem prst na krvavou spoušť u našich kotníků. „Nedostala jsi ho, Jado. Utekl.“ Klid mě opustil, zhroutil se pod katastrofálním náporem bezmocné zuřivosti. „Jak kurva můžeš bejt tak nablblá? Je v prdeli.“

„Tak ho kurva chytnu!“

„Ne, mus–“

Ale zase byla v pohybu, svižným demontérským krokem přeběhla celu, vlítla do tunelu.

„Pěkně se to vyvíjí, Taku,“ pochválil mě Murakami ironicky. „Velitelská autorita. To se mi líbí.“

„Drž hubu, Tode. Najdi radši strážnici. Prohlídni cely na monitorech. Někde tu jsou. Vrátím se co nejdřív.“

Než jsem to dořekl, už jsem utíkal. Sprintoval jsem za Jadwigou, za Segesvarem.

Za něčím důležitým.

Kapitola čtyřicátá šestá

Tunel ústil do jámy pro zápasy. Strmé superotonové stěny se tyčily do výšky deseti metrů, do poloviny rozedrané drápy panterů, kteří se po desítky let pokoušeli dostat ven. Kruhové hlediště bylo nahoře za zábradlím pod širým nebem, po němž se hnala zelenavá mračna. Vzhlédnout k obloze za takového deště bylo nemyslitelné. Třiceticentimetrovou vrstvu bahnitých usazenin na dně jámy proměnil liják v hnědé bláto. Odtoková potrubí ve stěnách jámy nestačila vodu odvádět.

Zamžoural jsem skrz vodu na obličeji i ve vzduchu a zahlédl jsem Jadu v polovině úzkého údržbářského žebříku, zasazeného do jednoho rohu jámy. Snažil jsem se přeřvat burácení bouře.

„Jado! Kurva počkej!“

Zarazila se, jednou rukou visela na příčce, druhou držela blaster. Zamávala mi a pokračovala ve výstupu.

Zaklel jsem, schoval Rapsodii a vyrazil po žebříku za ní. Kaskády deště stékaly po stěnách kolem mě, bubnovaly mi do hlavy. Zdálo se mi, že kdesi nad sebou slyším syčení blasteru.

Když jsem vyšplhal nahoru, vynořila se čísi ruka a uchopila mě za zápěstí. Leknutím jsem sebou škubl, zvedl hlavu a uviděl Jadwigu.

„Zůstaň schovanej,“ zavolala na mě. „Jsou tady nahoře.“

Opatrně jsem vystrčil hlavu nad horní okraj a přes husté záclony deště jsem se rozhlédl po síti můstků a diváckých galerií, jež křižovaly celý prostor nad jámami. Po deseti metrech všechno splývalo do jednotvárné šedi, na dvacet nebylo vidět vůbec nic. Odkudsi z opačné strany farmy sem doléhaly zvuky bitvy, tady ale rámusila jenom bouře. Jada ležela nad okrajem na břiše, viděla, jak se rozhlížím, a naklonila se ke mně.

„Rozdělili se,“ houkla mi do ucha. „Anton míří k úvazišti na protější straně. Buď chce prásknout do bot, nebo chce najít tvoje druhý já, aby mu píchlo. Ten druhej se vrátil přes jámy, jako by chtěl bojovat. Zrovna po mně střílel.“

Přikývl jsem. „Jo. Běž za Antonem. Já se postarám o Segesvara. Budu ti krejt záda.“

„Fajn.“

Už se překulila, ale stačil jsem ji chňapnout za rameno. „Buď opatrná, Jado. Jestli tam někde narazíš na mě–“

Zazubila se, do úst jí crčela voda.

„Odrovnám ho grátis.“

Vyšplhal jsem k ní na plochý ochoz, vytáhl Rapsodii, nastavil na minimální rozptyl a maximální dostřel. Přetočil jsem se a opatrně se přikrčil do polosedu.

„Jdeme na ně!“

Připravila se.

„Běž!“

Pádila ode mě podél zábradlí, přes spojovací můstek, dál do mlhavého šera. Zprava rozřízl provazce deště blasterový paprsek. Reflexivně jsem stiskl spoušť střepinové pistole, ale řekl jsem si, že to je daleko. Čtyřicet, padesát metrů, říkala prodavačka zbraní na Tekitomuře, ale to nepomůže, když není vidět cíl.

Takže –

Postavil jsem se a zařval do bouře.

„Hej, Rade! Slyšíš? Jdu si pro tebe!“

Žádná odpověď. Ani blasterový paprsek. Ostražitě jsem vykročil podél hlediště, snažil jsem se odhadnout, kde by Segesvar mohl být.

Jámy pro panteří zápasy byly oválné arény, zapuštěné hluboko do siltového podloží Pláně, dole asi metr pod úrovní dna. Celkem devět, nalepených k sobě po třech ve třech řadách. Na tlustých superotonových stěnách mezi nimi seděly vzájemně propojené galerie, kde mohli diváci stát u zábradlí a sledovat, jak se panteři v bezpečné hloubce trhají na kusy. Ocelová síť lávek probíhala od rohu do rohu každé jámy a poskytovala divákům cenný prostor navíc. Nejednou jsem viděl, jak na galeriích stojí lidi v pěti řadách, jak se spojovací můstky prohýbají pod váhou zástupů dychtivých spatřit smrt.

Devatero jam se celkovou strukturou podobalo plástvi medu. Kužely se zdvihaly pět metrů nad hladinu Pláně, jednou stranou se přimykaly k nízkým buňkám ponořeného komplexu. Na okraj plástve pak pod hustou sítí služebních můstků a lávek navazovaly řady menších jam sloužících pro krmení a dlouhé obdélníkové výběhy, jež Nabodávač při svém vpádu na farmu rozdrtil. Pokud jsem se nemýlil, blasterový paprsek vyšlehl právě od okraje trosek.

„Rade, ty sráči, slyšíš mě?“

Opět zaštěkal blaster. Paprsek mě těsně minul. Vrhl jsem se na superoton, voda vystříkla. Z dálky se nesl Segesvarův hlas.

„Blíž tě nepustím.“

„Posluž si,“ řval jsem. „Stejně už je po všem, zbejvá jenom uklidit.“

„Myslíš? Sám sobě moc nevěříš. Ten druhej právě na novým molu odhání tvoje pirátský kumpány. Zažene je do Pláně nebo je hodí panterům. Neslyšíš?“

Zaposlouchal jsem se a zachytil zvuky přestřelky. Štěkot blasterů a občas výkřik. Nebylo možné odhadnout, kdo má navrch, ale vrátily se mi pochybnosti o Vladovi. Zašklebil jsem se.

„Zamiloval ses?“ zakřičel jsem. „Vzals ho do tý svý gravitační tělocvičny? Píchali jste nějakou couru každej z jedný strany?“

„Jdi do prdele, Kovacsi. Aspoň si ještě umí užívat!“

Hlas zněl blízko, i přes bouřku. Mírně jsem se nazdvihl a po čtyřech jsem začal lézt po podlaze galerie, abych se dostal blíž.

„Jo? A to ti stálo za to, abys mě prodal?“

„Neprodal jsem tě,“ odtušil s rachotivým smíchem bubnového navijáku. „Vyměnil jsem tě za lepší verzi. Zařídím se podle něj. Protože tenhle hoch si ještě pamatuje, kde se narodil.“

Zase o něco blíž. Metr po metru pod palbou deště, třemi centimetry kaluží na lávkách, pryč od jedné jámy, okolo druhé. Jen zůstat na zemi, nevyskočit na nohy moc brzo. Donutit ho udělat chybu.

„A pamatuje si, jak jsi kňoural, Rade? Jak ses plazil se staženým ocasem a rozpáraným stehnem postranní uličkou? To si pamatuje?“

„Jo, pamatuje. A víš co?“ zeptal se mě vysokým hlasem. Dostal jsem ho. „On mi to furt nepředhazuje, nemám to od něj den co den na talíři! A nezneužívá toho, aby ze mě tahal prachy!“

Opět o kousek blíž. Nasadil jsem pobavený tón.

„Jasně. A taky tě seznámil s Prvníma rodama. O to ti přece šlo, ne? Zaprodal ses bandě zkurvenejch aristokratů, Rade. Jako jakuza. Za chvíli se odstěhuješ do Millsportu!“

„Hele, jdi do prdele, Kovacsi!“

Výbuch vzteku doprovodí blasterový. Tentokrát to nebylo tak těsné.

V provázcích deště jsem se zašklebil, přešteloval Rapsodii na maximální rozptyl, zvedl jsem se z vody, vytočil neurachem.

„Já že jsem zapomněl, kde jsem se narodil? No tak, Rade. Ani se nenaděješ a budeš nosit šikmooký pouzdro!“

Docela blízko.

„Jdi do–“

Vyskočil jsem na nohy a vyrazil vpřed. Jeho hlas udával směr, o zbytek se postaralo neurachemové vidění. Zahlédl jsem ho skrčeného na protější straně jedné krmné jámy, částečně schovaného za ocelovou konstrukcí můstku. Běžel jsem po oválné lávce kolem jámy, Rapsodie plivala monomolární střely. Na míření nebyl čas, musel jsem doufat –

Vyjekl. Viděl jsem, jak zavrávoral a chytil se za paži. Krvelačná radost. Zazubil jsem se, znovu jsem vypálil. Nevěděl jsem, jestli to schytal nebo jestli se před výstřelem vrhl k zemi. Přeskočil jsem zábradlí mezi galerií a jeho jámou. Málem jsem zakopl. Málem. Udržel jsem rovnováhu a ve zlomku vteřiny jsem se rozhodl. Nemohl jsem se pustit podél stěny. Kdyby Segesvar ještě žil, byl by teď na nohou, blaster připravený, a usmažil by mě. Lávka znamenala přímý sprint, půl tuctu metrů přes jámu. Už jsem běžel.

Kovový povrch lávky se nepříjemně naklonil.

V jámě něco vyskočilo, zavrčelo. Ovanul mě panteří dech, pach moře a hnijícího masa.

Později jsem pochopil. Při nájezdu Nabodávač olízl jámu právě v místech, kde nyní čekal Segesvar, a superoton praskl. Druhý konec lávky držel na pár uvolněných nýtech. A vinou stejné srážky se někde v komplexu jeden panter dostal na svobodu.

Když zbývající nýty vypadly, k okraji jámy mi zbývaly ještě dva metry. Díky pouzdru Eishundo jsem se instinktivně vrhl dopředu. Oběma rukama jsem se zachytil okraje jámy, Rapsodie mi vypadla. Lávka pode mnou se propadla. Sevřel jsem mokrý superoton, jedna ruka mi sklouzla. Gekoní chloupky v druhé dlani však nezklamaly. Bahenní panter se vrhl na zřícený můstek, zaryl do něj drápy, až vylítly jiskry, a s pronikavým zavytím spadl zpátky. Šátral jsem druhou rukou.

Nad obrubou jámy se vynořila Segesvarova hlava. Byl bledý, do pravého rukávu bundy mu prosakovala krev, ale když mě uviděl, zazubil se.

„No vida vida,“ prohodil téměř konverzačním tónem. „Můj starej farizejskej kámoš Takeshi Kovacs!“

Zoufale jsem se zhoupl do strany, zaklesl jsem botu za okraj jámy. Segesvar to uviděl, přibelhal se blíž.

„Ne, to se mi nelíbí,“ podotkl a skopl mi nohu dolů. Opět jsem se zhoupl, jen stěží jsem se dokázal udržet oběma rukama. Stál nade mnou, díval se na mě. Pak se rozhlédl po bojových jámách a spokojeně pokýval hlavou. Bušil do nás déšť.

„Pro jednou mám navrch.“

Zasípal jsem. „Polib si prdel.“

„Víš, že by ten panter tam dole mohl bejt jeden z tvejch nábožnejch kámošů? Ironie osudu.“

„Tak dělej, Rade. Stejně jseš jenom zaprodanej sráč a tady s tím nic nenaděláš.“

„No jasně, Takeshi. I teďka musíš kázat.“ Zkroutil tvář. Řekl jsem si, že mi skopne ruce hned. „Jako vždycky. No jo, Radul je jenom kriminálník. Radul se nedovede ovládat, jednou jsem mu musel zachránit život. Děláš to od tý doby, cos mi přebral Yvonnu, a vůbec ses kurva nezměnil.“

Zvedl jsem k němu hlavu, téměř jsem zapomněl na hloubku pod sebou. Vyplivl jsem vodu.

„O čem to kurva mluvíš?“

„Víš moc dobře, o čem mluvím. U Watanabeho, tenkrát v létě. Yvonna Vasarelyová se zelenejma vočima.“

Příjmení mi napovědělo. Hiratův útes, nade mnou silueta s dlouhýma nohama. Mořem zmáčené slané tělo na zatuchlých neoprénech.

Drž se pevně.

„Hm,“ potřásl jsem zkřehle hlavou. „Myslel jsem, že se jmenovala Eva.“

„Jo? Tady to vidíš!“ Vyhřezlo to z něho jako hnis, dlouho zadržovaný jed. Zrudnul vzteky. „Byla ti volná. Jenom další bezejmenná pička.“

Minulost se na mě řítila jako příboj. Pouzdro Eishundo převzalo kontrolu, visel jsem v ozářeném tunelu kaleidoskopických obrazů z onoho léta. Na verandě před Watanabeho podnikem. Tíživé dusno, olověná obloha, vedro. Skrovný vánek od Beladové pláně, který nerozhýbal ani těžkou zrcátkovou zvonkohru. Kůže pod oblečením kluzká potem, na vzduchu orosená. Malátný hovor, vlažný smích, štiplavá vůně mořského hašiše. Zelenooké děvče.

