Varianta 13

Třináctky jsou geneticky vytvoření alfa muži, uzpůsobení pro boj v posledních válkách století. Poté, co už není kde bojovat, se stávají nadbytečnými. V dobách míru je velmi nebezpečné nechat takového člověka volné se pohybovat. Mnoho z nich odletělo na Mars, ale jeden se vrátil… A po celé Americe propukla série brutálních vražd. Carl Marsalis, sám geneticky upravený bývalý voják ve službách OSN, pronásleduje zločinné alfa muže. Není to snadné; třináctky ho nenávidí, bojí se ho, protože přináší smrt. Ostatní lidé ho považují za genetickou zrůdu a nepříjemnou připomínku temných stránek lidské psychiky. A právě v době, kdy je mimo pravomoc OSN, žádá policie Carla o pomoc. Začíná divoký hon na člověka, boj o přežití a hledání pravdy…

Je to divné. Nečekala, že uslyší nějaký hlas, a už vůbec ne takový, který bude mluvit v hádankách. Dávkování drog je obvykle zcela mechanizovaný proces, řídící počítač je naprogramovaný tak, aby je probudil před příletem, ale jestli se něco pokazilo… Takže teď už jsi odbornice na hibernaci, co?

Není – všechny její dosavadní zkušenosti spočívají ve třech zkušebních výstupech z nádrže a jednom zchlazení na cestě tam, odtud to déjá vu, předpokládá. Ale i tak…… víc než tři…… není to víc, není…

Naléhavost strohé odpovědi má nepříjemný podtón, který se jí vůbec nelíbí.

V jejích vlastních myšlenkách je to náhle důvěrně mrazivé, jako když zjistíte, že v domě je s vámi ještě někdo, koho jste nepozvali. Jako když vás z ničeho nic napadne, že asi nebudete úplně při smyslech.

To jsou ty drogy, lilie. Toho si nevšímej, vydrž.

Lesklá ocel…

Richard K. Morgan

Varianta 13

Copyright © 2006 by Richard Morgan

Translation © Zdeněk Uherčík, 2011

Cover © Renata Brtnická, 2011

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2011

ISBN 978-80-7387-135-2

Stanislav Juhaňák – Triton, Vykáňská 5,100 00 Praha 10

www. triton-books.cz

Stanislav Juhaňák - Triton

Poděkování

Byla to pořádná dřina a já dlužím nesmírné díky na všechny strany. Žebral jsem, půjčoval si a kradl, kde se dalo, abych mohl Variantu třináct napsat.

Protože jde o vědeckofantastický román, začněme u vědy:

Myšlenka na variantu třináct byla inspirována úvahami Richarda Wranghama nad snižováním lidské agresivity, jak to ve své skvělé knize Nature Via Nurture popisuje Matt Ridley. Uchopil jsem tyto myšlenky velice volně a varianta třináct, jak je popsána v této knize, v žádném případě nereprezentuje jejich vlastní úvahy o tématu. Tito pánové mi zkrátka poskytli odrazový můstek – ten poněkud nechutný placák, který následuje, je čistě moje dílo.

Koncept umělých chromozómových bází je také vypůjčený, v tomto případě z fascinující a trochu děsivé knihy Gregoryho Stocka Redesigning Humans, která spolu s Nature Via Nurture a brilantními The Blank State a How the Mind Works Stephena Pinkera posloužila jako hlavní inspirace pro genetiku budoucnosti, jak jsem ji zde vysnil. A opět, jakékoli zkomolení či chybné použití materiálu, který jsem nalezl v těchto skvělých dílech, musí být otlučeno výhradně o moji hlavu.

Yaroshankova intuitivní funkce, můj vlastní vynález, vděčí za inspiraci velice skutečnému výzkumu sociálních sítí, který je popsán v knize Small World Marka Buchanana. A osobně jsem zavázán Hannu Rajaniemimu, který si dal tu práci a vysvětlil mi (pokusil se vysvětlit) kvantovou teorii her a její možné uplatnění pro mě, čímž mi poskytl základ pro Novou matematiku a její nenápadný, ale dalekosáhlý společenský dopad. Mé díky také patří Simonovi Spantonovi za trpělivou pomoc při zvládání technických problémů s dopravou podchlazených lidí mezi Marsem a Zemí.

V politické oblasti jsem byl velice ovlivněn dvěma působivými a poněkud deprimujícími knihami o Spojených státech, The Right Nation Johna Micklethwaitea a Alana Wooldridge a Whaťs the Matter With America od Thomase Franka, stejně jako brilantní a o něco méně deprimující knihou Stiffed od Susan Faludiové. Zatímco tyto knihy se zabývají konceptem rozdělení a otázkami vztahu pohlaví, které se objevují ve Variantě třináct, sama Konfederační republika (Jesusland) byla inspirována nyní už slavnou mapou fiktivního Jesuslandu, kterou podle Wikipedie vyvěsil jistý G. Webb na vývěsku yakyak.org. Jen tak dál, G! Zvláštní poděkování patří také Alanovi Beattsovi z Borderland books v San Francisku, že naslouchal mému tlachání nad whisky a švarmou a poradil mi, co by podle něho, jako Američana, chtělo trochu vybrousit a uhladit, což jsem udělal.

Za náhled do možné budoucnosti (a povětšinou nepochopené minulosti) islámu jsem vděčný Tárikovi Ali a jeho knize Clash of Fundamentalisms, Karen Armstrongové a její knize Islám; A Short History a velice odvážnému Iršádovi Mandžímu a jeho knize The Trouble With Islam Today.

Také zde jsem si dovolil pořádnou dávku zkomolení, a co se objeví ve Variantě třináct, nemusí nijak souviset s tím, s čím autoři souhlasí.

A nakonec jsem nesmírně vděčný všem těm, kteří s ohromnou trpělivostí čekali a říkali mi, jen ať si dám na čas:

Simonovi Spantonovi – zase! – a Jo Fletcherovi z Gollanczu, Chrisovi Schluepovi a Betsy Mitchellové z Del Rey, mé agentce Carolyn Whitakerové a nakonec, nikoli však v poslední řadě, všem těm, kteří mi během roku posílali e-maily se slovy soustrasti a podpory. Bez vás by tato kniha nevznikla.

Tato kniha je věnována památce mé matky

¨

Margaret Ann Morganové,

která mě neúnavně učila nenávidět úzkoprsost, krutost

a nespravedlnost a opovrhovat pokrytectvím,

které se odvrací nebo si vymýšlí pohodlné výmluvy,

když tyto neřády bují blíže našeho prahu, než je nám milé.

Chybíš mi.

„]e možné, že během následujícího století bude lidská přirozenost vědecky přetvořena. Pokud ano, bude tak učiněno náhodně, jako důsledek střetů v temné sféře, kde bude o moc soupeřit velký byznys s vládou a organizovaným zločinem.“

John Gray – Slamění psi

„Člověk jako jednotlivá mysl je absolutistický koncept. Zde nefungují žádná polovičatá opatření. A z toho pramení mnoho zla.“

Richard Dawkins – A Devil’s Chaplain

Prolog:

Cestou domů

Lesklá ocel, lesklá ocel…

Larsenová zamrká a trochu se zavrtí na vozíku, když projíždí pod světelnými panely a kolem bočních stropních vzpěr. Zvolna přichází poznání, rozmazané stejně jako její pohled; je v páteřní chodbě. Z každé traverzy nad její hlavou září světlo. Jak pod nimi projíždí, sklouzává od pouhého lesku k prudké explozi světla a zase zpět. Má za to, že právě ta opakovaná záře ji probudila. To, nebo její koleno, které hrozně bolí i přes opilecky houpavou náruč drog, které dostala po opuštění nádrže, a na kterou si už zvykla. Jednu ruku má položenou na hrudi a tiskne ji k tenké látce chladicího trikotu. Chladný vzduch na kůži jí prozrazuje, že jinak je nahá. Zmocní se jí tajemné déjá vu. Trochu zakašle, když ji ve vypumpovaných plicích zašimrají zbytky gelu z nádrže. Znovu se zavrtí a něco si pro sebe zamumlá

.… snad ne zase…?

„Ano, zase. Kormoránův odkaz, ano, zase.“

Je to divné. Nečekala, že uslyší nějaký hlas, a už vůbec ne takový, který bude mluvit v hádankách. Dávkování drog je obvykle zcela mechanizovaný proces, řídicí počítač je naprogramovaný tak, aby je probudil před příletem, ale jestli se něco pokazilo…

Takže teď už jsi odbornice na hibernaci, co?

Není – všechny její dosavadní zkušenosti spočívají ve třech zkušebních výstupech z nádrže a jednom zchlazení na cestě tam, odtud to déjá vu, předpokládá. Ale i tak…

… víc než tři…

… není to víc, není…

Naléhavost strohé odpovědi má nepříjemný podtón, který se jí vůbec nelíbí. Kdyby jej slyšela v hlasu někoho jiného, řekněme pokusné osoby, začala by uvažovat o sedativech nebo o tom, že zavolá ochranku. V jejích vlastních myšlenkách je to náhle důvěrně mrazivé, jako když zjistíte, že v domě je s vámi ještě někdo, koho jste nepozvali. Jako když vás z ničeho nic napadne, že asi nebudete úplně při smyslech.

To jsou ty drogy, Ellie. Toho si nevšímej, vydrž.

Lesklá ocel…

Vozík zatáčí vpravo a trochu drcne. Z nějakého důvodu jí drcnutí rozhodí puls. Mozek pod drogami tu reakci téměř lhostejně vyhodnotí jako paniku. Třas z hrozící zkázy jí zvolna prokapává jako ledová voda. Havarují, do něčeho narazí nebo něco narazí do nich, něco obrovského a prastarého, mimo lidské chápání, co se donekonečna převaluje prázdnou nocí vně lodi. Cestování vesmírem není bezpečné, byla blázen, že si někdy myslela opak a podepsala smlouvu a čekala, že se dostane tam a zpátky domů v jednom kuse, jako kdyby to nebylo nic víc než suborbitální let přes Pacifik, prostě nemůžete…

Nech to plavat, Ellie. To ty drogy.

V tu chvíli už ví, kde je. Když vozík zapadne do úchytů vyšetřovacího lůžka, zahlédne krátce koutkem oka složené pavouci paže autochirurga. Trochu se jí uleví. Něco se sice děje, ale ona je na správném místě. Horkanova chlouba je vybavena těmi nejlepšími automatickými zdravotnickými systémy, jaké má Správa k dispozici, četla v obsahu Colony News, celá sestava na palubě A1 prošla jen několik týdnů před odletem rekonstrukcí. A vůbec, s podchlazeným tělem se toho zas tolik stát nemůže, no ne, Ellie? Tělesné funkce se jen zimomřivě plíží a stejné je to i se vším nepřátelským, co v sobě můžeš mít.

Ale panika ani pocit neodvratné zkázy ji neopouštějí. Vnímá je tupě a neodbytně jako pes, který si očichává umrtvenou nohu.

Stáčí hlavu na stranu a vidí ho.

Zná ho, poznání jí projede jako elektrický proud.

Jednou, když byla na výletě v Evropě, zašla do Museo della Sindone v Turíně a viděla zmučenou tvář otisknutou na plátně, které tam přechovávají. Stála v šeru před neprůstřelným sklem, obklopená uctivým šepotem věřících. Přestože sama nikdy nevěřila, cítila tehdy Larsenová zvláštní pohnutí při pohledu na ty ztrhané a propadlé rysy tváře, hledící na ni ze vzduchoprázdně komory. Bylo to jako testament lidského utrpení, zkratka božích záměrů, nemístného zbožňování. Díváte se na tu tvář a ohromí vás přímočará a tvrdohlavá vytrvalost organického života, dědictví zabudovaného a do hloubky zakousnutého vzdoru, jakým vás na dlouhé cestě vybavila evoluce.

Asi to přijde znovu. Tady a teď. Opírá se o vysokou rohovou skříň, dívá se na ni, ruce se šlachami jako provazy má založené na vyzáblé hrudi, jejíž žebrování vidí i přes triko, které má na sobě, dlouhé rovné vlasy visící po stranách úzké tváře vyzáblé bolestí a chtivostí. Jeho ústa tvoří tenkou čáru vraženou mezi ostrou bradu a úzký nos. Lícní kosti vystupují nad propadliny tváří.

Dívá se mu do očí a srdce jí zvolna tepe.

„To…“ Jakmile vypustí slovo z úst, vzedme se v ní děsivé pochopení, strašné poznání, že její vědomí se stále zarputile žene vpřed a snaží se ztratit. „To moje koleno? Moje noha?“

Náhle zničehonic sbírá sílu, zvedá se na loktech a nutí se pohlédnout dolů.

Co vidí, nesouhlasí s tím, co si pamatuje.

Ječí, na okamžik proráží pevně utaženou pavučinu drog. Neví, jak slabý je její křik v chladných prostorách operačního sálu, ale jí se zdá, že jí musí utrhnout uši, a poznání, které s ním přichází, jí zastírá zrak a hrozí, že jí zastře i vědomí. Ví, že neječí kvůli tomu, co vidí:

Ne kvůli pečlivě obvázanému pahýlu pravého stehna, který končí dvacet centimetrů pod její kyčlí. Kvůli tomu ne.

Ne kvůli tomu, že jí dochází, že bolest v koleně je jen fantomová bolest údu, který už nemá. Kvůli tomu ne.

Ječí, protože si vzpomíná.

Vzpomíná si na cestu na vozíku tichou chodbou, na měkké drcnutí a zabočení k operačnímu sálu a pak, zahalené v drogovém oparu, stoupající hvízdání rotující čepele, skřípavý pokles výšky tónu, když se čepel zakousla, a pak tiché, srkavé syčení kauterizačního laseru. Ječí, protože si vzpomíná, co se dělo minule, a s drtivou jistotou ví, že se to bude zase opakovat.

„Ne,“ chrčí. „Prosím.“

Teplá dlaň s dlouhými prsty jí tiskne čelo zpět a zjev z Turínského plátna se nad ní skloní.

„Pššššt… Kormorán ví, proč…“

Za tváří zahlédne pohyb. Paměť jí napoví, co to je. Kradmý hmyzí pohyb pavoučích nohou probuzeného autochirurga. Lesklá ocel…

Část první

Dolů v plamenech

„Kruté lekce tohoto století nás především naučily, že je zapotřebí neustálého dohledu a efektivního tlaku. Kontrolní systémy proto musí operovat se stoprocentní integritou a podporou.“

Jacobsenova zpráva, srpen 2091

Jedna

Nakonec Graye našel v přípravném marsovském táboře v Peru, hned za bolivijskou hranicí. Schovával se za lacinou plastikou a jménem Rodriguez. Samo o sobě to nebylo špatné krytí a standardní kontrolou by patrně prošlo. Bezpečnostní prohlídky v přípravných táborech byly notoricky laxní, pravdou bylo, že je moc nezajímalo, co jste byli před tím, než jste se upsali. Pořád ale zbývalo pár jasných znamení, která jste mohli hledat, když jste věděli jak. Carl to dělal několik týdnů s metodickou náruživostí, která už pomalu připomínala zoufalství. Věděl, že Gray je někde nahoře na altiplanu, protože tam vedla stopa z Bogoty, a kam také jinam, koneckonců, mohla varianta třináct utíkat? Věděl to a také věděl, že je jen otázkou času, než stopy začnou být dost zřejmé a někdo to práskne. Také ale věděl, že čas hraje pro toho druhého, protože přijímací programy se všeobecně přiškrcují a urychlují, aby se vyhovělo vzrůstající poptávce. Něco se musí stát, a to brzy, nebo Gray zmizí a Carl přijde o svoji odměnu.

Když pak nastal zlom a ze sítě kontaktů, které všechny ty týdny zaměstnával, konečně připlul ždibec dat, bylo těžké neposkočit si. Bylo těžké neodhodit pečlivě vytvořené krytí, nevytasit agenturní kreditku a odznak a nenajmout si ty nejrychlejší čtyři terénní kola v Copacabaně. Bylo těžké nehnat se přes hranici na plné pecky, vířit prach a rozruch celou cestu do tábora, kde už Gray, pokud má alespoň nějakou místní podporu, dávno nebude.

Carl si neposkočil.

Namísto toho sehnal několik místních a dal dohromady výlet přes hranice ve vojenském spojovacím voze – dávno vysloužilé hlídkové dodávce s vybledlým logem společnosti na pancéřovaných bocích. Vojáci peruánské armády byli naverbováni z nejubožejších rodin na pobřeží a pak převeleni do bezpečnostních služeb společnosti. Stáli o něco víc než běžní odvedenci, ale vnitřek vozu byl na vojenské poměry přepychový a vypadalo to, že má i klimatizaci. V každém případě byli mladí a odolní. Takový druh mladíků, jaké v západním světě už nevidíte, a měli nevinnou radost ze své tvrdě vydřené fyzicky a laciné khaki prestiže. Všichni se doširoka usmívali, měli zkažené zuby a žádnému nebylo přes dvacet. Carl jejich dobrou náladu přičítal na vrub nevědomosti. Bylo jisté, že tihle kluci netuší, kolik si velení od klientů společnosti za jejich služby účtuje.

Carl, uzavřený v rozhoupaném břichu auta čpícím potem a přemýšlející o tom, jaké má proti Grayovi vyhlídky, by byl nejraději, kdyby bylo ticho. Nebylo mu do řeči. Vždycky nerad mluvil. Vlastně měl za to, že je to velice přeceňovaná kratochvíle. Ale mlčenlivost na výletě má své meze. Přiměl se tedy k nezávaznému pokecu o argentinsko-brazilské play-off příští týden a podle svého mínění přispěl dostatečnou troškou do mlýna. Pár poznámek k Patricii Mocattaeové a vhodnosti žen na místě kapitána mužstva v situaci, kdy týmy jsou stále převážně mužské. Soupisky hráčů. Porovnávání taktik. Vypadalo to, že všechno je dobře. „Eres Marciano?“ zeptal se nevyhnutelně nakonec jeden z nich. Zavrtěl hlavou. Na Marsu ve skutečnosti jednou byl, ale byl to tak dlouhý a složitý příběh, že se mu ho rozhodně nechtělo vyprávět.

„Soy contable,“ odpověděl, protože tak mu to někdy připadalo. „Contable de biotecnologie.“

Všichni se zakřenili. Nebyl si jistý, jestli je to proto, že se jim nezdá, že by vypadal jako revizor biotechnologií, nebo proto, že mu prostě nevěří. Každopádně to bylo jedno. Byli zvyklí na muže, jejichž historky neladily s jejich obličeji.

„Habla bien el espanol,“ složil mu někdo kompliment. Jeho španělština byla dobrá, i když poslední dva týdny hovořil hlavě kečuánsky. S marsovským přízvukem, ale stále hodně blízko peruánskému originálu. Mluvila tak většina obyvatel altiplana, kteří zase tvořili hlavní podíl manuální pracovní síly v přípravných táborech i na Marsu. Nehledě na to, že španělština zde byla stále jazykem utlačovatelů. Kromě lámané amangličtiny, pochycené z webu, tihle kluci z pobřeží jinou řeč neznali. Z pohledu společnosti to nebyl právě ideální stav věcí, ale při podpisu smluv se Správou byla vláda v Limě velice tvrdá. Předání kontroly společnostem gringů byla jedna věc, protože tady byl oligarchy podepsaný historický precedent, ale dovolit obyvatelům altiplana, aby se vymanili z kulturního sevření zákona pobřeží, to bylo zkrátka nepřípustné. Na vahách bylo příliš mnoho špatných dějinných zkušeností. Původní Inkové a jejich houževnatý třicetiletý odpor k tomu, aby se chovali jako podrobený národ, krvavé povstání Tupaca Amaru v roce 1780, maoisté ze sendero luminoso sotva století nazpátek a prakticky v současnosti povstání familias andianas. Říkalo se, že se poučili. Už nikdy více. Španělsky mluvícím vojáků a úředníkům to došlo.

Hlídková dodávka se s trhnutím zastavila a zadní dveře se ztěžka otevřely ven. Dovnitř vniklo ostré světlo vysoko stojícího slunce a s ním i hluk a pach tábora. Už slyšel kečuánštinu s jejím nešpanělským rytmem, jak se nese nad hlukem běžících strojů. Přehlušil ji importovaný robotický hlas, který v amangličtině vytruboval: vozidlo couvá, vozidlo couvá. Odněkud zněla hudba, huayno zpěv namixovaný v bloodbeatovém tanečním rytmu. Pod pachem motorového oleje a plastů se šířila pronikavá, sytá vůně masa grilovaného na dřevěném uhlí. Carl měl dojem, že někde v dálce slyší hluk roztáčených rotorů.

Vojáci se vyhrnuli ven a s sebou táhli zbraně a bagáž. Carl je nechal vylézt, vystoupil jako poslední a využil rozjařenou skupinku jako kryt. Dodávka zastavila na evercretové ploše naproti dvojici zaprášených autobusů s poznávacími značkami Cuzca a Arequipa. Vedle byla trámová skořepina vstupní budovy a za ní se do kopce rozkládal tábor Garrod Horkan 9, vystavěný ze samých jednopodlažních prefabrikovaných buněk, rozestavěných podle sterilního pravoúhlého uličního plánu. Každých pár bloků se na žerdích bělavě třepetaly vlajky společnosti. Na každé byla propletená písmena G a H, obklopená hvězdami. Nezasklenými okny terminálu viděl Carl postavy v uniformách, se stejným logem na hrudi i na zádech.

Zavšivený města společnosti.

Zamknul svoje zavazadla v bloku schránek na terminálu, zeptal se na cestu uniformovaného uklízeče a znovu se ocitl na slunci, na ulici stoupající do kopce. Dole se jezero Titicaca lesklo bolestně jasnou modří. Nasadil si inteligentní brýle Cebe, na hlavu narazil ošoupaný stetson a vyrazil do kopce, odkud přicházela hudba. Zakrytí obličeje fungovalo spíše jako místní maskování, než že by to byla nutnost – jeho pokožka byla dost tmavá a ošlehaná, slunce nevadilo. Ale černé tváře nebyly v táborech na altiplanu příliš běžné, a přestože to nebylo příliš pravděpodobné, mohl mít Gray někoho na terminálu. Čím míň se bude Carl vystavovat, tím lépe.

O několik bloků výš našel, co hledal. Z buňky dvojnásobné velikosti, než byly ty kolem, se okenicemi a otevřenými lítačkami valil bloodbeatový remix huayno. Ze zdí se odlupovaly plakáty místních kapel a u dveří se opíraly dva aktivní panely, na kterých nějaká reklamní kancelář Limy předváděla svoji představu nočního života v Karibiku. Pláž s bílým pískem a palmy za noci, záblesky stroboskopu. Kreolky v bikinách, zkušeně svírající láhve a pohupující boky do rytmu neslyšné hudby, spolu s evropsky vyhlížejícími společníky. Z rozjásané party svalovců v pozadí – v přiměřené vzdálenosti od žen – nemá nikdo tmavší pleť než skotská se sodou.

Carl pobaveně zakroutil hlavou a vešel.

Hudba uvnitř měla dvojnásobnou intenzitu, ale dalo se to snést. Prostor pod šikmou střechou ve výšce patra, nic než díra mezi plastovými trámy, pohlcoval část hluku. U rohového stolu hráli tři muži a jedna žena karty a zdálo se, že své hlášky bez problémů slyší. Hovor od ostatních stolů se sléval do obvyklého šumu. Okenicemi a lítačkami sem pronikalo denní světlo. Vytvářelo na podlaze pruhy a čtverce, ale nedosahovalo příliš daleko, takže když jste se podívali do něj a pak stranou, ztrácel se zbytek místnosti v šeru.

Na druhém konci stál bar ve tvaru bumerangu, snýtovaný z plechových dílců, a podpíral asi půltucet opilců. Byl dost daleko od oken, takže chladničky s pivem ve zdi za ním měkce zářily do šera. Otevřenými dveřmi bylo vidět do stejně zšeřelé a zjevně prázdné a nepoužívané kuchyně. Jediný viditelný personál sestával ze zavalité indigena číšnice, která se ploužila mezi stoly a na tác sbírala láhve a sklenice. Carl ji chvíli pozorně sledoval, a když zamířila zpět k baru, vyšel za ní.

Dostihl ji zrovna ve chvíli, když pokládala tác na barpult.

„Láhev Red Stripe,“ objednal si v kečuánštině. „Bez sklenice.“

Beze slova podlezla výklopný dílec barpultu a otevřela dolní dvířka chladničky ve stěně.

„Pět solů.“

Měl u sebe jen bolivijskou měnu. Vyhrabal kreditku KOLINu a podržel ji mezi dvěma prsty. „Můžete?“

Věnovala mu dlouhý, útrpný pohled a šla pro čtečku. Zkontroloval si čas v pravém horním rohu brýlí a sundal je. Sice se hned přizpůsobily nedostatku světla, ale chtěl mít přímý oční kontakt s tím, co přijde. Plácnul klobouk na barpult a opřel se lokty vedle něho, čelem do místnosti. Snažil se, aby vypadal jako někdo, kdo nic nechce, někdo, kdo sem přesně pasuje.

Teoreticky se měl při příjezdu hlásit místnímu GH manažerovi. Tak to bylo ve Stanovách. Ovšem předchozí nedobré zkušenosti, některé lepivé jeho vlastní krví, ho naučily, aby se tím neobtěžoval. K tomu, čím Carl Marsalis byl, panoval všeobecný odpor, který se projevoval prakticky na všech úrovních lidské psýchy. Na úrovni vysoce poznávací to byli sofistikovaní politici, kteří zatracovali jeho profesionální existenci jako amorální. Na více emocionální úrovni to byl zevšeobecněný společenský odpor s nálepkou odpadlík. A ještě níže, kde se suchá terminologie Jacobsenovy zprávy přetavila a vsákla do hormonální šedi instinktů, jste mohli najít jen zřídka přiznávaný, nicméně dech beroucí děs, že přese všechno je stále jedním z nich.

V očích kolonizační společností ale bylo nejhorší, že Carl byl chodící špatnou reklamou. Špatná reklama a zaručená trhlina ve financích. Než někoho jako je Gray pošle do luftu, může Garrod Horkan čekat, že do něho investuje několik desítek tisíc dolarů za různý výcvik a biotechnologie. Takovou investici nechcete nechat vykrvácet do prachu altiplana pod titulkem Neschopná ochranka v táboře KOLINu!

Před čtyřmi lety se ohlásil místnímu manažerovi v táboře jižně od La Paz, a jeho cíl stačil tajemně zmizet, zatímco on v administrativním bloku pořád ještě vypisoval papíry. Když vešel do buňky, stála na kuchyňské lince miska kouřící polévky a v ní lžíce. Zadní dveře byly otevřené a stejně tak úložný prostor postele ve vedlejší místnosti. Chlap se už nikdy neukázal a Carl dospěl k závěru, pro sebe i pro Agenturu, že už je pravděpodobně na Marsu. Nikdo z KOLINu to nepotvrdil ani nevyvrátil a Carl se tím dál nezabýval. .

Šest měsíců nato se Carl pozdě večer hlásil jiné místní manažerce, která souhlasila, že papírování odloží na později. Jakmile vyšel z její kanceláře, napadlo ho šest maníků s baseballovými pálkami. Naštěstí to nebyli profesionálové a ve tmě si navzájem překáželi. Než jednomu z nich vykroutil pálku z ruky a útočníky zahnal, byl celý tábor na nohou. Ulice ozářily pochodně a zpráva se šířila rychlostí blesku: U administrativního bloku je nějaká cizí černá držka a dělá problémy. Carl se ani neobtěžoval vzdorovat ulicím plným zvědavých pohledů, aby zkontroloval adresu, kterou měl u cíle zapsanou. Bylo mu jasné, co najde.

Boj měl nějaký vedlejší produkt, to se dalo předpokládat. Přes množství kolemjdoucích a dokonce jednoho nebo dva povzbuzující přihlížející tu náhle nebyli prakticky žádní použitelní svědkové. Muž, kterého Carl poranil tak, že nedokázal utéct, odpíral cokoli říct o důvodech útoku. Manažerka Carlovi nedovolila, aby ho vyslechl o samotě, dokonce nesouhlasila ani s kontrolovaným výslechem na ošetřovně. Vězeň má svá práva, opakovala pomalu, jako by měl Carl dlouhé vedení. Těžce jste ho zranil.

Carl, který stále krvácel z rozseknuté tváře a odhadoval, že má zlomený přinejmenším jeden prst, se na ni jen podíval.

Teď se hlásí manažerům, až když je po všem.

„Hledám starého přítele,“ řekl servírce, když se vrátila se čtečkou. Podal jí kartu a čekal, až ji protáhne. „Jmenuje se Rodriguez. Nutně ho potřebuju najít.“

Její prsty se vznášely nad čtecí plochou. Pokrčila rameny. „Rodriguez je běžný jméno.“

Carl vyndal jednu kopii toho, co si stáhl z kliniky v Bogotě, a šoupl list přes pult. Byl to počítačem vygenerovaný snímek toho, jak bude tvář vypadat, když splaskne otok. Ve skutečnosti, tak brzy po tak levné plastice, mohla Grayova tvář stále ještě připomínat obličej oběti lynče někde v Jesuslandu, ale muž, který se usmíval z nemocniční fotky, vypadal nezraněn a příjemně všedně. Daleko posazené lícní kosti, široká ústa, zgruntu americký indián. Carl, který byl v těchto věcech vždy paranoidní, přiměl Matthewa, aby se ještě večer naboural do dat kliniky, jen aby měl jistotu, že mu nepodstrčili nějakou fotku ze šuplíku. Matthew brblal, ale udělal to, nakonec zřejmě hlavně proto, aby dokázal, že to zvládne. Nebylo pochyb, že Gray teď vypadá právě takhle.

Číšnice bez zvědavosti pohlédla na fotku a pak vyťukala sumu, která rozhodně nebyla pět solů. Pokývla k opačnému konci baru, kde se o desku opíral udělaný blond násoska a zíral do frťana, jako by to byl jeho úhlavní nepřítel.

„Zeptejte se jeho.“

Carlova ruka vystřelila. Ráno si vzal dávku. Zachytil její ukazovák těsně před tím, než stiskla tlačítko transakce. Trochu zakroutil, tak aby mírně natáhl vazy v kloubech. Cítil, jak se prstní kůstky o sebe zapřely.

„Ptám se vás,“ řekl mírně.

„A já vám odpovídám.“ Jestli měla strach, nedala to znát. „Znám ten obličej. Popíjí tu tamhle s Rubiem dvakrát nebo třikrát do tejdne. To je všechno. Teď mi pusťte prst, nebo mám začít křičet? Nebo zavolat ochranku?“

„Ne. Ne, stačí, když mě seznámíte s Rubiem.“

Zpražila ho pohledem. „Dobře, stačilo říct.“

Pustil ji a počkal, až dokončí transakci. Podala mu kreditku, pokývla a loudavě se vydala po své straně baru. Před blonďákem s frťanem se zastavila. Ten se na ni podíval, pak stranou na Carla, který k nim právě došel, a pak zpátky na ni. Promluvil anglicky.

„Ahoj, Gaby.“

„Ahoj, Rubio.“ Také přešla do angličtiny. Mluvila s těžkým přízvukem, ale plynule. „Hledá Rodrigueze. Prej kamarád.“

„Tak?“ Rubio se trochu posunul, aby dobře viděl na Carla. „Vy jste Rodriguezův přítel?“

„Jo, my…“

Vyletěl nůž.

Později, když měl čas o tom přemýšlet, přišel Carl na to, v čem byl fígl. Zbraň měla na rukojeti přilnavou destičku a blonďák ji zřejmě přilípl na přední stěnu barpultu, pěkně na dosah, hned jak viděl, že se servírka baví s cizincem. Carlova bezstarostnost – Rodriguezův přítel, no jasně – jenom sepnula obvod. Tihle dva byli Grayovi přátelé. Věděli, že jiné nemá.

Takže Rubio vytrhl nůž a jedním pohybem Carla bodl. Čepel se zableskla v tlumeném světle, když se vynořila ze stínu barpultu, probodla Carlovo sako a pomalu se zastavila o weblar pod ním. Vesta z vláken geneticky modifikovaných pavouků byla pořádně drahá věcička. Ale v té ráně bylo tolik nenávisti a vzteku, že se nedala jen tak snadno zastavit. Navíc čepel měla zřejmě monofilový hrot. Carl cítil, jak špička proniká skrz a zařezává se do něho.

Protože to nebylo tak docela nečekané, byl už v pohybu a weblar mu poskytl luxus toho, že se nemusel krýt. Dvojitým úderem tanindo – dlaň-pata, mu krátkými švihy přerazil nos, prolomil spánek a muž odlétl na zem. Vytáhl nůž – ta odporná, hrubá důvěrnost mezi kovem a masem – a hekl. Rubio se trhaně převaloval po podlaze, patrně už na cestě ke smrti. Carl ho kopl do hlavy, aby z ní nesešel.

Všechno se zastavilo.

Lidé zírali.

Cítil, jak pod weblarem krvácí a krev mu stéká na břicho.

Za ním už Gaby prchala kuchyňskými dveřmi. Jeho zdroj říkal, že se dá předpokládat, že ona a Gray jsou si blízcí. Carl přeskočil bar – čerstvé zranění prudce zabolelo – a vyběhl za ní.

Přes ztemnělou kuchyň plnou nepořádku, se zčernalými pánvemi na plynových sporácích a dveřmi ven, které se stále kývaly, jak je Gaby prudce rozrazila. Když se protahoval stísněným prostorem, zachytil o několik držadel pánví a jeho postup následovalo řinčení plechu. Vyrazil ze dveří do zadní uličky. Prudké sluneční světlo ho oslepilo. Zamžoural doleva. Zamžoural doprava a zahlédl číšnici běžící jako o život vzhůru do kopce. Mohla mít tak třicet metrů náskok.

Slušné.

Rozběhl se.

Díky rvačce začal působit symp. Zaplavilo ho teplo jako od slunce, bolest v boku se scvrkla na vzpomínku a neosobní vědomí, že krvácí. Jeho zorné pole se zúžilo a zaostřilo na prchající ženu, okraje byly rozmazané jasem. Když zahýbala doleva, mimo dohled, zkrátil její náskok asi o třetinu. Na rohu prudce zahnul do další zadní uličky. Byla sotva širší než jeho ramena. Holé prefabrikované stěny s vysoko umístěnými okny, opřené desky stavebních plastů a kovové rámy, plechovky od piva poházené na špinavé zemi. Nohy se mu na chvíli zamotaly do uvolněného polyetylénového obalu jednoho rámu. Gaby před ním právě zahýbala doprava. Předpokládal, že se vůbec neohlíží.

Doběhl k nároží a zastavil se. Bojoval s pokušením vykouknout za roh. Odbočka vpravo, kudy se dala Gaby, ústila na hlavní ulici dlážděnou evercretem a docela zalidněnou. Dřepl si, vyhrabal brýle a vyhlédl za roh ve výši kolen. Ulevilo se mu, že nemusí mžourat do ostrého světla. Běžící postavu Gaby našel v davu téměř okamžitě. Ohlížela se, ale bylo jasné, že ho nevidí. Nijak nepanikařila, jen se zhluboka nadechla a rychlým klusem pokračovala dál. Carl ji několik vteřin sledoval a nechal odstup narůst na padesát, možná víc metrů, pak vklouzl na ulici a následoval ji, pokleslý v kolenou a s hlavou hluboko skloněnou. Vysloužil si tím několik udivených pohledů, ale nikdo ho neoslovil, a co víc, nikdo to hlasitě nekomentoval.

Spočítal si, že má nějakých deset minut. Tak dlouho potrvá, než se zpráva o rvačce v baru donese k někomu odpovědnému a ten někdo vyšle vrtulník nad pravoúhlé ulice tábora Garrod Horkan 9. Jestli do té doby nenajde Graye – game over.

O tři bloky výš Gaby náhle přešla ulici a vešla do jednopodlažní buňky. Carl sledoval, jak z riflí doluje matně zelený obdélník klíčové karty a protahuje ji zámkem. Dveře se otevřely a zmizela uvnitř. Byl příliš daleko, než aby rozeznal číslo nebo cedulku se jménem, ale před domkem visely květináče se žlutě rozkvetlými kaktusy. Carl napůl doběhl k bližšímu rohu buňky, protáhl se uličkou mezi sousedící buňkou a obešel ji zezadu. Když našel pootevřené záchodové okénko, otevřel je a vytáhl se nahoru. Cítil neurčitou bolest, jak se svaly přeťaté nožem o sebe nepříjemně třely. Jen taktak minul toaletní mísu, dopadl vedle a s úšklebkem se přikrčil u dveří.

Na prst silnou stěnou pronikaly hlasy. Rezonance jim přidávala basy, ale jinak byly čisté a srozumitelné. Neprůzvučnost obvodových stěn buněk byla dnes už vysoká, ale když jste něco podobného chtěli i od vnitřních příček, stálo to nějakou babku. To nebylo něco, co by GH nabízel v základu, za vylepšení bylo třeba připlatit. Ať tu žila Gaby nebo Gray, žádný z nich to zjevně neudělal. Carl opět slyšel ženinu akcentovanou angličtinu a další hlas, který znal ze záznamu.

„Co sem lezeš, krávo blbá?“

„Abych…“ zadýchaně zadrhávala. „Abych tě varovala.“

„Jo, abys ho měla hned za prdelí!“

Plesknutí dlaně o tvář. Carl zaslechl jen prudké nadechnutí, nic víc. Buď byla tvrdá, nebo zvyklá, nebo obojí. Pomalu stiskl kliku, pootevřel dveře a pohlédl škvírou dovnitř. Něco velkého se v ní mihnulo. Zdvižená ruka zmizela příliš rychle, nestačil si všimnout, jestli držela nějakou zbraň. Carl sáhl pod sako pro pistoli Haag. V místnosti něco těžkého žuchlo na zem.

„Nejspíš tě právě teď sleduje, právě proto tě nechal jít. Ty píčo vylízaná, tys…“ Teď.

Carl rozrazil dveře a skočil dovnitř. Ti dva byli na druhé straně malého pokoje, jehož podlahu pokrývaly pestrobarevné koberce. Napůl odvrácený Gray se skláněl nad uhýbající Gaby, která zakopla a porazila vysokou kytku v květináči u dveří. Tam, kam dopadla facka, měla na tváři stále patrný rudý otisk prstů. V místnosti bylo víc květin, laciná malovaná keramika, na poličkách sošky Pačamamy, na jiné polici soška nějakého svatého nebo něčeho podobného a na zdi španělská modlitba v rámečku. Ten dům patřil Gaby.

Zvolil chladný a drsný hlas.

„A je to, Franku. Hra skončila.“ Gray se pomalu, rozvážně otočil a, do prdele, fakt měl bouchačku, ohromnej černej kanón, jakoby přikovaný na konci pravé ruky. Drobná část Carla, podprogram imunní vůči betamyelinu, který jinak zaplavoval celé jeho tělo, jej identifikovala jako zabijačkou, ’61 Smith na střelivo bez nábojnic. Musela být stará alespoň čtyřicet let, ale říkalo se, že jste ji mohli vystřelit na oběžnou dráhu, nechat spadnou a pořád zabíjela, jako by právě vyšla z fabriky. Poprvé za docela dlouhou dobu byl vděčný za chladivou tíži Haagu ve své ruce.

Když se na něho Gray usmál, příliš to nepomohlo.

„Nazdárek, rameno Spojených národů.“

Carl pokývl. „Polož tu pistoli, Franku.“

Gray se zamračil, jako by o tom docela vážně uvažoval. „Kdo tě posílá? Jesusland?“

„Brusel. Polož tu pistoli.“

Ale druhý muž se ani nehnul. Mohl to být klidně zastavený holozáběr. Dokonce i to zamračení mu zůstalo. Možná se trochu prohloubilo, jako by se Gray snažil přijít na to, jak se tohle k čertu mohlo stát? „Měl bych tě znát, ne?“ řekl najednou. „Marceau, že jo? Ten chlápek z loterie.“

Nech ho mluvit.

„Blízko. Marsalis. Mám rád tu novou tvář.“

„Vážně?“ Smithe stále volně držel ve svěšené ruce. Carl uvažoval, jestli je Gray stále nadopovaný Pokud ano, byl by rychlejší, ale to nebyl ten hlavní problém. Hlavní problém byl ten, že by to změnilo Grayův postoj. „Snažím se tě zařadit, však víš. Deru kui wa utareru.“

„Nemyslím.“

„Ne?“ A ten pomalý, znepokojivý úsměv. Carl doufal, že už ho neuvidí.

„Ty si nikdy nedáš pokoj, Franku, nikdo z nás. To je náš problém. A ten příšerný japonský přízvuk. Dej na mě a raději rozdávej svoje lidový moudra v angličtině.“

„Ne.“ Z úsměvu se stal úšklebek a pomalu to vypadalo, že se rozřehtá. „Na tebe rozhodně nedám, to si piš.“

„Proč tu pistoli nepoložíš, Franku?“

„Chceš to kurva písemně?“

„Franku.“ Carl se ani nepohnul. „Podívej, co mám v ruce. To je Haag. I kdybys mě dostal, stačí, když tě jen trochu líznu. Je konec. Proč nezkusíš zachránit aspoň něco?“

„Myslíš podobně jako ty?“ Gray zavrtěl hlavou. „Nejsem ničí poskok, ty rameno.“

„Och, měj rozum, Franku.“ Náhlé šlehnutí vzteku v jeho vlastním hlase ho překvapilo. „Všichni jsou něčí poskoci. Chceš umřít, tak sebou kurva pohni, ať to můžu udělat. Zaplaceno dostanu úplně stejně.“

Gray se viditelně napjal. „Jo, to se kurva vsadím.“

Carl zase ovládal svoje pocity. Volnou rukou udělal pomalý, uklidňující pohyb. „Hele…“

„Žádný hele.“ Neveselý úsměv. „Znáš moje skóre. Tři europoldové, pár státních policajtů z Jesuslandu. Myslíš, že nevím, co to znamená?“

„Tohle je Brusel, chlape. Je to v jejich pravomoci. Nemusíš umřít. Odkliděj tě, ale…“

„Jo, odkliděj. Byl jsi vůbec někdy v oblasti?“

„Ne. Ale nemůže to bejt o moc horší než na Marsu. A tam tě pošlou tak jako tak.“

Gray zavrtěl hlavou. „Chyba. Na Marsu budu volnej.“

„Tak úplně to není, Franku.“ Gaby se na něho s jekotem vrhla.

Neměla to daleko, prsty roztažené jako pařáty a dostala se sotva do poloviny, když ji trefil. Haag hluboce škytl a kulka ji zasáhla někam do horní části pravého ramene. Otočilo ji to kolem dokola a hodilo na Graye, který už zvedal Smithe. Malou místností zaduněl jediný výstřel a u Carlova levého ucha se rozprskla zeď. Ohlušený Carl, kterému sprška úlomků pořezala tvář a krk, nemotorně uhnul a napumpoval do Graye čtyři kulky. Ten zavrávoral dozadu jako boxer po několika těžkých ranách, narazil na zeď a ztěžka dosedl na podlahu. Smithe stále držel v ruce. Chvilku zíral na Carla a ten, zatímco se k němu opatrně blížil, ho ještě dvakrát střelil do hrudi. Pak s pistolí stále připravenou čekal, dokud v Carlových očích nevyhasl život. Biotechnologický účet byl uzavřen.

Gaby na zemi se snažila zvednout, ale klouzala po vlastní krvi. Rána v rameni hodně krvácela a krev jí po paži stékala na jásavě barevný koberec. Kulky do Haaga byly konstruovány tak, aby zůstaly v těle – zeď za Carlem byla netknutá – ale cestou nadělaly hroznou spoušť. Dívala se na něho a stále dokola vydávala vyděšený, hrdelní zvuk.

Zavrtěl hlavou.

„Přivedu pomoc,“ řekl kečuánsky.

Obešel ji ke vchodovým dveřím a otevřel je.

Pak se v záplavě jasného světla zvenku tiše otočil a střelil ji do týla.

Dvě

Pochopitelně ho zatkli. Přestřelka přilákala oddíl pancéřovaných táborových ochrankářů, kteří teď přibíhali ulicí, kryli se za nárožími a zastavovali auta jako brouci v lidské velikosti. Slunce se odráželo na jejich matně modrých prsních pancířích, temenech přileb a hlavních krátkých útočných pušek. Také byli jako brouci tišší – do jejich GH nadupané výstroje a výzbroje také patřily indukční mikrofony a komunikační sada. Představoval si situaci z jejich pohledu. Tlumené, překvapené hlasy na drátě. Výhled omezený ochrannými brýlemi.

Carla našli, jak sedí se zkříženýma nohama na schodech pode dveřmi do buňky, paže dlaněmi vzhůru natažené před sebe. Byla to tanindovská meditační poloha, kterou se naučil od Sutherlanda, ale teď nemeditoval. Účinek systému marsovského přizpůsobení pomíjel a poraněný bok začínal bolet. Snažil se bolest vydýchat a udržovat tělo v nehybnosti. Pozorně sledoval blížící se ochranku. Haaga a agenturní průkaz položil na ulici, dobré čtyři nebo pět metrů od místa, kde seděl. Jakmile na něho jukl první opancéřovaný chlapík a namířil útočnou pušku, zvolna zdvihl ruce nad hlavu. Kluk v pancíři prudce oddechoval a jeho tvář pod přilbou, schovaná za ochrannými brýlemi, byla našponovaná napětím.

„Jsem genetický agent,“ recitoval Carl pečlivou španělštinou. „Smluvně najatý UNGLA. Mé povolení leží na ulici vedle pistole. Nejsem ozbrojený.“

Doběhl zbytek oddílu a všichni na něho mířili. Všem bylo pod dvacet. Dorazil jen o něco málo starší velitel a vzal si oddíl na povel, ale jeho zpocená tvář také nevzbuzovala přílišnou důvěru. Carl dál seděl bez pohybu a opakoval, co už jednou řekl. Potřeboval, aby jim to došlo, než vejdou do buňky. Potřeboval nějakou autoritu, i když by to zrovna nebyla ta jeho. V těch hi-tech pancířích byli stejní vojclové jako ti, se kterými do města přijel. Většina z nich vyšla ze školy ve čtrnácti, někteří ještě dřív. Evropský soud pro ně patrně znamená míň než nic a jejich postoj k OSN bude přinejlepším neurčitý, ale průkaz Agentury byl impozantně vyhlížející kousek plastu a holotechnologie. S trochou štěstí bude mít svoji váhu, až najdou těla.

Velitel oddílu sklonil pušku, poklekl vedle průkazu a sebral ho. Nakláněl holosnímek sem a tam a porovnával ho s Carlovým obličejem. Vstal a nejistě šťouchl do Haaga špičkou kanady.

„Slyšeli jsme střelbu,“ řekl.

„Ano, správně. Chtěl jsem zatknout dva podezřelé v závažném případu, na kterém má zájem OSN, ale napadli mě. Jsou oba mrtví.“

Mladé tváře pod přilbami si vyměnily rychlé pohledy. Velitel pokývl na dva členy oddílu, chlapce a dívku, kteří se vzápětí přitiskli každý z jedné strany dveří. Dívka dovnitř houkla výstrahu.

„Není tam živáčka,“ řekl jim Carl. „Vážně.“

Oba pak zaběhlým způsobem vrazili do dveří, vklouzli do domu a s naprosto zbytečnými výzvami k odhození zbraní zuřivě prohledávali místnost po místnosti. Ostatní čekali a puškami stále mířili na Carla. Nakonec dívka vyšla ven, pušku pověšenou na rameni, došla k veliteli a něco mu šeptala do ucha. Carl si všiml, jak jeho tvář zrudla vzteky. Když dívka dokončila hlášení, pokývl a sundal si sluneční brýle. Carl si povzdechl a zachytil ten obvyklý pohled. Stále stejná směs strachu a znechucení. A tenhle mladík už z opasku odepínal modrý plastový poutači pásek. Ukázal na Carla, jako by to byla hromádka hnoje.

„Ty, vstaň,“ řekl ledově. „Dej ty zasraný pracky za záda.“

Když mu pásek sundali, měl úplně necitlivé prsty a ramenní klouby ho bolely od toho, jak stále mačkal zápěstí k sobě. Poutači pásek byl ukrutně utažený – i když zatnul pěsti, když ho utahovali, moc to nepomohlo a nezískal skoro žádnou vůli, když pěsti zase povolil. Napětí v pažích mu odtahovalo zápěstí od sebe, takže ať zkusil jakoukoli polohu, pásek se mu zařezával do masa. A k tomu ta bodná rána v boku.

Na zranění přišli, když ho prohledávali, ale mnohem víc je zajímalo vyprazdňování jeho kapes než nějaké ošetřování. Poutači pásek mu nesundali. Předpokládal, že pokud nezemře ve vazbě, bude jim celkem jedno, v jakém je stavu. Na služebně ochranky mu prořízli oděv a unuděný doktor prohlédl ránu, označil ji za povrchní, postříkal antibakteriálním roztokem, zalepil ji a obvázal. Bez umrtvení. Pak ho nechali v plastové, lehce po moči páchnoucí cele, zatímco šéf GH dvě hodiny předstíral, že má na práci důležitější věci než dva zastřelené ve svém táboře.

Carl ten čas strávil tím, že přemýšlel o svém střetu s Grayem, a jestli byl nějaký způsob, jak to udělat a nezabít Gaby. Zvažoval všechny fígly, slova, která použil, konverzaci. Tucetkrát došel ke stejnému závěru. Jediný jistý způsob, jak ušetřit Gabyn život, byl zastřelit Graye hned, jak vyrazil z koupelny.

Věděl, že Sutherlanda by to pěkně nasralo.

Není nic takového jako cestování časem, bručel onehdy trpělivě. Je třeba žít s tím, co jsi udělal, a v budoucnu se snažit dělat jen to, s čím můžeš šťastně žít. To je celý, chlape.

Se vzpomínkami v patách ho začaly svírat vlastní myšlenky.

Tohle už nechci nikdy udělat.

Nakonec ho dva neozbrojení členové ochranky, chlapi, vytáhli z cely a stále s poutacím páskem na zápěstích ho odvedli do malé kanceláře na druhém konci stanice. Šéf tábora seděl na rohu stolu, klátil nohou a sledoval, jak ho bez všech ceremonií zbavují pout. Pár kapek rozpouštědla mu zůstalo na kůži a hrozně to pálilo. Sotva to byla náhoda.

„Je mi to velice líto,“ řekl šéf anglicky a bez patrné lítosti. Byl to takový týpek; kousek po čtyřicítce, v ležérním značkovém ohozu, který vypadal jako lehký úbor na trekking. Carl si už dřív zjistil, že se jmenuje Axel Bailey. Nepředstavil se ale, ani mu nepodal ruku.

„Mně taky.“

„Ano, je zřejmé, že vaše zadržení nebylo nutné. Ovšem kdybyste se byl hlásil před tím, než jste si v mém táboře začal hrát na detektiva, mohli jsme si ušetřit spoustu nepříjemností.“

Carl na to neřekl nic, jen si masíroval ruce a čekal, až se v nich obnoví krevní oběh a začnou bolet.

Bailey si odkašlal.

„Hm, ano, ověřili jsme si, že Rodriguez byl opravu tím, kým jste tvrdil, že je. Nějaká chybička v kontrole, zdá se. Každopádně váš úřad chce, abyste mu podal předběžnou zprávu o té střelbě. Nechceme se samozřejmě přít o pravomoc, takže v tuto chvíli by to bylo všechno. Nicméně bych rád měl vaše ujištění, že jakmile se vrátíte do Londýna, sepíšete pro KOLIN podrobné hlášení, ve kterém se zmíníte o naší plné spolupráci. Pokud s tím souhlasíte, jste volný a navíc vám můžeme zařídit dopravu odsud.“

Carl přikývl. Prsty mu začaly projíždět první bodavé záchvěvy bolesti. „Chápu. Chcete mě uklidit dřív, než sem dorazí tisk.“ Bailey pevně sevřel rty.

„Mohu vám zařídit helikoptéru přímo do Arequipy,“ pokračoval nevzrušeně. „Můžete chytit let domů. Berte to jako gesto dobré vůle. Tam dostanete zpět svoji zbraň a průkaz.“

Carl zavrtěl hlavou. „Ne.“ S mandátem UNGLA si teoreticky mohl zavolat vrtulník sám. Teoreticky. „Pistoli i průkaz mi vrátíte rovnou tady.“

„Pros…“

„Pistole Haag je vlastnictvím UNGLA. Je protizákonné, aby ji měl kdokoli nepovolaný. Přineste mi ji.“

Bailey přestal kývat nohou. Na okamžik zachytil Carlův pohled, patrně pochopil, co se v něm skrývá, a odkašlal si. Pokývl na jednoho ze strážných a přitom četl jeho jméno z visačky na náprsní kapse uniformy.

„Hmm… Sanchezi. Dojděte pro osobní věci pana Marsalise.“ Člen ochranky se otočil k odchodu.

„Ne.“ Carl po něm loupnul očima a strážný se zastavil s rukou na klice. Věděl, že se chová dětinsky, ale nedokázal si pomoci. Podíval se zpět na ředitele. „Řekl jsem, že vy mi ji přinesete.“

Bailey zrudl a sklouzl ze stolu. „Poslyšte, Marsalisi, vy mi nebu…“

Carl si sevřel bolestivě brnící ruku druhou dlaní. Ušklíbl se. Ředitel zadrhl.

„Vy půjdete a přinesete mi ji,“ opakoval Carl měkce.

Bublina ještě okamžik narůstala, a pak praskla. Bailey; stále zrudlý až ke kořínkům vlasů pečlivě upraveného účesu, se protáhl kolem něho a otevřel dveře.

„Hlídat,“ štěkl na strážného a vyšel ven. Carl zachytil úšklebek, který si ti dva vyměnili. Ještě několikrát si promnul dlaň a pak ruce vyměnil.

„Tak který z vás dvou lidumilů mi postříkal ruce rozpouštědlem pout?“

Úšklebek se proměnil na výraz nepřátelské ostražitosti a hutné ticho, která vydrželo až do Baileyho návratu s věcmi a papíry. „Musíte to podepsat,“ zavrčel.

Táborová ochranka všechno zabalila do čtyřicet centimetrů širokého plastového pásu a každá věc byla uzavřena ve vlastním vakuovém sáčku. Carl vzal balík, rozmotal jej na stole, aby zkontroloval, jestli má všechno. Ukázal na klíč.

„Tohle je od skříňky u parkoviště autobusů.“

„To si můžete vyndat cestou k helikoptéře,“ opáčil Bailey a netrpělivě mu přistrčil propouštěcí formulář. „Moji lidé vás doprovodí.“

Carl vzal formulář, odtrhl v rohu aktivační nálepku holorekordéru a naklonil se nad něj.

„Carl Marsalis, SIN s810dr576,“ drmolil tisíckrát omletá slova, „kód oprávnění UNGLA číslo 31 nefrit. Tímto prohlašuji, že tento seznam je kompletním soupisem věcí, které mi byly zabaveny ochrankou GH tábora osmnáctého června 2107 a nyní opět vráceny. Stejné datum.“

Stiskl terčík, aby formulář zapečetil, a odsunul ho. Když recitoval prohlášení, zmocnil se ho podivný dusivý pocit, jako by ve vakuu pod průhledným plastem nebyly jeho osobní věci, ale on sám.

Tohle už nechci nikdy dělat.

Ne, to nebylo ono. Vzhlédl a všiml si, jak si ho Bailey a oba strážní prohlížejí.

Tímhle už nechci nikdy být.

Tak.

Vzlétli z tábora, opsali oblouk nad jezerem a nad pustou nádherou hor zamířili do Arequipy. Tyhle vrtulníky měly inteligentní navigační systémy, které pracovaly podle aktuálního satelitního modelu terénu a počasí, takže ta věc letěla prakticky sama. Přesto ho pilot během celého letu tvrdošíjně ignoroval. Seděl sám v prostoru pro cestující, pozoroval krajinu pod sebou a jen tak pro sebe si ji porovnával se vzpomínkami z Marsu. Podobnost byla zřejmá – KOLIN tu simuloval nejenom řídký vzduch, ale nakonec byl to stále domov s modrým nebem nad hlavou, rozmáchlým obzorem veliké planety a gravitací plného jednoho g, která vám visela na kostech.

Žádné náhražky. Hlavou mu bleskly slogany z vysílání Earth First. Neposlouchejte podvodníky z korporací. Zůstaňte nohama na zemi. Bojujte za lepší život tady a lepší svět nyní.

Na letišti v Arequipě si díky pověření UNGLA zajistil u Delty spací místo v přímém letu do Miami. Dal by sice přednost suborbitálu, ale kvůli tomu by stále ještě musel letět do Limy, a ta zajížďka by patrně nestála za ten čas navíc a problémy kolem. Takhle si alespoň trochu odpočine. Měl tedy ještě hodinu času, tak si koupil volně prodejný kodein, vzal si dvojnásobek doporučené dávky a v odletové hale ji spláchl nějakým nápojem z obchodu Buenos Aires Beef Co. Uždibl něco z jídla v ceně na vyhlídkové terase, ani si neuvědomoval, jak chutná, pozoroval zasněžený vrcholek sopky El Misti a uvažoval, jestli by se přece jenom neměl živit něčím jiným.

Jasně. Až se vrátíš, zajdi na kus řeči za Zooly, jestli nepotřebuje vrátného na záskok.

Trpký úsměv. Začalo vyvolávání jeho letu. Dojedl studené zbytky pampaburgeru olé, otřel si prsty a šel.

Cestou do Miami spal špatně. Trápily ho sny o tichých chodbách na Felipe Souza a tísnivý strach, že se za ním v nízké přitažlivosti vznáší Gabyn duch, s tváří klidnou a zázračně nepoškozenou výstřelem, kterým ji zabil, a vazké žmolky mozku jí kanou z díry v týle. Variace na téma, ale nic nového – byla to jen další žena, která se za ním vznášela v prázdném letounu, aniž by se ho někdy dotknula, a syčivě mu šeptala do ucha jen těsně nad mrtvolným kvílením ticha.

Celý propocený se s trhnutím probudil, když pilot oznamoval, že zahajují sestup na letiště v Miami, které je však z bezpečnostních důvodů uzavřené, takže se nedá odhadnout, kdy budou k dispozici nějaké navazující lety. Možnosti ubytování v místě lze nalézt na…

Kurva.

Suborbitální letoun společnosti Virgin by ho dostal na nebe nad Londýnem čtyřicet pět minut po startu z Miami. Doma ještě mohl stihnout objednávku u Banners a natáhnout se do své postele pod arkýři Crouch End. Pozdě ráno by ho vzbudil zpěv ptáků za oknem a slunce pronikající potrhanými mraky a jasně zeleným listím. Konečně kousek klidu v britském létě – s tím zraněním nebude mít Agentura jinou možnost – a mezi ním a emocionálním obtiskem topografie Marsovského přípravného tábora by byl celý Atlantik.

Namísto toho vláčel svůj kufr jasně osvětlenými halami lemovanými holoobrazovkami dvakrát jeden metr, které nabádaly: Myslíte, že jsou to jen rudé skály a vzduchové uzávěry; Dobře si to rozmyslete a Na Mars posíláme pouze vítěze. Miami bylo transamerickým centrem a tedy i centrem všech společností, které se nějak podílely na Kolonizační iniciativě západních národů. Před pár lety četl článek od nějaké barevné sloupkařky, která měla přístup k většímu množství počítačového času, než si zasloužila. Podle počtu příletů odhadovala, že v současnosti každý sedmý člověk, který prochází mezinárodním letištěm, tak činí proto, že má přímo či nepřímo něco společného s Marsem nebo programem KOLINu. A číslo bude stoupat.

Dnes to byl nejspíš každý čtvrtý.

Projel celé letiště po eskalátorech a pohyblivých chodnících. Po kodeinu byl stále trochu otupělý. Na opačné straně komplexu terminálu se zapsal v novém hotelu Marriott MIA, vzal si pokoj s výhledem na oblohu a z nabídky pokojových služeb si objednal lékařskou prohlídku. Všechno na účet Agentury. Jako dodavatel měl poměrně omezené výdaje – pracoval v utajení a vždycky mu stačily hotovostní nebo karetní transakce, které si potom vybral jako součást platu, ale v tomhle mizerném případu mu zbývalo ještě několik dní, než se vrátí do Londýna a oficiálně uzavře složku Gray, a na účtu zbývalo ještě hodně.

Čas toho využít.

V pokoji sundal sako a weblarovou vestu, nechal špinavé oblečení na hromádce na zemi a patnáct minut se pak máčel pod horkou sprchou. Symp odezněl, zase se uvelebil ve svém míšním pelechu a on díky slábnoucímu účinku kodeinu cítil, že je doslova katalogem zhmožděnin a povrchových zranění. Slepené zranění na boku se ozývalo při každém pohybu.

Utřel se do velikých, huňatých hotelových osušek a právě si oblékal své nejčistší plátěné kalhoty, když zazvonil zvonek. Popadl tričko, pohlédl na své zranění a pokrčil rameny. Není důvod se dál oblékat. Pustil tričko a šel otevřít do pasu nahý.

Místní doktorka byla pohledná mladá latina, která zřejmě pracovala v nemocnici nějakého vnitřního města Republiky, protože sotva povytáhla vytrhané obočí, když jí ukázal ránu po noži.

„Jste dlouho v Miami?“ zeptala se.

Usmál se a zavrtěl hlavou. „To se nestalo tady. Právě jsem přiletěl.“

„Aha.“ Ale úsměv neopětovala. Stoupla si za něho a dlouhými, studenými prsty promačkávala okolí rány, aby viděla, jak drží lepení. Nebyla nijak zvlášť jemná. „Takže vy jste jeden z těch našich slavných vojenských poradců?“

Přešel do angličtiny. „S tímhle přízvukem?“

Přešla dopředu a její rty se prohnuly do mírného obloučku. „Vy jste Brit? Promiňte, myslela jsem…“

„To nic. Taky ty parchanty nesnáším.“ Nezmínil se, že vloni jednoho zabil v baru v Caracasu. Zatím ne. Znovu přešel do španělštiny. „Máte ve Venezuele rodinu?“

„V Kolumbii. Ale tam je to to samé. Samá koka, žádná ropa. A je to na dýl. Je to stejné od doby, co odešli moji prarodiče.“ Přešla ke stolu, kde měla položenou brašnu, a vylovila z ní přenosný ultrazvuk. „Sestřenice mi vyprávěly věci, kterým byste sotva uvěřil.“

Carl si vzpomněl na uniformy, které viděl před pár týdny v ulicích Bogoty. Tehdy byl svědkem hromadné nakládačky.

„Ne, asi bych vám věřil,“ odpověděl.

Klekla si před něho a znovu se dotkla rány. Tentokrát mnohem ohleduplněji. Bylo to zvláštní, ale jako by teď měla teplejší prsty. Přejela hlavicí ultrazvukového skeneru několikrát sem a tam a zase vstala. Zachytil závan její vůně. Náhodou se jejich oči střetly a ona si to uvědomila. Krátce to mezi nimi zajiskřilo, ale ona se hned vrátila ke své kabele. Vyndávala obvazy, odkašlávala, povytahovala obočí a nervózně pošilhávala.

„Tady už toho moc dělat nemůžu,“ pronesla trochu uspěchaně. „Ať vám to ošetřil, kdo chtěl, udělal to dobře. Mělo by se to zahojit celkem brzy. Zastříkli vám to?“

„Jo.“

„Chcete něco na bolest?“

„Bolest zvládám.“

„Dobře, jestli chcete, převážu vám to. Pokud se právě nechystáte do sprchy.“

„Před chvílí jsem se osprchoval.“

„Dobře, v tom případě můžu jít…“

„Nechtěla byste se mnou povečeřet?“ Upjatě se usmála.

„Jsem vdaná,“ řekla a zdvihla ruku s jednoduchým zlatým prstýnkem. „To nemůžu.“

„Ach, to jo, omlouvám se. Nevšiml jsem si,“ zalhal.

„To nic.“ Znovu se usmála, ale z úsměvu byla cítit nedůvěra a tón jejího hlasu prozrazoval, že se nenechala obalamutit. „Určitě nechcete nic na bolest? Budu vám účtovat minimální ošetření, k tomu jsou prášky ve standardu.“

„Ne, to je dobrý.“

Zabalila si tedy brašnu, věnovala mu ještě jeden úsměv a nechala ho, ať se oblékne sám.

Vyšel ven.

Nebylo to asi moc rozumné, ale vzpomínka na nedosažitelnou doktorku ho štvala. Její doteky, vůně, hlas. Jak před ním klečela.

Autotaxi ho vezlo z letiště na východ širokými, několikaproudými ulicemi. Většinou bylo ještě otevřeno – LCLS panely na průčelích mu kynuly, ale stále mu připadaly podivně vzdálené, jako světla města na pobřeží viděná z moře. Předpokládal, že to bude tím kodeinem, možná nějak reaguje se zbytky systému marsovského přizpůsobení. Nějakou chvíli byl rád, že je vidí ubíhat dozadu. Potom, když doprava začínala houstnout, náhodně vystoupil tam, kde mu světla připadala nejjasnější. Ulice se jmenovala po nějakém hrdinovi kubánského znovunavrácení. Jeho bronzová plastika s bajonetem a pláží v pozadí byla zasazena do nároží. Z dokořán otevřených dveří se valila remixovaná klasika od Zequina a Reyese, uvnitř i venku kolem něho se vlnila a leskla opálená pokožka. Bylo horko a vlhko a ženy nosily přes plavky jen vzdouvající se kousky hedvábí a vypasované plátěné nebo kožené kalhoty a nahoře nic. Jenom podle barvy kůže by se Carl vmísil bez problémů – to byla jedna z mála věcí, které měl na Miami rád – ale zbavil se jí s oblečením. Teď měl na sobě plátěné kalhoty, své nejlehčí stopařské boty a tričko s nápisem Bradbury Bubble‘97. Vypadal jako přiblblý turista.

Nakonec, unavený pohledy, které mu jasně říkaly, že sem nepatří, uhnul z hlavní ulice a zapadl do šera klubu, který se jmenoval Picante. Byl zchátralý a poloprázdný a jeho představě o dnešním večeru se blížil asi tak jako reklama před barem v táboře Garrod Horkan 9 karibské realitě. Někde v podvědomí měl uloženy představy míst, kde by chtěl potkat tu doktorku – dobře, tedy aspoň dobrou náhražku. Měl by to být nějaký prvotřídní salsa bar plný tanečních světel, která se odrážejí od koktejlových sklenic a zdravých zubů. Pak někam, kde je to stejně na úrovni, ale větší klid, intimita a málo světel, a pak rovnou k ní, ať je to kdekoli. Veliká, čistě povlečená postel a výkřiky ženy nespoutané prožívající orgasmus. Pak uspokojený usnout v dočasném přepychu ložnice cizí ženy.

Jo, máš svoje fantomy, řekl si a trpce se ušklíbl. Picante měl dva taneční LCLS panely, sotva větší než jeho hotelová koupelna, tradiční rovný bar a nástěnné osvětlení, jež bylo zřejmě navrženo jako laskavost hrstce očividných prostitutek, které posedávaly kolem stolů a čekaly, až je někdo vyzve k tanci. Carl si objednal pití – neměli Red Stripe, tak si dal něco, čemu říkali Torero, a hned toho litoval – a uvelebil se u baru poblíž dveří. Mohlo to být profesionální ostražitostí, nebo ten podivný pocit klidu pramenil z toho, že vidí do ulice a ví, že tu nemusí být, když nebude chtít.

Ale byl tam ještě o hodinu později, když vešla dovnitř a zaparkovala na baru vedle něho.

„Ahoj. Dej mi whisky s kolou. Zdravíčko.“

Carl si uvědomil, že to poslední patří jemu. Vzhlédl od zbytků svého posledního piva, pokývl a snažil se ji odhadnout. Přemýšlel, jestli je v práci.

„Nezdá se, že byste se tu moc odvazoval,“ řekla.

„Opravdu?“

„Jo. Opravdu.“

Nebyla to žádná doctora z Marriottu – byla světlejší, měla ostřejší rysy, křivky jejího těla nebyly tak vznosné a mestiza vlasy neměla tak upravené. Také žádný snubní prsten, jen spousta laciných a přezdobených stříbrných náramků na obou pažích. Top imitoval tepaný kov a svíral ji těsně v podpaží, v kontrastu k tomu černá sukně do poloviny stehen, nevyhnutelné vysoké podpatky. Vystavovala napjatou, kávově zbarvenou pleť, stehna pod sukní, ramena a sklon ňader vyzdvižených nad top, pupík vykukující tam, kde se obě části oděvu stýkaly jen nedokonale – ale nic víc, než byl uliční standard v tomhle vedru; nemuselo to nic znamenat. Trochu těžkopádný makeup tvořil v pórech u nosu drobné hrudky. Jo, byla v práci. Přestal se vodit za nos, na chvilku nad svým rozhodnutím zaváhal jako parašutista ve dvířkách, a skočil.

„Právě jsem přijel. Obchodní cesta, ještě mám trochu chaos.“

„Jo?“ Naklonila hlavu ke straně a zkřížila nohy směrem k němu. Sukně vyjela nahoru po stehnech. „Nechcete s tím trochu pomoct?“

Později, někde, když se zbavil napětí jako těsných kožených kalhot, které nedokáže sám svléknout, ležel v posteli, ochable se opíral o její čelo a sledoval ji, jak chodí krychlí bíle vymalované garsonky. Od nohou postele k otevřeným koupelnovým dveřím to nebylo víc než metr, ale vypadalo to, jako by vykročila do jiného vesmíru. Všechny její pohyby vypadaly, jako by se odehrávaly v obrovské dálce, a dokonce i drobné zvuky přicházející z koupelny jako šplouchání vody a splachování a cinkání šminek byly nějak tlumené, jako by se díval skrze silné sklo do přeplněného vivária nějaké mimozemské zoo.

Přijďte se podívat na lidi.

Sledujte jejich páření v přirozeném prostředí.

Ušklíbl se, ale grimasa byla tak hluboko zasutá, že se neprojevila na mimických svalech.

Sledujte samičí postkoitální umývací rituál.

Další, hluboko pohřbený význam jím zachvěl a napovídal mu, aby vstal, oblékl se a vypadl. Už tu opravdu neměl co dělat. Použila jeho kartu hned, jak prošli dveřmi – protáhla ji štěrbinou ve čtečce se stejně nezaujatou zručností, s jakou potom nastříkala jeho ztvrdlého ptáka ochranným sprejem a zasunula do sebe. Pak předvedla pár základních vizuálních triků v ceně – cucání prstů, když přirážel, mačkání koz, když na něm rajtovala, několik dobře načasovaných změn polohy a zesilující hrdelní sténání, když vystříkl. Uliční světla a strom před oknem rozhazovaly neklidné nažloutlé stíny po stropu a stěnách potemnělé místnosti, z prostěradel, která si omotal kolem pasu, stoupal nakyslý pach sexu a on si náhle připadal starý, unavený a pochroumaný. Zranění na boku zase začínalo bolet a jeho napadlo, že obvazy už dlouho nevydrží.

Úmysl nastartoval jeho motorický systém. Posadil se a spustil nohy z postele. V koupelnovém vesmíru zaprskala toaleta. Ten zvuk ho z ně jakého důvodu urychlil, a když vyšla ven, našel už své kalhoty a strkal nohu do nohavice.

„Už jdeš?“ zeptala se bezvýrazně.

„Jo, myslím, že je čas.“ Sundal tričko z područky křesla a začal si ho oblékat. „Jsem unavený a ty, ty už asi máš být zase jinde, že jo?“

Ticho. Stála tam a dívala se na něho. Slyšel, jak tiše polyká, a pak vzlyknutí. Náhle si uvědomil, že v té tmě pláče. Přestal se oblékat, nemístně napůl nasoukaný do trika, a zíral na ni. Vzlyknutí se změnilo v opravdový pláč. Otočila se a objala si ramena.

„Poslouchej,“ řekl.

„Ne, vypadni.“ Hlas měla drsný a slzy z něho nebyly téměř cítit, předpokládal, že ji tak vyškolilo řemeslo. Neplakala pro efekt, snad jen pokud její praktiky nevedly spíš k žalu než k sexuální extázi. Stál za ní a díval se na zcuchané prameny vlasů zkroucené vlhkým teplem.

Znovu viděl týl Gabyny hlavy.

Ušklíbl se a položil jí ruku na rameno, se zaváháním, které mohlo působit fraškovitě po té laciné intimitě, které se mu dostalo před dvaceti minutami. Lehce sebou cukla.

„Jsem těhotná,“ řekla.

Slova se mu odrazila někde v zákoutí podvědomí a na okamžik si myslel, že se přeslechl. S profesionální zručností cirkusového eskamotéra na něho se zavázanýma očima vytáhla trojského koně a stejně zručně ho na něho použila. Cítil takovou chladivou, uklidňující útěchu, když sledoval, jak to dělá, to vědomí, že je – s idiotským úsměvem – v dobrých rukách. Teď se ten samý idiot v něm cítil podvedený tím přiznáním dřívější chyby, skoro jako by ho obviňovala, že on s tím má něco společného.

„No,“ protáhl zkusmo. „Nemůžeš… Však víš.“

Zachvěla se jí ramena. „Tohle je Florida. Tady je to protizákonný už desítky let. Na to musíš jít do Unie nebo do Pásu, a já mám jen základní medikód, bez rodičovských příplatků. I kdybych prodala všechno, co mám, stále to bude málo.“

„A není někdo, kdo…“

„Tys mě neposlouchal? Do prdele, je to protizákonný, člověče.“

Ozvaly se jeho profesionální schopnosti, vědomí, že se dostává na domácí půdu. „Jo, ale s tím zákonnost nemá co dělat. Přece víš, co myslím. Jsou různý místa, kam se dá zajít.“

Otočila se k němu a dlaní si stírala slzy z tváří. Šmouhy se leskly ve světle, které sem dopadalo z ulice. Popotáhla. „Jo, místa, kam bys ty mohl zajít. Kam by mohla zajít guvernérova dcera. Myslíš, že mám takovej balík? Nebo mám riskovat vejškrab v nějakým pochybným podniku, a pak doma umřít na vnitřní krvácení nebo enzymovej kolaps, protože to za těch pár babek neudělaj pořádně? Spad jsi z višně? Marodění tu stojí majlant.“

Už už jí chtěl říct, aby mu s tím dala svátek. Nebyl to jeho problém, že se na tenhle průser nepojistila. Namísto toho se mu ale zase zjevila Gabyna hlava a jakoby zdálky se slyšel, že se tiše ptá:

„Kolik potřebuješ?“

Do prdele. Přesměroval svůj vzrůstající vztek na tu holku a na sebe na sever a na východ. Ať ta zatracená UNGLA pro změnu zaplatí za něco užitečného. Ne že by si to nemohli dovolit. Ať si ten parchant di Palma zkusí něco ceknout.

Když ji uklidnil, osušil slzy a zarazil slova díků dřív, než začala vyznívat prázdně, vysvětlil jí, že potřebuje datapoint, aby natáhl kredit do karet, které bude moci použít. To znamenalo jít třeba do hotelu. Nato mu sevřela ruku a prohlásila, že se bojí, že když ho spustí z očí, nebo jen nebude mít nablízku, mohl by si to rozmyslet. Prý ví o bezpečném datapointu o pár bloků dál. Jeden z jejích zákazníků ho občas používá. Hned mu ukáže, kde to je, jen na sebe něco hodí.

Byla to horší čtvrť, moc lidí tu nebydlelo a ulice byly vymetené, protože touhle hodinou byli všichni buď doma, nebo ve městě. Všechny obchody měly stažené kovové rolety a žluté samolepky na nich upozorňovaly případné zloděje, že jsou pod proudem. Pár barů bylo ještě otevřených a jejich neony poblikávaly do noci jako mdlé městské majáky. Před jedním se poflakovala tlupa snaživých pouličních grázlů. Opírali se o zeď, posedávali po zaparkovaných autech a nebezpečně si měřili dvojici kolemjdoucích. Carl cítil, jak symp začíná zvolna, svůdně působit. Nevšímal si toho, vzal dívku kolem ramen a trochu přidal do kroku. Když je míjeli, slyšel, jak jeden z výrostků o nich mluví zhuštěným, tajemným španělským dialektem. Nemusel ani příliš namáhat fantazii, aby si představil, co říká. Zkurvený turisti, zkurvený cizinci, zkurvený naše ženský. To byly dávné nářky. Těžko jim to mohl mít za zlé. Pak už zahnuli za roh, kde se otevřeným oknem ven hrnul těžký kubánský jazz. Znělo to, jako by někdo hrál na piáno pěstmi.

Datapoint vypadal jako tupý betonový špalek dva metry vysoký a zhruba stejné šířky, vyboulený ze zdi kancelářské budovy jako nějaký architektonický nádor. Byl opatřený těžkými dveřmi z tantalové slitiny. Masivně zamřížované LCLS panely na vrcholku stavby vrhaly dolů bledé, křišťálové světlo. Carl vstoupil do světla a absurdně si připadal jako nějaký divadelní herec. Naťukal svůj obecný přístupový kód a dveře se otočením otevřely. Vtáhl dívku dovnitř a pěstí udeřil na tlačítko rychlého zavírání. To zapracovaly staré vzpomínky a jizva z Caracasu. Dveře se znovu otočily.

Vnitřek byl stejný jako u všech bezpečnostních modelů, které používal po celém světě. Maska na čtení rohovky na pružném stonku, široká obrazovka s vestavěným reproduktorem umístěná nad karetním automatem a dvojité křeslo vystupující z podlahy, určené spíše pro obézní zákazníky než pro dovádějící páry. Dívka však zůstala stát a diskrétně se dívala mimo obrazovku. Bylo jasné, že už zde se svými zákazníky byla.

„Dobrý den, pane,“ spustil datapoint lehkým tónem. „Chcete slyšet nabídku…“

„Ne.“ Carl si natáhl čtečku na hlavu, několikrát zamrkal do čoček a čekal, až zazvonění oznámí, že je načtený. Jen tak ho napadlo, co by se asi stalo, kdyby tohle musel dělat s modřinou na oku.

„Děkuji, pane. Nyní máte přístup ke svým účtům.“

Uložil kredit do deseti limitovaných karet, protože předpokládal, že dívka nebude chtít jít na tajnou kliniku s jedním velkým kreditem. Když jí je ve stísněném prostoru podával, uvědomil si, že nezná její jméno. Jen několik vteřin nato mu došlo, že ani doopravdy nechce. Beze slova od něho vzala karty a přejela ho pohledem od shora dolů tak, že ho napadlo, že mu ho chce možná z vděčnosti vykouřit. Ale ona jen poděkovala, tak tiše, že to skoro neslyšel, a on měl pocit, jestli prostě jen není další trouba s přebujelou fantazií. Znovu udeřil do tlačítka dveří a ty se se vzdychnutím stlačeného vzduchu otevřely. Vyšel za ní.

„Tak fajn. Pracky nahoru, ať na ně vidím!“

Výkřik přišel zprava, postavy vyskočily z obou stran. Dopink naskočil tak rychle jako radost. Popadl něčí ruku, zkroutil a mrštil jejím majitelem k doznívající ozvěně hlasu. Kletby a vrávoravé zakopnutí. Druhá postava se ho pokusila sevřít, byla tam sice nějaká technika, ale… prudce se vytrhl, srazil bránící ruku dolů a vrazil loket do obličeje za ní. Cítil, jak drtí nosní kosti. Útočník bolestí zařval. Ukročil, zapřel se nohou a zatlačil. Muž s rozbitým nosem se svalil na zem. Zleva se blížil další. S divokým úšklebkem a pokrčenými pažemi ho obcházel a sledoval svůj cíl. Zavalitý, povislá ramena, typ bývalého profesionálního wrestlera. Jak na něho vyrazil, Carl uhnul a vzápětí ho kopl do břicha. Chrčivé heknutí a pocit z dobře posazeného úderu, ale veliká hybnost hnala těžkého muže dál dopředu a Carl musel rychle uskočit, aby ho nesmetl.

Pak ho někdo zezadu udeřil něčím do hlavy.

Slyšel, že se blíží, za uchem cítil pohyb vzduchu, otáčel se, aby čelil útoku, ale bylo už příliš pozdě na to, aby se vyhnul. Vybuchla v něm tma prošpikovaná drobnými jiskrami. Otočil se a zhroutil se do křišťálového světla, které zaplavovalo okolí datapointu. Před očima se mu setmělo a zase rozednilo. Vynořila se další mohutná postava a zastavila se nad ním. Přes tanec barev, který se mu míhal před očima, uviděl ústí pistole a přestal se vzpouzet.

„Mravnostní policie Miami, sráči. Zůstaň ležet, nebo ti provrtám tu tvoji zasranou palici.“

Samozřejmě ho zatkli.

Tři

Šest hodin třináct minut.

Pruhy nízkých mraků na jinak vymeteném předjitřním nebi. Poslední kapky noční přepršky se jako flitry lesknou na černých pancířích transportních letounů, evercretová přistávací plocha je ještě vlhká a vzduchem sem tam prolétne kapka. Joey Driscoll vyšel z kantýny, v každé ruce vysoký, samoohřívací kelímek kafe, ruce široce rozpažené, jako by se snažil udržet rovnováhu, víčka pokleslá dřímotou, která se začala hlásit ke konci směny. Zívnutí mu málem vykloubí čelist.

Siréna se rozeřvala ohlušujícím, stoupajícím tónem jako obří zubařská vrtačka.

„A do prdele.“

Na okamžik se nevěřícně zastavil, pak kelímky s kávou dopadly na evercret a on se rozeběhl ke zbrojnici. Sirény nad jeho hlavou dospěly k nejvyššímu tónu, nadechly se a spustily nanovo. Velké LCLS panely nad vraty hangárů se jantarově rozblikaly. Zleva pod řevem sirén přicházelo hluboké svištění nahazovaných turbín pohotovostního letounu. Tak do minuty a půl budou mít ten správný tón. Další dvě minuty na nástup družstva, a pak s nimi vyrazí vzhůru a oni se budou tlouct v pásech jako psi, co se snaží urvat ze řetězu. Kdo se opozdí, tomu ufiknou koule.

Doběhl ke dveřím zbrojnice ve chvíli, kdy z nich vystřelila Zdena. Taktickou vestu neměla úplně zapnutou, přilbu šoupnutou na stranu a XM měla ještě vyklopenou pažbu, jak ji vytrhla ze stojanu. Když ho uviděla, nasadila široký slovanský úsměv.

„Kde mám to blbý kafe, Joey?“ Musela překřikovat sirény.