„Bylo to před dvěma stovkama let, Rade. A ty jsi toho s ní taky moc nenamluvil. Šňupal jsi tetramet z výstřihu Malgazorty Bukovský jako obvykle!“

„Nevěděl jsem, jak na to. Byla taková…“ Zasekl se. „Já jsem se zamiloval, ty zmrde!“

Nejprve jsem zvuk, který se mi dral z hrdla, neuměl určit. Mohlo jít o přidušené kašlání, protože při každém otevření úst mi do krku proudila dešťová voda. Snad zaštkání, jako by se mi něco v nitru uvolnilo, jako bych se něčeho zbavoval, něco ztrácel.

Ale bylo to něco jiného.

Smál jsem se.

Po prvním prskavém zakašlání jsem se srdečně rozesmál, smích se přihlásil o slovo a prostor, musel ven. Prskal jsem vodu a nemohl to zastavit.

„Přestaň se smát, ty zmrde!“

Nešlo to. Hihňal jsem se. V neočekávaném rozjaření se mi do paží vlévala čerstvá energie, posilovala gekoní reflex, tažnou sílu podél každého prstu.

„Rade, ty jsi vůl. Byla ze starejch peněz, nikdy by nechcípala na ulici jako my. Hned na podzim odjela do Millsportu studovat. Od tý doby jsem ji neviděl. Řekla mi, že ji už neuvidím, že to nebudeme brát vážně. Že jsme si užili, ale život je jinde.“

Stěží jsem si uvědomoval, co dělám. Zatímco na mě civěl, začal jsem se sunout k obrubě jámy. Opřel jsem se hrudí o tvrdý superoton. Při hovoru jsem funěl. „Rade. Vážně sis myslel, že by ses někomu takovýmu mohl přiblížit? Představoval sis, že by ti porodila děti, že by sedala na molu ve Spekny s paničkama z gangu? Že by na tebe čekala, až přijdeš za úsvitu ožralej od Watanabeho? Napadlo tě kurva,“ pokračoval jsem a zase se smál, „jak zoufalá by musela ženská bejt, aby do toho s tebou šla?“

„Seru na tebe!“ vykřikl a kopl mě do obličeje.

Řekl bych, že jsem to čekal. Určitě jsem ho na to dost provokoval. Ve srovnání s třpytivými slunečnými obrazy z onoho léta mi to náhle připadalo vzdálené a nedůležité. A kromě toho jsem to ani nebyl já, nýbrž pouzdro Eishundo.

Moje levačka vystřelila. Když se jeho noha zhoupla zpátky, chytil jsem ho za lýtko. Z nosu mi vytryskla krev. Gekoní chloupky se zasekly. Surově jsem škubl k sobě, Segesvar legračně poskočil směrem k okraji jámy. Shlédl na mě, šklebil se.

Pustil jsem se a stáhl ho s sebou.

Příliš hluboko jsme nespadli. Superotonová stěna se svažovala ve stejném úhlu jako u bojových jam, zřícená lávka se zasekla zhruba v polovině stěny. Dopadl jsem na kovovou konstrukci, Segesvar přistál na mně. Vyrazil jsem si dech. Lávka zadrnčela a propadla se o další půlmetr. Panter pod námi šílel, tepal do zábradlí, snažil se můstek strhnout na dno. Patrně cítil krev, co mi tekla ze zlomeného nosu.

Segesvar se kroutil, oči mu sršely zlobou. Uhodil jsem. Vykryl to. Skrz zaťaté zuby drtil jednoslabičná slova, zraněnou rukou mi přimáčknul krk, nalehl na ni. Vykřikl bolestí, ale tlak ani na vteřinu neuvolnil. Panter vrazil ze strany do zhrouceného můstku. Přes pletivo mě ovanul smrad z jeho tlamy. Za clonou z jisker, jež drápy vykřesával z kovu, jsem viděl rozběsněné oko. Pronikavě na nás vřískal a slintal jako šílenec.

Možná opravdu zešílel.

Kopal jsem, kroutil jsem se, ale Segesvar mě držel jako v kleštích. Za sebou dvě století pouličních rvaček, tenhle zápas nemohl prohrát. Nasupeně do mě zabodával zrak, vztek mu dával sílu překonat bolest v prostřelené paži. Jednu ruku jsem si uvolnil, pokusil se ho opět uhodit do ohryzku, ale vykryl i tuhle ránu. Blok loktem, prsty mi neškodně sklouzly ze strany po jeho tváři. Pak mi zkroutil paži a ještě silněji nalehl na zraněnou ruku, kterou mě škrtil.

Nazdvihl jsem hlavu a přes bundu jsem ho kousl do krvavého předloktí. Z látky se vyvalila krev, zaplavila mi ústa. Vykřikl. Druhou rukou mě praštil ze strany do hlavy. Tlak na hrdlo začal účinkovat – nemohl jsem dýchat. Panter vrazil do kovové konstrukce a ta se posunula.

O chloupek jsem sklouzl stranou.

Využil jsem toho.

Přitlačil jsem mu rozevřenou dlaň a prsty ze strany na tvář. Pevně jsem zatáhl.

Gekoní štětinky vnikly do kůže, zachytily se. Když jsem zatáhl bříšky prstů silněji, roztrhl jsem mu tvář. Pouliční rváč instinktivně zavřel oči, ale nepomohl si. Odtrhl jsem mu víčko od obočí, vydrápl mu oční bulvu a vytáhl ji na optickém nervu ven. Zařval, až tuhla krev v žilách. Proti šedému dešti vychrstly rudé gejzíry, obličej mi zalila teplá krev. Uvolnil sevření, se zohavenou tváří a volně visícím okem, z něhož tryskaly jemné krvavé pramínky, se ode mě odtáhl. Zaječel jsem, vrhl se po něm a zasadil mu do zdravé poloviny obličeje tvrdý hák, po němž odvrávoral k zábradlí.

Na vteřinu tam zůstal rozcapený, levačku zmateně zdviženou k obraně, pravačku sevřenou v pěst navzdory zranění.

A v té chvíli ho bahenní panter strhl.

Drapl ho a zmizel. Mihnutí hřívy a pláště, seknutí prackou, rozevření zobáku. Drápy ho zachytil v ramenou a stáhl si ho z lávky jako hadrovou panenku. Segesvar jednou vykřikl, pak jednou křuplo, zobák cvakl. Neviděl jsem sice nic, ale panter ho nejspíš překousl vejpůl.

Ještě celou minutu jsem nejistě stál na nakloněném můstku. Naslouchal jsem trhání masa, polykání, drcení kostí. Konečně jsem se odhodlal, doklopýtal k zábradlí a podíval se.

Pozdě. Z krvavé lázně okolo krmícího se pantera nepřipomínalo lidské tělo nic. Ani vzdáleně.

A déšť už většinu krve odplavil.

Bahenní panteři moc rozumu nepobrali. Když se zvíře nažralo, víceméně se o mě přestalo zajímat. Pár minut jsem strávil pátráním po Rapsodii, ale nenašel jsem ji, a tak jsem zamířil z jámy pryč. Díky trhlinám v superotonu po nájezdu Nabodávače to nebylo těžké. Nejširší škvíru jsem využil jako oporu pro nohy, ručkoval jsem vzhůru. Až na jedno ošklivé leknutí poblíž vrcholku jámy, kdy mi kus superotonu zůstal v ruce, se mi šplhalo lehce, bez problémů. Něco v Eishundu taky postupně zastavilo krvácení z nosu.

Postavil jsem se na obrubu jámy a snažil se zachytit zvuky boje. Slyšel jsem jen hukot bouře, a i ten se trochu ztišil. Boj nejspíš skončil nebo se změnil v plíživou hru na schovávanou. Zdálo se, že jsem Vlada a jeho posádku podcenil.

Jo, nebo hajduky.

Je čas zjistit, jak to vlastně je.

U zábradlí krmné jámy jsem v kaluži krve našel Segesvarův blaster, ověřil jsem si, jestli je nabitý, a zamířil dozadu přes můstky bojových jam. Během chůze jsem si začal zvolna uvědomovat, že ve mně Segesvarova smrt nezanechala nic, jen nejasný pocit úlevy. Bylo mi vlastně jedno, že mě prodal, jak se užíral tím mým pokleskem s Evou –

S Yvonnou.

– jo, s Yvonnou. A tohle odhalení pouze potvrzovalo jednu zjevnou skutečnost. Že nás těch dvě stě let držel pohromadě jen nesplacený dloužek z postranní uličky V podstatě jsme se nikdy neměli moc rádi. Napadlo mě, že moje mladší já na něj hrálo jako cikán na housličky.

Dole v tunelu jsem každých několik metrů naslouchal. Ve vodotěsném opevněném komplexu panovalo téměř strašidelné ticho. Ozvěna mých kroků zněla mnohem hlasitěji, než se mi zamlouvalo. Zamířil jsem k průlezu, kde jsem zanechal Murakamiho. Našel jsem tam ostatky Aiury Harlanové s chirurgicky pečlivě vyříznutým otvorem v místech, kde mívala vrchol páteře. Po nikom jiném ani stopy. Proskenoval jsem chodbu v obou směrech, opět jsem naslouchal. Zachytil jsem jen pravidelné kovové řinčení, nejspíš útoky uvězněných a nedávnými událostmi podrážděných panterů na dveře kójí. Zašklebil jsem se a vyrazil podél řady slabě rezonujících dveří, nervy napjaté, blaster připravený.

Ostatní jsem našel o půl tuctu dveří dál. Bylo otevřeno, místnost nemilosrdně ozářená. Zhroucená těla se válela po podlaze, stěna za nimi se červenala dlouhými rudými šmouhami, jako by tam někdo vyšplíchal kbelíky krve.

Koi.

Tres.

Brasil.

A ještě čtyři či pět povědomých lidí, jež jsem neznal jménem. Všichni přítomní byli zastřeleni zbraněmi s klasickými náboji, pak obráceni tváří k zemi. V horní části páteře jim zel známý otvor, báze chyběly.

Ani stopa po Vidaurové či Sylvii Oshimové.

Stál jsem uprostřed jatek, oči mi těkaly z jedné mrtvoly na druhou, jako bych hledal něco, co mi vypadlo. Stál jsem tam, dokud se ticho zvolna nezměnilo ve vytrvalé plačtivé pobrukování, které utopilo svět.

Kroky na chodbě.

Bleskově jsem se otočil, namířil blaster a málem zastřelil Vlada Tepese, když nakoukl dovnitř. Uskočil, otočil ke mně plazmovou pušku, pak se zarazil. Ve tváři se mu objevil váhavý úsměv, jednou rukou se začal zvolna drbat na tváři.

„Kovacsi, kurva chlape, málem jsem tě sejmul.“

„Co se tady děje, Vlade?“

Pohlédl na mrtvoly za mými zády. Pokrčil rameny.

„Nemám páru. Nejspíš jsme přišli pozdě. Ty je znáš?“

„Kde je Murakami?“

Máchl rukou směrem, odkud přišel. „Na druhý straně, nahoře na parkovací palubě. Poslal mě, abych tě našel, jestli třeba nepotřebuješ pomoct. Dá se říct, že je dobojováno. Teď už jenom začišťujem a věnujem se konečně svý pirátský profesi.“ Zazubil se. „Je čas dostat výplatu. Pojď, tudy“

Otupěle jsem ho následoval. Prošli jsme podvodní bunkr, chodbami se stopami po nedávném boji, mezi stěnami ožehnutými od blasterů a potřísněnými kusa masa, tu a tam mrtvola a jednou muž středního věku, nepochopitelně dobře oblečený, seděl na podlaze v katatonickém stavu a nevěřícně zíral na svoje rozstřílené nohy. Nejspíš ho při útoku vyhnali z kasina či bordelu, a pak pobíhal chodbami, až se dostal do křížové palby. Když jsme k němu došli, chabě k nám vztáhl paže a Vlad ho zlikvidoval ranou z plazmové karabiny. Z širokého otvoru v hrudi mu stoupaly spirály páry. Nechali jsme ho ležet a po přístupovém žebříku jsme vyšplhali do jádra původní balírenské stanice.

Venku na parkovací palubě to bylo stejně krvavé. Po celém přístavu, i mezi uvázanými kluzáky, se povalovaly zkroucené mrtvoly. Tam, kde blastery nalezly něco hořlavějšího než lidské maso a kosti, plápolaly malé ohníčky. Dým se mísil s deštěm, vítr už nepochybně slábl.

Murakami byl u vody. Klečel vedle zhrouceného těla Virginie Vidaurové, naléhavě na ni mluvil, jednou rukou jí podpíral hlavu. Okolo postávalo pár Vladových korzárů, zbraně přehozené přes ramena. Přátelsky se hádali. Všichni promočení, ale na první pohled nezranění.

Na kapotě ukotveného zeleného Beladomobilu ležela Antonova mrtvola.

Hlava mu visela dolů, oči strnule rozevřené, duhově zbarvená velitelská kštice téměř u vodní hladiny. V místech, kde míval hrudník a břicho, mu vězel otvor, kterým by člověk mohl prostrčit hlavu. Vypadalo to, že ho Jadwiga střelila doprostřed zad střepinovým blasterem nastaveným na nejmenší rozptyl. Blaster se povaloval na molu v kalužích krve. Po Jadě ani stopa.

Murakami nás viděl přicházet, položil Virginiinu hlavu, zvedl střepinový blaster a oběma rukama mi ho podával. Zásobník byl vyhozený, komora prázdná. Někdo ho úplně vystřílel a posléze odhodil. Zakroutil hlavou.