„Venku na betonu. Můžeš si ho slízat.“ Vztekle mávl směrem, odkud přicházel zvuk sirén. „To je k nasrání. Čtyřicet minut do konce šichty a takhle se to musí posrat.“

„Za to nás platí, kovboji.“

Sklopila pažbu karabiny a zajistila ji proti vyklopení. Zasunula pušku do dlouhého pouzdra na stehně a začala utahovat přezky na vestě. Joe se protáhl kolem ní.

„Že nás platěj?“ houkl do zmatku zbrojnice.

Dovnitř vpadlo dalších dvanáct chlapů, pokřikovali, nadávali na zastaralost výzbroje a nervózně se chechtali, jako když štěkají psi. Joe z rozházené hromady na stole sebral vestu, přilbu a masku, ale nic z toho si neoblékl. Zkušenost mu říkala, že na to je dost času v břiše letounu, když se bude otáčet nad Pacifikem. Sáhl do stojanu, chytil XM za hlaveň, krátce s ní zacloumal, když západka nechtěla povolit, nakonec se mu podařilo útočnou pušku vytrhnout a rozeběhl se zpět ke dveřím.

Čtyřicet zasranejch minut.

Zdena už seděla na spuštěném zadním průlezu Modré jedničky, přilbu napůl utaženou, bez masky, a šklebila se na něho. Odfoukl si, vytáhl se nahoru a po zadku se vsoukal dovnitř. Naklonila se za ním a zaječela do vytí turbín.

„Hej, kovboji. Jsi připravenej na tanec?“

Pořád se nemohl dopídit, jestli ten ruský přízvuk jenom nenapodobuje. Nepracovali spolu dlouho, přišla s dalšími nováčky teprve na konci května. Předpokládal – ale etiketa přikazovala nikdy, nikdy se neptat, že má zřejmě povolení jako zahraniční pracovní síla a je alespoň tak legální, jako je dneska on. Pochyboval, že přeskočila plot tak, jak to udělal on. Nejspíš byla až ze sibiřského pobřežního pásma nebo z některé z těch ruských plovoucích továren, které patří k tomu zatracenému Pacifickému pásu, o kterém se tak často mluví. Samozřejmě, že se mohla narodit a vyrůstat na západním pobřeží. Tam nemusela komolená angličtina znamenat nic zvláštního. To nebylo jako v Republice, kde byla uzákoněná amangličtina a děti ve škole byly trestány, když mluvily jinak. Ve státech Pásu byla angličtina čistě obchodním jazykem a člověk se ji učil jen do té míry, do jaké ji potřeboval, což podle toho, v jaké čtvrti vyrůstal, nemuselo být nic moc.

„Neměla by ses…“ Stále byl ještě zchvácený během a nemohl křičet. „Neměla by ses tak dívat na starý filmy, Zed. Tohle bude fuška někde dál od břehu. Asi chtěj vytřepat prachy z nějakýho blbýho planktonovýho farmáře, co zapomněl zaplatit měsíční účty. Jenom ztráta času.“

„Neřekla bych, Joe.“ Zdena kývla k řadě letounů. „Startujou čtyři. Na planktonovýho farmáře je to pořádná artilerie.“

„Jo, jo. Však uvidíš.“

Start proběhl hladce, aspoň jejich letounu, přes nějaké to skučení se tvrdý výcvik posledního měsíce vyplatil. Uvnitř bylo šest vojáků, standardní pohotovostní jednotka, všichni byli přikurtovaní v bezpečnostních sedadlech podél stěn přepravního prostoru a napjatě se šklebili. Joe už měl taktickou vestu zapnutou, čtení životních funkcí zapojené, i když pochyboval, že teď, když zmenšili posádku v kokpitu ze tří na dva, to vůbec někdo bude sledovat. Ale aspoň se o něho postarají automedy, kdyby se v boji něco semlelo, a konečně na vestu se dají navěsit všechny zásobníky do XM a potřebné nářadí.

Hlášení přišlo přes komset v uchu, zdvojené duněním reproduktoru ve stropu.

Toto je porušení vzdušného prostoru druhého stupně, opakuji, porušení vzdušného prostoru druhého stupně, neočekáváme žádný boj –

Předklonil se a vítězně kývl na Zdenu, která seděla o kus dál – vždyť jsem to, sakra, říkal.

– přesto dodržujte bojovou pohotovost. Po celou dobu akce nesundávejte masky ani rukavice, použijte antikontaminační gel jako při operaci s biologicky nebezpečným materiálem. Vezměte prosím na vědomí, že není důvod očekávat biologicky nebezpečný materiál, jsou to jen předběžná opatření. Máme zde zřícenou kosmickou loď KOLINu, opakuji, zřícenou kosmickou loď KOLINu v pobřežním pásmu –

Zdena mu pohled okamžitě vrátila.

„Kosmickou loď, kurva?“ vykřikl někdo z protější řady sedadel.

– zdravotnické týmy zůstanou, dokud Modré družstvo nedokončí prohlídku. Připravte se, že se setkáte s následky nehody. Družstvo se rozdělí na výsadkové jednotky následovně: tým alfa – čelo Driscoll, pak Hernandez a Zhou. Tým beta…

Vypnul to; to už znal. Poslední tři týdny byl při výsadku vždycky na špici. Teď se nedokázal rozhodnout, jestli ho to prudí, nebo je rád. Tenhle výlet bude pěkně na hovno. Kromě televize a několika virtuálních prohlídek v muzeu Správy v Santa Cruz neviděl kosmickou loď na vlastní oči, ale jednu věc věděl jistě. Tyhle plechovky nepřistávají na Zemi. Alespoň ne od té doby, co všude vyrostly nanorackové věže, co se ztrácejí v mracích jako černé kovové fazolové stonky z té debilní pohádky, co mu babička stále vyprávěla, když byl ještě prcek. Jediné lodě, o kterých Joe něco věděl z historických zpráv, byly ty, které se občas objevily na konci zpravodajství, jak vznešeně parkují na houby připomínajících přírubách, kterými tyto pohádkové stonky končily, ale jejich dopad byl jenom ekonomický. Právě se vrátila z Habitatu 9 a její náklad patrně výrazně zasáhne citlivý trh s kovy už v tomto čtvrtletí. Světová obchodní organizace stále projednává požadavky na kvóty, předložené Africkou asociací států produkujících kovy, které by měly ochránit těžbu na Zemi. Zástupci konsorcia Hab 9 namítají, že takové omezování obchodu by…

A tak dál. Dneska kosmické lodě zůstávají v kosmu, kam patří, a všechno, co přivážejí, se dostává dolů po výtazích. Dokonalá karanténa, slyšel jednou pozdě večer nějakého hlasatele, a k tomu mimořádně energeticky úsporné. Padající kosmická loď patří do scénářů laciného katastrofického filmu, nebo nějakého ještě lacinějšího paranoidního seriálu o mimozemšťanech, co běží v Jesuslandu. Že k tomu došlo ve skutečnosti, to muselo znamenat, že se někde něco pořádně posralo.

Tak, fešáku, měl jsi se dívat…

Stále si ještě natíral obličej biogelem, když se letoun naklonil a záď se otevřela. Dovnitř vrazil chladný pacifický vzduch, řev turbín a šedé světlo svítání. Odepnul se a sklouzl k lanovému závěsu. Puls mu lehce tepal ve spáncích. Krví mu kolovalo něco příliš veselého, než aby měl strach. Nasadil si masku, stáhl přes bradu dýchací filtr a okraje celého kompletu vtiskl do biogelu. Vítr, který venku bičoval hladinu, mu chladil namazané tváře v místech, která nekryla maska. Za klenbou bezpečnostního, jednostranně průhledného skla a teple jantarově svítícími průhledovými displeji měl klamný pocit bezpečí, jako by on sám zůstával v pohodlí uvnitř a ledový vítr šlehal do tváří někoho jiného. Na tohle je upozorňovali pořád dokola. Na tom bazíroval ledabyle provedený virtuální seržant výcviku z výprodejového texaského softwaru. Byl to jediný výcvik, do kterého Filigree Steel Security vrazila nějaké peníze. Z nějakého důvodu měla postava se špatnou synchronizací dabingu britský přízvuk. Dávej si bacha na celý tělo, prcku zatracenej, pořvával konstrukt, kdykoli někde v programu narazil. To myslíš, že máš hnáty jenom pučený? Že hrudník večer pověsíš do skříně? Jedině když si budeš dávat bacha na celý tělo, udržíš celý tělo pohromadě a naživu.

Jo, jo, jasně.

Připjal si lano k vestě a otočil se čelem do břicha letounu a ke kameře na stropě. Spojil palec a ukazovák do kroužku. Zakašlal do indukčního mikrofonu na krku.

„První připravený k výsadku.“

Slyším první. Počítám. Tři, dva, jedna… dolů.

Lano se s trhnutím začalo odvíjet a on si srovnal XM do pohotovosti do obou rukou a naklonil se, aby viděl, co je pod ním. Nejdřív to byly jen nekonečné, bíle zpěněné hřebeny vln na šedé hladině Pacifiku. Pak uviděl loď. Nebylo to zrovna to, co čekal – připomínalo to velikou plastovou krabici, zalévanou vodou a sotva se držící na hladině. Většina trupu byla sežehnutá do černá, ale viděl také několik bílých šmouh se zbytky nanoleptaných nápisů. Měl za to, že to budou zbytky nějakých značek korporace, které se odloupaly při vstupu do atmosféry. Když se spustil níž, uviděl otevřený průlez v sekci, která se stále ještě nacházela nad vodou.

„Hmm, velení. Víte jistě, že se to nepotopí?“

Potvrzuji. Specifikace KOLINu říkají, že může plavat velmi dlouho.

„Jo, já jen, že tu mám otevřenej průlez a při tom větru a vlnách bych řek, že nabírá vodu.“

První, opakuji. Loď je schopná plout velmi dlouho. Zkontrolujte průlez.

Jeho boty narazily na trup s dutým třesknutím nějakých dvanáct metrů od průlezu a trochu pod ním. Kotníky mu olízla mořská voda a zase se stáhla zpět. S povzdechem odepnul lano.

„Velení, rozumím. Odepnul jsem naviják.“

Udržujte spojení.

Trochu nahrbený vyšel po mírném svahu k průlezu a podíval se dovnitř. Voda cákala do otvoru, viděl, jak se vlhce leskne na příčkách žebříku, který vedl ke druhému, vnitřnímu průlezu. Předpokládal, že to bude druhý konec vzduchového uzávěru. Zatímco zíral dovnitř, nová sprška vody cákla přes přírubu průlezu a stekla na dno uzávěru. Uvnitř bylo vody asi na tři prsty a přelévala se sem a tam, jak se loď kolébala na vlnách. Poklop průlezu těsně pod hladinou byl nepřirozeně čistý jako něco, co vidíte na dně horského jezírka. Stálo na něm: Výstraha. Před otevřením průlezu vyrovnejte tlak.

Joeovi bylo jasné, že ať je v trupu tlak jakýkoli, musí být velice blízko pozemskému standardu, protože něco nebo někdo už průlez otevřel a mezi poklopem a přírubou zůstala malá mezera, kudy dovnitř velice pomalu tekla voda. Zabručel.

Nebejt toho, je ten pošahanej uzávěr už napůl plnej vody.

Ťukl na mikrofon.

„Velení? Mám tu otevřenej vnitřní průlez. Nevím, jestli to otevřela sama loď, nebo je to, hmmm, lidskej zásah.“ Dobře. Pokračujte se zvýšenou opatrností. Ušklíbl se. Doufal, že ho zavolají zpátky.

Jo, nebo se na to vykašli, co zavelet k návratu, velení? Tenhle drobek je z vesmíru, nejspíš rovnou z Marsu. Každej ví prd, co tam může pobíhat za potvory. Takže k tomuhle je ta nanoracková karanténa?

Chvilku uvažoval, že by se vrátil tak jako tak.

Ale…

Jsi ozbrojený, slyšel trpělivý, vysvětlující hlas. Máš masku a biogel, přestože s žádným biologickým nebezpečím nepočítáme. Nemáš žádný rozumný důvod pochybovat o rozkazech.

A pak Zdenin hlas: Za to nás platí, kovboji. A posměšky ostatních.

Lehce pokrčil rameny, slezl o několik příček níž, strčil botu do vody a opatrně zatlačil na poklop. Trochu povolil. „Fajn.“ První?

„Nic,“ odsekl kysele. „Jen postupuju se zasranou, mimořádně zvýšenou opatrností.“

Opřel se dlaní o stěnu uzávěru, dupl na poklop silněji, netrpělivě, znovu a…

… poklop se propadl dovnitř.

Těžce se v závěsech zhoupl na stranu a voda se s dlouhým, hluchým šplouchnutím vevalila dovnitř. Na tak náhlou ztrátu odporu nebyl připraven a příčka se mu vysmekla z ruky. Při pádu mátožně hrábl rukou v rukavici po příčce, minul a hlavou se udeřil o žebřík. Prolétl vnitřním průlezem a stačil jen poplašeně vykřiknout…

„Tfůůůů…“

… a zarazil se o něco, co zřejmě bylo stěnou chodby.

Prudkostí nárazu si prokousl špičku jazyka. Pořádně se udeřil do ramene a XM se mu zaryla do žeber. Zatínal zuby bolestí a tiše skučel.

Jinak to vypadalo, že přistál na něčem měkkém. Chvíli se nehýbal a čekal, jestli se neozvou jeho propletené údy.

Dávat bacha na celý tělo, jasně, seržo.

Zašklebil se. Řekl by, že nemá nic zlomeného. Když se podíval nahoru, odhadl, že to bylo jen něco málo přes tři metry.

Trhaně s úlevou vydechl do filtru masky. Pak tiše shrnul situaci. „Kurva.“

První? Zkurvený velení se konečně zajímá. Hlaste svůj stav. Jste zraněn?

„Dobrý.“ Nadzvedl se na jedné ruce, zašilhal do okolního šera a klepl na vypínač světla na přilbě. „Jen jsem se skulil, nic…“

Okraj světelného kuželu zavadil o něco, co mu nedávalo žádný smysl. Trhl hlavou zpět a kužel se zplna opřel o to, co zahlédl…

„Och, kurva fix, to byste…“

A náhle se mu zdvihl žaludek a palčivé, kyselé zvratky mu zaplavily masku, protože teď teprve uviděl a s hrůzou pochopil, co měkkého to vlastně zastavilo jeho pád.

Čtyři

Sevgi Ertekinová se probudila s podivuhodnou jistotou, že celé město halí špinavě šedé závoje deště. Je červen?

Zamrkala. Otevřeným oknem bytu ji volala siréna. Důvěrně známý a nostalgický zvuk, jako zpěv eanu, který jí stále chyběl z předchozího působiště, ale nadupaný adrenalinem tak, jak volání k modlitbě nikdy být nemůže. Na povrch vypluly zrezivělé profesionální reflexy, překulila se a zase schlípla, když se ozvala paměť. To volání už nepatří jí. Každopádně to melancholické, dech beroucí kvílení policejního auta, ať znělo odkudkoli, bylo velmi daleko. Hluk ulice o šest pater níž je téměř přehlušoval. Ozýval se odtamtud křik, většinou vesele laděný, a freneticky barvitá hudba z nástěnných systémů. Právě teď na to vůbec neměla náladu. Den začal bez ní.

Docela nerozumně se otočila tváří k oknu. Sluneční světlo ji udeřilo do tváře a musela zamžourat. Varipolární závěsy se vlnily ve vánku a zářily ranním světlem. Bylo jí jasné, že zapomněla najít ovladač a zneprůhlednit je. V místech, kde se závěsy dotýkaly podlahy, vykukovala prázdná láhev Jamesona. Někdo – někdo, jasně Sev, kdo by to tak asi mohl být? – ji tam poslal po naleštěných prknech podlahy pokoje, když už neměla co nabídnout. Toho samého pokoje, kde zjevně usnula oblečená na gauči. Letmé útržky vzpomínek podpořily nejistou paměť. Sedla si sem, když se večírek rozplynul, a dorazila zbytek láhve. Matně si vzpomínala, jak mluví sama se sebou, a na kouřové teplo whisky protékající hrdlem. Stále si myslela, že má ještě jednu, ještě jednu, pak se zvedne a… Nezvedla se. Složila se.

Tohle je novinka, Sev. Obvykle se ještě dostaneš do postele.

Křečovitě zabrala a ztěžka se posadila. Vzápětí litovala, že se nezvedla pomaleji. Připadalo jí, že se obsah její hlavy vydal na okružní jízdu. Žaludek se jí dlouze zhoupl a náhle měla pocit, že je jí oblečení těsné. Někde ztratila boty – ležely teď převrácené u protilehlých stěn místnosti, skoro tak daleko od sebe, jak to rozměry pokoje dovolovaly. Matně si vzpomínala, jak se bujaře válela po zádech, když už všichni odešli, a snažila se stáhnout si boty a potom i ponožky. Zdálo se, že v tom nakonec uspěla, ale to ostatní už bylo nad její síly.

Košile se jí shrnula do podpaží a tvarovací košíčky se jí tím vším převalováním odlouply z ňader. Jeden se zřejmě doplazil do podpaží, druhý byl pryč úplně. Kalhoty se jí kousek pod pasem zkroutily a už zdaleka nebyly volné. V břiše cítila podobné sevření. Měla nepříjemně plný močový měchýř a hlava jí třeštila.

A stále prší.

Zvedla hlavu a znovu ji popadl vztek, když konečně objevila pravý zdroj syčení. V rohu obýváku stále běžela letitá věž JVC. Ať tam byl puštěný jakýkoli čip, dojel až na konec a rozmarný systém se zapomněl vypnout. Na monitoru namísto modré barvy sněžila statika a jemné syčení bylo slyšet pod vším, i pod zvuky ulice. Naplňovalo všechno jako…

Stiskla rty. Věděla, na jaký čip se dívala. Nedokázala si vzpomenout, ale věděla.

Fajn, že kurva neprší.

Nejistě se postavila a vypnula věž. Nějakou chvíli pak stála ve svém bytě, jako by nebyl její a ona se sem vloupala, aby něco ukradla. V hrdle cítila pravidelné nápory tepu a bylo jí jasné, že se rozbrečí. Prudce zavrtěla hlavou a místo slz přišla intenzivní, hluboká, pulsující bolest. S prsty přitisknutými ke spánkům proklopýtala ložnicí do koupelny. Na polici měla plastovou láhev s generickými prášky proti bolestem hlavy a vedle ve fólii syn. Nebo přesněji k37 synchronizační super účinné armádní tablety, její podíl ze spolupráce newyorské policie a černého trhu před nějakou dobou a několikanásobně silnější než cokoli, čemu ulice běžně říká syn. Tablety použila už několikrát předtím a byly až děsivě účinné – stimulovaly synaptickou reakci a fyzickou koordinaci, všechno ostatní výrazně potlačovaly a dělaly to rychle. Sevgi chvíli váhala, uvědomovala si, že má dnes nějakou práci, i když nemohla přijít na to, co to je.

Celý tohle blbý město je dneska na práškách, Sev. Kašli na to.

Vytlačila z fólie dvě tablety a už je chtěla nasucho polknout, když koutkem oka něco zahlédla.

Vrátila se do ložnice.

„Hej.“

Dívce v posteli nebylo víc než osmnáct, devatenáct. Jak rozespale mžourala, vypadala ještě mladší, ale plné tělo pod tenkou dekou nijak dětsky nevypadalo. Posadila se a deka se svezla z neuvěřitelně trčících ňader. Podle toho, jak se pohybovala, usoudila, že to nebudou implantáty, ale může za to podkožní svalovinové pletivo. Pěkně drahý špás pro někoho tak mladého. Sevgi předpokládala, že to asi byla něčí jakoby bonobo, ale měla příliš velkou kocovinu, než aby si dokázala vybavit tváře, které se na večírku vyskytovaly. Ten, kdo ji přivedl, byl asi při odchodu příliš zničený, než aby si s sebou odnesl všechny drobnosti.

„Kdo ti řekl, že tu můžeš spát?“

Dívky znovu zamžourala. „Přece ty.“

„Aha.“ Sevgi potlačila hněv. Přestála další rozhoupání žaludku a polkla. „Tak fajn, seber si saky paky a jdi domů. Večírek skončil.“

Zamířila znovu do koupelny, důkladně za sebou zavřela a pak, jako by chtěla dodat váhu svým posledním slovům, předklonila se a vyzvracela se do mísy.

Když už měla jistotu, že je udrží v žaludku, vzala si tablety k37, zapila je sklenicí vody a pod horkou sprchou čekala, až začnou působit. Netrvalo to dlouho. Díky komplikované chemii měla droga rychlý náběh a stejně tak i dlouhou výdrž, a díky prázdnému žaludku byl celý proces ještě rychlejší. Třeštění hlavy začalo ustupovat. Odstrčila se od vykachlíkované stěny, natáhla se po gelu a opatrně jej začala nanášet na vlasy. Mastné hnízdo na hlavě se proměnilo v poddajnou, hedvábnou hmotu a pěna z gelu jí stékala po těle v měkkých chuchvalcích. Bylo to jako shodit ze sebe po pěti dnech šaty. Cítila, jak se v ní rozlévá nová síla a jasné soustředění, jako by v jejím těle vznikala nová kostra. Když po deseti minutách vylezla mokrá ze sprchy, chemikálie už potlačily bolest a namísto ní nastoupilo jasné vidění a naprosto čirá mysl.

To mělo výhody i nevýhody. Když se utírala před zrcadlem, všimla si, kolik tuku se jí usadilo na bocích, a ušklíbla se. V posilovně už nebyla několik měsíců a její program Astro Tone od Cassie Rogersové – používaný těmi, kdo létají na Mars!! – upadl v zapomnění jako splasklý cirkusový stan. A důkaz zanedbání byl tady. Na jeho odstranění by se daly použít armádní tablety stejně jako na odstranění bolesti. Hlavou jí bleskly nádherně tvarované boky té dívky. Krásně udělaná, vzedmutá hruď. Podívala se na svá prsa, povislá nízko na žebrech a vytočená do stran.

Ale sakra, Sevgi, vždyť už je ti po třicítce. Už neohromujeme kluky v Bosporském mostě, co? Neber si to. A vůbec, máš před tím, a to vždycky vypadáš hůř.

Vlasy jí už uschly a jako obvykle jí na hlavě utvořily neuspořádané černé cosi. Párkrát je projela hřebenem, ale hned toho vztekle nechala. Pohled do zrcadla prozrazoval její převážně arabské předky: vysoké a široko posazené lícní kosti, orlí nos a plné rty, jantarové oči s těžkými víčky. Ethan jednou řekl, že na její tváři je něco tygřího, ale Sevgi, vybuzená synem a nenalíčená, si připadala spíš jako nevrlá vrána. Ta myšlenka jí vyloudila úsměv na tváři a párkrát na sebe do zrcadla zakrákala. Hodila osušku na zem a šla se obléknout. Uvědomila si, že hrozně touží po kafi.

V kuchyni to, jak jinak, vypadalo jako po bitvě. Každá myslitelná plocha přetékala použitým nádobím. Sevgi v troskách hledala nádobí z večírku – tmavě zelené zbytky jako drobné hadříky tam, kde na podnosech byly plněné vinné listy, křehké drobky tam, kde bylo pečivo sigara horek, lilek a rajčata v oleji už byly studené, polovina lamakunu plácnutého náplní dolů, takže vypadal jako uschlý hadr na podlahu. Z dřezu na ni civěla opile nachýlená věž pánví jako nějaký čertík z krabičky. Láhve od Efes Export byly vyrovnané v řadách podél zdi a jejich nakyslý dech plnil vzduch v kuchyni.

Fajn večírek.

Několik hostů brblalo, když je pouštěla ven. Náhlý příval vzpomínek to potvrzoval, změť přátel rozložených po celém bytě po křeslech a polštářích, jídlo, pití, gestikulace s plnými ústy. Musel to být dobrý večírek.

Jo, škoda, že jsi vak musela dorazit tu flašku irské.

Proč, Sev?

Cítila, jak se jí zkřivila tvář, a věděla, že jí ztvrdl pohled a oči potemněly, když si vzpomněla. Však víš, proč.

Při té myšlence syn ostře naskočil. Náhle naprosto jasně věděla, jak snadné by bylo v tomhle rozpoložení někoho zabít. Ozval se telefon, měkkým a racionálním tónem, jako by přežvykoval bavlnu.

„Mám na lince Torna Nortona. Chcete přijmout hovor?“

Vzpomněla si, co to má dnes vlastně za práci. Jako by dostala do hlavy cihlou.

Zaúpěla a šla si pro zbytek prášků na hlavu.

Prvním problémem bylo auto.

Norton obvykle jezdil legračním, půlhektarovým cadillacem s plátěnou střechou, rozšklebenou maskou chladiče a kapotou, na které jste se mohli opalovat. Byl na to auto nesmírně hrdý, což bylo vzhledem k jeho historii zvláštní. Postavili ho v nějaké pokoutní dílně někde v Alabamě ještě před tím, než se Norton narodil. Kdyby to auto řídil v New Yorku, bylo by to na kriminál, ale on zaplatil téměř dvojnásobnou cenu z aukce, aby nechal vyndat původní spalovací motor a nahradil ho magdrivem z nekonečné řady japonských motorových člunů. Utratil několik dalších měsíčních platů, když ho nechal od čumáku k ocasu potáhnout polymerem, a zvěčnil tak sbírku škrábanců a důlků, ke kterým auto přišlo za roky ježdění po jesuslandu. Sevgi ho nedokázala přesvědčit, že je to v podstatě metafora všech blbostí minulosti, ze které ta kára pochází.

Dnes, v náhlém prozření, které jí navodil syn, si připomněla, že je to auto, které by Ethan také rád měl, a proto ji tato úchylka jinak bezchybného Nortonova manhattansky uhlazeného chlapáctví občas doháněla k tichému, jízlivému vzteku.

Dnes nejel svým vozem.

Namísto toho, když konečně vyšla na ulici – stále si na ramenou porovnávala náhodně vybrané, na míru šité letní sáčko – se zvedl ze zadního sedadla kapky, která zjevně patřila do garáží KOLINu. Stál tam, uhlazený a odtažitý jako auto, ze kterého právě vystoupil, ztělesněná óda na vytříbené schopnosti. V krátce střižených vlasech se mu ve slunečním světle lesklo několik šedin, z opálené tváře budoucího prezidentského kandidáta s kavkazskými rysy, o nichž přísahal, že jsou jeho vlastní, hleděly bleděmodré oči.

Věnoval jí svůj patentovaný, křivý úsměv.

„Ranko, Sev. Vstáváme, vstáváme.“

„No jo, jasně.“

„Kdy ses dostala do pelechu?“ Pokud si pamatovala, on odcházel dost před půlnocí, bez chemikálií v těle. „Nepamatuju se. Pozdě.“

Protáhla se kolem něho do auta a zmáčkla se, aby se vešel vedle ní. Dveře se zhouply dolů a kapka hladce vyjela. Zahnula na západní sto osmnáctou. Doprava je pohltila. Urazili čtyři bloky, než Sevgi došlo, jakým směrem jedou a jaká nepříjemnost je asi na pořadu dne. Pohlédla na Nor tona.

„Copak, zapomněl sis něco v kanceláři?“

„Nejedeme do kanceláře, Sev.“

„Jo, na tom jsme se, myslím, včera shodli. Tak proč jedeme na východ?“

Norton se znovu zakřenil. „Nejedeme ani do Kaku. Změna v plánech. Dneska žádnej volnej pád.“

Zaplavila ji úleva hřejivá jako sluneční paprsky a přehlušující původní zvědavost. Rozhodně nebyla zvědavá na jízdu výtahem na nanorack Kaku, při kterém se jí žaludek obracel naruby, a ploužení se v beztížném stavu na vrcholu. Dostali sice drogy, které oba nepříjemné pocity potlačovaly, ale nebyla si jistá, jestli by se dobře snášely se synem, který jí stále koloval žilami. Z pomyšlení na to, že by měla začít s vyšetřováním v takovém stavu – s utýranou hlavou, žaludkem protestujícím proti nulové gravitaci a Zemí rotující v příšerné hloubce – se jí už teď potily dlaně.

„Dobře. Řekneš mi tedy konečně, kam jedeme?“

„Jistě. JFK suborbitální terminál. Chytíme spoj do San Franciska v jedenáct hodin.“

Sevgi se zvedla. „Co se stalo? Horkanova chlouba minula parkovací flek?“

„Jo, dá se říct,“ odpověděl Norton suše. „Minula Kaku, minula Sagan a žuchla do moře nějakých dvě stě kiláků od pobřeží Kalifornie.“

„Žuchla? Tyhle věci přece nejsou dělané na přistání.“

„Povídej mi o tom. Podle toho, co jsem slyšel, se pohromadě dostala dolů jen hlavní posádková sekce. Zbytek je roztroušený v pruhu od Utahu k pobřeží nebo shořel v atmosféře. Úřady Pásu nechaly to, co zbylo, odtáhnout do Zátoky, kde to já a ty otevřeme a oslníme je všechny jasnou a logickou analýzou toho, co se to vlastně kurva stalo. Mimochodem, to jsou Nicholsonova slova, ne moje.“

„Jo, hned jsem si to myslela.“ Norton byl skrblík na sprostá slova a používal je jen tehdy, když se tomu nedalo vyhnout nebo když citoval někoho jiného. Ale byla to asi spíš lingvistická než morální záležitost, protože nejevil žádný stud nebo znechucení, když někoho citoval, nebo když klela Sevgi, což se poslední dobou dělo velice často.

„Proč jsi mi vlastně kvůli tomu průseru nezavolal dřív?“

„Věř mi, že jsem to zkoušel. Nezvedalas to.“

„Aha.“

„Jo, tak jsem tě kryl před Nicholsonem, jestli tě zajímá tohle. Řekl jsem mu, že máš něco ve městě na Spring Street a že se sejdeme až na terminálu.“

Sevgi lehce pokývla. „Díky, Tome. Máš to u mě.“

Za poslední dva roky mu dlužila mnohem víc než za jednou, ale ani jeden z nich by to nikdy nepřipustil. Dluh brali jako spoluvinu, jako by to bylo v rodině. A kromě toho se oba shodovali na tom, že Nicholson je parchant.

„Myslíš, že je někdo z nich ještě naživu?“ zajímal se Norton.

Sevgi zírala oknem na dopravu a rovnala si informace. „Horkanova chlouba je pátá série. Jsou stavěné tak, aby vydržely ztroskotání na Marsu, a tam nejsou žádné oceány.“

„Jo, ale zase je tam mnohem nižší přitažlivost.“

Míjela je kapka newyorské policie. Všechna okénka měla neprůhledná, kromě předního u řidiče, které bylo stažené dolů. Vepředu seděla mladá policistka, systém měla na manuálu a nedbale řídila, s jednou rukou opřenou o rám okénka. S někým mluvila, ale Sevgi nedokázala rozeznat, jestli s nějakým pasažérem nebo do mikrofonu audia. Její tvář pod štítkem lehké letní weblarové čepice vypadala nenuceně zaměstnaně a schopně. Ozvaly se vzpomínky a Sevgi se přistihla, že myslí na Hub/u. Asi by se jí měla občas ozvat, aby věděla, jak se jí teď vede, jestli už udělala zkoušky na seržanta, jestli stále předvádí svůj pevný zadek, co přitahuje chlapy jako magnet, každou sobotu v Bosporském mostu. Mohly by si někam sednout, pokecat o známých věcech a třeba při tom popravit karton Efesu.

Při myšlence na pivo a vzpomínce na jeho pach v kuchyni se Sevgi náhle zvedl žaludek. Rychle zapudila nostalgické představy. Policejní vůz přejel do jiného pruhu a ztratil se v hustém provozu. Sevgi zkusila, jak je to s jejími schopnostmi a zaměstnaností.

„Roztok kryoboxu dokáže absorbovat většinu energie nárazu,“ pronesla pomalu. „A fakt, že se to dostalo na zem v jednom kuse, znamená, že sestup byl přece jenom nějak řízený, nemám pravdu?“

„Dost možná.“

„Přišlo něco z hlavního počítače před tím, než se to stalo?“ Norton zavrtěl hlavou. „Stejná žádost o přistání na Kaku, stejný interval vysílání. Nic nového.“

„Fajn. Všivá loď duchů do poslední mrtě.“

Norton zdvihl ruce s prsty roztaženými dolů jako pařáty a vydával k tomu přiměřeně děsivé zvuky. Sevgi se mimoděk usmála.

„To není žádná prdel, Tome. Moc ráda bych věděla, proč to hvězdný policajti z Pásu neodpařili hned, jak to překročilo předěl. Nebylo by to poprvé, co by tihle nádeníci proměnili letoun v konfety jen proto, že hezky neodpověděl.“

„Možná jim ležely na srdci ztráty na životech,“ odpověděl Norton s vážnou tváří.

„A to zas jo.“

„Doufám jen, že tenhle názor nechceš vytrubovat, mladá dámo. Místním by se to asi moc nelíbilo. Koneckonců spadla jim tam naše plechovka.“

Pokrčila rameny. „Platí KOLINu daně stejně jako my všichni. Je to i jejich pixla.“

„Jo, ale my jsme ti, co mají zajistit, že se takovéhle věci nestanou. Proto platí ty daně.“

„Už jsi mluvil s někým od nich?“

Norton zavrtěl hlavou. „S žádným člověkem. Než jsem odjel, zkoušel jsem chytit někoho, kdo na tom dělá. Ozvala se jenom mašina. Standardní telefonní interface. Řeklo to, že nás na letišti vyzvednou dva od Rim Security. Budou v civilu. Rovayová a Coyle.“

„Máš identifikaci?“

Norton si poklepal na náprsní kapsu. „Vytištěnou. Chceš to vidět?“

„No, ukaž.“

Poldové z Pásu tvořili vyváženou dvojici jak z hlediska pohlaví, tak ras. Pod jménem Det. A. Rovayová se z fotografie dívala tmavá, mladá afro-hispánská žena se zatnutými čelistmi a stisknutými rty, jak se okatě a neúspěšně pokoušela potlačit krásu plných rtů a oříškových očí. Tvrdost jejího výrazu popíraly husté vlasy spletené dozadu a mnohem delší, než by jí dovolili u newyorské policie. Pod ní si je z fotky měřil Det. R. Coyle, muž středního věku s tvrdými, kavkazskými rysy. Vlasy měl prošedivělé a ostříhané téměř na armádní délku. Fotka zabírala jen poprsí, ale budil dojem netrpělivého hromotluka.

Sevgi pokrčila rameny.

„No, uvidíme,“ řekla.

A viděli.

Coyle a Rovayová je na SFO uvítali jen formálním pozdravem a čtečkou duhovky. Norton vyslal varovný pohled k Sevgi, která už začínala vřít. Takhle by v New Yorku cizí policisty nevítali. Těžko říct, jestli byli takoví ignoranti; Coyle, lakonický přesně tak, jak jeho holosnímek napovídal, jim krátce ukázal identifikaci a představil je. Rovayová vyndala skener. Naklonila se k nim, roztáhla jim víčka teplými prsty s drobnými mozoly, zapnula skener a hned poodstoupila. To všechno se dělo s lhostejnou zručností a uprostřed proudícího chumlu přilétajících pasažérů. Bylo to stejně důvěrné jako evropský polibek na tvář. Ale i tak se zdálo, že si to Norton užívá. Rovayová ignorovala jeho úsměv, letmo pohlédla na zelené světlo přístroje a znovu ho uložila do tašky, kterou nesla přes rameno. Coyle pokývl k výtahům na druhé straně příletové haly.

„Tudy,“ řekl úsporně. „Vezmeme si inteligentní vrtulník.“

Jeli mlčky, po rampě pak přešli skleněnými bublinami horních pater vyztužených bílými nosníky a potom je další výtah vyplivl na betonové ploše, kde právě štíhlá, červenobílá autokoptéra roztáčela své rotory. Na západě se v pozdně odpoledním slunci leskla stříbrošedá hladina zátoky. Nárazový vítr zmírňoval žár dne.

„Tak vy na tom děláte?“ zkusil to Norton, když se vsoukali dovnitř. Coyle mu věnoval netečný pohled. „Celej blbej sbor na tom dělá,“ zavrčel a zatáhl dvířka. „Kód odznaku 2347. Let podle zadání. Jedem.“

„Děkuji. Zaujměte prosím svá místa.“

Autokoptéra měla nízko posazený, medově zabarvený hlas – Asia Badawiová. Stačilo jen těch dvanáct slabik a bezpečně jste to poznali. Sevgi si matně vzpomínala, že při nějaké pauze během čekání na právníky vzala bezmyšlenkovitě do ruky časopis s článkem o smlouvě na software, který Badawiová podepsala s Lockheedem. Široké úsměvy pro veřejnost a stisky rukou, zuřivé protesty fanoušků. Nuda, cvak. Mohla byste jít dovnitř, paní Ertekinová? Rotory nabíraly obrátky, brumlání motoru přešlo v rachot, zvukotěsné crescendo na druhé straně okénka a zvedli se z plochy. Usadili se. Autokoptéra vystoupala, sklonila nos a jako veliký brouk je unášela nad záliv.

„Našli jste něco na plášti?“ zkusila to Sevgi.

„Jedna skupina teď skenuje celý trup.“ Sedadla v kabině byla umístěna proti sobě a Coyle seděl naproti ní, ale když mluvil, díval se z okénka. „Do večera budeme mít kompletní funkční virtuál.“

„Rychlá práce,“ poznamenal Norton, i když to zrovna příliš pravda nebyla.

Rovayová na něho pohlédla. „Měli spoustu práce uvnitř, ta měla přednost.“ Ticho.

Sevgi si vyměnila pohled s Nortonem.

„Uvnitř?“ zeptala se nebezpečně přívětivým tónem. „Vy jste už prolomili průlezy?“

Policisté z Pásu si vyměnili vědoucí úsměvy. V Sevgi, která zjišťovala, že je dnes stále tou nejméně informovanou osobou, to začínalo vřít.

„Horkanova chlouba je majetkem KOLINu,“ řekla upjatě. „Pokud jste poškodili…“

„Jen ty náramky schovejte, agentko Ertekinová,“ přerušil ji Coyle. „Než se pobřežní hlídka k tomu vašemu majetku dostala, někdo stihnul průlezy odpálit. Zevnitř. Karanténní pečeť je dávno v tahu.“

To není možné. Málem to řekla nahlas. „Jsou kryoboxy poškozené?“ zeptala se namísto toho.

Coyle se na ni hloubavě zadíval.

„Bude opravdu lepší, když si počkáte a uvidíte sama,“ odpověděl. Autokoptéra se nahnula a Sevgi se předklonila, aby viděla z okénka. V zátoce pod nimi z ostrovního základu vyrůstalo sídlo RimSecu, Alcatraz, jako světle šedá změť plošin a mol. U jižního břehu plul komplex suchých doků jako schématický náčrt přímek v prostoru, lidé byli zredukováni na tečky a auta na hračky. Trup posádkové sekce Horkanovy chlouby byl uprostřed doků jasně zřetelný. Přestože všechna jeho vnější zařízení byla strhána, přestože byl zjizvený a sežehnutý po průletu atmosférou, udeřil ji do očí jako známá tvář na skupinové fotografii. Občas vídala její sesterské lodi na orbitálních seřadištích nad nanorackem Kaku a v laptopu měla archivní záběry Horkanovy chlouby od chvíle, kdy loď přestala komunikovat s kontrolou KOLINu. Při častém čekání v čekárnách právnických kanceláří, v bezesném tichu nocí, kdy právě nepila, dívala se na ten detail, dokud ji nerozbolely oči. Dobrý detektiv jí, spí a dýchá detaily, řekl jí kdysi Larry Kasabian. Jen tak dostaneš padoucha. Zvyk je železná košile. Znala vnitřní uspořádání lodi tak dokonale, že mohla projít z jednoho konce na druhý se zavázanýma očima. Hardwarové i softwarové specifikace znala zpaměti. Jména podchlazených cestujících jí byla stejně známá jako značky výrobků, které běžně nakupovala, a jejich biografické údaje jí naskočily okamžitě, jakmile si vybavila tvář.

Bude opravdu lepší, když si počkáte a uvidíte sama. A teď byli zřejmě všichni mrtví.

Autokoptéra se strojovou přesností dosedla na vyvýšenou plochu na jednom konci komplexu doků. Rotory zpomalovaly a dvířka se otevřela. Coyle opět převzal úlohu hostitele, zvedl dvířka, zajistil je a vyskočil jako první. Sevgi za ním. Provázel ji medový hlas Badawiové.

„Opatrně. Zavřete prosím za sebou dvířka.“

Coyle sešel z plošiny první. Dole už čekal uvítací výbor. Za velícím důstojníkem v civilu stáli tři uniformovaní příslušníci RimSecu. Důstojníkovu tvář Sevgi znala z několika krátkých virtuálních porad k případu padělání genetického vzorce. Měl hladké asijské rysy, které ho činily na pohled mladším, než jak ho odhadovala, a husté, prošedivělé vlasy. Pomačkané šaty byly v ostrém kontrastu s pronikavě zkoumavým pohledem. Podle toho pohledu a dalších známek chování odhadovala, že asi bude povýšený – to dnes byla většina důstojníků Pásu všech hodností – ale kromě pocitu neměla žádný důkaz. Na pozdějších společenských setkáních hovořil tiše a rezervovaně, hlavně o své rodině, a jeho oči téměř nezavadily o její hruď, za což byla celkem vděčná. Teď hledala v paměti jeho jméno a syn jí ho hned dohodil.

„Nadporučíku Tsaii, jak se máte?“

„Kapitáne,“ opáčil suše. „V lednu jsem povýšil. Mám se tak, jak se dá za daných okolností očekávat. Asi budete chtít co nejdříve vidět svoji loď. To, co z ní zbylo.“

Sevgi zasmušile přikývla. „Dost by nám to pomohlo.“

Mávl na svůj uniformovaný doprovod a policisté zamířili přes doky „Bylo mi řečeno, že kolem sedmé budeme mít funkční virtuál. Naši lidi dokončují práce na trupu, ale Rovayová vám asi řekla o průlezech.“

„Že byly odpáleny zevnitř, jo.“

„Kapitáne,“ zasáhl Norton, „Chceme hlavně vědět, v jakém stavu je posádka Horkanovy chlouby. A hlavně, jestli jsou narušeny kryosystémy.“

Tsai se už otáčel, aby následoval uniformované policisty, když se jeho pohled náhle protáhl, zamířil někam za dok a za zátoku, jako by si v paměti přehrával něco, na co by raději zapomněl. Sevgi náhle došlo, že za tou povýšeností Coyla a Rovayové není to, že jsou na domácím hřišti, ale skrývá se za ní úplně stejná základní podrážděnost, která rozhodně nepramení z kompetenčních neshod, jak se domnívala.

Mají strach, věděla náhle s naprostou jistotou. A my jsme jejich jediná spása.

Byla to stejná intuice, jakou kdysi měla jako zelenáč u newyorské policie, když dělala na případu drog a domácího násilí. Když hovořila do potlučené a stále ještě napuchlé tváře pachatelovy matky, také jí s nepříjemnou náhlostí došlo, že ji ta žena považuje za nějaké řešení svého problému, že očekává, že třiadvacetiletá pochůzkářka Ertekinová něco udělá s těmi sračkami v její rodině a jejím životě.

Jak je krásné být potřebná.

„Jsou narušené,“ protáhl Tsai. „Ano, myslím, že tak by se to dalo říct.“

Samotné vnější poklopy byly pryč, čistě odpálené bezpečnostními patronami. Teď ležely někde na dně Pacifiku. Zčernalý pahýl Horkanovy chlouby byl v doku zapřený tak blízko vodorovné poloze, jak to jeho konstrukce dovolovala. Přesto museli slézat vstupem číslo čtyři, jako by to byla studna vyhloubená do vrcholu posádkové sekce. Pomocný žebřík je dovedl na dno přechodové komory a odtud vnitřním průlezem těžce seskočili na skloněnou podlahu hlavní páteřní chodby.

Na stěnách měkce svítily modré LCLS panely provozního osvětlení, ale Tsaiovi uniformovaní průvodci už v přechodové komoře rozsvítili silné reflektory. Jasně bílé světlo se odráželo od špinavých, krémově zbarvených stěn a zubů.

Sevgi to uviděla z poslední příčky žebříku a zůstala stát. Bezretný škleb zohavené lidské hlavy, jen volně spojené s trupem bez končetin, který ležel na zemi.

„Už víte, jak jsem to myslel?“ řekl Tsai, který lezl vedle ní.

Sevgi stála a snažila se zvládnout svůj žaludek. Nebylo to ještě nijak dlouho od chvíle, co pominula kocovina. Dokonce i její poslední rok u newyorské policie byl milosrdný, pokud šlo o množství krve; převelení z vražd pod KOLIN jí mnoho přátel nenadělalo, ale rozhodně to podstatně omezilo množství zohavených lidských ostatků, na které se musela dívat. Teď si matně uvědomovala, že nebýt synu, vyzvracela by celý skrovný obsah svého žaludku na Tsaiovo místo činu.

Tvoje místo činu, chceš říct.

Tohle patří tobě, Sev.

Trochu se předklonila a prohlížela si mrtvolu. Znovu se musela ovládat.

„Alberto Toledo,“ řekl Tsai tiše. „Technik v bublině Stanley, atmosférické nanotechnologie. Padesát šest let, vracel se domů na střídání.“

„Ano, vím.“ Osobní údaje na ni vykoukly ze zohaveného obličeje jako šeptající přízrak. Pracovní specializace, souhrny, rodinné zázemí. Tenhle má někde dceru. Maso z obou tváří bylo sedřené až na kost, kde ještě viselo několik provázkovitých kousků tkáně. Čelist byla stažená. Oči…

Polkla. Stále měla žaludek trochu na vodě. Přistoupil k ní Norton a položil jí ruku na rameno.

„Dobrý, Sev?“

„Jo, dobrý.“ Zaměřila se na fakta. Horkanova chlouba nekomunikovala téměř celých sedm a půl měsíce svého dlouhého pádu k Zemi. „Kapitáne, tohle vypadá… čerstvě.“

Tsai pokrčil rameny. „Říkali, že je to antibakteriální úpravou vnitřní atmosféry. Ale asi máte pravdu, odhadujeme, že tady Alberto byl zřejmě jedním z posledních.“

„Z posledních?“

Sevgi pohlédla na Nortona, jemuž udivená větička sklouzla ze rtů a s potěšením si všimla, že vypadá právě tak otřeseně, jak se ona cítila. Podvědomě si uvědomila kyselý pach něčích zvratků někde poblíž. Byla to zvláštní útěcha vědět, že ti, co to viděli před ní, reagovali stejně, jak se chtělo i jí. Pomohlo jí to vydržet.

„Co se stalo s údy?“ vypravila ze sebe téměř nenuceně.

„Byly chirurgicky odděleny,“ odpověděl Tsai a ukázal do chodby. „Stále ještě stahují záznam z autochirurga, takže ještě nevíme jistě, že k tomu došlo takhle, ale je to zřejmé vysvětlení.“

„A proč tedy skončil tady?“

Kapitán přikývl. „Ano, to už je trochu oříšek. Je možné, že náraz těla přemístil. Většinu kryoboxů jsme našli dokořán a výživné roztoky všude po podlaze a stěnách. Vypadá to, že ten, kdo to udělal, nebyl zrovna moc čistotný. Aspoň ne ke konci.“

„Během pádu se měly sepnout uzávěry chodeb,“ ozval se úsečně Norton. „V případě nebezpečí se tyhle lodi rozdělí na úseky. Není možné, aby něco přeletělo z jednoho konce sekce na druhý jako tohle. To nejde.“

„Ano, ale to je jenom teorie,“ opáčil Tsai a ukázal chodbou na obě strany. „Ale jak uvidíte, tady se toho moc na úseky nedělilo. Chcete se podívat do sekce s kryoboxy?“

Sevgi se zadívala chodbou do míst, kde další reflektory ozařovaly okolí boxů spáčů. Viděla pohyb postav, slyšela hlasy. Krátké zasmání. Ten zvuk ji přenesl téměř fyzickou silou do dob, kdy pracovala na vraždách a ohledávala místo činu. Černý humor, drsné kamarádství, tiché bubnování intenzity skryté každému, kdo nebyl na stejné vlně, a opar lhostejnosti, který přicházel se zvykem. To není normální, že na ty sračky můžeš vzpomínat s nostalgií, holka. Trochu ji to vyděsilo, když si uvědomila, jak moc, když si odmyslela rozkolísaný žaludek, by se náhle ráda vrhla zpět do toho světa a jeho temných procedurálních postupů.

„Ostatní těla,“ řekla, když jí syn rozsvítil v hlavě. „Jsou všechna těla zohavená jako tohle?“

„Nebo hůř,“ odpověděl Tsai s kamennou tváří.

„Našli jste končetiny?“

„Ani jednu.“

Sevgi přikývla. „Jenom kosti, že?“

Ach, Ethane, měl bys tu být, abys to viděl. Už k tomu opravdu došlo. Přesně tak, jak jsi do mě vždycky hučel, že se to stane.

„Správně.“ Tsai se na ni podíval tak, jako se učitel dívá na bystré dítě.

„To si musíte dělat srandu,“ řekl téměř neslyšitelně Norton.

Sevgi se na něho otočila a přeměřila si ho. Byl to reflexní nesouhlas, úlek, ne námitka.

„Správně.“

„Někdo ty lidi naporcoval autochirurgem…“

Přikývla, stále nerozhodná mezi jasným myšlenkovým pochodem synu a šokem z pochopení toho, co cítí, co by měla cítit. „Ano. A snědl je.“

Pět

Vypadalo to jako krajina od Daliho. Virtual pro pátrání na místě činu byl forenzní standard, jaký si Sevgi pamatovala ze svých dob u newyorské policie – původní arizonská poušť kam až oko dohlédlo, bezmračné modré nebe a na něm duchovitý měsíc s logem autora jako vodoznakem. Každou pátrací sekci reprezentovala třípatrová cihlová budova. Ty byly v krajině rozloženy do nepřirozeně přesného půlkruhu. Domy jednotlivých sekcí měly otevřená průčelí jako řezy na architektonických modelech. Uvnitř byly schody, po kterých se dalo jít do jednotlivých pater. Vedle budov se ve vzduchu vznášely popisky a pečlivě vyvedené nápisy hlásaly: datové odchylky; laboratorní výstupy; sledování; důležité záznamy. Většina displeje byla zatím prázdná, data teprve přicházela, ale na otevřených patrech domu laboratoří už byla vyrovnána zohyzděná těla z Horkanovy chlouby. Stála na svých pahýlech jako nějaké vandaly poničené sochy v muzeu. Ani zde ještě nebyly žádné biologické údaje, ale těla byla do systému naskenována už dříve. Teď tam stála jako na přehlídkovém molu, v barvách a tak důvěrná, že jste se při pohledu na ně zachvěli. Sevgi se už podívala zblízka, neodolatelně ji přitahovaly čistě oddělené kosti v pevné svalovině paže, jen několik centimetrů od ramene. Vzápětí toho litovala. Syn pomalu přestával působit a stále častěji cítila houpavé návaly kocoviny.

S-džin laboratorních výstupů byla dokonale krásná euroasiatka v perfektně padnoucím modrém operačním plášti a popisovala tu noční můru se strojovým klidem.

„Pachatel zvolil končetiny, protože to znamená nejjednodušší přechod funkcí automatických lékařských systémů od chirurgie k řeznictví.“ Následovalo elegantní gesto. „Amputace je standardní procedura uložená v protokolech autochirurga a neohrožuje život. Po každém chirurgickém zákroku bylo jednoduché vrátit stále žijící subjekt do kryogenní jednotky, což zajišťovalo stálý přísun čerstvého masa.“

„A autodoktor to prostě dovolil?“ Coyle začínal mít sám na sebe vztek. Samčí zlost, která se nemá kde vybít. „Co to má kurva znamenat?“

„To je selektivní narušení systému,“ poznamenala Sevgi unaveně. „Někdo se dostal na obecnou úroveň protokolu a vypnul lodní s-džin. Pro dobrého hackera by to neměl být velký problém. Všechny tyhle lodi mají nastavenou prioritu lidského zásahu a s-džin má v protokolu nastavenou sebevraždu v případě selhání. Stačí jen nějak ho přesvědčit, že je poškozený, a sám se vypne. Jsou tam ještě série sekundárních bloků, které mají zabránit proniknutí poškození do diskrétních systémů, ale jak jsme slyšeli, s tím si nemusel dělat starosti. Zdravotnickým systémům přikázal jen to, na co byly naprogramované.“

„On?“ To byla Rovayová. Sevgi ji už předtím odhadla jako zavilou feministku, a tohle to zřejmě potvrzovalo – cítila se dotčená potenciálním feministicko-nacionalistickým šovinismem. „Proč by to měl být on?“

Sevgi pokrčila rameny. Protože statisticky to tak kurva je. Ale neřekla to.

„Omlouvám se. Navyklej obrat.“

„Jo, dokud nebudem mít všechny údaje pohromadě a nezjistíme, že to opravdu byl chlap,“ protáhl Norton. Vyhnul se pobouřenému pohledu Rovayové a posunul se k bílé otevřené stavbě laboratorních výstupů a její přehlídce. Laboratorní interface uctivě ztichl a čekal na přímou otázku. Zjevně neměl spuštěné vyšší interaktivní funkce. Norton pokývl k rozšklebené hlavě mrtvoly ženy, a ta jim hned vyskočila vstříc. Vizuální vzdálenost byla u konstruktu těžko postižitelná, nadouval se a prohýbal jako čočka v závislosti na tom, jak uživatel zaostřil. „Nechápu, k čemu ten binec. Rozumím tomu, proč je zabil všechny, nechcete přece nechat svědky, ať už s rukama a nohama nebo bez, ale proč ta krev na stěnách? Proč musel znetvořit všechny obličeje jako tenhle?“

„Protože mu kurva přeskočilo,“ zavrčel Coyle. „Taky to asi sněd, ne?“

„Těžko říci.“ Opět naskočil laboratorní interface a přetahoval bubliny dat z jiných souborových domů. „Důkazy získané z kuchyňské jednotky naznačují, že maso seškrábané z lebek mohlo být vařeno a snědeno. To se zřejmě ale netýká očí, které byly vyjmuty a odloženy.“

Sevgi sotva pohlédla na zvětšený detail. Stejně byl příliš abstraktní, než aby se v něm člověk rychle zorientoval – načrtnuté molekulární stopy a v postranním sloupci načmáraný souhrn o působení mikrovln. Později si vyrazí do souborového domu a projde si to vlastním tempem. Zatím stále zírala do zničeného obličeje Heleny Larsenové. Odbornice na termodynamiku, psychiatrická přísedící. Rozvedená, upsala se na Mars poměrně nedávno. KOLIN má takových spoustu. Odtrhnete se od všeho, co znáte. Proč ne? Všechny životní opory se vám hroutí, možná potřebujete hotovost. Tři roky, minimální úvazek kvalifikovaného personálu, se vám najednou zdají docela přijatelné. Na Marsu hodně vyděláte a ti, co tam jsou nakrátko, to nemají pořádně jak utratit. Vrátíte se domů bohatá, Heleno Larsenová. Vrátíte se domů a budete moci dětem, které někdy budete mít, vyprávět o cizím nebi. Získáte díky své cestě prestiž a veškerý potenciál, který to obnáší. Musíte vyrazit. Je to lepší než sedět na troskách vlastního života, no ne? Lepší než lpět na zbytcích…

„Vyšetřovatelko Ertekinová?“

Zamrkala. Přeslechla, co jí Coyle říkal.

„Promiňte, jen jsem se zamyslela,“ odpověděla po pravdě.

„Ptal sem se,“ řekl policista důrazně, aby dal najevo, že se musí opakovat, „jestli podle vašeho názoru může být ten, kdo tohle udělal, stále ještě naživu?“

Vzduch ve virtuálu, nehybný a sterilně chladný v kontrastu s pouštní krajinou, jako by se ještě o několik stupňů ochladil. Norton pohlédl na Sevgi a ona pocítila drobné, téměř nepostřehnutelné přikývnutí až z nejhlubších kořenů intuice.

„Někdo odpálil průlezy,“ připomněla Rovayová.

„To mohly udělat automatizované systémy,“ řekl Coyle s nadějí v hlase a podíval se na oba zástupce KOLINu. „Je to tak?“

„Možné to je,“ odpověděla Sevgi. „Dokud nezjistíme rozsah poškození automatizovaných systémů a s-džina, nebudeme pořádně vědět, jak se loď mohla chovat.“

Ale někde v podvědomí jí stále sílilo bušení, jako stroje běžící v podpalubí, jako bručení Ethanová hlasu tehdy, když ležela s hroznou chřipkou, on jí četl pasáže z Pynchona a jeho hlas se jí ztrácel a zase se vynořoval podle toho, jak přicházely a odcházely návaly horečky. Zahnala vzpomínky. Naklonila se k chladivému jiskření synu, jako když si omývá obličej v osvěžující fontánce. „Podívejte, budeme vědět, jestli někdo přežil, až…“

„Technici skončí,“ dokončila za ni Rovayová. „Dobře. Ale v tuhle chvíli, co si myslíte vy? Podělte se s námi o váš odborný názor specialisty KOLINu. Mohl se někdo dostat dolů vcelku?“

„Mimo kryoboxy je to nepravděpodobné,“ odpověděl jí Norton. Opatrnost při veřejných prohlášeních – heslo KOLINu. „A pokud ano, pořád by byli stovku kilometrů od pobřeží. To si jeden zaplave.“

„Možná je někdo vyzvedl,“ řekla Rovayová a ukázala na prázdná patra domu sledování. „Nemáme zatím žádná data ze satelitů, žádné náhodné snímky z výšky. Netušíme, co se dělo před příchodem záchranného týmu.“

Coyle zavrtěl hlavou. „To nedává smysl, Alicie, záchranáři vyrazili hned, jak dostali souřadnice.“

„Koho používají?“ zeptala se Sevgi pokud možno neutrálním tónem. Newyorská policie měla dlouhotrvající pocit nadřazenosti, pokud šlo o nájemné policejní a záchranné služby Pásu. Ten postoj vznikl, a byl značně podpořen, díky katastrofickému výsledku flirtování New Yorku s podobným systémem.

Rovayová pohlédla na Coyla.

„Filigree Steel, ne? Ne, počkej.“ Luskla prsty. „Nevzali teď ExOp?“

„Ale ne, to bylo v Seattlu. Tady dole je to stále Filigree.“ Coyle přejel pohledem Sevgi a Nortona. „Filigree jsou fakt dobrý. Rychlost zásahu je vždycky pod limitem. Vzdušný krytí do dvaceti minut, včetně rozmístění výsadku. Nikdo se sem nemohl dostat dřív. Buď tady ten chlápek umřel s ostatními, nebo skočil do vody, když se odpálily průlezy, a odplul vstříc zapadajícímu slunci.“

„Pak by plaval špatným směrem,“ poznamenal Norton suše.

Coyle mu věnoval shovívavý pohled. „To byla metafora.“

„Tohle někdy dělá,“ poznamenaly Rovayová s kamennou tváří.

„Myslím, že do vody neskočil. Musel by to být sebevrah nebo blázen, aby udělal takovou chybu.“

Coyle se na ni zadíval. „Byla jste uvnitř, slečno Ertekinová? Viděla jste, jaké se za letu podávalo občerstvení? Vy mi chcete říct, že tenhle sráč byl snad normální?“

Sevgi se ušklíbla. „Tenhle sráč, jak jste ho nazval, strávil několik posledních měsíců úplně sám ve vesmíru. Samozřejmě, když nepočítáme sporadickou společnost spolucestujících, které oživil jen na tak dlouho, aby si z nich odkrojil kus masa k snědku. Je přinejmenším mentálně nevyvážený, ale…“

„No to mě podrž, tak nevyvážený. Tak to vy musíte bejt úplně vykolejená…“ vyhrkla ironicky Rovayová.

„Ne.“ Síla té jediné slabiky ženu umlčela. Slova se Sevgi sypala z úst, slova, která jí říkal Ethan a ona je opakovala téměř beze změny. Narůstalo v ní jasné, chladné přesvědčení. „Na to, abyste udělali takovou věc, nemusíte být šílení. Musíte jen mít cíl a být rozhodnuti dosáhnout ho. Ať v tom máme jasno hned od začátku. To, co jsme viděli na palubě Horkanovy chlouby, nejsou symptomy šílenství, jsou to jen důkazy obrovské síly vůle. Důkazy naplánování a provedení záměru bez jakýchkoli sociálních omezení. Jestli ta osoba měla na konci cesty nějaké mentální problémy, bude to důsledek provedení jejího záměru, ne příčina.“

„Když už je řeč o plánování,“ ozval se Coyle, „chcete mi říct, že vy tyhle kolonizační transporty nevybavujete nouzovými zásobami? Víte, něco jako jídlo. Pro případ, že se někdo nečekaně probudí.“

„Nikdo se nečekaně neprobouzí,“ odpověděl Norton.

„Tak to mě sakra podržte.“ Robustní polda se důkladně rozhlédl kolem. „Řekl bych, že právě tohle na tomhle vejletě někdo udělal. Probudil se nečekaně a měl sakra hlad.“

„Nebo se ukryli,“ navrhla Rovayová. „Šlo by to takhle?“

„To je skoro nemožné,“ řekla Sevgi. „Ve startovacích protokolech je spousta bezpečnostních pojistek. Museli byste se do nich neustále nabourávat od spuštění lodních systémů až do startu.“

Rovayová přikývla. „A to trvá jak dlouho?“

„Nějakých čtyřicet pět minut. Těmhle starším lodím trvá nakopnutí delší dobu.“

„Hele, ještě k tomu jídlu,“ nevzdával se Coyle. „Všichni víme, že Kolonizační iniciativa nechce investovat ani fufník z daní, které z nás vyrazí, do něčeho, co jen trochu připomíná lidi, ale jste vy tam vážně takový držgrešle, že tam nedáte ani krabici železných zásob? Co se stane, když se něco semele uprostřed cesty?“

Norton si vzdychl. „Jo, tak dobře. Všechny lodi KOLINu mají na palubě zásoby pro nepředvídané události. Ale o to nejde. Na každé cestě jsou dva kvalifikovaní lodní důstojníci, v kryoboxech oddělených od cestujícího LN.“

„Co je to LN,“ zeptala se zvědavě Rovayová.

Lidský náklad, dokončila Sevgi v duchu Nortonovo uklouznutí. Jo, v KOLINu máme docela milou terminologii. Smluvní nátlak. Měkké ztráty. Tichá fakta. Drapák profitu. Řízení veřejného vnímání.

Vložila se do toho, jak velelo přikázání newyorské policie. Ser na city a podrž parťáka. „Říkáme vám, že jsou dva systémy,“ spustila zostra. „Kryoboxy cestujících jsou standardně nastaveny na zmrazení. Jsou to civilové. Co by asi tak mohli dělat, pobíhat po lodi a křičet: Ach ne, všichni tu zemřeme? Na takovou prču je palubní vzduch moc drahá sranda. V podobné situaci jsou cestující k ničemu. Když se něco semele, celý systém se uzamkne. Otevřít se to dá až po přistání.“

Coyle zavrtěl hlavou. „Jo, a co když odejde právě rozmrazování?“

„Co?“ Sevgi mu věnovala jeden ze svých nejlepších pohledů, který znamenal, že na tohle se může zeptat jedině blbec. „Mluvíme tady o ves míru. Víte, jaká je tam zima? Na celé lodi není dost tepla, aby systém ohřálo aspoň o jeden stupeň nad hodnotu nouzového zmrazení. To by dokázal jedině reaktor, a ten je naprogramovaný tak, aby se při selhání sám vystřelil.“

„Jo, dobře.“ Rovayová také trochu podpořila parťáka. Sevgi k ní náhle pocítila určité sympatie. Bylo to jako nečekaně projít kolem zrcadla. „A co ten druhý systém? Letoví důstojníci. Ten je nastavený na jejich probuzení?“

„Můžou se probudit,“ vložil se Norton opět do hovoru. „Za určitých podmínek. Pokud nastane problém s navigací. Když se dostanete na špatnou dráhu nebo třeba z hlavního počítače přijde nečekaný pokyn. Pak loď tyhle dva boxy rozmrazí. Důstojníci vyřeší problém, a když to nejde, zavolají záchranu.“

Důstojník, jednotné číslo. Kyselý hlas v její hlavě by se neměl ozývat nahlas. Protože – vy, daňoví poplatníci, tohle samozřejmě nepotřebujete vědět – už asi před deseti lety jsme snížili pohotovostní personál o padesát procent. To víte, hrozně se prodraží blokovat takhle jeden kryobox a vůbec, takovéhle věci se skoro nestávají, a i kdyby, k čemu dva piloty, když to dokáže vyřešit jeden? To je zbytečná přezaměstnanost.

„Jasně,“ opáčil Coyle. „Ale tyhle maníci taky musí jíst a pít, ne?“

Norton mávl rukou. „Samozřejmě.“ Sevgi ho nechala, ať pokračuje. Začínala ji bolet hlava, asi z dlouhého pobytu ve virtuálu. „Na lodi je pochopitelně voda. Pro fúzi, radiační stínění, pro chladicí systémy. Dokonce i v záložních nádržích je víc vody, než by ti dva dokázali vypít za několik let. A je tam samozřejmě i jídlo. Ale velikost zásob vychází z předpokladu, že ti dva nebudou vzhůru moc dlouho. Když se vyskytne jednoduchá závada, vyřeší ji a zase jdou spát. Když je závada nad jejich síly, vyšlou SOS a zase jdou spát, dokud nedorazí záchrana.“

„Co když je systém odmítne znovu zmrazit?“ Coyle se zřejmě nedokázal zbavit endemické nedůvěry k technologiím. Sevgi s trochou hořkosti napadlo, že se možná narodil v Jesuslandu a emigroval do Pásu.

Norton zaváhal. „Statisticky je to prakticky nemožné…“

„Ne nemožné,“ protáhla líně Rovayová. „Protože pokud mě paměť neklame, přesně tohle se stalo nějakýmu nešťastnýmu sráčovi někdy před pěti, šesti lety. Přesně to. Vzbudil se, nedokázal se znovu zmrazit, tak tam musel dřepět celou cestu.“

„Ano, také si na to vzpomínám,“ přikývl Norton. „Kryobox ho vyplivl a nechtěl naskočit kvůli nějakému systémovému zádrhelu. Chlapík tam musel vydržet, dokud ho nevyzvedl záchranný tým. Když je transport blízko výchozího bodu, nouzové systémy ho otočí a pošlou zpět, aby se setkal se záchrannou lodí. To hodně zkrátí čas do vyzvednutí. Když je blíž cíli cesty, spálí se nouzové palivo, aby se zvýšila rychlost. Ať cestu přerušíte, kde chcete, nepotřebujete do záchrany nijak velké zásoby.“

Dobře, udělala si Sevgi soukromou vsuvku, ne pokud máte štěstí a máte příhodnou orbitální konfiguraci. Ale o tomhle neradi mluvíme. Tomuhle v obchodě říkáme Tichá fakta. Věci, které nemusí vědět ani akreditovaný personál KOLINu. To jsou věci, po kterých se člověk musí trochu pídit.

Ale jak Horkanova chlouba tiše a nevyhnutelně padala k domovu, Sevgi se pídila. Detektiv Ertekinová má správný analytický přístup k práci na případech, vybavilo se jí její první roční hodnocení na vraždách, a vykazuje úsilí a zanícení při vstřebávání průvodních detailů. Má nadání rychle se přizpůsobit novým podmínkám. Chtěli tím říct, že splnila domácí úkol. Teď, o téměř deset let později a v srdci KOLINu, to udělala znovu. Splnila domácí úkol a zjistila, že faktor vzdálenosti mezi Zemí a Marsem může být až šest. Mars obíhá po elipse a to, spolu s rozdílnými oběžnými rychlostmi obou planet, znamená, že se mohou nacházet ve vzájemné vzdálenosti od nějakých šedesáti do čtyř milionů kilometrů, podle toho, kdy se rozhodnete tu mezeru přeskočit. Dokonce i opozice – to když se Mars a Země sejdou a nějakou chvíli tak říkajíc běží v jedné čáře, se mohou lišit o milion i víc kilometrů. Lety KOLINu s tím samozřejmě do určité míry počítají, ale protože cyklus trvá několik let, nemůžete prostě jen čekat a soustředit veškerý transport do doby největšího přiblížení. Ten částečně slavný, předčasně probuzený chlapík před pěti šesti lety měl to štěstí, že se mu to stalo blízko opozice a zbýval mu tak necelý milion kilometrů.

Tentokrát tolik štěstí neměli. Horkanova chlouba chytila horší konec cyklu, vracela se domů přes víc než tři sta milionů kilometrů pustého, ledového vesmíru.

Bez zastávky na piknik.

„Dobře,“ řekla Rovayová. „Takže nebylo žádné SOS, protože s-džin byl vyřazený. Ale musí tam přece být nějaký návod pro manuální řízení?“ Norton přikývl. „Ano. Není to nijak těžké, v kokpitu jsou instrukce krok za krokem.“

„A náš člověk je ignoroval.“

„Vypadá to tak. Letěl si potichu domů a pravděpodobně už někde kousek od Marsu. Na palubě pro to není dost jídla, dokonce ani pro jednu osobu. Jestli chcete tiše sedět a přečkat celou cestu, pak si musíte najít něco k jídlu.“

„Takže ten chlap je opravdu magor,“ prohlásila Rovayová tónem, který jasně znamenal: Vždyť jsem to říkala. Opět se klonila ke svým původním předpokladům. Dobře, ať je to tedy chlap, ale nebyla ochotná uvěřit, že byl příčetný. „Budiž. Nemusel…“

„Jo, musel,“ řekla Sevgi do vzduchu jakoby mimo. Ku prospěchu všech je třeba to už říct. „Musel letět v tichosti. Nemohl zavolat záchrannou loď a nemohl se vrátit do kryoboxu, i kdyby ho přijal, protože obě tyhle varianty by vylučovaly dosažení cíle.“

Kratičké ticho. Všimla si, že Rovayová rozčileně pohlédla na Coyla. Rozložitý policista jen lehce rozpažil.

„A ten cíl je?“

„Dostat se domů volný.“

„To vypadá přehnaně,“ pronesla kousavě Rovayová. „Nezdá se vám?“

„Ne, není to přehnané,“ Sevgi se slyšela, ale slova byla najednou těžká a lezla z ní jak z chlupaté deky. Syn ji pomalu opouštěl, vyprchával z center řeči, zatím jí nechával slábnoucí světélko inspirace, ale žádný jasný způsob, jak se dostat dál. Snažila se trochu si pročistit hlavu. „Koukněte, kosmický let je uzavřený systém. Zaparkujete na orbitě, a to znamená karanténu, lékařskou prohlídku po rozmražení, ověření identifikace. Obvykle trvá týden, než vás pošlou dolů výtahem nanoracku. Ať byl ten chlápek kdokoli, nechtěl tím projít. Nemohl si dovolit přiletět podchlazený spolu s ostatními, a určitě si nemohl dovolit nechat se zachránit. Obě tyhle varianty končí na nanoracku. Potřeboval se pohybovat neviděný a neregistrovaný. A tohle byl jediný způsob, jak to mohl udělat.“

„Jasně, ale proč?“ dožadoval se Coyle. „Šest nebo sedm měsíců kanibalismu, osamění a možná šílenství. A na konci toho všeho riskoval pád do oceánu. Plus zkratování kryoboxu, to je zase riziko navíc, ne? Takže asi tak. Jak moc byste se chtěli dostat domů volní?“

Norton se křivě ušklíbl, ale neřekl nic. S tím se nechodí na veřejnost. Sevgi ale odhodila veškerou diplomacii.

„O to nejde. Není tajemstvím, že na Marsu jsou lidé, kteří litují, že se kdy upsali, a rádi by se vrátili domů. Ale to jsou nádeníci, hrubá pracovní síla, spodina kolonizačního úsilí. Ale tohle nebyl nádeník. Mluvíme o někom, kdo bez problémů manipuloval s kryogenními a zdravotnickými datasystémy, kdo je schopný ovládnout palubní nouzové přistávací protokoly…“

„Jo, to je další věc, které nerozumím,“ řekla zamračená Rovayová. „Tenhle chlapík celou cestu vyndával cestující z kryoboxu, aby se najedl, a dával je zase zpět. Proč prostě jednoho z nich nezabil a nevlezl do jeho mrazáku?“

„Když tě pak vyndají, těžko se to vysvětluje,“ poznamenal suše Coyle.

Jeho partnerka pokrčila rameny. „No dobře, tak nastavíš kryobox tak, aby tě probudil týden před přistáním. A pak…“

Norton zavrtěl hlavou. „To nejde. Kryoboxy jsou na nanoúrovni individuálně kódované na každého pasažéra a mají velice pevné programové parametry. Jiné tělo by okamžitě odmítly. Na to byste musela být odbornice v kryogenních biotechnologiích, abyste si s tím poradila, a ani tak byste to zřejmě nezvládla během cesty. Kódování se dá provést, jen když je loď v doku. Musí se kvůli tomu vypnout celý systém. Ze stejného důvodu byste nedokázala překódovat předčasné probuzení. Celý vtip je v tom, že tohle všechno se stalo v mezích existujících parametrů automatizovaných systémů. Existuje programová pojistka pro dočasné probuzení pasažérů při nutnosti lékařského ošetření. Žádná pojistka neumožňuje výměnu pasažérů nebo jejich předčasné probuzení.“

„A on byl natolik chytrý nebo zkušený, aby tohle věděl“ dodala Sevgi. „Myslete na to. Věděl přesně, které systémy může bezpečně narušit, a udělal to bez toho, že by při tom spustil jediný alarm.“

„Jo, jo, a má opravdu svéráznou kuchyni,“ zabručel Coyle. „Co tím chcete říct?“

„Tím chci říct, že kdokoli s jeho schopnostmi a vůlí se mohl dostat na Mars jako kvalifikovaný pracovník, což obnáší tři až pět let bez obnovy smlouvy. Mohl si počkat, dorazit domů zmrazený a slušně bohatý.“ Sevgi se rozhlédla po ostatních. „Proč to neudělal?“

Rovayová pokrčila rameny. „Možná neměl tolik času. Tři roky je pořádná doba. Zeptejte se nových přírůstků ve Folsomu nebo Quentinu dvě, a to je jen vězení na Zemi. Ten chlápek možná vystoupil v Bradbury, jednou se podíval na ty rudé skály a uvědomil si, že udělal strašnou chybu, se kterou se nesrovná.“

„To neodpovídá síle vůle, jakou potřeboval k tomuhle,“ řekl vážně Norton.

„Ne, to neodpovídá,“ souhlasila Sevgi. „A vůbec, mohl si zavolat záchranné lodi, jakmile byl venku z ochranné obálky Marsu. Neudělal to…“

Rovayová se zkoumavě zadívala na Nortona. „Co je to ochranná obálka?“

Norton pokývl. „Funguje to takhle. Když se na transportu KOLINu z Marsu na Zemi stane něco, co vyžaduje záchrannou akci, pak má jen do určitého bodu význam, aby ji provedli lidé z Marsu. Za tím bodem je už transport příliš daleko a je rozumnější vyslat pomoc ze Země. Každý, kdo by se chtěl dostat domů, by musel počkat za tenhle bod, jinak je mu to všechno k ničemu. Marsovský záchranný tým by ho přivezl zpět, takže by tam dál trčel, a ke všemu i s nějakým trestem od KOLINu navrch. Pomoc by musela přijít ze Země, protože jen tak se na každý pád dostanete domů. Nebudou utrácet majlant, aby vás jen tak ze schválnosti poslali zpět.“

„Jen tak ze zvědavosti,“ ozval se Coyle. „Co je to za tresty, o kterých mluvíte? Co vám KOLIN udělá, když na Marsu vybočíte z řady?“

Norton přehodil pohled na Sevgi. Pokrčila rameny.

„To je stejné jako všude jinde,“ odpověděl Norton s nacvičenou opatrností. Byli cvičeni, aby i tohle dokázali přijatelně vysvětlit. „Existuje soubor sankcí zvaný Smluvní nátlak, ale jak můžete předpokládat, obsah je naprosto běžný. Finanční postihy, v některých závažných případech vězení. Pokud jste se upsal na krátkou dobu, čas vězení se vám bez kompenzace připočítá ke kontraktu. Takže když se vám stýská po domově, nevyplatí se střečkovat.“

Rovayová povytáhla obočí. „Jo. A co když se vám podaří dostat se na Zemi? Myslím ilegálně.“

Norton zaváhal. Sevgi to řekla za něho.

„To se nikdy předtím nestalo.“

Mimoděk ji napadlo, proč se při tom usmívá. Chladný, tvrdý, drobný úsměv. V paměti se jí vynořil Ethan a úsměv opětoval. „Oho,“ ozval se Coyle.

„Cože, nikdy?“ opět Rovayová. „Za třicet let se tohle nikdy nestalo?“

„Za třicet dva let,“ opravil ji Norton. „A víc než dvakrát tolik, když počítáte původní osádky bublin ještě předtím, než se naplno rozeběhlo nanoformování. Jak říkala Sevgi, je to uzavřený systém. Dá se jen velmi těžko narušit.“

Coyle zavrtěl hlavou. „A to, že tenhle hijo da puta vytahoval lidi z kryoboxu a rozřezával je, to se nikde neregistrovalo?“

„Ne,“ přiznal Norton znaveně. „Nikde.“

„Bez s-džina nebyl žádný způsob jak zjistit, co se děje,“ pokračovala monotónně Sevgi, zčásti proto, že se nudila, zčásti proto, aby pohřbila nepříjemné přesvědčení, že Rovayová správně odhadla pravé motivy KOLINu. Návrat z poloviny dráhy byla pro každého manažera letu stále nesmírně drahá záležitost. „Základní systémy jsou přesně takové, jak plyne z jejich názvu. Říkají nám, jestli něco přestalo fungovat. Nebyla tu žádná zjevná porucha, a protože celá posádka měla být v kryoboxech, logicky to znamenalo, že jim nehrozí žádné nebezpečí. Neměli jsme důvod předpokládat něco jiného. A loď byla na správném kursu. V takových situacích čekáte. Takhle fungují vesmírné lety.“

Rovayová přešla mentorský tón poslední věty bez mrknutí.

„Jo? Když tedy s vámi loď nemluvila, jak by pak dokázala přistát u nanoracku?“

Norton rozpřáhl ruce. „Stejná odpověď. Dok při přiblížení automaticky převezme ovládání pilotních systémů. Neměli jsme důvod myslet si, že se to nestane.“

„Se mi zdá,“ pokračoval Coyle, „že ať to udělal kdokoli, znal vaše systémy skrznaskrz.“

„To ano.“ A ti prevíti, co nám seškrtávají výdaje, taky. Sevgi tu myšlenku hned zaplašila. Je čas vrátit se. „Znali naše systémy, protože je studovali a byli velice zběhlí v plánování průniků do takových systémů, což vyžaduje vysoký stupeň vrozené inteligence a záškodnický výcvik. Podstatné bylo jenom přežití, všechno ostatní bylo podružné, a to předpokládá mimořádný stupeň odolnosti a mentální disciplíny. A přesto se stejné osoby tolik bály registrace při příletu, že právě té se vyhnuly.“

Sevgi opsala rukou oblouk po virtuálu. Aspekty zločinu naskakovaly, jak systémy odečítaly pohyb její paže. Holá data, kódy zranění v signálních barvách, statické snímky kryoroztoků na holé podlaze, cákance krve na stěnách a škleby lebek, z nichž bylo sedřeno maso.

Zhluboka se nadechla.

„Tak, může mi někdo říct, jaký obraz z toho můžeme složit?“

Její náskok nebyl tak veliký. Coylův pohled se trochu změnil, pochopil, o co jde, a předchozí vztek zatlačil jiný pocit. Rovayová ani nedutala. Norton – Sevgi se pootočila, aby mu viděla do očí – se jen tvářil zamyšleně. Ale nikdo nic neřekl. Kupodivu to byl s-džin, kdo se ozval. Měl zřejmě pocit, že otázka patřila jemu.

„Tyto významné znaky,“ spustila žena v plášti pečlivě, „odpovídají tomu, že pachatelem je upravený muž varianta třináct.“

Sevgi vděčně pokývla směrem ke tváři s-džina.

„Ano. Přesně tak.“

Ještě chvíli tak stáli, než jim to došlo.

„Bezva,“ řekl nakonec Coyle. „Přesně to jsme potřebovali. Pachatelem je zmetek.“

Šest

Obvod hlídající vlhkost v koloně sedmnáct selhal zřejmě někdy během páteční noci a opět nenaskočily zálohy. Sobotní ráno se utápělo v mlze, takže si nikdo hned nevšiml, že poklopy zůstaly plně průsvitné. Když ale odpoledne kalifornské letní slunce mlhu rozpustilo, dostaly to zrající kultury naplno. Sirény na hrázi se mohly zbláznit. Scott a Renová se tam v Zodiaku hnali plnou rychlostí, ale než se navlékli do neoprenů a dostali se do vody, přišli skoro o všechno v koloně. Ještě chvíli pádlovali kolem, aby měli jistotu, pak odpojili systémy a zavolali podrobnosti Nocerovi. Potom nahodili motor a v mrazivém tichu se vraceli k hrázi. Scott necítil potřebu mluvit o tom, co oba věděli. Sedmnáctka byla plná k prasknutí – byla v ní skoro čtvrtina měsíční úrody. Až se Ward vrátí z kontroly hlubinných roštů a doslechne se o tom, zakroutí jim krkem. Tohle léto to bylo už potřetí.

„Tak to dopadá, když si koupíš blbej texaskej software,“ křenil se Nocera, nohy na konzole, zatímco se Scottem čekali, až na lince naskočí automatická konzultace ze San Diega, aby s její pomocí chybu vystopovali a opravili. „Tohle se Ward nikdy nenaučí. Když chceš kvalitu Pásu, musíš platit i jeho ceny.“

„Není to softwarem,“ odpověděl Scott především proto, že to věděl, ale také proto, že ho neustálé Nocerovy poznámky už unavovaly. „To dělají lachtani.“

„Ale jasně, že to je softwarem. Ward koupil něco levnýho, co jakž takž šlapalo, od party strejců z Jesuslandu, co si zřejmě myslej, že si na všem, co obsahuje modifikovanej uhlík, můžou ugrilovat flákotu. Tyhle moulové jsou přinejmenším pět let za tím, co teď hrnou z údolí.“

„Software je v pořádku,“ odsekl Scott. „Stejnej průser jsme tu měli už v květnu, a to bylo před tím zatraceným upgradem.“ Před tím, než tě najali. To ale neřekl nahlas. A pak mu došlo, jak sám mluví, a zčervenal studem. Než vzal tuhle práci, nikdy nemluvil tak sprostě.