„Hledali jsme ji, ale nenašli. Tady Col tvrdí, že ji viděl spadnout do vody. Stříleli na ni támhle seshora. Mohla bejt jenom poraněná, ale těžko říct v tomhle marastu.“ Posteskl si gestem nad počasím. „Uvidíme, budeme pátrat. Bouřka se sune na západ, slábne. Pak se po ní podíváme.“

Díval jsem se na Virginii Vidaurovou. Žádných zjevných zranění jsem si nevšiml, hlava se jí klátila, zdálo se, že je napůl při vědomí. Otočil jsem se k Murakamimu. „Co to má –?“

A pažba střepinového blasteru se vznesla a udeřila mě do hlavy.

Bílý oheň. Šok. Čerstvá krev z nosu.

Kdo –

Jen jsem s otevřenou hubou zavrávoral a upadl.

Nade mnou stál Murakami. Odhodil střepinový blaster, od opasku si odepjal elegantní malý paralyzér.

„Promiň, Taku.“

Střelil mě.

Kapitola čtyřicátá sedmá

Na konci hodně dlouhé neosvětlené chodby na mě čeká nějaká žena. Snažím se přidat do kroku, ale šaty mám promáčené a ztěžklé. Chodba je navíc nakřivo a je v ní po kolena mazlavé hmoty, kterou bych měl za napůl sraženou krev, kdyby nesmrděla po beladě. Potácím se po nakloněné zatopené podlaze vpřed, ale nezdá se, že by se otevřené dveře přibližovaly.

Nějakej problém, samuraji?

Pokouším se vyladit neurachem, ale bioware se mi nějak pokazil, protože vidím jako přes hodně silný dalekohled. Stačí se maličko pohnout a obraz hned uskočí, a když chci zaostřit, rozbolí mě oči. Nějakou dobu je onou ženou Vladova vnadná kámoška, do pasu svlečená, skloněná nad nepovědomými přístroji na podlaze. Velká dlouhá ňadra jí visí jako hrozny – mám zoufalou chuť z jedné té tmavé bradavky sát. V okamžiku, kdy začínám mít pocit, že vidím dobře, obraz klouže pryč a objevuje se malá kuchyňka s ručně malovanými závěsy proti kossuthskému slunci.

I zde stojí do pasu svlečená žena, ale není to ta samá, protože tuhle znám.

Scéna se opět rozvlní. Oči se mi stáčejí k hardwaru na podlaze. Matně šedé nárazuvzdorné schránky, sytě černé disky, z nichž po aktivaci vyskočí spirální holodisplej. Logo každého modulu tvoří ideografická písmena, kterým rozumím, i když normálně čínsky neumím. Tsengova psychografika. Poslední dobou jsem se s tím jménem setkával na bitevním poli a psychochirurgických ošetřovnách. Vycházející hvězda v exkluzivním souhvězdí armádních značek, kam se dostanou jen bezpečně zajištěné organizace.

Co to máš?

Elektromagnetickej kalašnikov. Půjčil mi ho jeden soused.

Komu ho asi šlohnul?

Kdo říká, že je kradený?

Já. Jsou to piráti.

Náhle potěžkávám zaoblenou pažbu kalašnikova. Zbraň se třpytí v mdlém světle chodby, chce, abych ji sevřel.

Hm, minimálně sedm set UN dolarů. Žádnej zhadrovanej pirát neutratí prachy za tichou zbraň.

Udělám ještě pár kroků, než mnou prosákne strašná hanba, že jsem nedokázal vnímat očividná fakta. Jako bych kořínky v chodidlech a promočených botách nasával tu mazlavou břečku. Až se jí zahltím, nemilosrdně mě zastaví.

A pak nabobtnám a exploduji jako pytel krve, který někdo stiskl příliš silně.

Jestli sem ještě jednou vlezeš, hajzlíku, rozmáčknu tě.

Hrůzou třeštím oči. Zase se dívám puškohledem. Tentokrát nevidím ženu s hardwarem, ani kajutu na Nabodávači.

Vidím kuchyňku.

A v ní svoji matku.

Stojí, jednu nohu v lavoru s mýdlovou vodou, chce si ji umýt lacinou houbou. Na sobě má jen ovinovací sukni sběraček belady s rozparkem na straně, dlouhou po kolena. Je nahoře bez a mladší, než jak si ji obvykle vybavuju. Dlouhá hladká ňadra visí jako hrozny, ještě si matně vzpomínám, jak chutnají. Shlíží na mě, usmívá se.

Jinými dveřmi, jež, jak si matně vzpomínám, vedou do přístavu, vtrhne on. Jako živel. A uhodí ji.

Ty píčo, ty kurvo proradná!

Šok. Oči opět zaostřují. Stojím na prahu. Závoj puškohledu mizí, jsem tady a teď. Pohnu se až po třech ranách. Rozmáchlý úder hřbetem ruky jsme od něho tu a tam utržili všichni, ale tentokrát se vůbec neovládá – matka přeletí přes celou kuchyň až ke stolu, upadne, vstane, dostane další, z nosu jí crčí jasně červená krev, pokouší se zvednout, tentokrát z podlahy, ale on jí dupne těžkou botou na břicho, ona se zkroutí bolestí, překulí se na stranu, lavor se převrátí, mýdlová voda vyšplíchne ke mně přes práh, postříká mi bosé nohy. Zdá se, jako by ve dveřích zůstal stát jen můj duch, zatímco zbytek vběhne do pokoje a snaží se dostat mezi ně.

Jsem malý, nejspíš mi není víc než pět, a on je opilý, netrefí mě přímo. Stačí to, abych proletěl dveřmi ven. Dojde si za mnou, postaví se nade mě, neohrabaně si opře ruce o kolena, ochablými ústy těžce oddechuje.

Jestli sem ještě jednou vlezeš, hajzlíku, rozmáčknu tě!

Neobtěžuje se ani zavřít, jde zase za ní.

Zatímco tam sedím jako hromádka neštěstí a začínám brečet, matka se po podlaze natáhne a dveře zabouchne, aby nebylo vidět, co se děje dál.

Zvuky ran, vzdalující se zavřené dveře.

Potácím se nakloněnou chodbou, hledám dveře, jejichž skulinou unikají poslední sluneční paprsky, brečím a můj pláč se postupně mění v pronikavý vřískot křídlatce. Příval vzteku, hněv narůstá a já rostu s ním. S každou vteřinou jsem starší. Brzy budu tak velký, že na dveře dosáhnu, dostanu se tam dřív, než otec zdrhne a zmizí z našeho života. Já se postarám, aby z něj zmizel. Zabiju ho holýma rukama, mám v rukou zbraně, moje ruce jsou zbraně, mazlavá hmota zvolna odtéká, vrážím do dveří jako bahenní panter, ale je to už jedno, byly zavřené příliš dlouho, zkameněly. Náraz ve mně rezonuje jako paralyzér a –

No jo. Paralyzér.

Takže to nejsou dveře. Je to –

Přístaviště. Upadl jsem na hubu a zůstal ležet v lepkavé kaluži slin a krve. Zjevně jsem se kousl do jazyka, když jsem padal. Při použití paralyzéru se to stává běžně.

Rozkašlal jsem se, jak jsem se dusil hlenem. Vyplivl jsem ho, provedl rychlou inventuru zranění a hned toho zalitoval. Paralyzér mi proměnil tělo v samou bolest a třas. Bylo mi špatně od žaludku, hlava se mi točila, jiskřily v ní hvězdičky. V místě, kam jsem dostal ránu pažbou, mi ve tváři tepalo. Chvíli jsem ležel, snažil se stav alespoň částečně zvládnout, pak jsem odlepil obličej od prken a zvedl krk jako tuleň. Moc to nešlo. Ruce jsem měl svázané za zády, neviděl jsem výš než na kotníky. Okolo zápěstí pulzující teplo aktivního biosváru, natolik poddajného, že nepoškodí ani dlouho svázané ruce. Pokud na něj použijete správný enzym, rozpustí se jako teplý vosk, ale jinak je pevně srostlý s tělem.

Tlak na kapsu. Vzali mi i Tebbit. Zůstal jsem beze zbraně.

Z prázdného žaludku jsem vydávil to málo, co ještě zbylo. Zase jsem klesl dolů. Snažil jsem se do toho nepoložit hlavu. Z velké vzdálenosti sem dolehly výstřely z blasterů a něco jako smích.

Někdo kolem prošel, zašplíchal pár bot. Kroky se zastavily, vrátily se.

„Přichází k sobě,“ poznamenal někdo a zahvízdal. „Neřád, má tuhej kořínek. Hele, Vidaurová, neříkalas, žes ho cvičila?“

Žádná odpověď. Opět jsem se nazdvihl, úspěšně se překulil na bok. Omámeně jsem zamžoural na postavu nad sebou. Vlad Tepes shlížel z jasnícího se nebe, už skoro nepršelo. Stál naprosto nehybně, sledoval mě s vážným, obdivným výrazem. Ani stopa po metu, žádný třas.

„Slušnej hereckej výkon,“ zakrákal jsem na něho.

„Líbil se?“ zazubil se. „Skočils nám na to.“

Přejel jsem si jazykem přes zuby a vyplivl ještě trochu krve a zvratků. „Jo, myslel jsem si, že se Murakami dočista zbláznil, když si tě vybral. Co se stalo s původním Vladem?“

„No, hm,“ ušklíbl se. „Přece víš, jak to chodí.“

„Jasně, vím. Kromě tý tvý kámošky, prsatý specialistky na psychochirurgii, je vás tu víc?“

Nenuceně se zasmál. „Jo, říkala mi, žes na ni civěl. Šťavnatá kůže. Víš, Liebecková předtím nosila to atletický pouzdro od Limona. Plochý jako prkno. Ani po roce nemá jasno, jestli je v novým pouzdře spokojená nebo nasraná.“

„Limon? Limon z Latimeru.“

„Přesně tak.“

„Nejmodernější demontérský technologie.“

Zazubil se. „Vidím, že ti to začíná zapadat.“

Není snadné pokrčit rameny, když máte ruce spoutané za zády a ležíte na nich. Zkusil jsem to. „V její kajutě jsem viděl Tsengovy přístroje.“

„Sakra. Takže ses jí nekoukal na cecky“

„Jo, koukal,“ přiznal jsem se. „Ale znáš to. Když už jednou něco zachytíš periferním viděním, úplně se to neztratí.“

„To máš pravdu.“

„Mallory!“

Oba jsme pohlédli směrem, odkud se ozvalo zvolání. Todor Murakami si to k nám štrádoval přes přístaviště od bunkrů, u boku kalašnikov, v pouzdře na hrudníku nůž, jinak ozbrojený nebyl. Kolem něj mrholilo, kapky na slunci jiskřily.

„Náš odrodilec se vzpamatoval a prská,“ informoval ho Mallory a ukázal na mě.

„Dobrý. Vzhledem k tomu, že jseš jedinej, kdo dokáže tu bandu zapřáhnout, běž na ně dohlídnout. Cestou jsem si všiml, že se okolo bordelu pořád válejí mrtvoly s neporušenejma bázema. Možná se tam schovávají i živí svědkové. Všechno prohlídněte, nikoho nenechte naživu, všecky báze roztavit.“ Murakami znechuceně mávl rukou. „Ježíšikriste, jsou to piráti! Čekal bych, že to zvládnou sami. A oni zatím vypouštěj pantery a cvičej si na nich mušku. Jen si to poslechni.“

Z dálky se stále ozývala nekoordinovaná střelba z blasterů, výkřiky a smích. Mallory pokrčil rameny.

„Kde je teda Tomaselliová?“

„Ještě s Liebeckovou dává dohromady přístroje. Wang na tebe čeká na můstku, snaží se dohlídnout, aby se nikdo nenechal sežrat. Je to tvá loď, Vlade. Postarej se, aby přestali dělat voloviny. Až skončej s čištěním, zajeď s Nabodávačem k týhle straně. Budeme nakládat.“

„Jo,“ odtušil Mallory a nasadil si Vladovu masku stejně rychle, jako když vítr zčeří vodu. Roztřeseně si sáhl na jizvy po uhrech. Kývl na mě. „Brzo mě zase uvidíš, hm, Kovacsi. Brzo.“

Sledoval jsem ho, jak odchází podél staniční zdi a mizí za rohem. Střelil jsem očima po Murakamim, ale ten ještě civěl směrem, odkud se ozývaly zvuky zábavy po akci.

„Zasraný amatéři,“ zabručel a zavrtěl hlavou.

„Takže,“ prohodil jsem zachmuřeně, „nasazenej přece jenom jseš.“

„Je to tak.“ Shýbl se a se supěním mě zdvihl do neohrabaného sedu. „Snad mi to nezazlíváš? Přece jsem tě včera nemohl prosit o pomoc ze starýho přátelství.“

Díky lepšímu rozhledu jsem uviděl Virginii Vidaurovou, bezvládně opřenou o uvazovací pachole, ruce svázané za zády. Na obličeji jí tmavla dlouhá podlitina, jedno oko měla napuchlé. Tupě se na mě podívala, pak se otočila jinam. Na tváři měla rozmazanou špínu a slzy. Ani stopa po živém či mrtvém pouzdře Sylvie Oshimové.