„Jo. Stejnej průser, stejnej zasranej software.“ Nocera se rozjel a nechtěl sklapnout. Máchnutím ruky obsáhl celý velín. „Ward ty upgrady koupil tam, co celej systém. Cow Tech v Kansasu. Nejspíš ho zrovna vytřeli longhornkám z prdele.“

„Před minutou jsi říkal Texas.“

Nocera opovržlivě mávl rukou. „Texas nebo Kansas. Nakonec je to stejně fuk. Na stejným hnoji rostou stejný žampiony. Je to všechno…“

„Nech ho, Emile, všichni jsme se museli někde narodit.“

Renová stála ve dveřích velína, ruce napasované v kapsách montérek a z koutku úst jí visel nezapálený joint. Vypadla hned, jak ze sebe stáhla neoprén, a bez jediného slova. Scott už věděl, že když na ni padne takováhle nálada, nesmí hned za ní. Přinejmenším ne dřív, než to ze sebe trochu vykouří.

Nocera si těžce povzdechl. „Hele, Carmen, tak to není. Já se nenavážím tady do Osborna, že je přesploťák. Spousta lidí by to dělala, ale já ne. Já mám za to, že chlap se musí živit, i kdyby se kvůli tomu měl prokopat pod plotem. Ale nebude mi tady vykládat, že ty sračky, co bastlej v Jesuslandu, fungujou stejně dobře jako Rimtech. Protože tak to kurva není.“

Renová se na Scotta unaveně usmála.

„Nevšímej si ho,“ řekla. „Ward není na obzoru, tak kdo ví, kolik sajrajtu si Emil dneska nacpal do frňáku.“

Nocera na ni varovně zakýval ukazovákem. „Hleď si svejch chemikálií, Carmen. Já si budu hledět svejch.“

„Myslíš tohle?“ řekla, vytáhla špeka z koutku a podržela ho tak, aby ho všichni dobře viděli. „Tohle je levná droga, Emile. Já tu nebudu tejden před vejplatou žebrat, aby mě někdo založil.“

„Trhni si.“

Zasunula špeka zpátky do koutku, palcem a ukazovákem stiskla konec a zhluboka potáhla. Rozžhavený konec zahořel se slyšitelným praskáním. Vydechla oblak kouře a chvilku skrz něj Noceru pozorovala.

„Díky,“ opáčila. „Na tenhle víkend mám zajímavější nabídky.“

„To jako tady toho ministranta?“

Scott cítil, jak zase rudne, jedna vlna tepla za druhou. Carmen Renová byla ta nejnádhernější žena, jakou kdy ve skutečnosti viděl, a protože spolu pracovali na údržbě polí, viděl té skutečnosti opravdu hodně. V šatně se svlékala naprosto bez rozpaků. Pastor William by to nazval neženskou pýchou. Scott se vždy zdvořile otáčel zády, když se takhle začala svlékat, ale přesto něco zahlédl, když se zapínala do neoprenu nebo se na zodiaku nečekaně svlékla do půl těla, když jí bylo horko. Její pleť měla barvu světlého medu a křivky jejího těla byly jemné, ale nezakryly je ani neforemné montérky, do kterých je navlékala firma Ward Biosupply a které na hrázi nosili všichni. A k tomu všemu měla Carmen Renová nádherné rovné, dlouhé vlasy, které se jí rozlévaly po ramenou jako černý vodopád vždycky, když si uvolnila pavoukovitou statickou sponku, která je držela pohromadě. A jak zvláštně elegantně při tom nakláněla hlavu. Její tmavé, hluboké oči s trochu ironickým výrazem se v koutcích lehce zvedaly a lícní kosti připomínaly skalní lavice himalájských štítů. A když se na něco soustředila, celá její tvář znehybněla, jako by byla z jemného porcelánu. To ho bralo za srdce stejně jako praskání hořícího špeka.

Posledních pár týdnů Scott na Renovou často myslel, když přišel v noci z práce domů, a věděl, že jeho myšlenky jsou hříšné. Dělal, co mohl, aby svým žádostem odolal, ale nebylo to nic platné. Vznášel se ve svých snech nespoutaný, v takových polohách a při takových činnostech, že se červenal, kdykoli si na ně během dne vzpomněl. Nejednou se vzbudil a svíral to velké a tvrdé a v ústech poznával chuť jejího jména. Nejhorší bylo, že měl pocit, že Renová mu vidí až do žaludku, až do nejhlubšího nitra jeho propocené touhy, a opovrhuje jím.

Teď pokuřovala a dívala se na Noceru, jako by to bylo něco, co právě vylezlo z mulčovacích nádrží.

„Dneska jsi vážně protivnej rejpal.“ Pak se obrátila na Scotta. „Nezajdeme na hráz na kafe?“

„Uhm, myslíte… s vámi?“ Když přikývla, Scottovi se podlomila kolena. „Jasně. Jo. Skvělý.“

„Uhm, uh, s vámi, uh?“ Nocera se šklebil a rukama napodoboval panáčkujícího psa. Napodobil jesuslandský akcent z komedií na síti. „Drahá, jak bych mohl říci ne takové dámě. Uhm, chvála, uhm, Pánu.“

Scott si uvědomil, že zatíná pěsti. Doma se několikrát popral, takže věděl, že není žádný rváč, zato se stačilo podívat na Noceru, aby mu bylo jasné, že on ano. Viděl jizvy, když si starší muž oblékal neoprén a čišelo to z jeho držení těla a prázdného pohledu bezcitných očí. Bylo to jako dívat se na dospělejší vydání staršího bratra Jacka Mackenzieho, který se nechal v šestnácti naverbovat a o rok později se vrátil opálený a se skalpovacími historkami z míst, o kterých do té doby nikdo z nich neslyšel.

Přesto už si nechal ty Nocerovy pásovské povýšenosti líbit…

Renová se do toho vložila jen těsně před tím, než si Scott uvědomil, že se už otáčí k Nocerovi.

„Řekla jsem kafe, Scotte, ne rozbitej nos.“ Pokývla ke dveřím. „Pojď. Ať si tady ten čurák hraje sám se sebou.“

„Je to větší sranda než hrát si s tebou, Renová.“ Stále se křenící Nocera se nahnul přes její bok. „Říkám ti, chlapče, tuhle sortu znám jako svoje boty. Bejt tebou, tak ji vylížu. Mnohem víc si užiješ, když ti ho vyhoní.“

Scott vyrazil se zaťatými pěstmi. Červeň se mu rozlila po celém obličeji a až ke kořínkům vlasů. Viděl, jak z Nocerovy tváře mizí škleb a náhle se objevuje přemýšlivý zájem. Nocerovy boty zvolna sjely z konzole na podlahu. Scott věděl, že dostane nakopáno, ale srát na to…

A najednou se tiskl k Renové. Letmý závan vůně jejích ještě vlhkých vlasů, teplá kůže a hebké křivky hned u jeho očí. Rázně ho odstrčila ke dveřím. Nedívala se nijak přátelsky.

„Vypadni.“ Ten příkaz byl stejně pevný jako pěst na jeho hrudi. „Nahoře na mě počkej.“

Klopýtavě vyšel a střídavě ho zaléval stud a úleva. Dveře se za ním zavřely a ztlumily další Nocerovy pošklebky do sotva slyšitelného šumu. Vzteklá slova Renové je nakonec úplně přehlušila. Rád by zůstal a poslouchal, ale…

Tiše procházel žárovkami ozářenou kovovou chodbou, pak nahoru po řinčivých kovových schodech k horním kancelářím a pak ven, do pozdně odpoledního slunce. Stále prudce oddechoval. Přešel k jednomu z přístupových můstků hráze a sevřel pěstmi jeho zábradlí z kompozitu, jako by je chtěl rozdrtit. Upřeně zíral na své zbělalé klouby.… zasranej Nocera, zasraný parchanti z Pásu, zasraný místo… Tohle jsi ale mohl vědět, připomněla mu nějaká nepatrná, klidná část jeho samotného. Od začátku měl vědět, jaké to bude. Měl to vědět, protože mu o tom vyprávěl strýček Jed, který byl v Pásu ještě před jeho narozením. Pastor William mu to vysvětloval příkrými větami plnými ohně pekelného. Jeho matka plakala a říkala mu to pořád dokola. Jeho přátelé se mu posmívali a také mu to říkali.

Říkal mu to každý, protože všichni věděli, co si tam v tom bezbožném Pásu myslí o republikánech. Budou pro něho mít jen úšklebky a nenávist. Využijí ho, přitom na něho budou plivat, a když ho nedostanou imigrační poldové, dostanou ho dluhy a šéfové gangů. Nebude tam mít žádná práva, nebude se mít na koho obrátit. Bude nic, méně než nic, bude součástí té tiché služebné podtřídy, která je levnější než stroje a musí být zticha, nestěžovat si a být výkonná, protože jinak prásk, a přijde váš průměrný, hi-tech náročný občan Pásu a vymění vás za něco, co tu práci udělá rychleji, levněji a lépe.

Přesto ti neříkám, že bys neměl chodit. V tom posledním týdnu, než šel Scott přes plot, se Jed opřel vedle jeho vrátek a sledoval, jak zapadající slunce barví nebe nad horami. Ještě to nevěděl, ale Scott už zaplatil zprostředkovateli v Bozemanu polovinu jako zálohu. Vyráží příští úterý. Neříkám ti, že bys neměl chodit, protože tady tě stejně nic lepšího nečeká. Lidi nesnášejí Pás a mají pro to spoustu dobrejch důvodů, ale tam jsou šance, jaké tady mít nebudeš, i kdybys tu zůstal celý život, co ti bůh nadělil. S penězma je to tam jiný než tady. Jsou stále v pohybu, nic není zaškatulkovaný a strnulý. Tam se můžeš porozhlídnout a jít za tím. Když budeš mít štěstí, můžeš něco urvat i pro sebe. A když tam zůstaneš, zlegalizuješ se a založíš rodinu, pak tvoje děti na tom můžou být ještě líp. Školství v Pásu je zdarma. Myslím úplně zdarma, a opravdové školství, ne ty srágory, co máme tady.

Nějakou dobu seděli a barvy západu s večerem tmavly. Ochladilo se.

Tak proč jsi se vlastně vracel, Jede? zeptal se nakonec.

Jed se ušklíbl a sjel pohledem na své upracované ruce. Ty se vždycky ptáš těch pravých, Scotty. Proč jsem se vracel? Nevím, možná jsem prostě neměl dost síly na to, abych zůstal venku. Chybělo mi to tu, i když tu není zrovna veselo. Chybělo nám to oběma, mně i tvýmu taťkovi. Vždycky jsme spolu mluvili o tom, jak se vrátíme, a myslím, že to povídání nám pomáhalo tam zůstat. Ale když se Danielovi stala ta nehoda, nebylo už s kým si povídat a mě to pak začalo doopravdy hlodat.

Scott o hlodání věděl svoje. Občas ho potlačil, někdy i na celé dny, zvlášť zpočátku, když dělal ty nejhorší práce a byl tak sedřený, že mu zbývala síla jen na sebe samotného a na spánek. Ale stesk se občas vracel a teď, když měl čas a odložené peníze, cítil se stejně nesvůj, jako se tehdy musel cítit Jed. Modlil se každý večer, jak to slíbil mamce, chodil do křesťanského kostela, když na nějaký narazil, ale poslední dobou měl zmatek v tom, za co se vlastně modlit.

„Dobrý?“

Trhl sebou. Vůbec neslyšel Renovou přicházet.

„Tam, odkud pocházím,“ řekl upjatě a bez přemýšlení, „se před ženou takhle nemluví.“

Naklonila hlavu a vlídně se na něho usmála. „No, tam, odkud pocházím já, to nerozlišujeme. Ale každopádně díky. Bylo to milé. Zvlášť, když tě Nocera mohl převálcovat. Je to sice kretén, Scotte, ale to neznamená, že se nedokáže ovládnout.“

„Já vím. Už jsem takové typy potkal.“

„Vážně?“ Chvilku si ho pozorně prohlížela. Povytáhla obočí. „Jo, určitě. Pak to od tebe bylo moc statečné.“

Cítil, jak v něm něco pučí. A vzápětí chřadne, když Renová zavrtěla hlavou.

„Byla to pěkná blbost, ale odvážná. Můžeme jít na to kafe?“

Ward Biosupply začínala jako jedna z mořských biotechnických firem na komplexu komerčních hrází Kwok, ale během času pohltila většinu sousedů a teď se rozkládala na celém severním konci komplexu jako změť kancelářských buněk, ponorkových doků a nově vybudovaných skladů. Abyste našli něco, co nepatří Ulyssesovi Wardovi, museli byste jít po jedné z úzkých spojovacích lávek do jižní části, kde se řada restaurací s výhledem na moře starala o žaludky pracovníků hráze.

Usadili se v restauraci U Chunga, která byla široko daleko známa výbornou kávou a na jejích displejích běžely klubové záběry singapurské bloodbeatové scény.

„Tohle je dobrý,“ řekla Renová a pokynula hrnkem k obrazovkám. „Lepší než ty sacharinový sračky, co pořád cpou na stránky.“

„Jo.“ Stále byl rozmrzelý z toho, že ho nepřímo nazvala blbcem. A kromě toho, jemu se hudba na stránkách docela líbila. A vůbec neschvaloval, jak se ta nahá těla na sebe mačkají a otírají se o sebe.

Ochutnala kávu a uznale pokývla. „Jo. Když na to přijde, bude dobře mít v sobě nějakej kofein. Jestli na nás začne Ward řvát, chci být vzhůru. Jsem vzhůru už od čtyř od rána.“

„Co jste dělala?“

Pokrčila rameny. „Och, však víš, jak to chodí.“

Z toho poznal, že myslí ještě další práci. Proto musela být ilegál stejně jako on, protože v opačném případě tady v pohodě vyjdete s jedním platem. To byl ten nejvýznamnější rozdíl mezi Pásem a Republikou.

Pocit sounáležitosti mu trochu zlepšil náladu.

„Když tu budete trochu dýl, věci se srovnají,“ řekl na oplátku. „Než jsem dostal tuhle práci, dělal jsem od nevidím do nevidím na třech místech zároveň. Ward sice občas řve, když něco nejde, ale jinak je to fajn šéf.“

Přikývla.

„Tam, odkud jsi, to asi nebyla žádná sranda, co?“ řekla kousavě. „Kde to je? Nebraska? Nebo nějaká Dakota?“

„Montana.“

Povytáhla jedno obočí. „Válka o vodu. Tam musel být těžký život, to ti řeknu.“

„Někde to měli i horší,“ bránil se, i když si na žádné takové místo zrovna nedokázal vzpomenout. „Tak, znáte to. Když jste neznala správný lidi, těžko jste sehnala slušně placenou práci.“

Přikývla. „Plus ca change.“

„Prosím?“

„Ale nic.“ Sledovala obrazovky. „Neříkal ti Ward, kdy se vrátí?“

„Vlastně ne. Říkal, že mu to možná zabere většinu dne. Asi chce udělat nějakou důkladnější prohlídku. Když obvykle jenom kontroluje rošty, tak mu to netrvá víc než pár hodin.“ Na okamžik zaváhal. „Mohl bych se vás na něco zeptat, Carmen?“

„Jasně,“ opáčila nepřítomně.

„Odkud jste vy?“

Rychlý, nedůvěřivý pohled. Teď už si její pozornost získal. „To je na dlouho, Scotte.“ Usrkla kávu. „Jen bych tě nudila.“

„Určitě ne. Rád poslouchám o místech, kde jsem nebyl.“

„Ty si myslíš, že nejsem odsud?“

Ale usmála se při tom takovým způsobem, který vyžadoval opětování úsměvu. Také se tedy usmál a jen trochu zčervenal.

„No tak, Carmen, nedělala byste pro Warda, kdybyste se narodila a vyrůstala v Pásu. Nikdo z nás by tu nedělal.“ Pokývl na klientelu restaurace a opatrně ztišil hlas. „Všichni tady přišli odněkud. Myslím, že vy na tom nebudete jinak.“

Povytáhla obočí. „Takže detektiv, co?“

„Jen si všímám.“

„Jo, to bych řekla.“

„No tak, řekněte mi to. Kde jste se tu vzala?“

Nastala dlouhá pauza. Scott čekal. Tohle už zažil s jinými ilegály, chvíle beztížného ticha před tím, než převážila důvěra, než ze sebe každý shodil břímě podezírání a oni se dali do hovoru, jako to kdysi mohli dělat dva svobodní Američané před tím, než se sem dostala ta mezinárodní spodina a Číňané – političtí Číňané, připomněl si, nejsi rasista, Scottea rozbili největší národ na tváři Země a pak pohodili jeho rozdělené zbytky jako Mojžíš, když rozbíjel desky.

„Taiwan,“ odpověděla a jemu srdce poskočilo radostí, že teď už ano, už mu opravdu věří. „Slyšel jsi o Taiwanu?“

„Jo. Určitě.“ Mohl se horlivostí přetrhnout. „To je v Číně, že jo? Něco jako čínská provincie, ne?“

Renová se ušklíbla. „To je jejich zbožný přání. Je to ostrov a leží u pobřeží Číny. V tom máš pravdu. Ale jsme nezávislý stát. Tak to stojí v každé obchodní smlouvě Pacifického pásu a ve všech protipopulačních úmluvách za posledních sto let. Říká se tomu skleníková ekonomika, má podobné postavení jako Angelině Freeport, obrovskou výrobu a nikdo do toho nechce šťourat, protože kdyby se něco podělalo, zasáhne to celej Pás. Tak tam jsem vyrůstala.“

„A proč jste odešla?“

Ostře si ho přeměřila, přestože to byla nevinná otázka. Scott si nedovedl představit jediný důvod na světě, proč opouštět místo, které si vede tak dobře, zvlášť když tam člověk vyrůstá, a je to ke všemu jeho domov.

„Myslím,“ zadrhl, „hádám, že jste tam asi nebyla šťastná. Víte, ale takhle to vypadá jako místo, kde by člověk měl být šťastný.“

Pousmála se. „No, má to svoje dobré stránky. Ale i ve skleníkových ekonomikách jsou vítězové a poražení. Chci říct, že ani ve svobodném přístavu není každej filmovou hvězdou nebo nemá nanotechnickou licenci, jasný?“

„Jasný.“ Tohle šlo od srdce. Občas ve Freeportu dělal, a kdyby nemusel, nikdy by se tam nevracel.

„Správně. Takže jak říkám, vítězové a poražení. A když je člověk mezi poraženými, tak…“

Scott se naléhavě naklonil nad stůl. „Takhle nesmíte mluvit, Carmen. Neprohrála jste přece jenom proto, že jste šla jinam, abyste si zařídila lepší život. Nikdo z nás tu není ztroskotanec, jenom hledáme příležitost, jak se dostat znovu do sedla.“

Vysloužil si krátký rozpačitý pohled. Zmatek z její jemné tváře vzápětí zmizel.

„Ach, no jo. Kulturní propast. Ne, já nemluvím o ztroskotancích, jak je chápete vy. Myslím ztroskotance v jiném smyslu. Někdo vyhraje, někdo prohraje. Kola se točí dál. Tyhle věci.“

„Vy?“ zeptal se a jen obtížně skrýval, že se ho to dotklo. „Koho myslíte tím vy?“

Netrpělivě mávla rukou. „Však víš, chlápky jako jsi ty. Starý Američany. Srostlý se zemí. Z Republiky.“

„Och, dobře. Ale podívejte, Carmen,“ dovolil si nadřazený úsměv, „my nejsme ti staří Američané, to je Unie, co se zaprodala verbeži z východu, všichni ti jejich kamarádíčkové z OSN. Právě Konfederační republika je ta nová Amerika. Jsme vstávající Fénix, Carmen.“

„Jasně.“

„Myslím,“ znovu zaváhal a hledal slova, která by neurazila. „Podívejte, vy jste asi nikdy nebrala církev tak jako já. Pro vás to asi bylo něco jako chrám, nebo něco podobného, ale nakonec to vychází nastejno, ne?“ Byl rád, že se mu podařilo obejít neustálé deklamování Ohně pekelného a Jediného pravého Krista pastora Williama, protože viděl teď jasnější světlo v následování umírněnějších církví, se kterými se musel v posledních letech spokojit. „Chci říct, že ať Bohem nazýváte cokoli, pokud tohoto Boha uznáváte jako svůj vedoucí princip stejně jako Republika, pak každý národ, který tak činí, musí být úspěšný. Nakonec se musí pozdvihnout, ať nám Satan klade do cesty jakékoli nástrahy.“

Renová se na něho zamyšleně zadívala. „Jsi opravdu, hm, křesťan?“

„Ano, madam.“

„Takže vě…“

Její telefon zapípal. Vytáhla ho a přiložila k uchu. „Jo?“ Rysy měla napjaté stejně, jak to viděl ráno, když se jí donesla zpráva o průšvihu s vlhkostí. „Jasně. Hned jsem tam.“ Zaklapla telefon.

„Ward,“ řekla. „Je zpátky a pěkně nasranej.“

Pěkně nasranej byl přesně ten správný výraz. Scott slyšel Wardův řev skrz plechové stěny velína, už když byli na opačné straně chodby. Následoval Renovou úzkým prostorem a musel spěchat, aby stačil jejím rychlým a překvapivě dlouhým krokům. Měl by se dostat před ni, aby vešel jako první, kdyby se Nocera zase choval jako kretén, ale bylo na to málo místa a stejně…

Dveře se otevřely, aby je vpustily dovnitř. Wardův vzteklý řev vyrazil ven naplno. Scott na to byl zvyklý, ale tentokrát mu připadalo, že v tom hlasu slyší něco, co tam nikdy nebylo, něco mnohem horšího než vztek.

„… všechno tohle zasraný plánování, když…“

Zmlkl, když je uviděl. Ulysses Ward byl mohutný muž medvědí postavy, samý sval z neustálého plavání a potápění, které tenhle byznys vyžadoval, a plešatějící způsobem, jaký na téhle straně plotu hned tak nevidíte. Když měl vztek, zrudl jako právě teď a svá slova zdůrazňoval agresivními pohyby končetin a hlavy. Scott nikdy neviděl, že by doopravdy někoho udeřil, ale často to vypadalo, že k tomu nemá vůbec daleko. Nocera mu, docela rozumně, přenechal místo uprostřed místnosti, a on tam teď stál se zaťatými pěstmi.

„Jsme tu,“ řekla Renová celkem zbytečně.

„To, kurva, vidím.“ Vypadalo to, jako by Ward viděl Scotta prvně v životě. „Ty, mazej do ponorkovýho doku a podívej se na vzduchový filtry na Lastmanovi. Poslední hodinu jsem měl dojem, že dejchám prdy a kouř. Byl to takovej smrad, že jsem se skoro musel vynořit.“

Scotta napadlo, že by tu neměl nechávat Renovou, dokud Ward nevychladne, ale asi po půl vteřině mu došlo, jaká je to blbost. Namísto toho jen polkl a řekl: „Možná je problém s kompatibilitou, všechen ten software, kterej jsme vyndali z, hm, Fell 8, byl…“

Ward ho probodl pohledem. „A když jo, můžeš mi to opravit?“

„No, to ne, ale…“

„Ne, správně. Protože já tě kurva nenajal jako softwarovýho odborníka. Tak proč sakra nemažeš dolů, jak po tobě kurva chci, a nepodíváš se na něco, co umíš spravit? Řek jsem to jasně?“

Scott na něho pohlédl. Věděl, že rudne. Ztěžka se nadechl a se zaťatými zuby a stisknutými rty přikývl.

„Fajn. Tak proč tady pořád trčíš?“

Scott se otočil a rychle vyšel zpět do chodby. Cítil, jak v něm narůstá zlost. Ještě měsíc, sliboval si v duchu. Jeden zavšivenej měsíc, a pryč. Až do dneška si myslel, že je Ward fajn, myslel, že je to Američan. Člověk občas ztratí nervy, kdo ne? Ale jde o to, že opravdový muž zná meze. Ale on s ním teď jedná, jako by Scott byl nějaká verbež, co právě přelezla plot a dělá ve všem binec, přestože to byl právě Scott, kdo celou dobu Warda varoval, že když přehodí elektriku z jedné ponorky do druhé, nemůže čekat, že se systémy do sebe zamilují bez spousty aktualizačních záplat, jinak nebudou kompatibilní.

Byl už na schodech dolů do doku, když mu přišlo, že se světlo na chodbě za ním trochu změnilo.

Na prvním stupni se zastavil a ohlédl se.

Viděl, jak se z druhého konce chodby blíží vysoká postava, vyplňuje sevřenou perspektivu a jednu po druhé zastiňuje stropní žárovky. Ten chlapík byl opravdu hodně vysoký a k tomu urostlý a postupoval s neúprosným klidem. Určitě nebyl zvyklý nechávat se někým zastavit, určitě neměl rád ty nápisy nade dveřmi kanceláří, co vás vyzývají, ať si zazvoníte a posadíte se, někdo od nás se vás brzy ujme. Tenhle místo toho šel rovnou dovnitř a vzal si, co potřeboval.

Scott zvedl ruku a zamával.

„Uh, hej,“ zavolal.

Postava nedala nijak najevo, jestli ho viděla nebo slyšela. Vytrvale mířila chodbou ke dveřím velína. Vypadalo to, že má na sobě dlouhý kabát, a jednu ruku měla toporně zasunutou v jeho záhybech…

Náhle, zničehonic, mu to docvaklo a sevřel se mu žaludek. Něco se děje. Tohle bude problém.

Ustoupil ze schodů a rozeběhl se chodbou vstříc příchozímu. Nekřičel na něho, protože nebylo proč. Dobře věděl, jak se hlas odráží a duní úzkými kovovými chodbami – tenhle chlapík ho musel slyšet až moc dobře. Určitě něco držel v té ruce pod kabátem, bylo to zřejmé podle toho, jak se látka kolem ní pevně napínala. Přešel z lehkého klusu do rychlého běhu.

U dveří se setkali. Scott se zastavil, jako by se po kolena zabořil do písku. Slova mu vyschla v dokořán otevřených ústech.

Ta tvář. Hlava se mu z toho mohla zavařit. To byla ta tvář. Ta tvář.

Jako by vypadla z komiksu Konec času, který se rozdával v kostele každou čtvrtou neděli, právě z toho, ze kterého měly malé děti pravidelně noční můry a ty starší si podle něho musely červeně podtrhávat pasáže v Knize skutků pastora Williama. Byly to tytéž propadlé, vyzáblé tváře, sevřená ústa, dlouhé neupravené vlasy splývající kolem ostře vystupujících kostí lící a čelistí, stejné planoucí oči…

Pohled Posledního soudu. Jako vystřižené z Rady II, Díl 63.

Roztřásla se mu kolena. Ústa se mu pohybovala naprázdno. Nedokázal…

Dveře zahučely – nikdy předtím si toho zvuku nevšiml – a rozjely se. Zevnitř se stále ozývaly zlostné hlasy.

Kabát zavířil a cizincova pravá ruka švihnutím vylétla. Něco udeřilo Scotta ze strany do hlavy, zapotácel se a zhroutil se s prapodivně rozhozenými údy. Hlavou se mu prohnal blesk a zanechal po sobě jiskření a kolísavé hvízdání v uších. Cizinec na něho krátce pohlédl, pak se opět otočil doleva a do otevřeného velína. Vešel dovnitř.

Ozval se křik. Nocera a Ward vykřikli téměř současně. „Tohle je kurva soukromej majetek, co sem lezeš, kreténe…“

Náhle nastalo ticho, a to ticho se vznášelo nad otupělostí, která se mu po úderu rozlila hlavou. Pak se znovu ozval Wardův nevěřící hlas. „Ty? Co ty tady kurva děláš? Co…“

Hluboké, měkké odkašlání – zvuk, který odněkud znal.

Někdo začal ječet. Scott cítil, jak mu při tom z pórů vyráží pot a hrůzou naskakuje husí kůže. Byl to stejný zvuk, jako když tenkrát Aaron nechal ruku v drtičce na štěrk Dougiho Strakera, úplně stejný pocit – zvuk utrpení a tak strašlivé bolesti, že hlas, který ho vydával, se vymkl sám sobě a zůstal jen drásavý jekot, který mohl patřit komukoli a téměř čemukoli.

Carmen!

Scott zatápal kolem sebe. Strach o ni ho zdvihl na kolena a pak na nohy. Cítil, jak mu po hlavě stéká krev. Klopýtl, málem upadl a opřel se o okraj dveří, právě když se znovu začínaly zavírat. Mechanismus se několikrát pokusil cukavě přemoci odpor, pak se podvolil a dveře se opět naplno otevřely. Scott se ztěžka narovnal a vklopýtal dovnitř.

Měl čas jen na jediný, bleskový pohled.

Všude byla krev, její jasná barva zářila z pultů a stěn, po monitorech zvolna sjíždělo něco, co vypadalo jako několik hrstí odkrojků z vnitřností, které právě odhodil řezník. Nocera ležel na zemi, obličej divně na stranu, oči dokořán, tvář přitisknutou do prachu lajdácky zametené podlahy, jako by poslouchal krysy v konstrukci. Další krev a veliká, temně rudá skvrna mokvající těsně nad žaludkem a jazyky tkáně vyplazené do zvířeného prachu. Nad jeho tělem se Renová a cizinec rvali o zbraň se silnou hlavní – Scott si ji spojil s tím měkkým štěknutím, které předtím slyšel. Byla to jedna ze žraločích pušek Cressi ze skříně nahoře. Vždycky Wardovi říkal, že by se to mělo zamykat, ale… Kousek dál ležel na zádech Ward.

Zase krev a mohutný muž v ní sebou trhal a smýkal se a Scott si s neosobní hrůzou uvědomil, že si rukama svírá rudou díru s roztřepenými okraji v místech, kde míval břicho. Visely z něho provazce roztrhaných střev a jejich obsah kanul na podlahu a tlačil se ven mezi jeho prsty, jako by hnětl rudě žíhané kakaové těsto. Wardova ústa tvořila jícen růžového tunelu – bylo vidět až na stoličky a kořen vibrujícího, žlutobílého jazyka – a v prudkých, bolestivých přívalech vyrážela děsivý jek. Pohledem zachytil Scotta ve dveřích. Vyvalené, žadonící oči šílené bolestí. Scott netušil, jestli ho jeho šéf poznává, nebo ne. Chtěl se vrhnout do rvačky, namísto toho vrhl s takovou silou, že mu to obrátilo vnitřnosti naruby. Zvratky se rozstříkly do kaluže Nocerovy krve.

Carmen zoufale zaječela.

Zakašlání žraloci pušky.

Další úder, tentokrát do krku těsně pod uchem. Podlaha se zvedla. Dopadl tváří do teplých zvratků a krve. Chtěl udržet zavřená ústa, nebo si je otřít, ale nedokázal to. Horký, kyselý pach a chuť, a žaludek se mu marně zvedl. Nohy se mu samy od sebe přitáhly k tělu jako poraněnému broukovi. Před očima se mu tmělo, viděl jen žlutobílé skvrny na rudém pozadí. Chtěl se modlit, tápavě hledal slova, nedokázal pohnout ústy, někde v podvědomí se objevilo několik slov…

Otče… zbav mě…

Tma.

Sedm

Do večera se sešly samé špatné zprávy.

Podle rozboru genetických stop se ukázalo, že ani jedno z rozčtvrcených těl nepatří tajemnému cestujícímu z paluby Horkanovy chlouby. Stopy nebylo obtížné separovat, protože obsahovaly kompletní modifikace zahrnované pod populární termín varianta třináct. Nebo jak ho označil Coyle, zasranej zmetek.

Čekal je hon na člověka.

Audiovizuální záznamy tvrdošíjně zůstávaly nejméně vyplněným oddílem pátracího modelu. Měli pár nesouvislých útržků satelitního snímkování ze zdrojů, které se věnovaly svým záležitostem a nikdy nebyly přímo nad místem dopadu. Meteorologický satelit nad Havají periferně zaznamenal pád Horkanovy chlouby do oceánu a armádní systémy Pásu zachytily narušení, když byla loď ještě v horních vrstvách atmosféry, ale blíž se o ni nezajímaly, protože hlavní počítače KOLINu jim předaly všechno, co věděly. Horkanova chlouba podle nouzového přibližovacího protokolu vystřelila reaktor, nebyla ozbrojená a měla neškodně přistát v oceánu. Jeden z vojenských satelitů ji sledoval, dokud neprolétla celou předpokládanou dráhou, a pak se okamžitě vrátil ke sledování pohybu jednotek v Nevadě.

Žádný ze získaných záznamů neukazoval, že by se k lodi něco přiblížilo před pobřežní hlídkou. Nebyly ani žádné fotky osamělé postavy vrhající se do oceánu. Nic z toho nebylo průkazné, a ani po zvětšení na maximální míru, jakou dovolovala nejlepší optika, se nepodařilo získat žádné užitečné vodítko.

Měli před sebou hon na člověka a nevěděli, kde začít.

Norton a Sevgi seděli v hotelu u jídla, které jí nechutnalo, a při konverzaci, do které se jí nechtělo. Romanticky tlumené osvětlení restaurace způsobovalo, že se jí okraje zorného pole rozplývaly ve tmě. Syn už přestal úplně účinkovat.

„Co ty na to?“ zeptal se Norton, když viděl, jak se bez zájmu dloube v salátu z chobotnic.

„Co myslíš?“

Tomu se říkalo odklon, to se jako jediné naučila během vládou placených sezení po tom, co Ethan a všechno ostatní šlo do hajzlu. Odborník seděl na druhé straně místnosti, mile se na ni usmíval a všechny otázky, které mu kdy položila, odrážel stále stejnou technikou, která ji doháněla k nepříčetnosti. Ničemu to nepomohlo, ale aspoň sezení rychle skončila, což bylo přesně to, co chtěla. Nemohu vám pomoci, když vy nechcete pomoci mně, řekl nakonec a do jeho jinak trpělivého a ospalého hlasu se vloudil osten zlosti. Nedošlo mu to. Nechtěla, aby jí někdo pomáhal. Chtěla vidět krev a slyšet řev, rozmlátit ta korektní společenská omezení, která ji omotávala jako pavučina.

„Nicholson se možná bude stavět na zadní,“ řekl Norton tiše. „Řekne, že jsi ve střetu.“

„Jo.“

„Chobotnice ti nechutná?“

„Nemám hlad.“

Norton si povzdechl. „Víš, že když budeš chtít, můžeme ho nechat běžet, Sev. Tsaiovi hoši nás tu stejně nechtějí a RimSec bude jen šťastný, když si bude moct protáhnout svoje odštěpenecké svaly. Jestli se ten maník neutopil v Pacifiku, je teď na jejich území. A fakt, že je to třináctka, z toho dělá záležitost UNGLA. Proč z toho nevycouvat a nenechat Pás a Spojené národy, ať se přetahují o pravomoci.“

„Ani náhodou.“ Odhodila hůlky na stůl a opřela se. „Nedala jsem se ke KOLINu, abych to měla snadný, Tome. Potřebuju prachy. A tohle je stejně dobrý způsob, jak si je vydělat, jako dusit černej trh s marsovskou technologií nebo odhánět kultisty od nanoracků. Všiml sis, sakra, co udělal s těmi těly? Helenu Larsenovou čekal celej život. Za víc než dva a půl roku je tohle první věc, která za to stojí. Tohle je naše.“

Norton ji chvíli tiše pozoroval. Přikývl. „Řeknu Tsaiovi, ať stáhne soubory z vyšetřování na místě činu pro KOLIN v New Yorku. Pak by měla být situace jednoznačná. Co chceš udělat s Coylem a Rovayovou?“

„Nechat si je. Přidružená bojová jednotka, nepostradatelná místní policejní podpora.“ Přinutila se k úsměvu. „Měli bychom dobře vycházet s médii Pásu. KOLIN má bordel a jeden z jeho transportů skončil v Pacifiku, policie ze západního pobřeží spěchá na pomoc. Otevře nám to pár dveří.“

„A ušetří běhání.“

„Jo, to jo. Ty znáš Zátoku a okolí dobře, ne? Nemáš tady sestru?“ Norton usrkl vína. „Švagrovou. Bratr se sem přestěhoval asi před patnácti lety, je to azylový koordinátor u nadace Human Cost. Sledování, sociální integrační programy, znáš to. Ale asi jsi mě hlavně slyšela mluvit o ní. O Megan. My, hm, rozumíme si.“

„Zastavíš se u nich, když jsme tady?“

„Možná.“ Norton se zamračil do sklenice. „Co všechno z toho pustíme do médií?“

Sevgi zívla. „Nevím. Víš, jak to chodí. Když tady mluvíš o variantě třináct, byla bych pro držet to pod pokličkou.“

„Tak já mluvím o variantě třináct? Ježiš, o tom nic nevím, Sev. Myslíš, že bych o tom mluvil? Tohle jsem já, Sev. Mohla bys na chvíli zapomenout na to svoje co kdyby?“

Zírala do šera restaurace. Zrakem zachytila podsvícenou reklamu z padesátých let – nějaký nanotechnický sen o změně, vlnky zelené a modré se táhnou přes marsovskou rudou až k obzoru a k tomu synchronizované vychází nové slunce.

„Bude stačit, když z něho uděláme černého pasažéra a kriminálníka,“ řekla opatrně. „Řekneme, že zabil posádku, detaily si necháme pro sebe a ušetříme si spoustu praštěných telefonátů. Stačí, že je z Marsu. Jakmile řekneme, že jde o třináctku, koledujeme si o problémy. Viděl jsi, jak reagoval Coyle. Pamatuješ na Sundersena z loňského roku? Nepotřebujeme tu mít další paniku z běsu mezi námi.“

„Myslíš, že by to zase tak rozjeli? Po tom, co tak dostali přes prsty od Tiskové etické komise?“

Sevgi pokrčila rameny. „Média milují paniku. Zvyšuje to sledovanost.“

„Dostaneme rasový typ?“

„Pokud nám ho zjistí na organických stopách. Proč?“

„Jsem zvědavý,“ protáhl Norton, „jestli to není Číňan.“

Sevgi chvilku přemýšlela. „Aha. Takhle. Nechceš tu mít opakování Zhangovy horečky. To byl pěknej hnus. U Sundersena aspoň nikdo neumřel.“

„Kromě Sundersena.“

„Vždyť víš, jak to myslím. Viděl jsi někdy záběry z toho lynčování? Museli jsme se na to dívat ve škole.“ Sevgi si zamnula spánky. „Vidím to, jako by to bylo včera.“

„Zlý časy.“

„Jo.“ Odsunula talíř a opřela se o stůl. „Poslouchej, Tome. Možná bychom celou tu věc měli dělat v tichosti. Aspoň zatím určitě. Říct médiím jen to, že všichni při nehodě zahynuli. Včetně toho chlápka. Je to docela přijatelné. Sakra, stejně jsme ještě nepřišli na to, jak přežil.“

„Na druhou stranu, jestli ze získávání stop dostaneme identifikační fotografii…“

„Hodně velké jestli.“

„… pak její zveřejnění bude naše největší šance, jak ho dostat.“

„Může si změnit obličej, Tome. Každej pokoutní salon kolem Zátoky ti to udělá za pár kilo. Než dostaneme jeho fotku do médií, zbaví se obličeje a ztratí se. Tady budou fungovat jen genetické stopy.“

„Jestli je ten genetický kód čínský a provalí se to, pak máš před sebou stejnej problém.“

„My ale budeme hledat specifický kód.“

„U Zhanga hledali specifickou tvář. Nepamatuju se, že by v tom byl velký rozdíl. Sakra, Sevgi.“ Zničehonic Norton parodoval Nicholsona. „Víš, tihle jsou si stejně všichni podobní.“

Pousmála se. „Nemyslím, že tady je to stejné. Tohle není Jesusland.“

„Blbost kvete všude, Sev. Republika na ni nemá patent. Koukni na Nicholsona – narodil se a vyrůstal v New Yorku. Kde ten k ní přišel?“

„Nevím. Z kanálu Víra přes satelit?“

„Aleluja. Chvalme Pána. Neboť Ježíš přijde a sníží mi daně.“

Oba se trochu zašklebili, ale nikdo z nich se nezasmál. V přítmí kolem nich se stále vznášela těla z virtuálu. Přišel sběrač nádobí a zeptal se, jestli dojedli. Sevgi přikývla a Norton požádal o zákusky. Chlapec posbíral talíře a odešel. Sevgi pomalu docházelo, že je na svůj věk dost hubený a že mluví divně, jako by ho mluvení bolelo. Jeho rysy ukazovaly na severní Čínu, ale pleť měl velmi tmavou. Když si to uvědomila, trochu se jí zhoupl žaludek. Dívala se za odcházející postavou.

„Tohle bude asi jeden z příběhů tvého bratra s dobrým koncem, ne?“

„Hmm,“ protáhl Norton a sledoval směr jejího pohledu. „Sotva. Myslím statisticky. Jeff mi říkal, že ročně mají přinejmenším několik tisíc uprchlíků z černých laboratoří. A on dělá hlavně na vedení, snaží se udržet to celé pohromadě. Mají skoro stovku dočasných poradců a pořád jsou v dluzích.“

„Human Cost je charita, že jo?“

„Jo. Pás jim něco dává, ale není to nijak štědrá suma.“ V jeho hlase se náhle objevilo nadšení. „A je to těžká práce. Tyhle věci tě dokážou pořádně zničit. Když mi vyprávěl, co se někdy dostane ven z těch černých laboratoří, to bych nemohl dělat. Nechápu, jak to Jeff dokáže. Je to děs. Když jsme byli mladší, vždycky to vypadalo tak, že já budu dělat pro spravedlnost. On byl ten mocný a vlivný muž, ne já. A pak.“ Norton udělal gesto sklenicí s vínem. „On tady dělá charitu a já jsem skončil na dobrém fleku u KOLINu.“

„Lidi se mění.“

„Jo.“

„Možná je to díky Megan.“ Ostře vzhlédl. „Co?“

„Možná je to ona, kdo ho změnil. Když ho potkala.“

Norton zabručel. Přišel číšník s vozíkem zákusků, ale žádný ho nezaujal. Objednali si geneticky upravenou kávu, která tuto restauraci zřejmě proslavila, a účet. Sevgi zjistila, že se zase dívá na tu starou reklamu na Mars.