„Tak jsi mě radši podvedl.“

Pokrčil rameny. „Dělám s tím, co mám k dispozici, Taku. Znáš to.“

„Kolik vás je? Zjevně ne celý mužstvo.“

„Ne,“ přisvědčil s chabým úsměvem. „Jenom pět. Támhle Mallory. Pak Liebecková, s tou ses už, dá se říct, seznámil. Dva další. Tomaselliová a Wang. A já.“

Přikývl jsem. „Normální síla na tajný nasazení. Mělo mi dojít, že se okolo Millsportu nepotloukáš na dovolený. Jak dlouho jseš v terénu?“

„Čtyři roky. Skoro. Já a Mallory. Přišli jsme před ostatníma. Před pár lety jsme zabrali Vlada, už jsme ho sledovali. Pak Mallory přivedl ostatní, jako nový piráty.“

„Vlízt do Vladova pouzdra muselo bejt dost divný.“

„Ani ne.“ Murakami si v mírném dešti přidřepl na paty. Zdálo se, jako by měl moře času. „Ti nametenci nejsou nijak přehnaně všímaví a nelibujou si ve smysluplných vztazích. Když Mallory zaujal jeho místo, jen dva byli Vladovi natolik blízko, aby představovali problém. Odstranil jsem je včas. Plazmovkou s dalekohledem.“ Napodobil pohyby lovce. „Hlavička fuč, báze fuč. Nazdar. O tejden pozdějc jsme zabrali Vlada. Mallory se okolo něj ochomejtal skoro dva roky, hrál si na piráta, hulil mu, dělil se s ním o cigára, o flašky. A během jedný hluboký černý noci na Dividenďáku prásk.“ Murakami si udeřil pěstí do dlaně. „Ten přenosnej Tseng je fakt kouzelnej. Můžeš přepouzdrovávat i v hotelový koupelně.“

Dividenďák!

„Ty jsi Brasila sledoval celou tu dobu?“

„Nejenom jeho.“ Další pokrčení ramen. „V podstatě celej Pruh. Je to jediný místo na světě, kde ještě přežívají povstalecký myšlenky. Na severu, a vlastně i v samotným Newpestu, narazíš akorát na kriminálníky. Víš, jak jsou kriminálníci konzervativní.“

„Proto Tanaseda.“

„Proto Tanaseda, ano. Hoši z jakuzy nám vyhovujou, jde jim akorát o to, aby se mohli podílet na moci. Hajduci, i přes ty svý halasně proklamovaný lidový kořeny, představujou jen podřadnou, nevychovanou verzi stejný nemoci. Mimochodem, dostals svýho kámoše Segesvara? Zapomněl jsem se tě na to zeptat, než jsem tě uzemnil.“

„Jo, dostal. Sežral ho bahenní panter.“

Murakami se zachichotal. „Mistrovský. Proč jsi propána odešel, Taku?“

Zavřel jsem oči. Paralyzační kocovina se zhoršila. „A co ty? Vyřešil jsi za mě problém s dvojitým přepouzdrováním?“

„Ehm-ještě ne.“

Zase jsem otevřel oči.

„On ještě chodí po světě?“

Rozpačitě máchl rukou. „Patrně. Vypadá to tak, že tě bylo těžký zabít i v tomhle věku. Ale dostaneme ho.“

„Vážně?“ zeptal jsem se.

„Jo, vážně. Když padla Aiura, nemá kam utéct. A buď si zatraceně jistej, že se v Prvních rodech nenajde nikdo, kdo by si troufnul pokračovat tam, kde Aiura přestala. Pokud chtějí, aby jim Protektorát do oligarchickejch radovánek nestrkal nos a nikoho sem neposílal.“

„Nebo,“ podotkl jsem nenuceně, „bys mě teď mohl zabít a dohodnout se s ním.“

Murakami se zamračil. „To není vtipný, Taku.“

„Ani nemělo bejt. On se považuje za Vyslance. Kdybys mu nabídl, že se může vrátit do Sborů, pravděpodobně by po tom skočil.“

„To je mi fuk.“ Už se zlobil. „Já toho zasranýho smrkáče neznám. Musí umřít.“

„Jasně, jasně. Uklidni se. Jen ti chci ulehčit práci.“

„Mám ji dost lehkou,“ zavrčel. „Dvojitý přepouzdrování Vyslance, dokonce i bejvalýho Vyslance, představuje politickou sebevraždu. Neodvolatelně. Konrád Harlan půjde od válu, jestli se v Millsportu objevím s Aiuřiným skalpem a všechno to vynesu na světlo. Může leda popírat, že o tom věděl, a modlit se, že do toho nebudu šťourat.“

„Máš Aiuřinu bázi?“

„Jo, hlava a ramena byly v podstatě neporušený. Vyslechneme ji, ale je to jen formalita. Její informace bezprostředně nevyužijeme. Za podobnejch okolností do špíny místních honorací nešťouráme. Víš, jak nás to učili: minimalizovat nepokoje, zachovat bezpodmínečnou autoritu Protektorátu, uschovat informace pro účelné využití v budoucnosti.“

„Jo, pamatuju.“ Pokoušel jsem se polknout, ale měl jsem sucho v ústech. „Aiura nemusí povolit. Jako dvořanka a ochranitelka rodu bude mít zatraceně silnou úpravu.“

Nehezky se usmál. „Každej nakonec povolí, Taku. Dobře to víš. Říká se, že při virtuálním výslechu povolíš nebo zcvokneš. A dneska umíme vyslechnout i cvoka.“ Úsměv ustoupil čemusi tvrdšímu, ale stejně nehezkému. „Beztak na tom nesejde. Náš milovaný věčný vůdce Konrád se vůbec nedozví, co jsme z ní dostali nebo nedostali. Bude předpokládat to nejhorší a stáhne se. Jinak bych musel zavolat plnou sílu, zapálit mu Rilskej útes pod nohama a spolu s celou tou jeho pokurvenou famílií ho vymazat.“

Přikývl jsem a rozhlédl se s polovičatým úsměvem po Pláni. „Mluvíš skoro jako quellista. Totéž by chtěli udělat i oni. Škoda, že ses s nima neuměl dohodnout. Ale kvůli tomu tady nejseš.“ Prudce jsem se na něj otočil. „Že ne?“

„Promiň?“ ohradil se, ale vážně to nemyslel. V koutku úst mu pohrával úsměv.

„No tak, Tode. Vynoříš se tady s nejnovějším psychografickým zařízením, tvoje kámoška Liebecková naposled nasazená na Latimeru. Oshimovou jsi někam schoval. Tvrdíš, že operace běží už čtyři roky, což nám pěkně hraje do noty se začátkem Mecsekovy iniciativy. Ty tady nejseš kvůli quellistům. Máš dohlídnout na demontážní technologii!“

To už se usmál úplně. „Chytrý. Ale jsi vedle. Jsme tady kvůli obojímu. Protektorát má v kalhotách, co může vzejít ze spojení demontu a zbytků quellismu. A taky z orbitálek.“

„Z orbitálek?“ zamrkal jsem překvapením. „Co s tím maj společnýho orbitálky?“

„Zatím nic. Přáli bysme si, aby to tak taky zůstalo. Jenže s novou demontérskou technologií si tím už nemůžem bejt jistý.“

Zkusil jsem z hlavy vytřást tupost. „Co? Proč?“

„Protože to vypadá,“ řekl Murakami vážně, „že zabrala.“

Kapitola čtyřicátá osmá

Tělo Sylvie Oshimové přivezli z balírenské stanice na mohutných šedých gravitačních nosítkách s Tsengovým logem a klenutým plastovým víkem proti dešti. Liebecková nosítka řídila dálkovým ovladačem, vzadu šla další žena – usoudil jsem, že Tomaselliová – s monitorem přes rameno, taky od Tsenga. Když se procesí objevilo, podařilo se mi vysoukat na nohy; kupodivu se zdálo, že Murakami proti tomu nic nemá. Tiše jsme stáli bok po boku jako pozůstalí na nějakém premileniálním funuse a dívali se, jak se nosítka blíží se svým nákladem k nám. Když jsem shlédl do tváře Sylvie Oshimové, vybavila se mi ozdobná kamenná zahrada na Rilských útesech a podobná gravinosítka. Na tyglík nového revolučního věku vypadala Oshimová až moc často jako bezvládný invalida. Tentokrát měla pod průhledným krytem oči otevřené, nezdálo se však, že by vnímala. Nebýt displeje vedle hlavy, který ukazoval životní funkce, by si jeden pomyslel, že se dívá na mrtvolu.

Vždyť je to tak, Taku. Díváš se na mrtvolu quellistický revoluce. Neměli nic jinýho. Když jsou teď Koi a ostatní mrtví, nikdo ji už nevzkřísí.

To, že Koie, Brasila a Tres popravil Murakami, pro mě příliš velký šok nebyl. Od procitnutí jsem to cítil v kostech. Přečetl jsem si to i ve tváři Virginie Vidaurové, opřené o pachole. Když to řekla nahlas, vztekle, jen mi potvrdila podezření. A když Murakami věcně přikývl a ukázal mi hrst čertvě vyříznutých kortikálek, přepadl mě nesnesitelný pocit, že se dívám na svůj vlastní obraz v zrcadle.

„Ale Taku.“ Zastrčil je zase do kapsy maskáčů. Zašklebil se a utřel si ruce. „Víš dobře, že jsem neměl na vybranou. Už jsem ti vysvětloval, že novou Recivilizaci nemůžeme připustit. Když je jasný, že tyhle lidi by to stejně projeli. Protektorát by tady udělal akorát paseku. Kdo o to stojí?“

Virginie Vidaurová po něm plivla. Když jsem vzal v úvahu, že byla stále bezvládně opřená o pachole tři čtyři metry daleko, byl to slušný pokus. Murakami si vzdychl.

„Co kdybys o tom chvilku přemejšlela, Virginie? Uvažuj, co by takový neoquellistický povstání na planetě napáchalo! Myslíš si, že to na Adoracionu bylo zlý? A na Sharyi pekelný? Ve srovnání s tím, co by se stalo, kdyby tvoji kámoši z pláže pozvedli prapor revoluce tady, by to nebylo vůbec nic. Věř mi, že Hapetova vláda by se s tímhle světem nemazlila. Jsou to zastánci tvrdý linie a maj úplně volnou ruku. Jakmile se v Kolonizovanejch světech šustne něco, co byť i jen vzdáleně připomíná revoltu, rozdrtěj to. Pokud to chce bombardovat planetu, vybombardujou planetu.“

„Jo,“ odsekla. „A to máme přijmout jako model vlády? Zkorumpovaný kolonialismus opřený o nepřemožitelnou armádu.“

Murakami opět pokrčil rameny. „Proč ne? Z dějinnýho hlediska to funguje. Lidi rádi dělají, co se jim řekne. Navíc, tahle oligarchie tak špatná není. Přece se podívej, v jakejch podmínkách teď lidi žijou. Po bídě a útlaku z období Kolonizace ani stopa. To je tři sta let pryč.“

„Ale proč?“ Mluvila slabě. Začal jsem se obávat, že má otřes mozku. Surfařská zakázková pouzdra jsou houževnatá, ale takové poranění obličeje nevydrží. „Protože je quellisti odstranili, ty imbecile!“

Murakami bezmocně rozhodil rukama. „No jo, dobře, splnili svůj účel. Už je tady nepotřebujeme.“

„To je blbost, Murakami, a ty to víš.“ Vidaurová se ale dívala na mě. „Moc není stavba, ale dynamickej systém. Buď se akumuluje nahoře, nebo difunduje celým systémem. Quellismus spustil difúzi a od tý doby se ji ti zmrdi v Millsportu snažej zvrátit, takže teď se moc zase akumuluje. Je hůř, bude hůř, berou nám a vezmou nám úplně všechno. Za sto let se probudíš a bude to jako za Kolonizace.“

Murakami během její řeči pokyvoval hlavou, jako by se nad každým slovem vážně zamýšlel.

„Správně. Problém je v tom, Virginie,“ promluvil, když skončila, „že mě neplatěj a zcela určitě mě nikdy necvičili k tomu, abych si dělal starosti, co bude za sto let. Vždycky mě cvičili – tys mě cvičila –, abych řešil aktuální problém. A proto jsme taky tady.“

Aktuální problém: Sylvie Oshimová. DeMont.

„Zasranej Mecsek,“ pokračoval Murakami podrážděně a pohodil hlavou k postavě ležící na gravitačních nosítkách. „Kdyby záleželo na mně, žádná místní vláda by se k takovýmu zařízení nedostala, natož aby ho zpřístupnila bandě zdrogovanejch dysfunkčních lovců lebek.

Nový Hok mohl vyčistit tým specialistů ze Sborů a k ničemu takovýmu by vůbec nedošlo.“

„Jo. Nezapomínáš ale, že by to bylo moc drahý?“

Chmurně přikývl. „Já vím. Právě proto Protektorát začal to zařízení pronajímat. Blbost. Aby se vrátila investice. Zase jde jenom o peníze. Nikdo nechce dělat dějiny, každej chce rejžovat.“

„Napadlo mě, že tě to sem přivedlo,“ poznamenala Virginie Vidaurová slabým hlasem. „Každej chce svoje prachy. Úředníci. Kontroloři. Zrovna ty si na to chceš stěžovat?“

Věnoval jí unavený pohled a zavrtěl hlavou. Liebecková a Tomaselliová si odešly začadit, než Mallory-Vlad přiveze Nabodávače. Prostoj. Nosítka se pohupovala metr ode mě, bez dohledu. Na průhledný plastový kryt se snášel jemný déšť, stékaly stružky vody. Vítr zeslábl v nesmělý vánek, třeskot blasterů z opačné strany farmy dávno utichl. Stál jsem tam a v křišťálově čistém okamžiku ticha jsem civěl do strnulých očí Sylvie Oshimové. Kolem bariér vědomí kroužily útržky vyslanecké intuice, šeptem prosily o povolení vstoupit.