„Víš,“ řekla zvolna, protože jedné věci se vyhýbali celý večer, „podstatné není, kdo ten chlapík je, ale kdo mu pomohl dostat se domů.“

„Ach jo.“

„Obalamutil s-džina lodi? Jestli byl v boxu, a ten ho rozehřál, spustil by se nějakej poplach, ještě než by se probral, natož aby měl čas nabourat se do systémů. A kdyby nebyl podchlazenej, kdyby opravdu cestoval načerno, s-džin by především vůbec nepovolil start.“

„Myslíš, že si toho Coyle s Rovayovou všimli? Snažil jsem se to obcházet.“

„Jo. To se už párkrát při cestách na Mars stalo, jen to neradi přiznáváme. Někdy prostě umřou. Stane se.“

Norton se zašklebil. „Opak je pravdou, Sev.“

„Jo. Možná tucetkrát za nějakých šedesát let letů. A podle mě vždycky mluvíte o selhání hardwaru.“

„Myslíš snad, že se budou trápit?“

„Čím, utajenými nedostatky umělé inteligence s-džina?“ Sevgi protáhla obličej. „Nevím, je to lákavé. Stroj se nevyrovná člověku a podobné bláboly. A všichni mají rádi tajemství. Dej lidem spiknutí, a když máš štěstí, úplně jim zamrznou mozky. Tajné sekty pojídající děti, staletý komplot na podmanění lidstva. Černé helikoptéry, létající talíře. Takový srágory plní hlediště. Kritické schopnosti jdou do háje.“

„A zatím…“

„Zatím,“ Sevgi se nahnula přes stůl a z tváře se jí vytratil veškerý humor, „oba víme, že v tomhle má prsty někdo z Marsu, někdo, kdo ví, jak se nabourat prakticky kamkoli. Náš tajemný kanibal byl podchlazený spolu s ostatními, a to znamená hodně náročný podvrh identity, box pak byl nastavený tak, aby se dřív probudil, a to…“

Norton zavrtěl hlavou. „Jednu věc nechápu. Proč bylo potřeba budit ho tak brzy, že musel sníst všechny ostatní, aby přežil? Proč prostě neaktivoval box pár týdnů před dosažením Země?“

Sevgi znovu pokrčila rameny. „Můj názor? Porucha. Ten, kdo si poradil s s-džinem, už nebyl tak zběhlý ve specifikacích kryoboxu. Chlápek se probral dva týdny od špatné planety, dva týdny od startu, ne od cíle. Možná to vyzkratovalo kryobox, takže se už nemohl vrátit a znovu se nechat zmrazit, mohlo to mít i jiný důvod, ale už se nevrátil, protože si nemohl dovolit dorazit zmrazený a projít karanténou. Ale ať se na to díváš, jak chceš, ať tam byla závada, nebo ne, musel mít opravdu důkladnou pomoc. Tady se nebavíme jenom o nějakém útěku z vězení, Tome. Toho chlápka někdo poslal. A to znamená, že ten někdo ho poslal z nějakého důvodu.“

Norton se ušklíbl. „No, pro najmutí varianty třináct existuje jen několik málo důvodů.“

„Jo.“

Oba nějakou chvíli mlčeli. Nakonec Sevgi pohlédla na parťáka a nevesele se usmála.

„Měli bysme ho rychle najít, Tome.“

Osm

Chytil poslední trajekt přes zátoku do Tiburonu, tam si vzal autotaxi a až do Mill Valley jel se staženými okénky. Dovnitř proudil teplý vzduch provoněný zelení a připomínal mu procházky s Megan pod baldachýnem sekvojí v Muir Woods. Odložil vzpomínky opatrně stranou jako staré fotografie, které by mohl neopatrným dotekem zašpinit, nebo střepy rozbitého zrcadla. Pozoroval ubíhající měkká světla pouličního osvětlení a světla v dřevěných domech vystavěných stranou od cesty a skrytých v zeleni. Bylo to stejně tak vzdálené od Horkanovy chlouby a jejího krvavého nákladu, jako byl on vzdálen od domova. Když jste se dívali na ty udržované, malebné silnice a tichou zeleň kolem, těžko jste mohli věřit tomu, že muž, který se to ráno zřítil do oceánu jen s těly, která sám zohavil, je teď někde pod tím samým nebem.

Na mysli mu opět vytanula slova Sevgi Ertekinové. Její vyčerpanost a napětí.

„Měli bysme ho rychle najít, lome.“

Taxi našlo adresu a hebce zastavilo pod nejbližší lampou. Když stálo, nedělalo větší hluk než větřík ve větvích, ale přesto se v domě rozsvítilo schodištní světlo a vstupní dveře se otevřely. Stál v nich Jeff, orámovaný světlem, a váhavě mával. Musel ho vyhlížet. Megan vedle něho nebyla.

Norton vyšel po příkrém zákrutu příjezdovky a náhle cítil ty hodiny a vzdálenost od New Yorku. V křovinách a stromech po obou stranách cvrkaly cikády a nahoře v kamenné fontáně zurčela voda. Rozlehlý dům byl volně vsazený do svahu a obracel k němu prostornou verandu. Jeho bratr sešel po schodech, aby ho uvítal a nemotorně ho poplácal po rameni.

„Takže sis pamatoval, kde nás najdeš?“

„Vzal jsem si taxi.“

„Hmm, no jo. Dobře.“

Dovnitř vešli společně.

„Megan tu není?“ zeptal se mimochodem.

„Ne, je s dětmi u Hilary.“

„Hilary?“

„No jo. Ta přišla po tom, cos tu byl naposledy. Hilary je naše nová právní poradkyně nadace. Má dvojčata, stejně stará jako Jack. Budou tam přes noc.“ Jeff Norton pokynul k obýváku. „Pojď, sedni si. Dáš si něco k pití?“

Místnost byla prakticky stejná, jak si ji Norton pamatoval – ošoupaná látková křesla postavená proti obrazovce imitující krb, osazené v cihlové obezdívce, domorodé umění severozápadu a rodinné fotky rozvěšené po všech stěnách. Vyleštěná dřevěná podlaha a koberce ze Středního východu. Jeff jim nalil vynikající indonéský arak, který vyndal z baru z vyplaveného dřeva. Tlumené světlo plamenů na obrazovce a nástěnné svícny v japonském stylu přitom osvětlovaly jeho profil. Norton ho pozoroval.

„No, zřejmě sis všimnul, že jsme vypustili prohlášení.“

Jeff naléval sklenici a přikývl. „Jo, právě jsem na to koukal. Tajemný pád mrtvé lodi KOLINu. Proto jsi v těchhle končinách?“

„Trefils to napoprvé. Dokonalá noční můra.“

„No jo, bylo jasné, že dřív nebo později si ten nehoráznej plat budeš muset nějak zasloužit.“ Krátký, postranní úšklebek, aby dal najevo, že to nemyslí vážně, Jo, ale tak nějak to vždycky je, Jeffe, no ne? „Jak to teď vypadá v Jeffersonově Parku? Chovají se k tobě dobře?“

Norton pokrčil rameny. „Jako vždycky. Nestěžuju si. Mám novou parťačku, přišla z newyorské policie, od vražd. Je o dost mladší než já, drží mě na nohou.“

„Přitažlivá?“

„Ne že by to bylo nějak důležité, ale jo, je hezká.“

Jeff přinesl sklenice, jednu mu podal a zakřenil se. „Vždycky je to důležité, bratříčku. Myslíš, že ji přefikneš?“

„Kristova noho, Jeffe.“ Nebyl to opravdový hněv, na to byl po cestě příliš unavený. „Musíš se pořád chovat jako buran?“

„A co? Holka je pěkná, nedělej z toho vědu, máš šanci?“ Stále ve stoje do sebe otočil pořádný doušek araku a zašklebil se na něho. „No tak, vidím ti to na očích. Ty ji chceš.“

Norton si palcem a ukazovákem stiskl víčka. „To víš, Jeffe, možná že jo, možná že ne. Ale v tuhle chvíli to pro mě není podstatné. Co kdybychom teď pro změnu mluvili o něčem důležitém?“

Nevšiml si, jak se výraz jeho bratra změnil, jak úsměv nahradilo napjaté vyčkávání. Jeff couvl, svalil se do protějšího křesla a natáhl si nohy. Když na něho Norton pohlédl, podíval se mu do očí a pokynul.

„Dobře, Tome, máš to mít. Cokoli zmůžu. Ale už je to dlouho, co jsem měl v New Yorku nějaký vliv. Snad bych mohl zavolat pár lidem, jestli ti šlapou na paty…“

„Ne, ne, o to nejde.“

„Ne?“

„Ne, v tomhle jsme dostali v podstatě volnou ruku. Seshora se doneslo: Dělejte, co chcete, hlavně ukliďte binec.“

„A co ten binec jako je? Zprávy říkají, že všichni na palubě byli mrtví.“

„No jo. Od kdy věříš všemu, co je ve zprávách? Pravdou je, že máme jednoho živého, a tomu se podařilo dostat z lodi. Tohle je důvěrná informace, Jeffe. Nesmí se dostat mimo tuhle místnost, mimo tenhle rozhovor. Nesmí to vědět ani Megan.“

Jeff rozpřáhl ruce a zvolna se usmál. „No tak, od kdy říkám Megan všechno? Vždyť mě znáš, Tome.“

„No dobře.“ Potlačil hněv, starý a dobře známý, jako kopanec, který dostal od cadillacu, když podřazoval bez spojky.

„Tak pokračuj. Co je to za strašné tajemství?“

„Strašné tajemství je to, že ten chlapík je varianta třináct.“

Sledovat Jeffovu reakci pro něho bylo alespoň malým zadostiučiněním. Vyvalil oči a ústa otevřel k odpovědi, kterou ze sebe nedokázal dostat. Nortona napadlo, že je to trochu strojené, ale už si na to u Jeffa za ta léta zvykl, na to jeho přehrávání, když měl před sebou nějaké publikum. Vždy se to snažil brát shovívavě a chápal to jako cenu za to, že byl jeho bratr vpuštěn do čarovného kruhu mocných, v němž se s takovým sebevědomím pohyboval, když byli oba mladší – ale teď, teď se jeho bratr stal sám shovívavým, aniž by ztratil své nablýskané manýry. Norton si začínal myslet, že Jeff byl možná takový pořád, že vždycky hrál smíru.

„Ty s takovými věcmi přicházíš do styku denně, Jeffe,“ řekl zkrátka. „Potřeboval bych poradit.“

„Volal jsi UNGLA?“

„Zatím ne. Ale jak to vypadá, asi ani volat nebudu.“

„Chceš ode mě radu? Zavolej jim.“

„Ale Jeffe. KOLIN ani nepodepsal Mnichovskou úmluvu. Myslíš, že by chtěli, aby jim do toho Spojené národy začaly dupat botama mezinárodních smluv?“

Jeff Norton odložil sklenici na dlouhý stůl z vyplaveného dřeva, vzdáleného bratrance baru. Zamnul si tvář. „Kolik toho víš o variantě třináct, Tome?“ Norton pokrčil rameny. „To, co všichni.“

„Co všichni vědí, je jen podfuk a morální panika pro zprávy. Co víš doopravdy?“

„Hm, jsou to sociopati. Tak trochu jako by se vrátili do dob, kdy jsme všichni byli lovci a sběrači, správně?“

„Tak trochu jo. Pravda je, Tome, že jsou jako bonobo a hibernoidi a všechno to nedomyšlené, předčasné pohrávání si s úpravami, které na nás navalili debilně optimističtí průkopníci v minulém století. Jenom odhady, práce naslepo a špatné úmysly. Nikdo nikdy nevytvořil lidskou variantu s úmyslem obdařit ji delším životem, svobodou a honbou za posraným štěstím. Všechno to byly produkty na objednávku. Kosmické programy potřebovaly hibernoidy, šimpanzi představovali erotické sny patriarchální nadvlády nad ženami…“

„I tvoje, hm?“

Jeff se na něho křivě zašklebil. „Ty toho nikdy nenecháš?“

„A Megan?“

„Megan to neví. Je to můj problém, ne její.“

„To je od tebe šlechetné.“

„Ne, je to ode mě slabošské a mužské. Vím to. Asi nikdy nebudu tak zatraceně čestný jako ty, bratříčku. Ale kdybych to Megan řekl, ničeho nedosáhnu a nebude to k ničemu. Jenom ublížím jí a dětem. A to nechci.“

Znovu vzal svoji sklenici a pozdvihl ji směrem k Nortonovi. „Takže je potřeba žít se svými chybami, bratříčku. Buď tak, nebo nasrat.“

Norton pokrčil rameny a pozdvihl svoji sklenici. „Na život s chybami.“

Myslí mu prolétla Megan, sluncem zalité vlasy a smích mezi kmeny sekvojí, pak nahé tělo se skvrnami slunečního světla vzpínající se proti němu na propoceném prostěradle postele v motelu.

„Tak,“ řekl, aby zaplašil představu. „Jestli jsou bonobo naplněním erotických snů patriarchální nadvlády, co je pak varianta třináct?“

„Varianta třináct?“ Jeff se znovu křivě ušklíbl. „Varianta třináct nám vrátila mužství.“

„Ale jdi.“

„Hele, tys u toho nebyl, bratříčku.“

„Jsi o šest let starší než já. A taky jsi u toho nebyl.“

„Tak si přečti pár knih o historii, když nechceš věřit staršímu bráchovi. Já mluvím o době před rozdělením. O době před atmosférou na Marsu. Nejdřív tu byl svět, ve kterém mužnost vyšla z módy. Společnost se feminizovala, alfa muži ubývali díky sebevraždám a nesmírně silným lékům na potenci, které jejich srdce nezvládala, což nakonec také byla sebevražda, jen pomalejší a trochu veselejší.“

„Myslel jsem, že ty látky zakázali.“

Jeff se zase křivě ušklíbl. „Jo, a právě to pořádně zabralo. Nikdo přece nebere drogy, když jsou zakázané, že jo? Zvlášť ne takové, po kterých ti stojí jako pendrek a vydržíš celou noc.“

„Pořád nevěřím tomu, že by to mohlo narušit jakoukoli rovnováhu. To je jen genetická talk show.“

„Jak myslíš. Porota nezná sebevraždu předávkováním prostředků na potenci, v tom máš pravdu. Ale neznám jediného sociálního biologa, který by nepovažoval sebedestrukci alfa mužů za jeden z největších vlivů na politickou scénu minulého století. Scvrklé mužství,“ – zase ten škleb – „tak říkajíc. A zároveň s tím se nám scvrkává zájem o vojenské hrdinství jako životní funkci. Náhle nikdo, kromě buranů z Texasu, nechce být vojákem, protože, sakra, tahle blbost může člověka zabít, a musí být lepší a lépe placené způsoby života. Takže tu máš těch pár buranů, co se rvou jako psi za něco,“ – Jeffův hlas na okamžik drsně parodoval výslovnost Jesuslandu – „čemu dost dobře nerozumějí, ale obecně zbytek ječí o porušování lidských práv a jiný nesmysly. A my stále prohráváme, bratříčku, pořád. Protože stojíme proti nepříteli, který nenávidí naprosto všechno, co představujeme, kterému je jedno, jestli zemře s jekotem, pokud nás vezme pár s sebou. Víš, otevřená, feminizovaná společnost dokáže spoustu věcí, Tome, ale co pořádně neumí, je vést války v jiných zemích.“

„Nechtěl jsem po tobě lekci o rozdělení, Jeffe. Ptal jsem se na variantu třináct.“

„Jo, už tam budem.“ Jeff se znovu napil araku. „Bylo nebylo, mysleli jsme si všichni, že do válek budeme posílat roboty. Ale roboti stojí spoustu peněz, a když na to přijde, stejně jim nikdo úplně nevěří. Rozbijou se, když je moc horko, moc zima, moc písku. Špatně fungují v zástavbě, zabíjejí špatné lidi po stovkách, ničí infrastrukturu, kterou by bylo potřeba zachovat. Dají se napadnout a zničit alespoň trochu slušným bojovým počítačem z černého trhu, který ovládá technicky zručný hacker, kterého jsme si zřejmě sami vyškolili na MIT v rámci velkomyslného celosvětového vzdělávacího programu. Roboti se dají ukrást, přeprogramovat a poslat proti nám, a my o tom ani nebudeme vědět. Pamatuješ na ten pamětní kámen, co nám táta ukazoval cestou do Nového Mexika? Ten ohromnej šutr uprostřed Oklahomy?“

„Matně.“ Nejasně si vybavoval světlý žulový balvan na jedné straně seříznutý a vyleštěný do vysokého šedého lesku, který zápolil s drsným, matným povrchem zbytku kamene. Byl ještě malý, než aby dokázal pře číst černá písmena. Vyschlá, upadající zemědělská krajina, několik obchodů na sluncem trýzněné dálnici rovné jako vyleštěná kolejnice. Stará žena za pultem, kde si koupili sladkosti, měla vlasy šedivé jako ten kámen venku. Byla smutná, pamatoval si, smutná, když si vybrali a zaplatili. „To mi bylo pět nebo šest?“

„Jestli. Tebe to asi minulo, ale já z toho měl noční můry ještě několik týdnů. Trupex AS-81, ten samý, co jsem měl mezi hračkami, ale v životní velikosti, nám vrazil do domu, zabil mámu a tátu, zastavil se nad mojí postelí, vytáhl mě ven a začal mi trhat ruce a nohy. Víš, že tyhle zatracený stroje tam byly ve skladišti devět týdnů, až potom se spustil virus Alláh Akbar.“

„Jo, četl jsem o tom ve škole. Ale už jsem řekl, Jeffe, nejsem tu kvůli hodině dějepisu.“

„Zmasakrovaly celé to město, Tome. Rozervaly ho na cucky. Nezůstalo tam nic než ten zatracenej šutr.“

„Já vím.“

„Hardesty, Fort Stewart, Bloomsdale, Námořní základna v San Diegu. To všechno za necelé tři roky. Překvapuje tě, že armáda hledala lepší řešení?“

„Variantu třináct.“

„Jo, variantu třináct. Předcivilizační lidé. Všechno, čím jsme bývali. Všechno, co jsme opustili od doby, co jsme zaseli svoje první obilí, vymysleli první zákony, postavili první města. Říkám ti, Tome, na tvém místě bych zavolal UNGLA a pak se držel pěkně zpátky. Nemáš zapotřebí mazat se s třináctkama.“

„Teď ty mluvíš jako zprávy.“

Jeff se k němu s vážnou tváří naklonil. „Tome, třináctka je jediná genetická varianta, o které si Jacobsen myslel, že je natolik nebezpečná, že nemůže mít základní lidská práva. Tihle chlapíci nejsou pod zámkem nebo na Marsu bezdůvodně. Nesmějí se rozmnožovat. Bavíme se tady o lidském typu, který tahle planeta neviděla víc než dvacet tisíc let. Jsou to v podstatě paranoidní posychotici, které pohromadě drží od dětství vštěpované armádní kondicionování. Jsou velice inteligentní, houževnatí a zajímá je jen to, co chtějí, a jdou za tím bez ohledu na cenu nebo škody.“

„Jen mi stále nedochází, jak nám to vrací naše mužství,“ poznamenal Norton kysele.

„To proto, že žiješ v New Yorku.“

Norton zavrčel a jedním douškem vypil svůj arak. Jeho bratr ho sledoval s upjatým úsměvem, dokud sklenku nevyprázdnil.

„Myslím to vážně, Tome. Myslíš si, že při rozdělení šlo o zájmy Pacifického pásu a zelených? Nebo že to způsobilo pár zlynčovaných Asiatů a několik nepovedených dobrodružství na Středním východě?“

„Ano, mezi jiným.“

Jeff zavrtěl hlavou. „To nebylo ono, Tome. Ani jedno z toho. Ameriku rozdělil názor na to, co je to síla. Mužská síla proti ženskému vyjednávání. Síla versus vědění, dominance versus tolerance, jednoduchost versus složitost. Víra, prapor a vlastenecká píseň postavené proti nové matematice, které, přiznejme si, nikdo kromě kvantových specialistů pořádně nerozumí, teorie spolupráce a nový mezinárodní pořádek. A od času projektu Muž zákona všechno ukazuje k budoucnosti tak feminizované, že je naprosto neamerická.“

Norton se mimoděk zasmál. „Měl bys psát proslovy, Jeffe.“

„Zapomněl jsi, že jsem to dělával,“ řekl jeho bratr s vážnou tváří. „Zamysli se nad tím, jaká byla tehdy situace. Vlastenecká maskulinní loď jde ke dnu, potápěná komplikacemi v zahraničí, které není schopna pochopit, zrazená svou vojenskou technologií a vlastními mladými muži. A tehdy navlečeš tyhle nové, urostlé parchanty do amerických uniforem, nazveš je Muži zákona, a oni najednou vítězí. Nikdo přesně neví, odkud se tu najednou vzali, je kolem toho spousta rozporů, ale kdo by se s tím sral? Podstatné je, že tihle maníci jsou američtí vojáci, bojujou za nás a konečně vyhrávají bitvu. Chvíli nad tím přemýšlej, Tome, a zjistíš, jaký vliv to mělo na všechna ta městečka, nad kterými jsi přeletěl, aby ses dostal sem.“

Jeff sklonil ukazovák napřažený proti svému bratrovi, pohlédl do své sklenice a povytáhl obočí, snad nad svým vlastním náporem nadšení.

„Aspoň tak jsem to četl.“

Jako by se místnost o něco zmenšila. Seděli mlčky. Po chvíli Jeff vstal a znovu zamířil k baru. „Dáš si ještě?“

Norton zavrtěl hlavou. „Budu se muset vrátit, brzy vstávám.“

„Nezůstaneš přes noc?“

„No…“

„Ježíš, Tome. To jsme se tak pohádali?“ Jeff se otočil od sklenice, kterou naléval, a probodl ho pohledem. „No tak, není žádnej důvod, abys šel na trajekt takhle pozdě v noci. To chceš vážně jet taxíkem až k zátoce, jen abys nemusel spát pod mojí střechou?“

„Jeffe, to není…“

„Tome, já vím, že někdy jsem docela hnusnej, já to o sobě vím. Vím, že se ti na mně spousta věcí nelíbí, myslíš si, že by se nelíbily tátovi a mámě, ale myslíš si proboha, že starej pán byl po celej život svatej?“

„To nevím,“ odpověděl Norton tiše. „Ale jestli nebyl, nikdo z nás ho nenachytal.“

„Ani mě jsi nenachytal. Už jsem ti to sakra říkal.“

„Jo, díky.“

„Tome, jsem proboha tvůj brácha. Kdo ti hlavně pomohl k tomu fleku u KOLINu?“

Norton prudce vyskočil. „Tomu nevěřím. Řekni Megan a dětem, že je pozdravuju. Mrzí mě, že jsem neměl čas koupit jim někde dárek.“

„Počkej, Tome. Počkej.“ Ruce smířlivě vztažené, pití zapomenuté. „Mrzí mě to. Plácnul jsem kravinu. Jasně, hele, tu práci jsem ti nezařídil, stejně už jsi byl nahoře na seznamu. Ale to léto jsem o tobě dobře mluvil do spousty uší. A udělal bych to znovu. Jsi přece můj brácha, myslíš, že to pro mě nic neznamená?“

„Megan je tvoje žena. Znamená to pro tebe něco?“

„Kristepane, to není to samý. To je ženská, ne, ne.“ Zarazil se a bezmocně mávl rukou. „To je rodinnej život, Tome. Tak to chodí. Přijdou děti, únava, lesk se opotřebuje. Tak hledáš, hledáš. Něco. Nevím, něco svěžího, něco, co ti připomene, že ještě nejsi po smrti. Že jsi se ještě neproměnil v neškodného starouška v penzijním komplexu v Kostarice.“

„Takhle se díváš na mámu a na tátu?“

„Takoví jsou, Tome. Měl bys tam jezdit častěji, viděl bys to. Pak tomu třeba začneš rozumět.“

„Jo, jasně. Prcal jsi jednu z těch svých bonobo uprchlic jen proto, že táta s mámou už jsou starý. To je rozumný.“

„Tome, ty kurva nemáš ani páru, o čem mluvíš. Je ti třicet sedm, nikdy jsi nebyl ženatý, nemáš rodinu. Chci tím říct,“ Jeff se odmlčel, jako by se k něčemu odhodlával, „hele, vážně si myslíš, že by to Megan tak vzalo, kdyby se to dozvěděla? Určitě by kolem toho byl tyjátr, asi by na čas odešla, byla by spousta pláče. Ale nakonec, Tome, nakonec by udělala to, co by bylo nejlepší pro děti. Oni jsou teď její svět, ne já. Už jí nemůžu zlomit srdce, i kdybych chtěl, i kdybych se snažil. To je genetika, Tome, to je ta zasraná genetika. Pro Megan jsem až za dětmi, protože je tak prostě naprogramovaná.“

„A ty jsi píchal Nuyingovou, protože jsi tak naprogramovaný, jo?“

Jeff si odfrkl, podíval se na podlahu a rozpřáhl ruce. „Paráda. Jo. Její programování a moje. Mluvím o Nu. Jsem velký alfa samec v nadaci, patriarcha a nejdražší kvádro v dohledu. Pro bonobo je to trefa do černýho, větší než brko Larryho Lastmana.“

„Takže ty jsi jen úslužně vstoupil do rány. Jen si tu dívenku nedokázal zklamat.“

Další povzdechnutí. Tentokrát Norton slyšel, že s ním odchází i bratrova bojovnost. Jeff se složil do křesla a pohlédl vzhůru.

„Tak dobře, Tome, ať je po tvým,“ řekl tiše. „Mám za to, že jsi nikdy v životě nešukal bonobo, takže nevíš, jaký to je. To odevzdání se, ta utržená květina ženství v tvých rukách jako…“

Zavrtěl hlavou.

„Zapomeň na to. Zavolám ti taxi.“

„Ne.“ Norton měl podivný, klouzavý pocit v hrudi. „Zůstanu, Jeffe. Mrzí mě to, já jen… byl to moc dlouhý den.“

„Víš to jistě?“

„Určitě, jsem si jistý. Hele, nechci tě soudit, Jeffe. Máš pravdu, nikdo z nás není svatý. Všichni jsme udělali věci…“ Megan rozkročmo na něm v motelu, dává mu bradavky do úst a pohled má soustředěný někam jinam, jako by on byl nějakou obvyklou domácí prací. Ke konci zavírá oči, přiráží nahoru a dolů až k vyvrcholení a skrze zatnuté zuby chroptí ty parchantě, zasranej parchantě. Tvrdne mu ještě týdny po tom, když na to pomyslí, i když si je skoro jistý, že nemluvila k němu, a když se jí potom ptá, prohlašuje, že si nepamatuje, že by vůbec něco říkala…

„… věci, kterých litujeme, které bychom nejraději vzali zpátky, kdyby to šlo. Myslíš, že jsem jiný?“

Jeff si ho zkoumavě změřil.

„Ušlo ti něco hodně důležitého, Tome.“ Zdvihl paže s otevřenými dlaněmi. Tvářil se téměř prosebně. „Nelituju Nuyingovou. Nebo ostatních, protože Bůh ví, že Nu nebyla jediná. Jen jsem ti po tom, jak jsi reagoval, o těch ostatních neřekl. Jo, pokaždé jsou tam citové komplikace, Tome, stres, bez kterého se obejdu. Ale nedokážu z toho mít špatnej pocit, ani si přát, aby se to nebylo stalo. Dokážeš to pochopit? Uneseš, že tohle víš o svém bratrovi?“

Nedokážu si ani přát, aby se to nebylo stalo.

Norton se opatrně a nejistě posadil na okraj křesla. Jeffova slova byla jako skoby vyrvané z jeho srdce, náhlá úleva od bolesti, kterou dlouhý čas trpěl, ale vlastně o ní ani nevěděl. Jasná pravda o jeho citech k Megan se náhle vyřinula ven v nových rozměrech. Seděl, snažil se dát všechno do rovnováhy a po chvilce přikývl.

„Jistě. Myslím, že to vydržím. Asi budu muset.“ Pokrčil rameny a pousmál se. „Bráchové?“

Jeff kývnutí s vervou opětoval. „Jasně.“

„Tak mi nalej ještě prcka, starší brácho, a udělej někde místo. Kdy se má Megan vrátit?“

Devět

Spali v odřených spacích pytlech z nanotkaniny – jaké používají opravdoví osadníci Marsu, tvrdila roztřepená nášivka na tom, ve kterém spal Scott; ale vždycky někde uvnitř. Tam nahoře je příliš mnoho očí, řekla Renová chmurně, když navečer druhého dne stáli ve vratech hangáru a sledovali, jak se na východní obloze zažíhají jiskry hvězd. Bude lepší neupozorňovat na sebe čímkoli neobvyklým. Opuštěné letištní budovy poskytovaly úkryt jak před satelitním skenováním, tak před pouštním sluncem; během dne bylo sice uvnitř horko, ale vítr protahoval dávno vytlučenými okny a prázdnými dveřními otvory, takže teplota byla snesitelná. Malba v těch místnostech, které používali, byla kromě několika zbytků oloupaná až na světle béžovou omítku a nikde nesvítila světla. Toalety a sprchy kupodivu nějak fungovaly, i když byly zbaveny intimity dveří, voda tekla pouze studená. Výtahu na kontrolní věž chyběla potřebná energie, ale schody vypadaly poměrně bezpečně, a jakmile jste vylezli nahoru, naskytl se vám neomezený výhled na spleť starých betonových startovacích a přistávacích drah a nekonečnou rovinu za nimi.

Renová nahoře trávila spoustu času, předpokládal, že vyhlíží nevítané návštěvníky a tiše rozmlouvá s cizincem. S Ním. A tohle Scotta z nějakého důvodu znepokojovalo, jen tomu nemohl přijít na kloub.

Nakonec dospěl k názoru, že to patrně bude nedostatkem víry. Pastor William vždy říkal, že nejdřív a nejhůř napadá takzvané volnomyšlenkáře, a Bůh ví, že Scott byl pryč dost dlouho, aby se mohl nakazit, zakoušel všechnu zkaženost a pochybnosti života na západním pobřeží. Pocítil neurčitý, nekontrolovatelný nával hněvu, když na to pomyslel, na jasné noci prozářené LCLS panely, neustávající kolotoč a rozežírající tlak a nápor tak zvaného moderního života, před kterým nebylo úniku ani v kostele, protože Bůh ví, že on tam šel. Všechno to vlažné řečnění o milování všeho, všechna ta setkání, držení se za ruce v kruhu, vlhké oči a psychologické bláboly, které nikdy nevedly k ničemu jinému než k potvrzení ztráty morální vize, do které řečníci upadli, nebylo to nic víc než tři zatracený roky zatemňování jeho vlastní vize, komplikování jednoduché algebry dobra a zla, o které zatraceně dobře věděl, že je správná, protože takhle to zatraceně dobře cítil. Bolela ho hlava.

Z času na čas ho bolela od té doby, co se probral vzadu na rozkývaném náklaďáku a dotkl se polního obvazu těsně nad očima. Doktor na předměstí Fresna, ke kterému ho Renová té noci vzala, mu řekl, že je to normální příznak při podobných poranění hlavy a s trochou štěstí během pár dní zmizí.

Zranění hlavy, která mu způsobil cizinec. Jak tohle může být v pořádku? Zpočátku mu to nedávalo žádný smysl.

On se vrátí, hřímal pastor William a jeho sytý hlase se valil přes pultík jako hrom před bouří, o níž víte, že se na vás žene na křídlech větru. Říkalo se, že než převzal úřad, procvičoval své umění v jednom z těch megakostelů v Jižní Karolíně a v sevření vichřice, kterou dštil, jste tomu snadno uvěřili. On se vrátí, a jak k tomu dojde? – tážete se sami sebe. Nuže, já vám to povím, přátelé, já vám povím, jeho hlas mohutněl až do řevu, to nebude ten šťastný den, kdy se všichni budou držet za ruce a objímat se, jak o tom pořád zpívají negři. Ne, vážení, den Jeho návratu, to nebude žádná párty, žádný piknik a přímá cesta do nebe pro všechny. Až Ježíš opět přijde, přijde Jeho soud, a ten soud bude tvrdý, tvrdě dopadne na každého muže, ženu, dítě, na nás na všechny, protože my všichni jsme hříšníci a ten strašlivý černý hřích musí být jednou provždy zaplacen. Pohlédněte do svých srdcí, přátelé, pohlédněte do svých srdcí, najděte tam ten černý hřích a modlete se, abyste ho ze sebe mohli vyříznout ještě před soudem, protože když to neuděláte vy, udělá to Pán, a Pán nepoužívá anestetika, když operuje vaše duše.

Scott se pamatoval na příběh z komiksu Konec času, Svazek III, Kapitola 137, Triumf v Babylonu. Zahalený v plášti prochází Spasitel zrcadlovými kaňony New Yorku s dlouhým mariňáckým koltem u boku a s obuškem vyřezaným ze dřeva kříže, na kterém zemřel a který nese stopy jeho krve a potu. Rozkopává ojíněné skleněné dveře kavárny na Wall Street a vytlouká sedm stínů zatracení z penězoměnců, kteří zde sedí. Zmalované ženy v černých punčochách se mu svíjejí u nohou, rudé rty rozšklebené hrůzou a poznáním marnosti, odhalená stehna pod krátkými sukněmi děvek. Tlustí muži s velikými nosy a v oblecích řvou a chtějí se vyhnout máchajícímu obušku. Všude je krev, létají voskované kávové kelímky a křik. Zvýrazněné křup lámaných nosů. Soud!

Scott se znovu dotkl obvazu na hlavě a řekl si, že z toho nakonec ještě vyšel dobře.

V náklaďáku, s pohledem upřeným na vyzáblou spící tvář, se naklonil a zašeptal Renové: „Je to opravdu On?“

Divně se na něho podívala. „Kdo myslíš, že to je?“

„On, Ježíš. Pán se vrátil.“ Polkl a olízl si rty. „Je tohle… vždyť víš, žijeme teď na Konci času?“

Žádná odpověď. Jen na něho udiveně pohlédla a řekla mu, ať odpočívá, že musí nabrat sílu. Když o tom zpětně uvažoval, napadlo ho, že jí asi připadalo, že má halucinace z otřesu mozku.

I doktorovi a ostatním, co jim cestou pomáhali. Renová ty lidi zřejmě dobře znala. Výměna aut, dům a měkká postel na okraji města, jehož jméno nikdy neviděl. Další dlouhá noc v terénním autě, ze které ho bolely všechny kosti, a nakonec ráno, kdy je za svítání vyklopili na pouštním letišti.

A pak čekání.

Snažil se být nějak užitečný. Uklízel po Renové a po cizinci, každé ráno rovnal jejich deky a zavazadla – a kupodivu mezi věcmi Renové zahlédl Bibli a pokroucené výtisky stažené ze stránek republikového ministerstva, z nichž některé sám dobře znal. Opatrně tašku zavřel a už se tam znovu nepodíval; nebyl šťoura od přírody, ale i tak neměl dobrý pocit. Snažil se na to zapomenout, jak se jen dalo. Z hromad nepořádku rozesetých v kontrolní věži a hangárech dal dohromady stůl a tři židle. V rohu jednoho z hangárů našel vrak Cessny bez křídel, ledabyle zakrytý pevnou plastovou plachtou, kterou rozřezal a udělal z ní závěsy ke dvěma toaletám a sprchovým kabinkám. Vzal si na starost jídlo. Zásoby, které jim tu vyložil řidič terénního auta, sestávaly povětšinou ze samoohřívacích konzerv, ale pokud to šlo, snažil se dělat jídla z místních zdrojů a pak je nosil za těmi dvěma nahoru do věže, když to vypadalo, že právě nechtějí kvůli jídlu scházet dolů. Snažil se, aby na cizince příliš necivěl. Prášky na bolest, které mu dal doktor, bral jen občas, zato se horlivě modlil před každým jídlem a před každým ulehnutím. Se svým životem byl teď kupodivu spokojenější než v posledních měsících.

„Už to nebude tak dlouhý.“

Trhl sebou. Když padla noc, zdálo se, že se ticho ve zchátralé budově ještě prohloubilo a hlas Renové v něm zazněl jako výstřel. Když vzhlédl, uviděl ji stát ve dveřích do věže. Zlatorudé světlo posledních paprsků zapadajícího slunce se uvnitř mísilo s namodralým světlem kempinkových lamp, které zapálil. Dodávalo jejím očím lesk a odráželo se na zipu její staré kožené bundy.

„Co to děláš?“

„Modlím se,“ odpověděl trochu vzdorovitě, protože si opravdu nevšiml, že by to sama v posledních dnech dělala.

Přikývla. Vešla do místnosti a s nedbalou elegancí se vsoukala do svého spacího pytle.

„Musíme si promluvit,“ řekla a jemu připadalo, že z jejího hlasu cítí únavu. „Nepůjdeš ke mně?“

Málem znovu nadskočil. „Proč?“

„Vždyť tě neukousnu, Scotte.“

„Hmm, já vím. Slyším tě i tady.“

„Možná. Ale já bych byla radši, kdybych nemusela křičet. Tak pojď sem.“

Se stisknutými rty se zvedl ze své deky a šel k ní. Pokývla vlevo a on si vedle ní nemotorně dřepl. Zaplavil ho její pach, lehce poznamenaný pouštním potem – uvědomil si, že se naposledy sprchovala předevčírem. Pohlédla mu do tváře a on pocítil to staré známé svírání v hrudi. Pokývla ke stropu a věži nad nimi.

„Ty víš, kdo je to tam nahoře, že jo?“ zašeptala.

Odněkud ze žaludku mu vytryskla radost a spojila se s pocitem, který se mu rozlil pod žebry. Dokázal jen trhaně přikývnout. „Jeto…“

„Jo, je.“ Vzdychla. „Pro mě je to těžké, Scotte. Vyrůstala jsem ve veliké rodině, kde sice bylo pár křesťanů, ale já k nim nepatřila. Moje zkušenost s vírou je od té tvé… velice odlišná. Tam, odkud pocházím, jsme uznávali i jiné víry, ale vždycky jsme si mysleli, že jsou to jen jiné způsoby pohledu na stejné pravdy, ve které jsme věřili. Jen méně správné a méně osvícené. Nikdy mě nenapadlo, že právě naše pravda by mohla být ta méně osvícená, že právě křesťané to pochopili správně.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy mě to nenapadlo.“

Jako plamen se v něm vzedmula touha ochraňovat ji. Natáhl se, sevřel její ruku položenou v klíně a jemně ji stiskl.

„To je v pořádku. Byla jsi pevná ve své víře, a to je to hlavní.“

„Chci říct, že člověk musí věřit tomu, co vidí na vlastní oči, Scotte. Je to tak?“ Zadívala se mu do očí. „Musíš věřit tomu, co se ti říká, když nic jiného nedává smysl. Je to tak?“

Zhluboka se nadechl. „Mně to dokonale dává smysl, Carmen.“

„Jo, ta věc je tu a já nevím, jestli to něco v tvé Bibli popisuje, protože tohle určitě není to, co jsem se učila o posledním věku. Říká,“ další pohled vzhůru, „že přišel brzy, že ještě nenastal čas a že musí sbírat síly.

Má zde práci, ale jeho nepřátelé jsou stále volní a stále velmi silní. A to znamená, že ho musíme chránit, dokud nenastane čas. Vybral si nás, Scotte. Oddělil nás od… hm…“

„Od plev?“

„Ano, od plev. Viděl jsi, co udělal s Nocerou a Wardem? Byli to služebníci temnoty, Scotte. Teď už to vím. Noceru jsem nikdy neměla ráda a Ward, no, myslela jsem, že je celkem fajn, ale…“

„Satan má tisíce nástrah,“ odpověděl jí Scott. „Může oblékat tisíce masek.“

„Správně.“

Váhavě na ni pohlédl. „Ty jsi jeho,“ převaloval to slovo na jazyku, „pomocnice?“

„Ano. Tak mi to řekl. Dokud jeden z… hm… andělů nepřijde a nepřevezme ten úkol. Do té doby, říkal, bude promlouvat skrze mne.“

Stále ji držel za ruku. Pustil ji a ucukl, jako by byla na dotek horká. Byla krásná a on měl co dělat, aby na ni nezíral.

„Jsi. Jsi toho tak hodna,“ vyrazil ze sebe chraplavě. „Budeš naplněna světlem.“ Vzápětí se ho dotýkala, držela přezku jeho opasku a přitahovala ho k sobě. Naklonila se a přejela mu rozevřenými rty přes ústa. Znovu zatáhla.

Ohromeně vydechl. V hlavě mu bušila krev. Cítil, jak je mu náhle pod přezkou těsno.

„Co to děláš?“ sykl.

Ukázala ke stropu. „On je nahoře, Scotte. Zůstane tam, hlídá nás. Je to v pořádku.“

Mdle zavrtěl hlavou. „Ne, není. Je to, je to hřích, Carmen,“ pokoušel se vysvětlit.