„Co jsi myslel tím děláním dějin, Tode?“ zeptal jsem se ho konverzačním tónem. „Co je s tím demontérským hardwarem?“

Otočil se ke mně. V jeho tváři se objevil výraz, jaký jsem u něho ještě nikdy neviděl. Nejistě se pousmál. Vypadal mnohem mladší.

„Co s ním je? Jak už jsem řekl: funguje. Na Latimeru mají výsledky, Taku. Kontakt s marťanskýma umělejma inteligencema. Skoro po šesti stoletích snažení jsme konečně dosáhli datový kompatibility. Jejich stroje mluvěj s našima a tenhle systém dělá prostředníka. Máme rozhraní.“

Po zádech mi proběhly ledové pařáty. Vzpomněl jsem si na Latimer a Sanction IV, na to, co jsem tam viděl a dělal. Vždycky jsem tušil, že je v tom něco klíčového. Jen jsem nevěřil, že si mě to najde.

„Ututlali to,“ prohodil jsem mírně.

„Ty bys to netutlal?“ Murakami ukázal na nehybnou postavu na nosítkách. „Dráty, co má v hlavě, se dokážou domluvit se strojema, co tu po sobě nechali marťani. Nejspíš nám brzo zjistí, kam marťani odešli, a možná nás dokonce za nima dovede.“ Přidušeně se zasmál. „Fór je v tom, že není archeoložka, není systémačka z Vyslaneckejch sborů ani odbornice na marťany. Ne. Je lovkyně, Taku. Obyčejnej žoldák, prakticky nepříčetná likvidátorka strojů. Nikdo nemá ani potuchy, kolik tady chodí podobných. Chápeš vůbec, jak to tentokrát Protektorát posral?

Na Novým Hoku jsi byl. Umíš si představit ty konce, jestli první kontakt s extrémně rozvinutou mimozemskou civilizací uskuteční tyhle typy? Budeme mít kliku, když se marťani nevrátí a pro jistotu nespálí všechny planety, který jsme kdy kolonizovali!“

Potřeboval jsem si zase sednout. Rozklepal jsem se jako před chvílí, od žaludku po hlavu, vracela se mi závrať. Potlačil jsem nevolnost a přes hluk jedné vzpomínky jsem se snažil myslet. Sylviini Slídiči mlčky ničí Škorpiónův roj.

Celý váš způsob existence je vůči nám nepřátelský.

Jo. A kromě toho chcem tuhle podělanou zem!

Orr v tunelu pod Drávou stojí nad nefunkčním karakuri, v ruce pajcr. Tak vypnem to, nebo co?

Demontérské chvástání na palubě Zbraní pro Guevaru. Tehdy působilo legračně, když jste si slova nedali do příslušného kontextu.

Lasi, až přijdeš na to, jak demontovat orbitálku, dej nám vědět, jo?

Jo, počítej taky se mnou. Jestli sundáš orbitálku, Mitzi Harlanová ti ho bude muset každý ráno vyblafnout, dokud budeš naživu.

„Myslíš, že by to opravdu dokázala?“ zeptal jsem se otupěle. „Myslíš, že bude schopná s orbitálkama mluvit?“

Vycenil na mě zuby. Dalo se to považovat za cokoli, jen ne za úsměv. „Taku, možná s nima už mluvila. Teď ji držíme pod sedativy, Tseng hlídá datový spojení. Co ale provedla předtím, netušíme.“

„A když začne vysílat data?“

Pokrčil rameny, odvrátil tvář. „Mám svoje rozkazy.“

„To je jedinečný. Neobyčejně konstruktivní.“

„Taku, máme snad na vybranou?“ utrhl se na mě a v jeho hlase zaznělo zoufalství. „Víš přece, jaký divný věci se dějou na Novým Hoku. Miminti se chovají tak, že by to od nich nikdo neočekával. Stavěj nový miminty podle specifikací, který v období Recivilizace vůbec neexistovaly. Každej si myslí, že je to evoluce strojů, primitivní nanotechnologie prostě vyspěla přirozeným vývojem. Ale co když to tak není? Co když proces spouštějí sami demontéři? Co když se orbitálky probouzejí, protože větří velitelskej software, a na oplátku působěj na miminty? Ta technologie se měla blížit marťanský technice – aspoň do tý míry, do jaký jí rozumíme. A z Latimeru přišla zpráva, že se to povedlo. Proč by to nemělo fungovat tady?“

Zíral jsem na Sylvii Oshimovou a v hlavě mi zněla ozvěna Jadina hlasu.

– ale všechno to nesrozumitelný drmolení, výpadky, zaměřování se na lokality, který udělal už někdo jinej – to se fakt datuje od Ijamonu –

– několikrát jsme se zaměřili na mimintskou aktivitu, jenže když jsme tam pak nakráčeli, bylo po všem. Vypadalo to, jako by se likvidovali navzájem –

Myšlenky vířily cestami, jež mi otevřela Todorova vyslanecká intuice. Co když miminti nebojovali mezi sebou? Nebo co když –

Dráva. Sylvie na palandě mumlá v polovědomém stavu: Zná mě to. Je to jako starej přítel. Je to jako –

Paluba Boubínského ostrovana. Žena, která se považuje za Nadú Makitu, leží na jiné pryčně.

Grigori. Je tam něco, co se jmenuje Grigori Ishii.

„Ti lidé, co je máš v kapse,“ obrátil jsem se na Murakamiho. „Ti, cos je zamordoval ve jménu klidné budoucnosti nás ostatních. Ti věřili, že je to Quellcrist Falconerová.“

„Hm, víra je divná věc, Taku.“ Hleděl přes nosítka do dálky, v hlase ani stopa po humoru. „Jseš Vyslanec, víš to.“

„Dobrá. Čemu věříš ty?“

Nějakou dobu mlčel. Nakonec zavrtěl hlavou a pohlédl mi do očí.

„Čemu věřím, Taku? Věřím, že jestli máme rozluštit tajemství marťanský civilizace, návratu anihilovaný mrtvoly si nikdo ani nevšimne.“

„Myslíš, že je to ona?“

„Je mi to jedno. Nic to na věci nemění.“

Tomaselliová něco zvolala. Podél Segesvarovy zničené farmy se jako obrovský zdivočelý kyborgizovaný rejnok sloní sunul Nabodávač. Risknul jsem, že se zase pozvracím, opatrně jsem si vyladil neurachem a na velitelské věžičce jsem rozeznal Malloryho se spojařkou a několika dalšími piráty, které jsem neznal. Postavil jsem se blíž k Murakamimu.

„Chci se tě zeptat ještě na něco, Tode. Co uděláš s náma? S Virginií a se mnou?“

„No jo.“ Prudce si prohrábl zastřižené vlasy, až z nich vystříkla voda. Usmál se, jako by se shledal se starým přítelem, a přitom se jen hovor vrátil k praktickým otázkám. „To je trošičku problematický, ale něco už vymyslíme. Jak to teď vypadá na Zemi, budou chtít, abych vás oba přivedl nebo vás oba vymazal. Současná vláda na odpadlický Vyslance přívětivě nekouká.“

Unaveně jsem přikývl. „Takže?“

Zazubil se na mě. „Takže se na ně vyserem. Jseš Vyslanec, Taku. Ona taky. To, že nenosíte průkazku, ještě neznamená, že k nám nepatříte. Odejít ze Sborů vás nezmění. Myslel sis, že vás odepíšu jenom proto, že nějaká špinavá banda pozemskejch politiků potřebuje obětní beránky?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mluvíš o svejch chlebodárcích, Tode.“

„Seru na ně. Zodpovídám se velitelství Vyslaneckých sborů. My svoje lidi nevymazáváme.“ Kousl se do spodního rtu, ohlédl se po Virginii, pak se obrátil ke mně. Začal téměř šeptat. „Ale potřebuju trošku píchnout, Taku. Virginie si to vzala moc k srdci. S takovým postojem ji pustit nemůžu. Už proto, že jakmile se otočím, ustřelí mi hlavu plazmovkou.“

Nabodávač se sunul bokem k nepoužívané části přístaviště a vystřelil uvazovací drapáky. Hladově se zakously do superotonu. Několik z nich zasáhlo zvětralé partie plošiny a utrhly je, než se lana stačila napnout. Vznášedlo couvlo do zvířené vody a rozcupované belady, svinulo drapáky a znovu je vystřelilo.

Něco za mnou zanaříkalo. V první chvíli jsem si přihlouple pomyslel, že Virginie Vidaurová konečně dala průchod žalu. O zlomek vteřiny později jsem postřehl strojový podtón – poznal jsem zvuk poplašného zařízení.

Čas se zasekl. Vteřiny se proměnily v pomalý sled neohrabaně ukrajovaných vjemů, všechno se vleklo líně jako pod vodou.

– Liebecková se prudce otáčí od Beladové pláně, joint jí vypadává z úst a v letmé spršce jiskřiček se odráží od poprsí na zem –

– Murakami mi řve do ucha a vrhá se k nosítkám –

– monitorovací systém nosítek kvílí, Sylvie Oshimová sebou hází, soustava spirálních holodisplejů ožívá a plane kolem ní jako svíčky –

– Sylvie na mě upírá oči tak, že se od nich nemůžu odtrhnout –

– siréna na Tsengově přístroji kvílí, to může mít jediný důvod –

– Murakami zvedá ruku, od pasu tahá kalašnikov –

– můj vlastní výkřik splývá s jeho, vrhám se před něj, ruce svázané, beznadějně pomalý –

A pak se na východě roztrhla mračna a vyvrhla andělský oheň.

Přístav vzplál září a zlobou.

A obloha se zhroutila.

Kapitola čtyřicátá devátá

Chvíli mi trvalo pochopit, že se mi to jenom nezdá. Svět totiž vypadal stejně pustě a strašidelně jako noční můra z dětství po zásahu paralyzérem, stejně jako ona postrádal smysl. Zase jsem ležel na molu Segesvarovy farmy, ale byl jsem tu sám a ruce jsem měl rozvázané. Na všem ležel jemný mlžný opar, barvy vybledly. Nosítka se trpělivě pohupovala na původním místě, jenže podle pokroucené snové logiky na nich ležela Virginie Vidaurová. Kolem veliké podlitiny ve tváři byla bílá. Do vzdálenosti několika metrů na pláni hořela voda bledými ohníčky.

Jako strnulý křídlatec seděla na jednom z pacholat Sylvie Oshimová a shrbená pozorovala plameny. Musela mě slyšet, jak vstávám, ale neotočila se ani se jinak nepohnula.

Konečně přestalo pršet. Ve vzduchu páchla spálenina.

Nejistě jsem došel k vodě a zastavil se u Sylvie.

„Kurva. Grigori Ishii,“ poznamenala, aniž vzhlédla.

„Sylvie?“

Když se otočila, viděl jsem, že se nemýlím. Demontérská velitelka se vrátila. Způsob držení těla, oči a hlas, to všechno patřilo jí. Unaveně se usmívala.

„Je to všechno tvoje vina, Micky. To kvůli tobě jsem začala přemejšlet o Ishiiovi. Nedalo mi to. A nakonec jsem si vzpomněla, kdo to byl. Musela jsem ho najít. A jakmile jsem začala hledat, musela jsem jít po cestičkách, po kterejch se tam dostal, po stejnejch cestičkách, po kterejch se tam dostala i ona.“ S námahou pokrčila rameny. „Otevřela jsem průchod.“

„Nevyznám se v tom. Kdo je Grigori Ishii?“

„Fakt si nepamatuješ? Třetí třída základní školy. Kráter Alabardos.“

„Bolí mě hlava, Sylvie, a do školy jsem moc nechodil. Mluv k věci.“

„Grigori Ishii byl pilot quellistický tryskový koptéry, co ho přidělili na Alabardos. Ten, co se pokusil odletět s Quell. Při zášlehu andělskýho ohně zemřel s ní.“

„To by pak…“

„Jo,“ zasmála se krátce a hluše. „Říká pravdu. Fakt je to ona.“

„Ona?“ Rozhlédl jsem se kolem sebe a snažil se postihnout rozsah toho všeho. „To udělala ona?“

„Ne, já,“ opravila mě s pokrčením ramen. „Vlastně oni, ale já je požádala.“

„Ty jsi sem přivolala andělskej oheň? Napíchla ses na orbitálku?“

Její tváří prokmitl úsměv, ale cestou se zadrhl na čemsi bolestném. „Jo. Pořád jsme o tom plkali, a já to teď najednou uskutečním. To snad není možný, co?“

Přitiskl jsem si dlaň na tvář. „Hele, Sylvie, zpomal. Co se stalo s Ishiiovou koptérou?“

„Nic. Chci říct, všecko, cos o tom četl ve škole. Sejmul ji andělskej oheň, přesně jak nám to vyprávěli, když jsme byli děti.“ Povídala si spíš pro sebe, než že by mluvila se mnou. Civěla do mlhy vytvořené bleskem orbitální stanice, který sežehl Nabodávače i čtyři metry vody pod ním. „Andělskej oheň není, co jsme si mysleli, Micky. Je to zbraň, ale navíc taky záznamový zařízení. Andělskej záznam. Zničí všecko, na co sáhne. Čeho se však dotkne, to energii paprsku určitým způsobem modifikuje. Každá molekula, každá částice v atomu do jisté omezené míry změní energetický stav paprsku. Když skončí, nese v sobě kompletní obraz toho, co zničil. Ty obrazy se ukládají, neztratí se nic.“

Nedůvěřivě jsem se rozesmál. „Děláš si srandu? Chceš mi tvrdit, že Quellcrist Falconerová strávila posledních tři sta let života v marťanský databázi?“

„Nejdřív se ztratila,“ zamumlala Sylvie. „Dlouho bloudila, vyčkávala mezi křídlama. Nechápala, co se jí přihodilo. Netušila, že ji to přepsalo. Musela být hrozně silná!“

Pokusil jsem se představit, jaké to může být. Jak lze virtuálně existovat v systému vytvořeném mimozemskou civilizací. Nedokázal jsem to. Běhal mi z toho mráz po zádech.

„Jak se dostala ven?“

Sylvie ke mně vzhlédla se zvláštním třpytem v očích. „Orbitálka ji seslala.“

„Prosím tě.“

„Ne, je…“ Zakroutila hlavou. „Netvrdím, že chápu procesy, vím jenom, co se stalo. Viděla ve mně něco, v mým spojení s velitelským softwarem. Analogii, něco, o čem si myslela, že umí pochopit. Pro tohle vědomí jsem byla dokonalá schránka. Myslím, že celá orbitální síť funguje jako integrovanej systém a že se o tyhle věci pokouší už delší čas. Ty proměny chování mimintů na Novým Hoku. Systém se podle mě snaží nahrávat uložený lidský osobnosti, všechny lidi, co je orbitálky během posledních čtyř století sežehly z oblohy, nebo to, co z nich zbylo. Zatím je stahoval do mimintů. Chudák Grigori Ishii – stal se součástí děla typu Škorpión, co jsme ho sejmuli v Zóně.“

„Jasně. V delíriu na Drávě jsi řekla, že ho znáš.“

„To jsem neřekla já. Ona ho poznala. Nemyslím si, že z Ishiiovy osobnosti zbylo nějak moc.“ Zachvěla se. „V zadržovacích celách tam dole toho aspoň moc není, nanejvýš skořápka, a není to při smyslech. Jenže v ní to vyvolalo vzpomínky. Zaplavila systém, aby se dostala ven a nějak se s tím vyrovnala. Proto původní spojení povolilo. Nedokázala jsem ji udržet. Vylítla na hladinu jako puma.“

Pevně jsem zavřel oči a snažil se informace vstřebat.

„Proč by to orbitálky dělaly? Proč by začínaly nahrávat?“

„Jak jsem řekla. Nevím. Možná prostě nevěděj, co si s lidskejma osobnostma počít. Určitě na to nejsou stavěný. Dejme tomu, že se s tím orbitálky snažily sto let vyrovnat, a když se jim nevedlo, začaly se poohlížet, kam ten neřád odložit. Posledních tři sta let, tedy převážnou část našich dějin na týhle planetě, měli miminti Novej Hok jenom pro sebe. Je možný, že se to dělo vždycky. Těžko se dozvíme, co bylo před Mecsekovou iniciativou.“

Nepřítomně jsem přemítal, kolik lidí asi zahubily blesky andělských ohňů za čtyři sta let kolonizace Harlanova světa. Osudné chyby pilotů, političtí vězni vypuštění z Rilských útesů či z jiných popravišť po celé planetě na antigravitačních kšírách, a pak podivná úmrtí, kdy orbitální stanice vybočily z obvyklých parametrů. Uvažoval jsem, kolik lidí v marťanských orbitálních databázích zmizelo v šílenství, kolik dalších se zbláznilo, když je orbitálky bez velkých cavyků naládovaly do mimintských mozků na Novém Hoku. Kolik jich zbývalo.

Chyby pilotů?

„Sylvie?“

„Co je?“ Už zase hleděla na Pláň.

„Když jsme tě odváželi z Rily, vnímala jsi? Uvědomovala sis, co se okolo tebe děje?“

„Millsport? Spíš ne. Něco málo. Proč?“

„Došlo tam k přestřelce s přepadovou helikoptérou. Orbitálky ji sundaly. Tehdy jsem si myslel, že pilot špatně odhadl rychlost stoupání nebo že orbitálky podráždil ohňostroj. Ale kdyby na nás dál střílel, byla bys teď po smrti. Myslíš, že…?“

Pokrčila rameny. „Snad. Nevím. Není na to spoleh.“ Ukázala kolem a zaraženě se zasmála. „Nemůžu si poručit, kdy se mi zachce. Jak jsem řekla. Musela jsem hezky poprosit.“

Todor Murakami rozložený na atomy. Tomaselliová a Liebecková, Vlad-Mallory a celá jeho posádka, kompletní opancéřovaný trup Nabodávače a stovky kubíků vody pod ním, dokonce – pohlédl jsem na zápěstí a spatřil na nich drobné popáleniny – i biowarové náramky, jimiž spoutali mně a Virginii ruce. Všechno zmizelo v mikrosekundě dokonale kontrolovaného nebeského hněvu.

Uvažoval jsem, jak přesně musí stroj pochopit zadání, aby to zvládl z výšky pěti set kilometrů nad povrchem planety. Přemýšlel jsem o posmrtném životě a jeho strážcích na oběžné dráze. Vzpomněl jsem si na úhledný pokojíček ve virtuálu, na štítek s poustevnickým vyznáním víry na vnitřní straně dveří, jehož jeden růžek se odchlipoval. Podíval jsem se na Sylvii a zčásti pochopil, co se v ní odehrává.

„Jaký to je?“ zeptal jsem se. „Mluvit s nima.“

Ušklíbla se. „Jaký asi? Jako náboženství. Jako by se mi všecky máminy dogmata vrátily jako bumerang. A není to mluvení.“ Zašermovala rukama. „Je to spíš sdílení, něco jako když se stírají hranice, který z tebe dělaj to, co jseš. Nevím. Možná něco jako sex, dobrej sex. Ale není to… Seru na to, Micky. Nemůžu ti to popsat, sama stěží věřím, že se to stalo. Jo,“ trpce se zašklebila. „Spojení s božskou přirozeností. Až na to, že lidi jako moje matka by spíš před takovým spojením s řevem utekli, než by se mu postavili čelem. Temná stezka, Micky. Otevřela jsem dveře a software věděl, co dělat dál, chtěl mě tam vzít, byl k tomu udělanej. Je tam ale tma a zima. Obnaží tě to, oloupe. Najdeš tam něco jako ochranný křídla, ale jsou chladný, Micky. Chladný a drsný a voněj po třešních a hořčici.“

„Komunikuje s tebou orbitálka? Nebo ji řídí rovnou marťani?“

Zčistajasna vykouzlila další pokřivený úsměv. „To by bylo něco. Vyřešit největší tajemství naší doby. Kde jsou marťani? Kam odešli?“

Na chvíli jsem se oddal představám. Naši jestřábí předchůdci s netopýřími křídly vzlétají k nebi po tisících a čekají, až vyšlehne andělský oheň a promění je. Až je spálí na popel a probudí je k virtuálnímu znovuzrození nad oblaky. Je možné, že přicházejí jako poutníci ze všech světů svého hegemonního panství a shromažďují se tu, aby prožili okamžik neodvolatelné transcendence.

Zakroutil jsem hlavou. Vypůjčil jsem si metafory od Poustevníků a připepřil je špetkou na hlavu postaveného křesťanského mýtu oběti. První poučka, kterou vtloukají do hlavy archeologům začátečníkům: Nevnášej antromorfní balast do kultury, která s lidmi nemá nic společného.

„Asi moc jednoduchý,“ odpověděl jsem za ni.

„Jo. Každopádně si myslím, že to, co komunikuje, je orbitálka. Působí dojmem stroje, jako miminti, jako software. Na druhou stranu tam marťani jsou. Grigori Ishii, přesněji to, co z něj zbylo, o nich blábolí pořád, když je mu zrovna rozumět. Řekla bych, že Naďa si vybaví něco podobnýho, až získá odstup. Až se jí to povede, až si konečně vzpomene, jak se dostala z databáze do mojí hlavy, bude schopná s nima opravdu mluvit. Moje spojení proti tomu bude vypadat jako morseovka na tamtamu.“

„Myslel jsem si, že Naďa neumí zacházet s velitelským softwarem.“

„Neumí. Zatím ne. Ale můžu jí to naučit, Micky.“

Během hovoru vyzařoval z tváře Sylvie Oshimové kromobyčejný klid. Něco, čeho jsem si u ní v Nevyčištěné zóně a nikdy potom nevšiml. Vzpomněl jsem si na výraz v obličeji Nikolaie Natsuma v poustevnickém klášteře, než jsme mu svým příchodem všechno pokazili – viděl jsem v něm stejnou cílevědomost, nezkalenou jedinou lidskou pochybností. Stejně podivuhodnou sounáležitost se svými vlastními činy, jakou jsem u sebe nenalézal od Inneninu a ani jsem neočekával, že ji v sobě ještě někdy naleznu. Cítil jsem spíš bledou závist.

„Bude z tebe demontérská sensei, Sylvie? O to ti jde?“

Netrpělivě zagestikulovala. „Nemluvím o učení v reálným světě. Mluvím o ní. Dole v izolaci z každý minuty vyzískáme měsíce. Můžu jí ukázat, jak se to dělá. Lovu na miminty se to nepodobá, k tomu velitelský software vlastně není. A pochopila jsem to až teď. Mám pocit, že ve srovnání s tímhle jsem čas v Nevyčištěný trávila v polospánku. Mám dojem, že kvůli tomuhle jsem se opravdu narodila.“

„Mluví z tebe software, Sylvie.“

„Jo, možná. A co?“

Na to jsem neuměl odpovědět. Raději jsem se podíval na nosítka, na nichž místo Sylvie ležela Virginie Vidaurová. Šel jsem blíž, jako by mě k nim táhlo lano za krk.

„Bude v pořádku?“

„Jo, myslím, že jo,“ přisvědčila Sylvie a unaveně slezla z pacholete. „Tvoje přítelkyně?“

„Hm – něco takovýho.“

„Jo, ten šrám na tváři vypadá špatně. Mohla prasknout kost. Položila jsem ji tam tak opatrně, jak to šlo, nahodila systémy, ale zatím mám dojem, že jí můžou jen ulevit od bolesti, udržovat v umělým spánku. Diagnózu to ještě neudělalo. Bude potřebovat pře–“

„Hmm?“

Otočil jsem se, abych ji pobídl, a uviděl šedivou nálož na vrcholu balistické křivky. Nebyl čas běžet k Sylvii, nemohl jsem nic, jen chránit sám sebe. Vrhl jsem se přes nosítka pod chatrnou ochranu, kterou mi nabízela. Vojenský speciál od Tsenga musí být aspoň částečně neprůstřelný. Dopadl jsem na zem za nosítky a přitiskl se k zemi. Rukama jsem si zakryl hlavu.

Granát detonoval s podivně tlumeným zapraskáním a mně v hlavě něco současně s výbuchem zaječelo. Tlumená rázová vlna mi dala pohlavek, zalehlo mi v uších. Neměl jsem čas zjišťovat, jestli mě šrapnely zranily, vyskočil jsem na nohy a otočil jsem se k němu, když ještě vylézal z vody. Neměl jsem u sebe zbraně, ale vyrazil jsem kolem nosítek, jako bych v každé ruce jednu třímal.

„Tos byl rychlej,“ zavolal na mě. „Myslel jsem, že vás dostanu oba.“

Šaty měl promočené. Přes čelo se mu táhla hluboká sečná rána, kterou voda vyprala do růžova a zbavila krve, ale sebejisté držení jantarově zbarveného pouzdra si zachoval. Černé vlasy měl stále dlouhé, zacuchané až na ramena. Nezdálo se, že je ozbrojen, ale stejně se na mě křenil.

Sylvie ležela zhroucená na půl cesty mezi nosítky a vodní hladinou. Do tváře jsem jí neviděl.

„Teď tě už zabiju,“ oznámil jsem mu chladně.

„Chceš říct, že se o to pokusíš, stařečku.“

„Víš vůbec, cos udělal? Máš ponětí, koho jsi teď zabil?“

S ironickou lítostí zavrtěl hlavou. „Už ti dočista změknul mozek? Myslíš si, že se vrátím k Harlanovic famílii s mrtvolou, když jim můžu doručit živý pouzdro? Za to nejsem placenej. Byl to paralyzující granát, bohužel jich víc nemám. Neslyšel jsi, jak bouchnul? Těžko by sis ho s něčím spletl, kdybys byl poslední dobou někde v boji. Ale tos asi nebyl. Rázová vlna omráčí, molekulární šrapnel pěkně uspí. Dneska se neprobere.“

„Nepoučuj mě o zbraních, Kovacsi. Byl jsem ty, ale nechal jsem toho a šel dělat něco zajímavějšího.“

„Fakt?“ V hrozivě modrých očích zaplál hněv. „A co to jako bylo? Pouliční kriminalita nebo poražená revoluce? Prej jsi zkusil obojí.“

Postoupil jsem o krok dopředu. Postavil se do střehu.

„Ať už ti říkali cokoliv, slunce jsem viděl vycházet víckrát než ty, jsem o sto let starší. A teď se postarám, abys už žádnej východ slunce nezažil.“

„Vážně?“ zachrčel na mě znechuceně. „No, jestli se ty východy slunce zasloužily o to, co je z tebe teď, udělal bys mi laskavost. Protože ať už skončím jakkoliv, nechci se stát tebou. Než bejt na tvým místě, to si radši rovnou vpálím kulku do báze.“

„Proč to teda neuděláš? Ušetříš mi námahu.“

Zasmál se. Řekl bych, že to nejspíš mělo znít opovržlivě, ale moc se mu to nepovedlo. Cítil jsem z něho nervozitu, moc si to bral. Mávl nad tím rukou.