Chtěl od ní, ale jak neohrabaně dřepěl, stačil malý pohyb, zvrátil se dozadu a zůstal sedět opřený o stěnu za sebou, stále na přikrývce. Vůbec se mu nepodařilo zvětšit vzdálenost mezi nimi. Nebo možná – uvažoval později – od ní vůbec nechtěl.

„Carmen,“ prosil ji, „nesmíme být hříšníky. Ne teď. Ne tady. To je špatné.“

Ale Carmen Renová jen zahákla prst za límeček halenky, pohlédla dolů na svoji ruku a zatáhla. Statický šev se rozpojil s lehkým prasknutím a ona jela prstem dolů a otevírala halenku ke vzdutým ňadrům v tvarovacích košíčcích. Čirým plastem viděl, kde se její bradavky tisknou k vnitřnímu povrchu košíčků. Vzhlédla a usmála se na něho.

„Jak by mohlo?“ otázala se prostě. „Copak to nevidíš, Scotte? Necítíš to? Takhle to má být. Tohle je svátost a očištění pro nás oba. Dar jeho lásky. Pohlédni do svého nitra. Opravdu to necítíš?“

Ponořil se do sebe.

Už to bylo velice dávno.

Nebyl panic. Od jedenáctého ročníku a Janey Wilkinsové, a Janey také nebyla jediná do té doby, co odešel do Pásu, ale snažil se nebýt na to pyšný, protože věděl, že být pyšný na takovéhle věci není správné. Ale dívky za ním často přicházely, to nelze popřít. Scott se podobal své matce, byl vysoký, měl dlouhé nohy a jeho tělo zesílilo už před patnáctým rokem, když každou volnou chvíli věnoval napínání a vyspravování plotů pro Bitterrootovy parcely, aby si sám mohl zaplatit postup od desátého do dvanáctého ročníku a nebyl břemenem, anebo se nemusel upisovat k mládí u námořnictva, aby dokončil vzdělání. Přes své svaly a dlouhé údy stále mluvil tiše a laskavě a podle toho, co říkala Janey, to holkám nijak nevadilo.

Ale v Pásu se s ním něco stalo.

Možná to bylo tím, že sex byl najednou úplně všude – perfektně tónovaná a stavěná těla, u kterých nebylo možné rozeznat, jestli jsou reálná nebo generovaná v-formátovým rozhraním, ale byla zde, kroutila se jedno vedle druhého na velikých LCLS billboardech, na výkladních obrazovkách obchodů, na nákupních taškách s vysokým rozlišením, které ženy nosily po hrstech jako nějaké podlouhlé ovoce na stopkách. Kůže a vlhké rty byly na všech sekulárních kanálech, ke kterým měl přístup, v každé reklamě přiložené k jeho poště, na popelnicích a, proboha, když byl jednou ve Freeportu, viděl holografickou projekci přes celou oblohu a průvodní zvuk duněl z mohutných reproduktorů na pláži Venice. Možná to bylo tou nekončící palbou, přehlcením, možná jen steskem po tom, co nechal za sebou. Ať to bylo čímkoli, ta poklidná sebedůvěra, kterou měl doma, z něho vyprchala jako pára z ranní kávy ponechané na verandě a on zůstal osamělý a chladný.

Carmen Renová v jeho osamělosti zářila jako padající hvězda. Znovu ho rozehřály měsíce potlačované představy. Dotýkal se jí, vedla mu dlaně a její pokožka byla teplá a hebká, její jazyk v jeho ústech chutnal po nějakém tajemném, neznámém koření. Sundala si jeden košíček a vložila mu těžké, měkké ňadro do dlaně. Vešlo se do ní tak, jako by bylo stvořeno právě k tomu účelu. Její ruka sjela zpátky k opasku, rozepnula ho a vklouzla dovnitř. Ztuhl, když mu přejela prsty po ztuhlém klacku, a reflexivně jí stiskl ňadro. Zasténala mu do otevřených úst.

Postupně jeden druhého vysvlékli, nelíbali se a nedotýkali, až ležela na dece nahá na zádech a přejížděla si rukama po bocích a rozevřela mu stehna. Posunul se na loktech, trochu neobratně, protože už ztratil cvik, a vydechl, když do ní vklouzl. Večerní větřík ho chladil na kůži a Carmen Renová byla uvnitř rozpálená a vlhká. Usmála se, líně se protáhla a udělala něco se svými vnitřními svaly. Cítil, jak mu sevřela celé péro, kluzká, savá důvěrnost, a pak si ho přitáhla na sebe, zdvihla stehna a nohama ho sevřela kolem boků – pálily jako cejchovací železo – a náhle byl hotový, prudce a nezadržitelně, zmítal sebou, jako by jím procházel proud ze špatně izolovaného kabelu.

Opřený o lokty sklonil hlavu.

„Promiň.“

Znovu se na něho usmála, trochu se zavrtěla a sevřela svaly kolem jeho měknoucího nástroje. „To nic. Víš, jak se mi líbí, když se takhle přestaneš ovládat?“

„To proto.“ Cítil, jak rudne. „Už je to dlouho, víš.“

„Jo, myslela jsem si to. To nevadí, Scotte. Máme čas. Líbí se mi, když jsi ve mně. Až budeš zase připravený, můžeme pokračovat.“ Další stah těch objímajících svalů. „Och. No jo.“

Nebyl si jistý, jestli to bylo tím, jak mluví, tak bezmyšlenkovitě, jako by spolu seděli u svačiny, nebo tím, že ji teď a tady měl, že to bylo vyvrcholení jeho beznadějného snění, když se vracel domů sám z Ward Biosupply. Nebo to snad bylo to slovo, pomocnice, které mu bušilo v hlavě a které stále cítil na rtech jako tu její tajemnou, kořeněnou chuť. Nevěděl. Vlastně mu to bylo celkem jedno. Věděl, protože Janey mu to kdysi řekla, že je mimořádně rychle zpátky v sedle, ale i pro něho tohle bylo něco docela zvláštního. Cítil, jak tvrdne přímo v ní, vzpíná se proti tomu, co dělá svými svaly, a věděl, že tentokrát to bude fajn, bude to dlouhá a sladká jízda.

Poté leželi propletení na dece, zády se opírali o oloupanou stěnu, částečně přikrytí spacím pytlem a její bundou, pozorovali výseč oblohy viditelnou vstupními dveřmi. Scottovi připadalo, že hvězdy nikdy nebyly tak jasné a laskavé jako dnes v noci, dokonce ani doma. Vypadaly jako hlídky, lehce se chvěly v měkké, namodralé černi, držely jim palce. Řekl jí to a ona se tiše, hluboce zasmála. „Postkoitální astronomie,“ řekla.

„Ne,“ odpověděl. Dovolil jí ten vtip, i když se mu vůbec nelíbil. „Tohle je výjimečné, Carmen. Dnes v noci se nám dostalo požehnání.“

Vydala tichý, neurčitý zvuk a trochu se protáhla. „Víš,“ řekla o něco později, „tohle skrývání může trvat dlouho. Bude to tvrdé.“

„Nevadí mi to.“

„Jo.“ Přejela mu rukou po strništi na tváři. „Jsi asi zvyklý na tvrdost.“

„Půjde po nás RimSec?“

„Nevím,“ odpověděla zamyšleně. „Zavolala jsem tam nějaké lidi, aby to v doku uklidili. Pro začátek zakryjou naše stopy. Máme přátele, Scotte. Víc přátel, než si dovedeš představit.“

„A nepřátele,“ řekl.

„Jo. Nepřátele taky.“

Otočil hlavu, aby jí viděl do tváře.

„Řekni mi pravdu, Carmen, je tohle Konec času? Kdy se svět zhroutí v plamenech a bestie povstane z oceánu se jmény rouhačství napsanými na sobě? Stojíme proti ní? Proti bestii?“

Zaváhala. „Myslím, že ne. O tom nemluvil. Ale vím jedno. Tam někde je černý muž, který ho hledá. Hledá i nás. Ten muž je služebníkem temnoty a jeho se musíme střežit, Scotte. Ať se stane cokoli, my oba jsme služebníky světla a musíme stát na stráži. Černý muž přichází. A až přijde, musíme být připraveni bojovat. Když to bude nutné, i na smrt. Jsi na to připravený?“

„Samozřejmě, že jsem. Udělám cokoli. Ale…“

Pohnula se a zády se posunula o něco výš po stěně, aby mu viděla do očí. „Ale co?“

Scott pohlédl ke stropu. „Nemůže On s tím černým mužem něco udělat?“

„Zatím ne,“ odpověděla laskavě. „Alespoň takhle mi to řekl. Není čas. Má ještě jiné záležitosti, jinou práci, Scotte. Je to složité, já vím, a nepředstírám, že tomu všemu rozumím, ale vím, co mi vyjevil, a nemohu udělat nic jiného, než ti to zopakovat. Musíme mít víru, Scotte, to mi řekl. To je síla křesťanství, ne? Mít víru, nezpochybňovat zjevení.“

„Hm, jo…“

„Ano, možná to zatím nedává pořádně smysl, když ale budeme mít víru, pak myslím, že ten smysl poznáme. Máme své úlohy, Scotte. Ty máš svoji úlohu. Ve vzduchu visí zúčtování a, hm, muka. Ti, kteří se mu postaví do cesty, padnou, a ti, kteří ho budou následovat ve víře, budou povzneseni.“

„Pak to znamená…“ Pevně jí sevřel ruku. Cítil bušení krve a drobný pohyb v tříslech. „Přišel soudit. Je čas.“

A náhle si vybavil vyzáblou tvář a pohled vpadlých cizincových očí, vzpomněl si, jaké to bylo být tomu pohledu vystaven z bezprostřední blízkosti, a když znovu pohlédl na strop, už nepociťoval ten hřejivý puls toužebně očekávaného očištění, stvrzení všeho, čemu se snažil věřit a co měl za správné. Namísto toho teď viděl jen ty oči, na kost vyzáblý obličej a cítil jen chlad a strach.

Ve vzduchu visí zúčtování.

Deset

Padesát kilometrů od Van Hornu se vnitrostátní dálnice č. 10 táhla noční pouští jako světélkující, světle šedá stuha, vstříc nízkým pohořím zastírajícím obzor, jejichž jména se muž, který si říkal Eddie Tanaka, nikdy nenamáhal naučit. Sametovou černí oblohy prorážely hvězdy jako bodnutí nožem, jejich ostré, bílé světlo kontrastovalo s tlumeně rudými okrouhlými světly vozidel, tlačících se dole dálnicí v obou směrech s úporností mechanického hmyzu. Zesilující bzučení, temný náraz hluku a větru, bzučení mizející v dálce. Míjí jasná LCLS světla Tabithy s netečností, jaké by nebyl schopný žádný lidský řidič.

Hm, možná gleech, řekl si trpce. Ty tohle zboží moc nezajímá. Krátce pohlédl na billboard bordelu, vystupující z černi oblohy – jméno bylo vyvedeno pavoukovitými rudými písmeny, se kterými by původní Tatutha nikdy nesouhlasila, kdyby to neprodala a neodešla do Pásu hned, jak dala dohromady kapitál. Za tenoučkými písmeny se jako v kleci objevovaly a zase mizely ženské postavy v živých barvách v rozlišení – ale podle požadavků zákona přece jenom trochu nižším – dosahujícím téměř kvality lidského vidění. Gleech by stejně nebyl na dálnici. Oni neřídí. Tohle víš.

Ten Keňan to taky věděl, a to byl sakra frajer.

Frajer? Jo, ty jsi taky sakra frajer, Maxi, na parkovišti u Tabithy, se smrkancem od kurvy na bundě, a nakonec ti ho ani nevykouřila. Všechny tvoje plány a představy, všechny tvoje kecy, jak si uděláme novej život, koukni, kde trčíš. Sopl na bundě a žádná kuřba. Takovej jsi kurva frajer. Frajere.

„Frajere…“

Slyšel svůj vlastní šepot, poslední ozvěnu hádky, která se odehrávala v jeho hlavě, věděl, že zase mluví v duchu, a věděl proč. Věděl také, proč se neobtěžoval, nemohl se tím obtěžovat, přinutit Chrissie, aby ho vykouřila.

Nikdy to nenechávej na jedny dávce.

Nakapal si synadrive do očí už pár hodin před tím, a bylo to něco, tohle byla kvalita z jeho vlastních zásob, ne to řezaný svinstvo, co vždycky v sobotu prodával děckám ve Van Hornu a v Kentu. Takže sakra dobře věděl, že potřebuje jen jeden šleh – a původně se tak rozhodl, jen jeden obsah kapátka sklouznul po rozechvělém povrchu jeho levého oka, děcka tomu říkají pirátská dávka. Ale pirátská dávka ho vždycky, zatraceně vždycky, divně rozhodila, a to bylo i za dobrých nocí, což tahle zrovna nebyla, takže když synadrive naskočil, ten pocit narušené symetrie rostl a pořád rostl, až měl pocit, že celá jeho pravá polovina je nesnesitelně pomalá a ospalá, tak to vzdal, a než vyrazil, ještě jednou zaklonil hlavu a kapalina mu sklouzla po pravém oku jako slza.

Bejvaly doby, vzpomínal, kdy jsi měl kázeň. Kázeň nebo sebeúctu, prostě něco, co ti nedovolilo dělat tohle sám sobě.

Na ty časy teď vzpomínal často, když se díval do zrcadel v pokojích a najednou nevěřil, že v nich má co dělat, a divil se, jak se tu objevil a kam se to všechno vypařilo. Byly to časy, kdy syn byl jen nástroj jako každý jiný, užitečný a užívaný s jistotou, která mohla být až arogancí, kdyby všechno nevypadalo tak zatraceně čisté a v pohodě. Před tím, než se všechno proměnilo ve sračky a černý příkrov dýmu na wyomingkém večerním nebi.

Bejvaly časy…

Jasně. A bejvaly jiný zavšivený časy, kdy se zdálo, že léto nekončí a ty za to nebudeš muset nikdy v životě platit. Pamatuješ? Čas běží, Maxi, vykašli se na to. Vypráni se na tu blbou nostalgii, padáme tam, kde to žije.

A teď tam je. Nudle na bundě, bez kouření a venku v noci.

Ani se nepodíval a otřel si dlaní bundu. Synadrive se napojil na vizuální paměť, vytvořil precizní neuromotorické spojení, přesně zacílil pohyb, a když ruku zdvihl, cítil mezi prsty vazký hlen. S úšklebkem si prsty otřel. Tohle teď nepotřeboval, právě teď ne. Jako by už tak neměl dost stresu. Říkal jí, říkal jí sakra, že má rozdělanou jinou věc, věc, která potřebuje trochu dohled, to není jako pást…

Jo, jasně, ozval se syn úsečně. Kolik let už říkáme přesně tohle, frajere?

Tentokrát je to jiný. Potom bude všechno jako dřív. Příští rok touhle dobou jsme z toho venku. Venku nadobro.

A když ne?

Když ne, už máme připravený krytí. Přestaň strašit. Krytí, jo. A zase pást. Co potom uděláš s Chrissie?

Co udělá s Chrissie, uvažoval chmurně, co s ní bude muset udělat, asi bude muset použít násilí. Mělo mu to být jasné už dávno – ta blbá štětka ho vždycky stála spoustu peněz, i tehdy v Houstonu, když ještě šlapala chodník. Vypatlaná blondýna s pěstěným texaským přízvukem a k tomu ta fajnová práce, co jí zařídil, hned měl vědět, že jak si zvykne u Tabithy, začne mít manýry. Chovala se přesně jako čistokrevná bonobo, za jakou ji měli. Volala mu v kteroukoli hodinu, nebo nutila lidi z vedení Tabithy, aby volali místo ní, stěžovala si, že nebude pracovat kvůli nějaké bolesti hlavy nebo nevolnosti, nebo že se jí prostě nelíbí nějaký tlusťoch, co pořádně zaplatil, aby se jí dostal mezi nohy, se zarudlýma očima dřepěla na té pitomé posteli a kňourala Eddie sem, Eddie tam, Eddie tamhleto, nutila ho stále dokola se omlouvat, jako by to byla nějaká komická činnost, při které ho ráda sledovala.

Tak proč jsi na tu fajn práci sakra nevzal Serenu nebo Maggii? S každou z nich by byly poloviční potíže.

V průzračném záblesku synu věděl proč. Ale otočil se k tomu zády a nechal to za sebou jako živočišné lákání billboardu Tabithy. V relativním šeru měkce osvětleného parkoviště příliš neviděl. Několikrát silou zamrkal, aby si oči zvykly.

„Ahoj, Maxi.“

Zvuk hlasu s ním trhl a hodil ho zpátky do vzpomínek na Scorpion, do času a míst tak jasně vykreslených, že otevřel oči a téměř čekal, že zase bude zpátky, před Wyomingem, v těch jiných, lepších časech.

Ale nebyl.

Byl pořád tady, na pouštním parkovišti u druhořadého texaského bordelu» s usychajícím soplem drzé štětky mezi prsty a mnohem větším množstvím synu v mozku, než snesl.

Postava se vyloupla ze stínů kolem jeho vozu a zastavila se před ním. V měkkém, fialovém světle orientačních lamp parkoviště viděl pouze siluetu. Tvář rozeznat nedokázal. Ale něco v držení těla souhlasilo se vzpomínkami, které ten hlas vyvolal. Syn mu přihrál jméno a přiřadil temné siluetě tvář. S vyvalenýma očima se snažil přijít na to, jaký má tohle smysl.

„Ty?“

Postava se pohnula a udělala drobné gesto rukou.

„Ale…“ zavrtěl hlavou. „Ty… ty jsi sakra na Marsu, chlape.“

Postava mlčela, vyčkávala. Eddie přišel blíž, ruce napřažené, jako by ho chtěl obejmout.

„Kdy ses vrátil? Vlastně, chlape, co tady děláš?“

„Nevíš?“

Úsměv se změnil ve zmatený úšklebek. „Ne, člověče. Nemám pá…“

… náhle pochopil a úšklebek mu zmizel z tváře.

Na krátký okamžik poušť ztichla a zmizel i hluk dálnice.

Rukou sjel křížem pod bundu. Jeho prsty sevřely pažbu kompaktního koltu Citizen, který nosil připnutý na opasku… Byl příliš blízko.

Poznání ho zasáhlo, byla to vzpomínka na Scorpion z těch časů, nějak smutná a pomalá, i přes rychlost, s jakou viděl, že se všechno odehrává. Postava mu bleskově sevřela zápěstí ruky s pistolí a přikovala mu ruku na místě. Vystřelil levačkou, aby toho muže chytil za krk, za obličej, moc blízko, zatraceně moc blízko, narazil na blok, neměl nic, nic nemohl dělat. Kopnutí mu podrazilo nohy, náraz těla a šel k zemi. Otáčel se, vyhni se botám toho smrada, dopadni na záda, pistole, ta zasraná pistole…

Závěs držel. Znovu sevřel pažbu koltu, vytrhl jej, dopadl na záda a s úlevným heknutím zdvihl pistoli. Citizen neměl žádnou pojistku, stačilo jen pevně zmáčknout a…

Postava stála nad ním jako černá kaňka proti nebi. Ruku namířenou dolů…

A něco ho znovu přibilo k zemi silou, jakou vládne jen bůh.

Tlumené prasknutí. Jeho uši je zachytily, ale několik okamžiků mu trvalo, než mu přisoudil nějakou důležitost. Hvězdy byly přímo nad ním. Pozoroval je, náhle byl jimi naprosto uchvácen. Zdálo se, že jsou mnohem níž, než by se dalo čekat, visí blízko, jako by se náhle zajímaly o to, co se děje pod nimi.

Zasípěl, cítil, jak v jeho hrudi něco rychle teče jako voda. Věděl, co to je. Syn mu vnutil nemilosrdnou jasnost vnímání.

Zdvihl hlavu a byla to ta nejtěžší práce, jakou kdy v životě udělal, jako by měl lebku vytesanou z jednoho kusu kamene. Uviděl postavu muže, stále ukazující na něho, jako by ho chtěl soudit.

„Čekal jsem, že budeš bojovat,“ řekl hlas. „Ale je to už dávno. Moc dávno. Možná proto.“

Co, co, přemýšlel otupěle. Zakašlal a v krku ucítil krev. Přemýšlel, co teď bude dělat Chrissie, ta malá, pitomá čubka.

„Myslím, že máš dost,“ řekl hlas.

Chtěl přikývnout, ale hlava mu spadla na štěrk parkoviště a zůstala tam. Uvědomoval si, že hvězdy nějak pohasínají a nebe je studenější, než bylo předtím, méně sametové a hebké a víc prázdné a pusté, právě takové, jaké ve skutečnosti je.

Chcípnout na parkovišti bordelu, kurva.

Kolem po dálnici zahučel další vůz a on vnitřním zrakem sledoval jeho příjemně rudá koncová světla mizející ve tmě. Rozběhl se za nimi.

Část druhá

Z bryndy

„Okleštění svobod je mocným sociálním nástrojem a jako s takovým je s ním třeba nakládat – s moudrostí a zdrženlivě. Je tedy životně důležité rozlišovat mezi skutečnými, a poněkud složitými, parametry toho, co je společensky nezbytné, a zjednodušujícími a emotivními požadavky rostoucí všeobecné hysterie. Neschopnost rozlišení patrně povede k nepříjemným následkům.“

Jacobsenova zpráva, srpen 2091

Jedenáct

Přesně jak čekal, skončilo to nakonec v kapli. Věznice jako tyto nenabízejí příliš mnoho nestřežených míst, ale na Floridě byl přístup k rehabilitaci založen na víře a mělo se za to, že člověk má Listinou zaručené právo na modlitbu v soukromí v kteroukoli hodinu kromě nočního klidu. Žádné bezpečnostní kamery, žádné přísné prohlídky. Teorie byla zřejmě taková, že v domě Páně vás bachaři hlídat nemusejí, protože už to dělá Bůh. Nikdo si asi nevšiml, že Bůh na svou práci nestačí. Za tři měsíce, před kterými sem Carla převezli z Miami, se ve slabě osvětlené kapli odehrálo nejmíň půl tuctu rvaček. Dva to odnesli fatálními zraněními.

Carl si nebyl jistý, jestli věznice na nějaké úrovni rvačky trestá, nebo jestli masivní tlak seshora zajišťuje, že se nekoná žádné vyšetřování či přezkoumání. Nakonec to vycházelo nastejno. Nikdo nechtěl narušit systém, nikdo o tom nechtěl slyšet. Tím, že se společnost Sigma dovolávala religiózního charakteru svých operací, úspěšně obcházela všechno, co 9e slabý úřední dozor Konfederační republiky snažil prosadit, a plamenná prohlášení v kongresu už jen nasírala všechny ostatní. Těla byla odvezena v černé smršťovací fólii.

Hele, negre, měl by ses svěřit Pánovi, zašklebil se Guatemalec, když mu prodal kudlu. Pokývl k malému oltáři s olejovou lampičkou, který měl v rohové skříňce, přestože za blikajícím plamínkem tam byla Panna Guadelupská. Jak říká ředitel na shromážděních, Pán tě podrží. Ale nikdy neškodí se s ním vyrovnat.

Samotný nůž byl ukázkou lidové tvořivosti a odrážel pragmatismus Guatemalcových slov. Někdo vzal monofilní čepel z dílenské rejdovačky a ze směsi natavených barevných plastových korálků vytvořil v dolní části křiklavou střenku se zrnitým povrchem. Celá věc nebyla dlouhá ani dvacet centimetrů, korálky byly pečlivě vybrány tak, aby na jejich povrchu nezůstávaly otisky prstů. Genetickým stopám se samozřejmě nedalo vyhnout, ale Guatemalec byl důkladný a pečlivě natřel dlaně svého zákazníka roztokem z lahvičky, kterou měl ve stejné poličce jako Pannu. Zaprděné a pačulí prosáklé teplo cely na okamžik přerazil ostrý hi-tech zápach upravených molekul, když si Carl vtíral roztok do dlaní, pak ten prchavý závan zmizel a na dlaních mu zůstal dočasný pocit chladu. Teď může kdekoli zanechat buňky z obou dlaní a dobré tři čtyři hodiny nebudou genetikům k ničemu. Ta kombinace primitivní a špičkové techniky v něm vyvolala mlhavé vzpomínky. Když s tehdy plnou výstrojí procházel mezi chatrčemi nočního Caracasu. Střed města, který se rozprostíral dole pod ním jako mísa plná hvězd, teplá blízkost téměř neosvětlených uliček, jimiž procházel. Jistota dobře zvolené výstroje a toho, co má udělat.

Časem se samozřejmě monofilová čepel do plastu zařízne natolik, že se uvolní a vypadne. Ale tou dobou už zbraň dávno propadne mříží do některé suterénní větrací šachty. Jako spousta toho, co se zvenku dostalo do věznice South Florida State Pertnership (Sigma Holdings) Correctional Facility, i tohle bylo jen na krátkodobé použití.

A také to bylo drahé.

Sedmnáct, chtěl Guatemalec. Carl se mu líbil natolik, že přidal vysvětlení. Danny dole v dílně hrozně riskoval, když tohle dával dohromady. Pak jsem ti to musel podržet. Najít pauzu pro předání. Takovej plnej servis nevyjde lacino. Carl pohlédl do jeho tváře připomínající vyleštěné uhlí, pokrčil rameny a přikývl. Ve věznici South Horida State panoval určitý stupeň rasové solidarity, ale nedalo se to přehánět. A on těch sedmnáct měl. Vlastně měl skoro dva tucty mililitrových kapslí endorfinu, které ve věznici sloužily jako vysoce ceněná, pašovaná měna. Je jedno, že je bude za pár týdnů potřebovat, aby je vyměnil za cokoli, co pro něho tentokrát griego Louie Chemik zbastlí. Je jedno, že možná za pár hodin bude potřebovat endorfin na svá vlastní zranění. Podstatná je přítomnost. Teď potřebuje nůž. S dalším si bude dělat starosti později, jestli na to bude čas.

Podstatná je přítomnost.

To byla velice skličující stránka života ve věznici; přistihl se, že pomalu začíná uvažovat jako jeho spoluvězni. Sutherland by to nazval přejatým chováním. Jako přistihnout se při masturbaci při laciném pornu, což celkem často dělal od doby, kdy ho floridský kázeňský systém vtáhl do své chladné náruče. Lepší bylo na to nemyslet.

Vyšel tedy z Guatemalcovy cely a bezstarostně se vracel hlavní chodbou křídla B, levou paži mírně pokrčenou. Chladný proužek monofilu pod rukávem se zvolna ohříval o jeho kůži. Po obou stranách se tyčila šedá nanokarbonová lešení nesoucí tři galerie a dráhy pro veliké sledovací kamery. Křídlo mělo průhlednou, klenutou střechu a světlo pozdního odpoledne dopadalo do tiché chodby. Většina obyvatel pracovala na projektech Partnership a splácela tak svůj dluh společnosti do pokladnic firmy Sigma. Ti, co v křídle B zůstali, se sami nebo ve dvojicích opírali o zábradlí galerií, nebo v malých skupinkách postávali dole. Když je míjel, konverzace ustávala, oči se stáčely za ním. Ze spodní galerie vpravo ho pozoroval prošedivělý veterán jménem Andrews. Nepatrně souhlasně kývl. Přestože slunce hřálo, zachvěl se Carl chladem.

Nebylo to kvůli nadcházejícímu souboji. S tím, co měl, si byl Carl jistý, že Dudecka dostane celkem bez problémů. Árijci buď neměli spojení mimo věznici, nebo si ho prostě neproklepli; o Carlovi Marsalisovi věděli jen to, že na negra mluví srandovně, je z Miami z nějakého národního retenčního tábora, je mu jednačtyřicet, a tím pádem je starý. Patrně si mysleli, že je něco jako terorista, tedy cizinec a zbabělec, kterému všechno vychází. Samozřejmě si mysleli, že svalnatý, potetovaný Jack Dudeck, kterému bylo tak dvacet a něco, mu natrhne prdel, ať je kdo chce. Ten negr se musí naučit, co je to respekt.

Nebylo to kvůli boji. Byl to plíživý pocit, že se chystá past. Tři měsíce v téhle korporátní, nedávno postavené prdeli, před tím pět týdnů v Miami v zařízení s vysokou ostrahou. Žádný soud, žádná kauce. Stanovení data propuštění se stále oddalovalo, neměl přístup k právníkovi. Žádosti a diplomatický tlak UNGLA byly k ničemu a konec byl v nedohlednu. Cítil, že přichází o čas, jako by to byla krev. Probíhalo vyšetřování, o kterém nikdo nechtěl mluvit, ale Carl věděl, že to má co dělat s Caracasem a smrtí Richarda Willbrinka. Muselo. Vztahy mezi UN a Republikou nikdy nebyly valné, ale nebyl žádný důvod, proč by se floridský zákonodárný sbor stavěl největší diplomatické síle kvůli nějakému bezvýznamnému zločinu, zvlášť když si pachatel stále stěžuje, že to byla léčka. Ne, někdy v době, kdy ho ta policejní mordparta odvážela, musela jeho dokumentace zavadit o dráty hodně vysokého napětí. Naskočilo spojení, ať už v Langley, Washingtonu nebo některé základně pro tajné operace dále na jihu, a netvor národní bezpečnosti se probudil. Tajné agentury chtěly odplatu, chladnou, utajenou pomstu za jednoho z nich; potřebovaly z Marsalise udělat exemplární případ, a než k tomu shromáždí všechny nezbytné legální nástroje, bude bezpečně pod zámkem v republikovém vězení. A jestli dnes rozpáře Jacka Dudecka, jak rozhodně zamýšlel, možná mu to nebudou moct přišít, ale aspoň ho strčí do izolace a dostanou skvělou záminku pro další protahování, zadržování a možná i pro vedlejší rozsudek. Poslední měsíc se několikrát probudil bez dechu a vystrašený, protože měl naprosto živý sen, že se z tohohle místa už nikdy nedostane. Začínalo to vypadat jako předtucha.

Uzamkl svůj strach, opatrně ho přeměnil na vztek a uložil. Zastavil se před branou křídla B a nastavil obličej laseru. Modré světlo mu přelízlo tváře, ověřilo jeho záznamy v reálném čase a brána se otevřela. Prošel. Do kaple se odbočovalo vlevo, v polovině padesátimetrové chodby vedoucí ke kuchyňskému skladu. Ostraha ho může sledovat nějakých dvacet pět metrů chodbou, uvidí ho zahnout do impozantních, dvoukřídlých dveří z genoteaku, a to bude všechno. Carl cítil, jak symp rozpačitě naskakuje, trhaně se rozjíždí a kříží se s Louiho nestandardními griego chloridy.

Tak fajn, facku. Dáme se do toho.

Dveře kaple se jemně podvolily tlaku jeho dlaně, zvolna se rozevřely na hydraulických závěsech a poskytly mu pohled na dvě sekce kostelních lavic, také z genoteaku. Vznášely se jako ostrovy v lesku podlahy ze slinutého skla. Vnitřní architektura se vzpínala vzhůru a uměřeně napodobovala interiér moderního kostela. Mříž a pultík oltáře se matně leskly v záři bodových světel. V prostoru mezi mříží a první řadou lavic stál Jack Dudeck, ještě s jedním, mohutnějším Árijcem po boku. Oba na sobě měli modré vězeňské montérky společnosti, horní díl skasaný a podvázaný kolem pasu. Na holém těle pod nimi šedá firemní trička bez rukávů. Třetí kulturista, s vyholenou hlavou a podobně oblečený, se odlepil ze svého místa uprostřed pravé sekce. Žvýkal.

„Těbůh, negre,“ houkl Dudeck.

Marsalis pokývl. „Potřebuješ pomoc, co?“

„Na to, abych ti udělal druhou díru do prdele, neprotřebuju pomoc, kámo. Marty a Roy tu sou jen proto, aby nás nikdo nerušil.“

„Přesně tak, negře.“ Žvýkač se protáhl mezi lavicemi ven z řady a výsměšně zašilhal. Na výslovnosti urážky si dal záležet. Carl potlačil rozhořívající se zlost a myslel na to, jak by mu ty oči vymáčkl palci.

Zamkni ho. Nech ho vsáknout.

Bylo to deprimující – opět měl pocit, jako by se posunul v čase a ztrácel reakce. Poslední čtyři měsíce pozoroval sám na sobě, jak se mění jeho postoj ke starým rasovým nadávkám, které se v Republice naprosto běžně užívaly. Negr. Zpočátku ty bylo znepokojující a téměř bizarní, jako když vás někdo úderem rukavice do tváře vyzve na souboj. Časem to víc a víc pociťoval jako verbální plivanec, jak to také bylo myšleno. Že stejné slovo černoši mezi sebou užívali běžně, nijak neztlumilo zvolna se probouzející zlost. To byla místní sebeobrana, ale on nebyl odsud. Nasrat na tyhle republikány. Jejich společnost je na úrovni šimpanzů.

Zamkni ho.

Žvýkač se k němu těžkopádně blížil boční lodí. Carl přešel k pravé sekci lavic a čekal. Když se Árijec dostal na jeho úroveň, zadíval se mu očí, aby včas poznal, že chce udělat nějaký pohyb. Nejdřív botou do holeně, pak loktem zespoda do brady, když bude potřeba. Zleva. Nechtěl Dudeckovi ukazovat nůž předčasně.

Ale bylo to tak, jak Dudeck řekl. Muž se s opovržlivým frknutím protáhl kolem a postavil se ke dveřím. Carl prošel dál a cítil, jak v něm probuzený symp vibruje jako vydřené brzdy. Nebylo to ideální, ale bude to stačit. Postavil se mezi poslední dvě řady lavic a pozoroval Dudecka přes pět metrů slinutého skla. Nedbale pozdvihl levou ruku, aby zjistil, jestli tak odpoutá Árijcovu pozornost od své pra vačky. Tiše se zaradoval, když Dudeckovy oči pohyb sledovaly.

„Tak, srágoro. Tak ty mi chceš naklepat?“ Carl napodobil jesuslandský přízvuk. „Jih zase povstane.“

„Jih už povstal, negre,“ zavrčel mohutný Árijec vedle Dudecka. „Konfederační republika je Amerika bělochů.“

Carl na něho krátce pohlédl. „Jo, zdá se, že to pro tebe dopadlo dobře.“

Árijec proti němu vztekle vyrazil. Dudeck ho zatlačil zpět, aniž by z Carla spustil pohled.

„Nenech se hned vytočit, Lee,“ řekl tiše. „Tenhle tady…“

„Jacku!“ ozvalo se ode dveří vězeňským šepotem. Hlídka divoce gestikulovala. „Jacku, bachaři.“

Proběhla neskutečná, téměř komická proměna. Dva Árijci před Carlem ve vteřině obsadili bok po boku jednu lavici a sklonili hlavy k modlitbě. Hlídka u dveří popoběhla dvě řady dopředu a udělala totéž. Carl zadusil úšklebek a usedl do přední řady, na opačné straně lodi od Dudecka a Roye. Návaly systému marsovského přizpůsobení se domáhaly uvolnění. Sklonil hlavu, zklidnil dech a koutkem oka oba muže sledoval. Jestli bachaři jen projdou kolem, může boj pokračovat tam, kde skončil, ale Roy se mezitím už může uklidnit a šance na to, že ho k něčemu vyprovokuje, bude pryč. Carl chtěl mohutného Árijce provokovat tak dlouho, až se bude plést Dudeckovi do cesty, a pak je bodnout oba. Teď…

Vzadu v kapli se ozvaly kroky.

„Marsalisi.“

Sakra.

Rozhlédl se. Byli to tři bachaři, dva z nich z denní směny v křídle B, Foltz a Garcia, oba drželi omračující karabiny a s obvyklým klidem obhlíželi lavice. Ten třetí byl cizí, neozbrojený, a telefonní klip zavěšený od ucha k bradě se leskl novotou. Běloch, čtyřicet nebo víc. Carl ho odhadoval na správcova sekretáře, možná zástupce. Vlasy měl prošedivělé a v jeho tváři už byly vepsány vrásky únavy z práce muže středního věku, ale jeho oči postrádaly tu lakonickou ostražitost mužů, kteří chodili po galeriích. To, že ho Carl neznal, nebylo samo o sobě nijak pozoruhodné – South Florida State byla veliká věznice – ale během neustálého kolotoče odvolání a zamítnutí se dostal do správcovy blízkosti aspoň tucetkrát, a na obličeje měl dobrou paměť. Ať tenhle chlapík pracoval kdekoli, Carl ho nikdy neviděl.

„Copa tu děláš, Marsalisi?“ Foltz rovnoměrným tempem zpracovával žvýkačku. „Nejsi věřící.“

Na to nebylo třeba odpovídat. Garcia a Foltz byli staří mazáci, kteří věděli, jak to v kapli chodí. Foltz přejel pohledem Dudecka a Leeho. Sám pro sebe si přikývl.

„Hledáte rasovou harmonii v Pánu, chlapi?“

Žádný z Árijců vepředu nepromluvil. Třetí superchlap u dveří měl pažbu Garciovy karabiny téměř za uchem.

„To stačí,“ štěkl ten nový. „Marsalisi, chce vás správce.“

Kapka naděje. Schůzky s Andritzkym, zástupcem UNGLA, byly každé druhé úterý dopoledne. Že se někdo bez ohlášení objeví takhle pozdě v týdnu, to musí znamenat pokrok. Musí. Někdo někde musel najít tu pravou kládu v té republikánské naplavenině xenofobie a morálních iluzí. Trochu zatlačit, náplava se prolomí a uvolní se celý právní a diplomatický proces. Spouštěcí heslo kódu, který Carla Marsalise dostane z téhle zavšivené věznice a pošle ho domů.

Jo, raději doufej. Nechal nůž vyklouznout z rukávu a měkce dopadnout na lavici vedle něho. Prsty jej vmáčkl do hrany sedáku a postranice a vstal. Nůž nemohl nikdo vidět, ani Árijci, kteří dobře neviděli na místo, kde seděl. Sedmnáct, připomněl si a zamrazilo ho. Neměl finance ani chuť, aby kupoval další, pokud tohle nevyjde a oni ho znovu pošlou zpět do křídla B, aby zase čelil Dudeckovi a rasové nenávisti. I se sympem, ale bez ostré zbraně, to patrně odnese nějakým zraněním.

Náhle se mu naděje zhroutila do bezbřehého zoufalství a bezmocného, zuřivého vzteku.

Doufám, že jsi na tom zasraným respirátoru chcípnul, Reggie Barnesi.

Kráčel lodí k bachařům. Dudeck se otočil a sledoval, jak odchází. Carl koutkem oka pohyb zachytil a otočil hlavu, aby mu viděl do očí. Uviděl v nich hlad, neukojenou žízeň po krvi, a nasadil nezúčastněný, kamenný obličej. Ale pod tou maskou cítil, jak na něho náhle padá únava z jeho mládí a divokosti. Z nenávisti, která, jak se zdálo, neprýštila jen z Dudecka a jemu podobných, ale rovnou ze zdí věznice, jako by všechny instituce jako South Florida State byly žlázami politického těla republiky a vypouštěly nenávist jako nějaký přirozený výměšek, hromadily ji a pak zase vypouštěly zpět do oběhového systému národa, aby rozkládala a ničila vše, na co narazila.

„Oltář je vepředu, Dudecku,“ ozval se ironicky Foltz, který si všiml zajiskření. „Takhle se nemodlí, synku.“

Carl se už neohlédl, aby se přesvědčil, jestli Dudeck poslechl. Nemusel. Teď už nezáleželo na tom, na co se Dudeck dívá. Carl cítil Árijcovu nenávist v zádech, tlačila se na něho jako obrovský, nadouvající se balón, který zaplní celý svatostánek. Stanovy věznice založené na víře. Každý muž ke svému vlastnímu bohu, a ten Dudeckův byl bílý jako kuličky polystyrénu.

V podvědomí slyšel hluboký, pobavený Sutherlandův hlas, jako když teče med.

Na nenávisti není nic nového, nech to být. Potřebují ji stejně jako potřebují dýchání. Bez ní se rozpadnou. Třináctky jsou jen to poslední, čeho se můžou chytit.

To se mám cítit líp?

A Sutherland pokrčil rameny. Má tě to připravit, to je všechno. Co bys ještě chtěl?

Celou cestu křídlem B a přes hřiště k bloku správních budou v něm naděje a zoufalství hrály přetahovanou. Floridské vedro na něho padlo jako horké, vlhké ručníky. Světlo pronikající nízkými mraky ho bodalo do očí. Mžoural a natahoval krk, jestli neuvidí nějaká znamení. Na střeše nebyla žádná helikoptéra, to znamenalo, že dnes se tu neukáže žádný významný návštěvník z Tallahassee nebo Washingtonu. Šedivé nebe bylo také prázdné a na parkovišti na druhé straně masivního dvojitého bezpečnostního plotu se také nic nedělo. Žádné hemžení novinářů, žádné přenosové vozy. Před několika měsíci, krátce po jeho převozu do Florida State, vypustil Andritzky do tisku nějaké podrobnosti v naději, že vzbudí dost velký rozruch, který urychlí propuštění. Taktika se ale obrátila proti němu, protože republiková média se zabývala téměř výhradně Carlovým statusem agenta UNGLA pro tajné operace a smrtí Gabriely v táboře Garrod Horkan. Napojení na UN, tolik prospěšná páka kdekoli jinde na světě, zde způsobilo jen dlouho přetrvávající paranoiu, kterou Washington pečlivě živil už v dobách před rozdělením. A rozhodně nepomohlo, že Carl měl barvu nejhlouběji zakořeněných atavistických strachů republiky. Když ho naservírovali na národním zpravodajském kanálu, byl jen další kapkou ve sto padesát let zakořeněném režimu.