„Člověče, jsem skoro v pokušení nechat tě běžet. Tak je mi tě líto.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ty mi nerozumíš. Už ti nedovolím, abys ji odvezl Harlanitům. Je konec.“

„To teda je. Nemůžu uvěřit, jak sis mohl tak posrat život. Vždyť se na sebe kurva podívej!“

„Spíš ty se na mě podívej. Je to poslední obličej, kterej v životě vidíš, blbečku.“

„Nedramatizuj to, stařečku.“

„To ty si myslíš, že jsme na divadle.“

„Ne,“ odtušil a tentokrát se mu opovržlivý tón vydařil. „I na divadlo je to ubohý. Spíš džungle. Jseš jako starej chromej vlk, co už smečce nestačí a poflakuje se po okolí, aby si utrhl kus masa, o kterej už nikdo jinej nestojí. Nemůžu uvěřit, žes byl schopnej opustit Sbory. Nechce se mi tomu kurva věřit!“

„Jasně,“ vyštěkl jsem, „protože ty jsi tam nebyl!“

„Jo. Protože kdybych tam byl, nikdy by se to nestalo. Myslíš si, že bych to všechno jen tak spláchnul do hajzlu? Že bych zdrhnul jako náš fotr?“

„Jdi do prdele!“

„Ty jsi zdrhnul, ty jdi do prdele. Vykašlal ses na Sbory, vykašlal ses na mámu.“

„Nemáš ponětí, o čem mluvíš. Potřebovala mě asi jako blanomedůzu v plaveckým bazénu. Byl jsem kriminálník!“

„To je fakt, tos byl. Co bys ještě chtěl? Medajli?“

„A co bys udělal na mým místě ty? Jsi bejvalej Vyslanec. Nesmíš zastávat úřad, mít šarži u vojska ani vyšší pozici ve firmě. Od nikoho nedostaneš legálně úvěr. Když jseš tak chytrej, řekni mi, co bys s takovou kartou udělal?“

„Zaprvé bych neodešel.“

„Vždyť jsi tam kurva nebyl!“,

„No jo. Co bych dělal jako bejvalej Vyslanec? Nevím. Ale zatraceně dobře vím, že bych za dvě stě let neskončil jako ty. Sám, švorcovej a závislej na Radulovi Segesvarovi a bandě zasranejch surfařů. Abys věděl, vystopoval jsem tě k Radovi dřív, než ses tady objevil. Věděls to?“

„Ovšem, věděl.“

Na okamžik se zadrhl. Vyslanecký klid v tahu, na to byl moc vzteklý.

„Hm. A věděl jsi, že jsme předem počítali s každým tvým krokem už od Tekitomury? Víš, že tu léčku na Rile jsem nastražil já?“

„Jo, to vám vyšlo krásně.“

Zas o kousek větší vztek. „Na tom moc nezáleželo. Stejně jsme měli v záloze Rada. Byli jsme krytý od začátku. Proč myslíš, že ses mohl zdejchnout tak snadno?“

„No, protože ti orbitálky sejmuly helikoptéru a protože jste byli neschopný nás v Severním rameni najít.“

„Jdi do háje. Myslíš, že jsme tě nějak moc hledali? Věděli jsme, kam máš namířeno, už od začátku. Od začátku jsme ti byli v patách.“

Má dost. Rozhodnutí mě tlačilo vpřed, ruce natažené k němu.

„Tak dobrý,“ přerušil jsem ho zdvořile. „Teď to budeš muset dotáhnout. Myslíš, že to zvládneš sám?“

Dlouho jsme se dívali jeden druhému do očí, souboj byl nevyhnutelný. Pak na mě zaútočil.

Než jsem se stačil postavit na odpor, zahnal mě o dva metry dozadu sérií ničivých úderů, vedených na hrdlo a slabiny. Ránu na slabiny jsem srazil rukou dolů, sehnul jsem se dost, abych ránu hranou ruky, původně mířenou na hrdlo, zachytil čelem.

Můj protiúder na solar explodoval ve stejném okamžiku. Zapotácel se a pokusil se mi paži zaháknout, jenže oblíbený chvat z aikido jsem znal natolik důvěrně, že mě skoro rozesmál. Vysmekl jsem se mu a píchl ho prsty do očí. Elegantně se vyklonil a vzápětí na mě vyrukoval s kopem ze strany do žeber. Moc vysoko a moc pomalu, tak jsem ho chytil za nohu a prudce s ní zakroutil. Přetočil se s ní, udělal ve vzduchu vývrtku a druhou nohou mi vykopl proti hlavě. Nártem mě zasáhl do obličeje – už jsem ale couval, a tak jsem to nedostal naplno. Nohu jsem ale pustil, zorné pole se mi na okamžik rozostřilo. Ve chvíli, kdy dopadl na zem, jsem narazil zády na nosítka. Zhoupla se na nosných polích a udržela mě na nohou. Potřásl jsem hlavou, abych vypudil náhlou závrať.

Nezápasili jsme tak krutě, jak by se dalo čekat. Oba jsme byli unavení, a tak jsme nezbytně spoléhali na úpravu pouzder. Oba jsme se dopouštěli chyb, které by byly za jiných okolností osudné. Snad jsme postrádali i vnitřní jistotu, co vlastně v tomhle podivně neskutečném mlžném vzduchu nad ztichlým přístavem děláme.

Poustevníci věří…

Sylviino přemítání ve virtuálu.

… že všecko tam venku je pouhá iluze, stínová hra stvořená původními bohy, aby nás chovali jako v kolébce, dokud si neušijeme na míru svoji vlastní realitu a nepřeneseme se do ní jako digitální data.

To člověka uklidní.

Odplivl jsem si a nadechl se. Odlepil jsem se od víka nosítek.

Když o tom nebudeš přemejšlet.

Na druhém konci mola se vyhrabal na nohy. Zatímco se sbíral, sebral jsem všechny síly a skočil jsem po něm. Všiml si toho, otočil se ke mně. Kop odrazil pokrčenou nohou, pěsti dvojitým krytem před hrudí a hlavou. Náraz mnou smýkl, v otočce mě loktem nabral do zátylku. Klesl jsem k zemi dřív, než mi mohl způsobit citelnější zranění, odkulil jsem se a sekl mu po nohách. Odtančil ode mě, ještě se usmál a zas po mně skočil, chtěl na mě dupnout.

Přestaň se smát, ty zmrde!

Segesvarova tvář zkroucená po desítkách let hořkosti vztekem a pak zoufalstvím, protože moje posměšky mu zbořily všechny iluze. Murakami, plnou ruku zkrvavených vyříznutých bází, na mě krčí rameny. Jako zrcadlo.

Matka a můj sen a –

– pokouší se zvednout z podlahy, ale otec jí dupne obutou nohou na břicho. Matka se zkroutí bolestí, překulí se na stranu, lavor se převrátí, mýdlová voda vyšplíchne až ke mně –

– příval vzteku, hněv narůstá –

– s každou vteřinou jsem starší. Brzy budu tak velký, že na dveře dosáhnu –

– zabiju ho holýma rukama, mám v rukou zbraně, moje vlastní ruce jsou zbraně –

– stínová hra –

Jeho noha dopadala. Připadalo mi to jako věčnost. V posledním okamžiku jsem se odkutálel k němu. Už byl příliš rozjetý, neměl kam uskočit. Noha mi přistála na rameni, ztratil rovnováhu. Kutálel jsem se dál. Klopýtl. Štěstí mi přálo. Patou zavadil o něco za sebou. O Sylviinu nehybnou postavu. Přepadl přes ni dozadu.

Vztyčil jsem se, přeskočil Sylviino tělo a tentokrát ho zastihl nepřipraveného. Ještě se nezvedl na nohy, když jsem ho ze strany brutálně kopl do hlavy. Roztrhl jsem mu skalp, krev vytryskla jako gejzír. Než se stačil převalit, kopl jsem ho znovu. Natrhl jsem mu ústa. Další krev. Zhroutil se, vrávoravě se podepřel rukama. Celou svojí váhou jsem mu přistál na pravé paži a hrudníku. Zachroptěl. Měl jsem dojem, že jsem zaslechl prasknutí ramenní kosti. Malíkovou hranou dlaně jsem ho sekl do spánku. Hlava se mu převalila na stranu, oči se obrátily v sloup. Pak jsem se rozpřáhl k závěrečné ráně hranou ruky do hrdla, abych mu přerazil hrtan.

– stínová hra –

Pohání vás nenávist k sobě, protože ji můžete usměrnit na kterejkoliv vnější cíl.

Je to ale nehybná šablona, Kovacsi. Něco jako socha zoufalství.

Shlížel jsem na něho. Stěží se mohl pohnout. Dal by se zabít lehce.

Sebezášť –

Stínová hra –

Matka –

Odnikud se mi v mysli vynořil obraz, jak se na Tekitomuře pevně držím pod marťanskou věží. Paralyzovaný mezi nebem a zemí. Spatřil jsem vlastní ruku. Je zaťatá do lana, drží mě nad propastí, udržuje mě naživu.

Vězní mě na jednom místě.

Viděl jsem se, jak prst za prstem uvolňuji sevření, jak se dávám do pohybu.

Vstal jsem.

Nechal jsem ho na pokoji, ustoupil jsem. Stál jsem tam, civěl na něho a snažil se pochopit, co jsem to vlastně právě teď udělal. Zamžoural na mě.

„Abys věděl,“ oslovil jsem ho a hlas mi zaskřípal jako rezavé železo. Musel jsem začít znovu, šeptem, unaveně. „Abys věděl, seru na tebe. Nebyl jsi v Inneninu, na Loyku jsi nebyl, na Sanctionu IV a v Hunský domovský soustavě taky ne. Dokonce jsi ani nikdy nebyl na Zemi. Co ty kurva můžeš vědět?“

Vyplivl krev. Posadil se, otřel si rozbitá ústa. Nevesele jsem se zasmál. Zavrtěl jsem hlavou.

„Víš co? Uvidíme, jestli si povedeš líp. Myslíš, že se vyhneš všemu, co jsem kdy posral? Tak do toho, zkus to!“ Uvolnil jsem mu cestu a ukázal na úvaziště kluzáků v přístavišti. „Pár by jich tam mohlo bejt pojízdnejch. Je na tobě, jakou cestu si zvolíš. Nikdo tě hledat nebude, tak mazej, dokud máš náskok.“

Dával se dohromady pomalu. Nespouštěl ze mě oči, ruce se mu třásly napětím, připravené odrazit útok. Snad jsem mu paži ani nezlomil. Znovu jsem se zasmál, tentokrát s lepším pocitem.

„Myslím to vážně. Uvidíme, jestli můj život ukočíruješ líp. Uvidíme, jestli neskončíš jako já. Běž!“

Prošel kolem mě, dosud ostražitý, zamračený.

„To si piš,“ zabručel. „Hůř určitě dopadnout nemůžu.“

„Tak běž. Už kurva vypadni!“ Znovu mnou zalomcoval vztek, zase jsem dostal chuť srazit ho, skoncovat to. Ale zadusil jsem ho v sobě. Kupodivu mě to nestálo velké úsilí. Když jsem promluvil, můj hlas zněl vyrovnaně. „Přestaň tady čučet a tahat si triko, nejsem na tebe zvědavej.“

Věnoval mi další nedůvěřivý pohled, pak vykročil. Zamířil k okraji mola, k méně poškozeným kluzákům.

Pozoroval jsem ho, jak odchází.

Ušel tucet metrů, zastavil se a otočil. Měl jsem dojem, že se chystá zamávat.

Přístavem prosvištěl ohnivý zášleh z blasteru. Zasáhl ho do hlavy a hrudníku, spálil všechno, co mu stálo v cestě. Na okamžik zůstal stát, když od hrudníku nahoru už neexistoval, pak se dýmající zbytky těla zhroutily, přepadly přes okraj plošiny, odrazily se od opancéřovaného čumáku nejbližšího kluzáku a s dutým žblunknutím zmizely ve vodě.

Píchlo mě pod žebry. Z hrdla se mi dral tlumený výkřik, ale ještě za zubama se zarazil. Otočil jsem se směrem, odkud vyšlehl paprsek.

Ze dveří balírenské stanice vyšla Jadwiga. Nějak se dostala k Murakamiho plazmové karabině či pušce, která se jí podobala. Držela ji po boku, opřenou kolmo vzhůru. Kolem miřidel se vzduch tetelil žárem.

„Doufám, že ti to nevadí,“ zavolala na mě přes šumění větru a mrtvolné ticho mezi námi.

Zavřel jsem oči. Zůstal jsem tam stát, jen jsem dýchal.

Nepomáhalo to.

Epilog

Kossuthské pobřeží mizí za zádí Hajducké dcerky. Z paluby vypadá jako linka kreslicím uhlem. Na jihu se hrozivě tyčí hradba mračen, v západním cípu Pláně skomírají zbytky bouře. Pro celou plavbu na sever meteorologové předpovídají klidné moře a sluníčko. Japaridze počítá, že by nás na Tekitomuru mohl dopravit v rekordním čase, a za ty prachy by to i rád udělal, jenže náhlý úprk na sever by u stárnoucího nákladního vznášedla nezůstal bez povšimnutí. A pozornost nepotřebujeme. Daleko lepší utajení nám poskytne váhavý, všední rytmus obchodní plavby se zastávkami podél západního pobřeží Sajfronského poloostrova.

Vím, že v mocenských kruzích kdesi v Millsportu probíhá vyšetřování. Hyperportovali se tam operační revizoři Vyslaneckých sborů, slídí v troskách Murakamiho tajné mise. Ale i tohle nás mine – podobně jako odcházející bouře. Máme čas a s trochou štěstí budeme mít čas na všechno, co chceme udělat. Virus qualgrist se neochvějně šíří planetární populací a přináší hrozbu, která příslušníky Harlanova rodu vyžene z aristokratických pouzder do digitálních bází za jejich předky. V centru dění vzniká po jejich ústupu mocenské vakuum a vrhá zbytek oligarchie Prvních rodů do nezvladatelného politického maelströmu. Krach je na obzoru. Jakuza, hajduci a Protektorát budou kroužit jako lahvouni trnití kolem oslabeného rejnoka sloního, počkají si, jak to dopadne, pohlídají si jeden druhého. Zatím se ale k žádnému kroku neodhodlají. Nikdo z nich.

Tak to alespoň vidí Quellcrist Falconerová, a i když to někdy zní příliš jednoduše a elegantně, asi jako když Soseki Koi svého času mluvil o běhu dějin, mám tendenci s ní souhlasit. Tenhle proces jsem zažil i na jiných planetách, někdy jsem ho pomáhal uskutečňovat, a její předpoklady vypadají pravděpodobně. Navíc tu prožila období Recivilizace, což z ní činí zdatnějšího odborníka na politické zvraty Harlanova světa, než jakým je kdokoli z nás ostatních.

Je zvláštní pohybovat se v její společnosti. Už jen vědět, že mluvíte se stovkami let starou legendou – je to vědomí někdy vágní, jindy strašidelně bezprostřední. Kromě toho se musíte vyrovnat se stále neuchopitelnější prchavostí, s níž se objevuje a mizí, aby přenechala pole působnosti Sylvii Oshimové – jako když se Japaridze střídá v dozoru na můstku se svým prvním důstojníkem. Někdy vidíte, když k tomu dojde. Jako by jí tváří prokmitl šum v signálu, pak mrkne a vy si uvědomíte, že mluvíte s jinou ženou. Jindy si zas nejsem jistý, se kterou z nich hovořím. Musím pak pozorně sledovat mimiku tváře, rytmus a intonaci hlasu.

Napadá mě, jestli se tenhle nezachytitelný typ identity nestane během příštích desetiletí běžným jevem. Podle toho, co mi Sylvie vykládá, když přebírá službu, tomu spíš věřím. Potenciál skrytý v demontěrských systémech je prakticky neomezený. Vyrovná se s tím jedině silnější člověk, než jak ho známe dnes, ale tak to bylo pokaždé, když lidstvo udělalo zásadní krok vpřed. Se zajetými modely nevystačíte, musíte jít dál, budovat lepší mysl, lepší tělo.

Když to neuděláte, vesmír se na vás vrhne jako bahenní panter a pohltí vás zaživa.

Na Segesvara a ty ostatní se snažím příliš nemyslet. Zvlášť na druhého Kovacse. Pomalu se začínám bavit s Jadou. Nemohu jí přece vyčítat, že to udělala. A ten večer, kdy jsme na Hajducké dcerce odrazili z newpestského přístavu, mě Virginie Vidaurová poučila, jak se tyhle věci mají házet za hlavu. Milovali jsme se, jemně, s ohledem na její pomalu se hojící zranění v obličeji. Pak plakala a celou noc mi vyprávěla o Jacku Soul Brasilovi. Naslouchal jsem, nasával to metodou, kterou mě před sto lety sama naučila. K ránu mi promnula ptáka, vzala ho do pusy, zastrčila si ho do sebe a zase jsme šoustali, až jsme vstali do nového dne. Od té doby o Brasilovi nemluví, a když jsem ho nechtě připomněl já, jen mrkla a usmála se, ale slzy z očí jí na tvář nestekly.

Zapomínat se teď učíme všichni. Učíme se žít s našimi ztrátami a lámat si hlavu jen s věcmi, které změnit můžeme.

Oishii Eminescu mi jednou řekl, že svrhnout První rody z jejich trůnu nemá smysl, protože tím bychom na Harlanův svět přivolali Protektorát a Vyslanecké sbory. Domníval se, že quellismus by za Recivilizace vůbec neuspěl, kdyby tehdy existovali Vyslanci. Říkám si, že měl nejspíš pravdu. Dokonce i samotná Quell má potíže dospět k jinému závěru, i když se o to ve chvílích, kdy slunce zapadá za hladký večerní oceán a my sedíme na palubě se skleničkami whisky, s velkým zápalem snaží.

Ne že by na tom opravdu záleželo. Tam dole, ve sběrném sklepení, kde se minuty prodlužují na měsíce, se Sylvie a Quell učí domluvit s orbitálkami. Sylvie je pevně přesvědčená, že to budou umět už při příjezdu na Tekitomuru. A pak že to naučí Oishiie a patrně i některé další, stejně smýšlející demontéry.

A pak budeme připraveni.

Na palubě Hajducké dcerky sice panuje nálada mlčenlivá, pochmurná, ale pod ní se skrývá naděje. Sám se s ní teprve učím žít. Nebude to nic velkolepého a poteče krev. Ale začínám si myslet, že to půjde. Myslím si, že za vhodných okolností a s drobným přispěním andělských ohňů budeme schopni První rody svrhnout a vyhnat jakuzu a hajduky, nebo je alespoň srazit na kolena. Myslím si, že dokážeme odstrašit Protektorát a Vyslance, a pak, jestli na planetě zůstane kámen na kameni, se pokusíme odstartovat Quellinu demodynamickou nanotechnologii.

A nedokážu nevěřit – to je asi ta naděje –, že orbitální platforma, která je schopná v jednom okamžiku vymazat ze světa vznášedlo plné lidí i pouta na rukou dvou jedinců, zničit a zaznamenat je současně, nahrát celou lidskou mysl do digitálních systémů na pevnině, že stejný systém může jednoho dne prohledat pobřežní vody oceánu Nurimono a najít pár dávno opuštěných a mořskou trávou porostlých korových bází.

A vzkřísit k životu to, co obsahují.

Richard K. Morgan (*1965)

Britský autor fantastiky, narozen 24. září 1965 v Londýně. Jeho druhé křestní jméno je tak trochu tajemstvím, nemá ho rád a zkratku považuje za mnohem přijatelnější. Vyrůstal v poklidné venkovské atmosféře východní Anglie, vystudoval politickou historii a v následujících letech vyučoval během cest po zahraničí – Španělsku, Turecku, Skotsku – angličtinu, aby se nakonec vrátil zpět do Londýna. Mezi jeho oblíbené činnosti patří sledování filmů, četba, cestování, lezení po skalách a umělých stěnách či potápění s akvalungem. Od roku 2002 už nevyučuje, v současnosti je spisovatelem z povolání, žije v skotském Glasgow. Svou tvorbu sám označuje za „noir budoucnosti“ se silným politickým podtextem, jeho science fiction bývá převážně pohledem do ponuré budoucnosti s prvky kyberpunku.

Proslavil se akční, detailně propracovanou a po všech stránkách strhující trilogií ze světa pětadvacátého století, kdy lidstvo dosáhlo nesmrtelnosti. Klíčem se stal kortikální čip zasazený do mozkového centra, jenž v sobě po smrti nositele uchovává komplexní obraz osobnosti člověka. Tato individualita může být poté „nahrána“ do klonovaného těla. Ve zkratce to znamená věčný život, jenž může ohrozit pouze poškození samotného zdroje osobnostních informací. A v tomto světě se pohybuje Takeshi Kovacs, speciálně vytrénovaný voják využívaný jako posel k různorodým úkolům v rozmanitém prostředí lidstvem kolonizovaných planet, jichž lidstvo dosáhlo během dlouho trvající expanze. V drsném detektivním debutu Altered Carbon (2002-Pamětní cena Philipa K. Dicka, česky Půjčovna masa/Triton 2005 a 2012) je Kovacs najat členem společenské smetánky bývalého San Franciska, aby vyšetřil jeho smrt. Zdá se totiž, že šlo o vraždu a ne o sebevraždu, jak tvrdí policie. Kovacs posléze odkrývá rozsáhlou konspiraci, jejíž vyšetřování ho zavede na rozmanitá místa špinavé pozemské budoucnosti.

Od detektivky k dobrodružné space opeře se autor přesunul v pokračování nazvaném Broken Angels (2003, česky Zlomení andělé/Triton 2006 a 2012). O třicet let později pracuje Kovacs jako žoldák ve válce proti revolučním silám na planetě Sanction IV, ovšem velmi brzy poté se zapojí do honby za tajemstvím fantastické hodnoty, které potají odkryli archeologové. Zaniklá rasa Marťanů, dříve vládců a kolonizátorů galaxie, po sobě zanechala hyperprostorovou bránu vedoucí na palubu funkčního mezihvězdného plavidla na vzdálené orbitě. Získat kontrolu nad tímto zařízením bude značně obtížné a nebezpečné, ale možná mnohem méně než to, čemu se bude muset narychlo shromážděný tým postavit na druhé straně brány. Neméně výbušným dějem disponuje rovněž poslední díl série Woken Furies (2005, česky Probuzené běsy, Triton 2012), v němž se Kovacs pouští do osobní vendety proti bezohledným teroristickým fundamentalismům, kteří nezvratně zabili Takeshiho bývalou přítelkyni a její dceru. Děj knihy se odehrává na povrchu Harlanova světa, převážně vodní planety, kde se prastarý mimozemský orbitální systém neustále snaží zničit všechny stroje letící příliš vysoko. Opět se tedy setkáváme s vyspělou mimozemskou i lidskou vojenskou technikou, která zpravidla nemá v science fiction literatuře obdoby.

Samostatný román Market Forces (2004-Pamětní cena Johna W. Campbella, česky Brutální byznys, Triton 2007) je děsivě realistickým thrillerem z blízké budoucnosti roku 2049. V příběhu řídícího firemního pracovníka Chrise Faulknera a jeho strmě se vyvíjející kariéry poznáváme neúprosná pravidla mezinárodního obchodu, v němž jde o životy stejně jako v krvavých zapadlých uličkách této neradostné vize světa bez špetky morálky. Morgan zde přesvědčivým způsobem zobrazil podmínky panující ve firmě se specializací na riskantní obchody spojené s nestabilními totalitárními trhy, kde se režim a s tím i podmínky obchodu často mění doslova z hodiny na hodinu, což může mít zdrcující vliv na kariéru odpovědných pracovníků. Po zásluze byl vřele přijat rovněž autorův poslední science fiction román Black Man (2006-Cena Arthura C. Clarka, česky Varianta 13, Triton 2011), jenž vyšel v USA pod názvem Thirteen. Složitá politická situace v nejnovější Morganově verzi budoucnosti vychází z věrohodných extrapolací dnešního stavu. Zatímco se Spojené státy rozpadly a ztratily svou politickou moc, lidstvo se konečně odhodlalo k expanzi do vesmíru a marťanská kolonie utěšeně roste, i když její další vývoj ztěžují korporační machinace. Titulní Variantou třináct je v tomto případě jeden z geneticky upravených lidských subjektů z nevydařeného vládního projektu pro vytvoření supervojáka. Toho času tráví čas ve vězení, odkud se dostává s úkolem najít uprchlého „kolegu“, jenž se na Zemi dostal protiprávně a jeho cestu lemuje řada mrtvých těl.

Ve svém dalším díle, trilogii A Land Fit for Heroes, Morgan překvapivě přesedlal na žánr epické fantasy. Úvodní román The Steel Remains (2008) čtenářům představil trojici nepříliš sympatických antihrdinů, kterým krutý a ponurý svět připravil prozatím nejkrvavější životní zkoušku, ačkoli už tak toho mají hodně za sebou. Ve stejném duchu se nese i pokračování The Cold Commands (2009). Z dalších projektů jmenujme dvojici komiksových minisérií Black Widow: Homecoming (2005) a Black Widow: The Things They Sey About Her (2006) s méně známou postavou nakladatelství Marvel. Autor se zásadním způsobem podílel rovněž na příběhu populární počítačové hry Crysis 2 (2011). Richard Morgan dnes patří ke špičce moderní britské science fiction a k spisovatelům jako jsou Alastair Reynolds, Charles Stross či Peter F. Hamilton, tedy k silné vlně talentovaných ostrovních tvůrců, kteří dnes udávají tón nejen domácí, ale v mnoha směrech i světové fantastice.

Martin Šust

Obsah

Poděkování 8

Prolog 9

Část první 14

Tohle jste vy 14

Část druhá 100

Tohle je někdo jiný 100

Část třetí 224

Bylo to před časem 224

Část čtvrtá 320

Na ničem jiném nezáleží 320

Část pátá 425

Dlouho očekávaná bouře 425

Epilog 540

Richard K. Morgan (*1965) 543

Obsah 546

Richard K. Morgan

Probuzené běsy

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton v Praze roku 2012

jako svou 1595. publikaci, v edici Trifid svazek 460.

Vydání první.

Z anglického originálu Woken Furies, vydaném

nakladatelstvím Gollancz v roce 2005,

přeložil Václav Petr.

Odpovědná redaktorka Helena Michalíková.

Sazba Petr Teichmann.

Obálka Renata Brtnická s využitím www.dreamstime.com.

Vytiskla tiskárna Centa, spol. s r.o. Brno

ISBN 978-80-7387-577-0

www.triton-books.cz

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat na www.tridistri.cz, kde také naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit, Jungmannova 14, Praha 1, tel.: 222 519 838 Knihkupectví Daemon, Londýnská 81, Praha 2, tel.: 222 510 881 VERTIGO.CZ, Hněvkovského 26a, 617 00 Brno, tel.: 549 522 411