Černoch. Muž. Zadržený. Nebezpečný.

Pro potřeby republiky to bylo víc než dost. Sigma ani vedení věznice zatím nezveřejnily podrobnosti o Carlově genetickém statusu – byl za to celkem vděčný, protože tady ve věznici by se to rovnalo rozsudku smrti. Před jeho celou by se řadily fronty mladých mužů jako je Dudeck, ale všech ras a vyznání, všichni naplněni probuzenou nenávistí a žádostí zkusit své síly proti monstru. Nebyl si jistý, proč to zatím tají, protože teď už museli mít všechny údaje. Stačilo se trochu pošťourat v táboře Garrod Horkan, v archivu UNGLA, nebo jenom sledovat stopu osm let zpátky ke jménu Felipe Souza, a vyplavalo by to na povrch. Domníval se, že se média Jesuslandu servilně stáhla před autoritou vlády, ale nevěděl přesně proč. Snad si to schovávali jako poslední triumf proti UN, nebo se báli paniky, jakou by to mohlo způsobit na veřejnosti. A nebo tu fungoval nějaký hlemýždí meziagenturní protokol, a než se všechno vyjasní, budou mít svoji pomstu za Willbrinka prostřednictvím té dlouhé řady noži ozbrojených mladých mužů.

Pokud by tu ještě byl.

Naděje. Zoufalství. Kyvadlo se houpalo sem a tam. Prošli ocelovými zábranami ochrany správního bloku, kde ho prověřili, strojově prohlédli a ještě ručně prošacovali. Hrubé, rozkazovačné hlasy, hrubé, rychlé dlaně. Foltz se odporoučel a nechal Garciu a cizince, aby svého muže odvedli po dvou ramenech dunícího kovového schodiště a těžkými dveřmi na nečekaně husté koberce tichých vězeňských kanceláří. Bylo náhle chladno a pot mu usychal na kůži. Dekorativně vymalované stěny, diskrétní loga společnosti, Sigma a SFSP v měkkých tónech, temně rudá a jasně oranžová, charakteristické pro vězeňské uniformy, zde však změkčené do pastelových tónů. Občasné tiché zazvonění od stolu, když datová rozhraní hlásila dokončení úkolu. Carl cítil, že všechny jeho smysly díky té změně zbystřily. Prošla za ním žena v sukni, opravdová žena, žádná holoporno konfekce, možná těsně po padesátce, ale pohledná a pod šaty skutečná. Ucítil ji, když procházela, vůně ženy a nějaká těžká, pižmová vůně, kterou odněkud znal. To byl dotek života na druhé straně mříží.

„Tudy,“ pokynul bachař, kterého neznal. „Místnost čtyři.“

Srdce mu rázem spadlo o několik pater níž.

Takže je to Andritzky. Čtyřka byla malá, s jedním oknem, nebylo tam víc místa než pro dva tři lidi kolem obdélníkového stolu, rozhodně by se tam nevešli vládní papaláši s doprovodem nebo delegace UN. Ve čtyřce se nemohlo odehrávat nic důležitého. Čekala ho tak hodina s Andritzkym, možná nějaké doplnění odvolání, a pak zase zpět mezi většinovou populaci a hlídat si záda před Dudeckem. K nasrání.

Kašlat na to.

Nadechl se, vstřebal novou informaci a začal ji studovat. Sutherlandův situační zen. Nevztekej se, nebreč, jen se dívej, jak to je, a připrav se. Tady jsou dveře, tady Andritzky a jeho pokusy o kamarádství a pohodu, ale ani jedno z toho pořádně nezamaskuje zřetelnou úlevu z toho, že není tam, co Carl. Čeká tě hodina zbytečného byrokratického tlachání zdůrazněného občas trapným tichem a hlodavým vztekem nad totální zasranou nemohoucností UNGLA v téhle jesuslandské díře. Tady je…

Nebyl to Andritzky.

Carl se zarazil v otevřených dveřích. Sutherlandův situační zen se rozlétl ve spirálách jako hromádka papírů hozená do studny, jako racci kroužící ve větru. Stejně vyprchala i zlost.

„Dobré odpoledne, pane Marsalisi.“ Byl to uhlazeně elegantní vysoký běloch, v šedomodrém mikroporovém obleku, který mu sedl jako od Shanghai Custom. Vstal, obešel stůl a napřáhl ruku. „Jmenuji se Tom Norton a jsem z New Yorku. Děkuji, pánové, to bude prozatím všechno. Zazvoním na vás, až budeme chtít odejít.“

Nastalo elektrizující ticho. Carl přímo cítil výměny pohledů, které probíhaly za jeho zády. Garcia si odkašlal.

„Ten muž je tady za násilný trestný čin, pane. Předpisy nedovolují, abychom vás s ním nechali o samotě.“

„Hm, zvláštní,“ Nortonův tón byl i nadále zdvořilý, ale náhle se v něm objevilo nekompromisní ostří. „Podle mých záznamů se věc má tak, že pan Marsalis byl zadržen za údajný přestupek v okrese Dade County. A zatím nebyl ani formálně obviněn.“

„Je to proti předpisům,“ trval na svém Garcia.

„Posaďte se, prosím, pane Marsalisi.“ Norton se přes něho díval na Garciu a druhého bachaře. Jeho tvář dostala chladný výraz. Z kapsy saka vyndal telefon, stiskl ho a přiložil k uchu. „Haló. Ano, tady je Tom Norton. Spojte mě se správcem. Děkuji.“

Krátká pauza. Carl se posadil. Na stole ležela černá datovka, pootevřená v diskrétním úhlu, takže nebylo vidět, co je na monitoru. Žádné logo, špičková značka. Marstech. Kolem ležely papíry, neznámé formuláře. Carl luštil obrácený text – slovo propustit vyskočilo a chytilo ho za srdce. Norton mu věnoval drobný, nesoustředěný úsměv.

„Dobrý den, správce Parrisi. Ano, potřeboval bych vaši pomoc. Ne, nic vážného. Jenom mám drobný problém s jedním z vašich mužů ohledně předpisů. Mohl byste. Ach, děkuji, to by bylo vynikající.“ Podal telefon Garciovi. „Správce by s vámi rád mluvil.“

Garcia vzal telefon, jako by kousal, a opatrně si ho přiložil k uchu. Nebylo slyšet, co mu Parris říká, byl to dobrý telefon a kužel vyzařování byl úzký. Ale Garciova tvář dostávala rudou barvu. Očima těkal z Carla na Nortona, jako by to byly dvě části skládačky, které nejdou dohromady. Několikrát se pokusil říci ano, ale, ale pokaždé ztroskotal. Bylo jasné, že Parris nemá právě chuť si povídat. Když se Garcia konečně dostal ke slovu, bylo to jen zajíkavé ano, pane, a hned poté telefon odložil. Norton pro něj natáhl ruku, ale Garcia, stále rudý jako rak, mu jej pod rukou pustil na stůl. Náraz neprovázel téměř žádný zvuk a přístroj sklouzl sotva pět centimetrů od místa, kam dopadl. Takže opravdu velmi dobrý telefon. Garcia na něj zíral, vyvedený z míry snad tím, že se mu tu věc nepodařilo dostat přes okraj stolu a na zem. Norton sebral ten kousek hardwaru a schoval ho.

„Děkuji.“

Garcia ještě chvíli postával a němě zíral na Nortona. Druhý bachař mu něco tiše řekl, vzal ho za loket a táhl ven. Garcia se mu ale vytrhl a napřáhl ukazovák na Carla.

„Ten muž je nebezpečný,“ vypravil ze sebe. „Pokud to nevidíte, koledujete si.“

Druhý bachař ho vyvedl ven a zavřel dveře.

Norton chvíli počkal a pak si sedl vedle Carla. Upřel na něho bleděmodré oči. Úsměv byl pryč.

„Tak, jste nebezpečný, pane Marsalisi?“

„Kdo to chce vědět?“

Pokrčení ramenou. „V podstatě nikdo. Byla to řečnická otázka. Podívali jsme se do vašich záznamů. Jste, řekněme, pro naše účely dostatečně nebezpečný. Ale já bych rád věděl, jak se vyrovnáváte s podřízeností.“

Carl ho pozoroval. „Seděl jste někdy?“

„Naštěstí ne. Ale i kdyby, pochybuji, že by se to jen přibližovalo vašim zkušenostem zde. Nejsem občanem Konfederační republiky.“

V posledních dvou slovech byl cítit lehký náznak opovržení. Carl zkusil hádat.

„Kanaďan?“

Koutek Nortonových úst sebou cukl. „Severoatlantická unie. Jsem zde pane Marsalisi, na příkaz Kolonizační iniciativy západních národů. Chtěli bychom vám nabídnout prací.“

Dvanáct

Jakmile prošel dveřmi, bylo Sevgi jasné, že má problém.

Bylo to cítit z jeho ochablé chůze, z držení těla, když se zastavil za židlí, ze způsobu, jakým si ji přitáhl a posadil se. Vycházelo to z jeho těla pod beztvarou modrou vězeňskou kombinézou jako dým, jako hudba, která prosakuje rádiovými interferencemi. Dívalo se to na ni z jeho očí, když se opřel, a prosakovalo masivním tichem, které s sebou do místnosti přinesl. Nebyl to Ethan – Marsalis měl kůži mnohem tmavší než on, a nebyli si nijak podobní. Ethan také býval podsaditější a svalnatější.

Ethan zemřel mladší.

Na tom nezáleželo. Bylo to tu.

Třináct.

„Pan Marsalis?“ Přikývl. Čekal.

„Jsem Sevgi Ertekinová, bezpečnost KOLINu. Mého partnera Torna Nortona už znáte. Máme tu několik věcí, které si musíme ujasnit před tím…“

„Udělám to.“ Měl klidný, hluboký hlas. Přízvuk jeho angličtiny ji zaskočil.

„Promiňte?“

„Cokoli, co ode mě chcete. Udělám to. Za náklady. Už jsem to řekl vašemu partnerovi. Vezmu tu práci oplátkou za bezpodmínečnou imunitu vůči všem obviněním vzneseným proti mně, okamžité propuštění z vězení a náklady, které mohu mít ve spojitosti s provedením vaší špinavé práce.“

Přimhouřila oči. „Tohle jsou jen vaše dohady, pane Marsalisi.“

Povytáhl obočí. „Vážně? Nejsem známý díky aranžování květin. Můžeme se ale podívat, jestli je můj odhad správný. Předpokládám, že chcete někoho vystopovat. Někoho, jako jsem já. To je v pořádku, to dělám. Jediná věc, u které si nejsem jistý, je ta, jestli ho chcete živého, až ho najdu.“

„Nejsme vrazi, pane Marsalisi.“

„Mluvíte za sebe.“

Opět v ní vzplál ten starý hněv. „Vy jste pyšný na to, co jste, že?“

„Vás to pohoršuje?“

Pohlédla na otevřenou datovku a text na monitoru. „V Peru jste střelil neozbrojenou a zraněnou ženu do týla. Popravil jste ji. Také na to jste pyšný?“

Dlouhé ticho. Zachytila jeho pohled a neuhnula. Na okamžik si myslela, že se zvedne a odejde. Uvědomila se, že jedna polovina její bytosti doufá, že to udělá.

Namísto toho sjel pohledem k jednomu z vysoko posazených oken čekárny. Drobný úsměv se dotkl jeho rtů a vzápětí zmizel. Odkašlal si.

„Slečno Ertekinová, víte, co je to pistole Haag?“

„Četla jsem o nich.“ V úředních zprávách, kde newyorská policie žádala o přísnější kontrolu zbraní dřív, než se tahle nová hrozba dostane do ulic. Bylo to tak děsivé, že návrh prošel téměř bez diskuse. „Mají biologické náboje.“

„Vlastně je to ještě něco trochu víc.“ Otevřel pravou dlaň a naklonil hlavu, jako by v ní viděl pistoli. „Je to systém pro přenos umělého virového komplexu na potlačení imunity, který se jmenuje Falwell sedm. Jsou i jiné náplně, ale tolik se nepoužívají. Falwell je virulentní a velmi nepříjemný. Neexistuje léčba. Viděla jste někdy někoho zemřít na selhání imunitního systému, slečno Ertekinová?“

Viděla. Nalan. Byla to její sestřenice od Hakkariho, jeden čas dělala společnici na nějaké pohraniční základné, kde Turecko srdnatě plnilo své evropské poslání a odráželo všechen zmatek dál na východ. Chytila něco od vojáka UN. Nalanina rodina, pyšná na svůj cit pro spravedlnost, ji vyhnala. Sevgin otec se vzepřel a našel způsob, jak ji dostat do New Yorku, kde měl určitý vliv v jedné z nových městských experimentálních klinik. Napjaté vztahy s rodinou v Turecku se zpřetrhaly nadobro. Se svým bratrem pak už nikdy nepromluvil. Tehdy jen čtrnáctiletá Sevgi s ním šla na letiště přivítat bledou, okatou dívku zdánlivě nekonečně starší než ona, ale sympaticky nezkušenou a puberťácky blazeovanou. Stále si pamatovala výraz její tváře, když všichni společně vešli do mešity na Skillman Avenue.

Murat Ertekin udělal, co bylo v jeho silách. V nemocnici Nalan zapsal na seznam experimentálně léčených pacientů a doma ji krmil vitamíny a vyhledávacími antivirotiky. Její pokoj vymaloval jasně žlutou a zelenou, takže si mohla připadat jako ve sluncem prozářeném parku. Poprvé po letech se pětkrát denně modlil. Nakonec plakal.

Nalan stejně zemřela. Sevgi prudce zamrkala, aby zahnala vzpomínku na horečkou propocená prostěradla a prázdné, prosebné oči.

„Říkáte, že jste té ženě prokázal laskavost?“

„Říkám, že jsem ji rychle a bezbolestně dostal tam, kam už stejně mířila.“

„Nemyslíte si, že takhle to nemusela chtít?“

„Vybrala si ve chvíli, kdy po mně skočila.“

Jestli předtím pochybovala, jaký je, tak teď už ne. Byl to ten samý neotřesitelný klid, jaký viděla u Ethana, stejná psychika. Seděl na židli jako něco vytesaného z černého kamene a pozoroval ji. Ucítila v hrudi nějaký drobný pohyb.

Ťuknula na klávesu datovky. Na displeji naskočila nová stránka. „Nedávno jste se zapletl do rvačky. Ve sprše bloku F. Čtyři muži museli být hospitalizováni. Z toho tři díky vám.“

Pauza. Ticho.

„Chcete mi říct svoji verzi?“

Zavrtěl se. „Myslím, že detaily mluví samy za sebe. Tři běloši, jeden černoch. Bylo to trestný komando Árijců.“

„Zaměstnanci věznice neudělali nic, aby tomu zabránili?“

„Sledování je kvůli páře ve sprchách problematické. V uvozovkách.“ Nepatrně se ušklíbl. „Na objektivy se může dostat mýdlo. Čas potřebný k zásahu se může prodloužit. Díky vnějším faktorům. V uvozovkách.“

„Takže jste cítil potřebu zasáhnout.“ Přemýšlela o motivacích, které by mohly sedět Ethanoví. „Tenhle Reginald Barnes, to byl váš přítel?“

„Ne. Byl to jen zparchantělej práskač. Koledoval si o to. Ale to jsem tehdy nevěděl.“

„Byl geneticky modifikovaný?“

Marsalis se pousmál. „Ne, pokud neexistuje nějaký projekt, o kterém jsem neslyšel, který dělá vymaštěný parchanty.“

„Byl jste s ním tedy solidární kvůli barvě pleti?“

Úsměšek se změnil v zamračení. „Nechtěl jsem se dívat, jak ho přefiknou vrtákem. Řekl bych, že to je vcelku barevně neutrální postoj, nemyslíte?“

Sevgi měla co dělat, aby nevypěnila. Nešlo to dobře. Drhlo jí to, protože syn už nepůsobil – v Jesuslandu nebyly povolené žádné synaptické modifikátory, všechno jí vzali hned na letišti – a ještě doutnala po nevydařené hádce s Nortonem v New Yorku.

Já mluvím vážně, Sev. Bezpečnostní výbor teď nedělá nic jiného. Ortize a Rothovou máme v sekci dvě třikrát týdně… Osobně? Jaká čest…

Chtějí hlášení, že jsme někam pokročili, Sev, to znamená hlášení o pokroku. A teď právě žádný nemáme. Jestli neuděláme něco, co bude vypadat jako nová akce, skočí na nás Nicholson oběma nohama. Já to přežiju, a ty?

Věděla, že ona ne.

Říjen. Tam v New Yorku už stromy v Centrálním parku začínají rezavět a žloutnout. Když se chystala do práce, pod jejím oknem procházeli trhovci zachumlaní před chladem častého rána. Léto se otočilo, naklonilo se jako tryskáč na vymetené modré obloze nad městem a slunce se lehce sklouzlo po jeho křídlech. Teplo ještě nebylo úplně pryč, ale ubývalo ho. Na jižní Floridě se stále ještě drželo.

„Kolik vám toho Norton řekl?“

„Moc ne. Že máte problém, se kterým vám UNGLA nechce pomoct. Nevím proč, ale myslím, že to má nějakou souvislost s Mnichovem.“ Nečekaně se ušklíbl. „Měli jste Úmluvy podepsat jako všichni ostatní.“

„KOLIN s nimi v principu souhlasí,“ odpověděla Sevgi, která měla kdoví proč dojem, že se musí bránit.

„Jo. Všechno je o principu, že jo. V principu nám neříkáte, co máme dělat, vy globalistická úřednická sebranko.“

Protože nebyl příliš daleko od pravdy, nepřela se. „Bude s tím problém?“

„Ne. Jsem volná noha. Moje věrnost je na prodej. Jak jsem už řekl, prostě mi řekněte, co po mně chcete.“

Na okamžik zaváhala. Datovka měla integrovaný rezonanční kodér, vytvořený pro tajné operace KOLINu, mnohem odolnější než cokoli, co si mohl jakýkoli právník kdy přinést do vyslýchací místnosti věznice South Florida State. A bylo jasné, že Marsalis se chce zoufale dostat ven. Přesto na něm byly ty poslední čtyři měsíce znát.

„Máme tady třináctku, odpadlíka,“ řekla nakonec. „Je volný od června. A zabíjí.“

Zabručel. Nijak viditelně ho to nepřekvapilo. „Odkud utekl? Z Cimarronu? Od Tanany?“

„Ne. Utekl z Marsu.“ Tentokrát ho dostala. Zpozorněl.

„Celá tahle záležitost je tajná, pane Marsalisi. S tím musíte být srozuměn dřív, než vůbec začneme. Vraždy jsou rozptýleny na rozsáhlém území a liší se technikou provedení. Není mezi nimi žádné oficiální spojení a chceme, aby to tak i zůstalo.“

„Jo. Tak to se vsadím. Jak se dostal přes bezpečnostní opatření nanoracku?“

„Nijak. Vynechal přistání a spadl s lodí do Pacifiku. Ale když jsme tam dorazili, byl už pryč.“

Marsalis našpulil rty a neslyšně hvízdl. „Takže takhle je to.“

Řekla i zbytek. Cokoli, jen aby z jeho tváře strhla tu samolibou masku sebeovládání. „Před tím ještě systematicky zohavil ostatních jedenáct členů posádky, aby měl potravu. Amputoval jim údy a udržoval je naživu v kryoboxech. Nakonec je pozabíjel a zbavil jejich těla zbývajícího masa.“

Přikývnutí. „Jak dlouho trvala cesta?“

„Třicet tři týdnů. Nevypadáte překvapeně.“

„To proto, že překvapený nejsem. Když tam trčíte tak dlouho, musíte něco jíst.“

„Myslel jste někdy na to?“

Očima se mu mihnulo něco jako stín, ale hlas měl téměř klidný. „Tak takhle jsem se dostali na mě? Nějaké odkazy?“

„Tak něco.“ Nechtěla se zmiňovat o Nortonově náhlém zanícení pro novou taktiku. „Náš profilovací s-džin vás vybral jako jedinou třináctku, která prošla něčím podobným.“

Marsalis stiskl rty a pousmál se. „Nikdy jsem nikoho nesnědl.“

„Ne. Ale uvažoval jste o tom?“

Chvíli mlčel. Už se ho chtěla zeptat znovu, když vstal a přešel k oknu. Zadíval se na nebe.

„Párkrát mi to blesklo hlavou,“ připustil polohlasem. „Věděl jsem, že se blíží záchranná loď, ale měl jsem před sebou skoro dvouměsíční nejistotu. V hlavě se vám přehrávají různé možnosti, tomu se neubráníte. Co když se jim to nepovede? Co když se něco stane? Co když…“

Zarazil se. Jeho zrak se odpoutal od oblačného příkrovu, vrátil se do místnosti a zastavil se na její tváři.

„Byl venku celých třicet tři týdnů?“

„Většinu z nich. Podle toho, co můžeme určit, ho jeho kryobox vyplivnul asi po dvou týdnech letu.“

„A kontrola na Marsu ho nedostala zpět?“

„Kontrola na Marsu o tom nevěděla.“ Sevgi udělala neurčité gesto. „S-džin nefungoval. Vypadalo to, jako by ho někdo obelstil. Loď přešla na automatizované systémy. Tichý chod. Hned potom se probudil.“

„To je slušná souhra náhod.“

„To je.“

„Ale ne ideální z kulinářského hlediska.“

„Ne. Předpokládáme, že došlo k chybnému načasování kryoboxu. Ten, kdo napálil s-džina, zřejmě chtěl, aby ho systémy probudily pár týdnů od Země. Když měl ten cizí program naskočit, něco v něm zřejmě selhalo a on se místo toho probudil dva týdny od Marsu. Náš přítel dorazil vyhladovělý, nasraný a zřejmě ne úplně při smyslech.“

„Víte, kdo to je?“

Sevgi přikývla. Klepnula do klávesnice a otočila datovku tak, aby oba viděli na tvář na monitoru. Marsalis se odlepil od okna a nedbale se opřel o hranu stolu. Polovina jeho vyholené hlavy, kam dopadalo sluneční světlo, se matně leskla.

„Allen Merrin. Získali jsme genetický materiál z Horkanovy Chlouby, to je ta loď, se kterou dopadl do oceánu, a protáhli jsme ho databází třináctek KOLINu. Tohle nám z toho vyšlo.“

Téměř nepozorovaně koncentroval pozornost a dříve nedbalý postoj prozrazoval napětí. Sledovala, jak očima přejíždí text obtékající z jedné strany fotografii. Mohla by ho odříkat zpaměti.

Merrin Allen, (sin 48523dx3814) – dodán (c/s) 26. dubna 2064, Taos, Nové Mexiko (projekt Muž zákona). Hostitelka Bilikisu Sankareová, zdroj genetického materiálu Issac Hubschner a Isabela Gayosová (sin přiloženy). Všechny varianty genetického kódu jsou pod patentovou ochranou a ve vlastnictví Ellensis Hall Inc, (Ellenis Hall & US Army Partnership 2029).

Úvodní kondicionování a výcvik Taos, Nové Mexiko, výcvik zvláštních dovedností Fort Benning, Georgia (utajené akce, protipovstalecká taktika). Účast na akcích: Indonésie 2083, Arabský poloostrov 2084/5, Tádžikistán 2085/7 a 2089, Argentina, Bolívie 2088, vláda Pásu (městský pacifikační program) 2090/1.

Ve výslužbě od 2092 (podle úmluv Druhého shromáždění UNGLA k Jacobsenovu protokolu). Přijat k přesídlení na Mars 2094 (Přiložen občanský záznam KOLINu).

„Velmi křesťanský.“

Překvapeně zamrkala. „Prosím?“

„Ten obličej.“ Poklepal nehtem ukazováku na monitoru. Světlo LCLS se zčeřilo drobnými vlnkami. Merrin se na ně díval jakoby zpod hladiny, na kterou dítě hodí kamínek. „Úplnej kanál Víra přes satelit. Vypadá jako Muž mnoha jmen, co dávali při memoriálu Johnyho Cashe.“

Úsměv jí uklouzl dřív, než tomu mohla zabránit. Zareagoval krátkým pozdvihnutím koutků. Trochu odsunul židli a znovu se posadil.

„Viděla jste to, ne? Pořád nám tu pouštějí staré filmy. Rehabilitace založená na víře, víte?“

Přestaň se na něho křenit jako hlasatelka ze zpráv, Sev. Ovládej se.

„Takže vy ho nepoznáváte?“

Udivený kosý pohled. „Proč bych měl?“

„Byl jste v Iránu.“

„Tam nebyli všichni.“ Když stále čekala, vzdychl. „Tak jo, slyšeli jsme o Mužích zákona. V Íránu jsem je párkrát viděl z dálky, dole u Ahvazu. Ale podle toho, co tady máte, to nevypadá, že by se tenhle Merrin mohl dostat tak vysoko na sever.“

„Mohl.“ Sevgi pokývla k monitoru. „Budu k vám upřímná, tenhle soupis je velice přibližný. Jakmile se dostanete k záznamům o nasazení, je všechno mnohem méně zřetelné. Utajené akce, „ztracené“ dokumenty, zprávy z doslechu a z druhé ruky, subjekt je srozuměn, a podobné žvásty. Odmítnutí a utajení vyskakují prakticky za každým rohem. K tomu se na tohohle pacholka nabalila celá hrdinská mytologie. Viděla jsem záznamy, které Merrina v jednom dni umisťují na bojiště vzdálená od sebe stovky kilometrů, výpovědi očitých svědků, že utrpěl zranění, která nepotvrzují žádné zdravotní záznamy, a pokud jsou ty historky pravdivé, některá z těch zranění nemohl ani přežít. Dokonce i jeho nasazení v Jižní Americe dost nesedí, než aby se údajům dalo stoprocentně věřit. Byl v Tádžikistánu, ale ne, tou dobou byl stále v Bolívii, byl na sólové akci, ne, vedl rotu Mužů zákona v Kuwait City. Říkám vám, že ten chlap je jako duch.“ Rozhořčení ji úplně ovládlo.

Usmál se, připadalo jí, že trochu smutně.

„To jsme tehdy byli všichni,“ poznamenal. „Myslím duchové. Měli jsme vlastní britskou verzi projektu Muži zákona, ovšem bez toho zavádějícího názvu. Říkali jsme tomu Orlovec. Francouzi dávali přednost označení Oddělení osm. Ale oficiálně nikdo z nás neexistoval. Asi si vzpomínáte, slečno Ertekinová, že v osmdesátých letech byla celá záležitost s třináctkami zbrusu nová. Všichni věděli, že technologie existuje, ale všichni se předháněli v popírání, že by ji jakkoli používali. UNGLA tehdy dokonce ještě ani neexistovala, alespoň ne jako samostatná agentura. Byla součástí komise pro lidská práva. A nikdo se nehrnul do toho, aby nechal někoho jiného podívat se zblízka na jeho nové genetické válečníky. Celý Střední východ byl zkušebním polygonem těch nejhorších odporností a všechno to běželo za neustálého popírání. Však víte, jak tahle sračka funguje.“

Zamrkala. „Sračka?“

„Popírání. Pracujete pro KOLIN, ne?“

„Jsem u KOLINu teprve dva roky,“ odpověděla upjatě. „Před tím jsem pracovala jako detektiv u newyorské policie.“

Opět se ušklíbl. Tentokrát docela vesele. „Ale už jste stačila načichnout. Celá tahle záležitost je tajná a chceme, aby to tak zůstalo. To je celý KOLIN.“

„To je samozřejmé.“ Nepříliš úspěšně se snažila potlačit nedůtklivý tón. „Nechceme žádnou paniku.“

„Kolik lidí zatím zabil? Myslím na Zemi.“

„Myslíme, že kolem dvaceti. U některých vražd to není potvrzené, ale okolnosti ukazují na spojitost. U sedmnácti případů jsme zajistili genetické stopy, které je spojují.“

Marsalis se ušklíbl. „Spěchá, parchant. Je to všechno ve státech Pásu?“

„Ne. Ti první mrtví byli v okolí San Francisco Bay, ale později se to rozšířilo po celém severoamerickém kontinentu.“

„Takže je pohyblivý.“

„Ano. Pohyblivý a velice zdatný v pronikání do systémů. Devatenáctého června zabil na jednom místě Sanfranciské zátoky dva muže a o necelý týden později jednoho muže v jihovýchodním Texasu. V letových záznamech z té doby není nic a nic nemá ani pobřežní hlídka Pásu. Na všech přeshraničních letech a pozemních přechodech do Republiky jsme na ten týden spustili s-džina na rozeznávání tváří, ale nic jsme nezjistili.“

„Mohl si nechat změnit obličej.“

„Za méně než týden? A k tomu odpovídající dokumenty? Hranice států Pásu je nejstřeženější hranicí na světě. S-džin, kterého jsme použili na rozeznávání tváří, měl i tak instrukce, aby označil i každého s obvazem nebo jakoukoli známkou po nedávné plastické operaci v obličeji. Ale zachytili jsme jenom partu bohatejch spratků, co se vraceli z kosmetické terapie na západním pobřeží, a pár přespolních erotických hvězd.“

Všimla si, jak mu cukají koutky. Bylo to nakažlivé až k zlosti. Soustředila se na datovku.

„V úvahu připadají jen dvě možnosti. Buď během několika dní po tom, co se dostal na břeh, získal kontakt na profesionálního převaděče, nebo nějakou dobu strávil mimo Pás, než letěl do Republiky. Bylo by to hodně těsné, ale proveditelné. Jakmile to ovšem získá takovýhle globální rozměr, nedá se provádět vyčerpávající vyhledávání podle obličeje. Je spousta míst, kde si naše s-džiny do datových systémů nepustí.“

„Předpokládám, že ty vraždy v zátoce a v Texasu jsou potvrzené?“

„Ano, na obou místech se našly shodné genetické stopy.“

Opět sjel pohledem na displej. „Co k tomu říká Fort Benning?“

„Že Merrin nikdy neprošel nějakým významnějším výcvikem v datových systémech. Umí ovládat polní sestavu, jenže to umí každý z tajných operací. Ale to je ono. Předpokládáme, že zbytek se naučil na Marsu.“

„Jo. Nebo pro něho někdo pracuje.“

„Je to možné.“

Pohlédl na ni. „Jestli měl systémovou pomoc na palubě Horkanovy chlouby a má ji pořád, tak to bude něco víc než jedna třináctka, co se sbalila z Marsu, protože se jí už prostě nelíbily rudý skály.“

„Ano.“

„A vy nemáte žádný vodítka.“ Nebyla to otázka.

Opřela se a rozpřáhla ruce. „Bez přístupu k databázím UNGLA jsme v hajzlu. Udělali jsme všechno, co nás napadlo, ale nestačí to. Vraždy pokračují stejným tempem, ale nedají se předvídat. Nijak se to nestupňuje…“

„Ne, nemělo by.“

„… ale taky nepřestává. Nedělá dost velké chyby, abychom ho dostali nebo věděli, jak na něj. Naše pátrání na Marsu narazilo na zeď – zametl tam po sobě všechny stopy, nebo jak říkáte, někdo je zametl za něho.“

„A tady?“

Přikývla. „Tady, jak jste tak výmluvně naznačil, nijak zvlášť dobře nespolupracujeme s UNGLA, ani se Spojenými národy celkově.“

„No, myslím, že jim to těžko můžete mít za zlé.“ Vyvalil na ni oči a zašklebil se. „V posledních deseti letech jste také moc nespolupracovali.“

„Podívejte, Mnichov nebyl…“

Úšklebek se změnil v grimasu. „Nemyslel jsem zrovna Úmluvy, šlo mi o to, jak nás přijímají v přípravných táborech pokaždé, když tam musíme operovat. Jsme tam stejně vítaní jako evoluční teorie v Texasu.“

Cítila, že trochu zrudla. „Jednotliví partneři korporace v kolonizačním úsilí nemusejí…“

„Jo, nechte to.“ Zamračil se. „Za takových okolností má ale UNGLA mandatorní požadavky. Když vy nahlásíte ztracenou třináctku, měli by s něčím přijít.“

„To my ale dvakrát nechceme, pane Marsalisi.“

„Aha.“

„Potřebujeme přístup k jejich datům nebo někoho, jako jste vy, kdo by si promluvil s našimi profilovacími s-džiny. Ale to je všechno. Nakonec je to záležitost KOLINu, a my si před svým prahem zameteme.“

Poslouchej se, Sevgi. Z policajtky na mluvčí korporace v jednom dobře placeném kroku.

Marsalis ji chvíli pozoroval. Trochu se v židli zavrtěl, jako by si něco rozmýšlel.

„Budete pracovat mimo New York?“

„Ano. Vypůjčili jsme si nějaké kanceláře v komplexu RimSecu na Alcatrazu a spolupracujeme s jejich detektivy. Ale jakmile se z toho stane kontinentální záležitost, přesuneme se zpět do New Yorku. Proč?“

Pokrčení ramenou. „Jen tak. Když už budu na suborbitě, chtěl bych vědět, kde mám vystoupit.“

„Dobře.“ Pohlédla na hodinky. „Když to s tou suborbitou vyjde, mohli bychom se někam pohnout. Řekla bych, že můj kolega už u správce skončil. Bude ještě nějaký papírování.“

„Ano.“ Na okamžik zaváhal. „Je tu pár lidí, se kterými bych se před odchodem rád rozloučil. Dlužím jim to. Dá se to zařídit?“

Sevgi bezstarostně pokrčila rameny. „Jistě.“ Už skládala datovku. „To není problém. To jsou ty výhody KOLINu. Můžeme udělat v podstatě všechno, co chcete.“

Guatemalec byl stále ve své cele, ležel na zádech na kavalci a na první pohled byl v sedmém nebi po dávce endorfinu. Mezi prsty levé ruky mu doutnal napůl vykouřený kubánský doutník, oči měl téměř zavřené. Když Carl zadrnkal na mříže pootevřených dveří, v polospánku překvapeně vzhlédl.

„Hej, eurokyde. Co ty tady?“

„Odcházím,“ odsekl Carl. „Ale potřebuju laskavost.“

Guatemalec se vysoukal do sedu. Podíval se do čoček kamer a na lacinou rozvodnou krabičku na stěně vedle. Nepochybně skrývala kódovací zařízení a byla tam vždy, když byl Carl v jeho cele. Ani nechtěl myslet na to, kolik muselo Guatemalce stát, že si výstupů nikdo nevšímá.

Kamenný úšklebek. „Odcházíš? A kde máš zednickou lžíci?“

Carl si ke kavalci přisunul africkou dřevěnou vyřezávanou židli a posadil se. „Takhle ne. Oficiálně. Hlavníma dveřma. Poslouchej, potřebuju si zavolat.“

„Zavolat?“ Guatemalcův šok prorazil i příkrovem endorfinu. „Víš, co vy čáruješ?“

„Odhadem. A nemám to. Hele, pod hranou mísy mýho hajzlu na cele je dalších sedm dvacetimililitrovejch kapslí zabalených v plastu. Všechny jsou tvoje. Ber to…“

„To je prd, negre.“

„To vím. Ber to jako zálohu.“

„Jo?“ Z tváře mu zmizel kamenný výraz. „A jak tohle kurva funguje? Ty si vykráčíš ven, a jak srovnáš účet, co? A když jsme u toho,“ svraštil obočí, „jdeš ven, tak k čemu potřebuješ moje telefonní služby?“

Carl udělal netrpělivé gesto. „Protože nevěřím lidem, co to zařídili. Poslouchej, jakmile vypadnu, budu mít možnosti…“

„To určitě. Možnosti skrz lidi, kterejm nevěříš.“

„Můžu ti pomoct zvenčí.“ Carl se k němu naklonil. „Tohle je záležitost KOLINu. Říká ti to něco?“

Guatemalec na něho upřel soví pohled. Pak zavrtěl hlavou a slezl z kavalce. Carl se posunul, aby mohl projít.

„Se mi zdá, negre, že mě taháš za nos. Seš si jistej, že sou ty kapsle v tvým hajzlu, a ne v tobě? KOLIN tě tahá z lochu? Proč, kurva?“

„Chtějí, abych někoho zabil,“ opáčil Carl nevzrušeně.

Za ním se ozvalo odfrknutí. Šplouchání tekutiny, když si Guatemalec naléval sklenici džusu z termosky na polici. „No jasně. V celý Konfederační republice nemůžou najít jinýho černocha, co by pro ně zabíjel, tak si vytáhnou jednoho nafrněnýho eurokyda ze South Florida State. Děláš si ze mě prdel, negre.“

„Přestaň mi tak sakra říkat.“

„No jo.“ Guatemalec se zhluboka napil, odložil sklenici a spokojeně si odříhl. „To je zvyk. Ty jsi asi jedinej černej chlap tady, co si nevšim, jakou má barvu kůže.“

Carl se díval přímo před sebe na stěnu cely. „Víš, tam, odkud jsem přišel, je spousta způsobů, jak bejt černej.“

„No jo, tak to si zasraně šťastnej černej chlap.“ Guatemalec ho obešel a postavil se tváří proti němu. Tvářil se téměř přívětivě, rysy měl změklé endorfinem a bůhví čím ještě. „Ale koukni, frajere, to, vodkuď si přišel, není tam, kde si teď. Teď si v lapáku South Floridě State. Seš v Konfederační republice, negre. Tady je jedinej způsob, jak bejt černej, a dřív nebo pozdějc takhle černej taky budeš. V Republice se to nedělí, maj pro nás jednu škatuli a dřív nebo pozdějc tě do tý škatule natlačej i s náma ostatníma.“

Carl se ještě chvilku díval na stěnu. Rozhodl se. „No vidíš, a v tom se pleteš.“

„Pletu?“ uchechtl se Guatemalec. „Rozhlídni se, frajere. Jak se můžu plíst?“

„Pleteš se,“ odpověděl Carl, „protože mě už dali do úplně jiný krabice. Je to krabice, kterou ty nikdy neuvidíš zevnitř, a proto jdu ven a proto mě potřebujou. Nemají nikoho jiného jako já.“

Guatemalec se opřel o stěnu a zkoumavě se na Carla zadíval.

„Jo? Měl by ses spakovat. Podle toho, co povídal Louie, máš v sobě nějaký udělátka. Ale to z tebe nedělá vrahouna. Před dvěma hodinama si odsud vykráčel s nejlepší břitvou v rukávu, ale co sem slyšel, tak Dudeck si tu stále špacíruje.“

„Vyrušili nás.“

„No jo, ty dobráci z KOLINu.“ Ale jeho hlas už nezněl tak posměšně. Zamyšleně potáhl z doutníku. „Škoda s tím Dudeckem, ten parchant si mohl trochu užít špitálu. Můžeš mi říct, co znamená nemají nikoho jinýho jako já?“

Carl mu pohlédl do očí. „Já jsem třináctka.“

Bylo to jako sloupnout strup. Poslední čtyři měsíce držel to tajemství, které ho mohlo stát život, za zuby. Teď pozoroval Guatemalcův obličej a viděl potvrzení své paranoie, uviděl záblesk strachu, rychle zakrytý kývnutím.

„Do… dobře.“

„Jo.“ Cítil mírné zklamání. Z nějakého důvodu doufal, že tenhle muž bude odolný vůči běžným předsudkům. Snad díky svému trpělivému vězeňskému optimismu. Ale najednou jeho očima viděl, jak se mění v karikaturu. Dokonce cítil, jak se s tím vyrovnává a znovu obléká starou kůži netrpělivé síly a hrozby. „Tak. Co ten hovor? Co to bude stát?“

Dudecka našel v Křídle F v odpočinkové místnosti, jak hraje rychlé šachy s počítačem. Byli tam tři nebo čtyři další vězni. Jeden potetovaný a ocejchovaný AC bratr, dvojice patolízalů, kterým nebylo ani dvacet, a starší běloch, který tam byl zřejmě jen kvůli šachům. Nikdo ze sestavy v kapli – Dudeck se jich po tom nezdařeném výstupu možná zbavil. Příliš mnoho nevyužitých bojových chemikálií, moc zbytečných řečí, a ony se zatím vylučovaly z těla. Tohle po odchodu nemůžete vůbec potřebovat.

Nikdo nevěnoval příchozímu černochovi žádnou pozornost. Dudeck byl ponořený do hry a v ohnisku audiovizuálního monitoringu vetkaného do nanokarbonové klenby místnosti. Ostatní byli bez dozoru a jen se tak poflakovali. Carl se k nim přiblížil ani ne na deset kroků, než si ho někdo všiml. Jeden z těch mladíků musel koutkem oka zahlédnout pohyb něčeho černého. Otočil se. Vykročil mu vstříc, jistý si tím, jak monitorovací systém funguje, a nafoukaný díky své sounáležitosti s Dudeckem a jeho blízkostí.

„Co kurva chceš, negre?“

Carl ho udeřil vší silou pěstí. Rána klukovi rozbila ústa a srazila ho na zem. Zůstal tam, krvácel a nevěřícně zíral za Carlem. Carl šel dál.

Srazil se s potetovaným divákem, prorazil jeho nemotornou obranu a srazil ho na Dudecka, který se snažil vstát od konzoly. Zamotali se do sebe a upadli. Druhý patolízal postával na místě a němě zíral. K ničemu se nechystal. Starší chlapík už couval, ruce s otevřenými dlaněmi zvednuté před sebou, aby zdůraznil, že on tady s tím nemá nic společného.

Dudeck hbitě vyskočil na nohy. Odněkud se ozvala siréna.

„Něco jsme nedodělali,“ řekl mu Carl.

„Máš to vypatlaný, negre. Tohle se monitoruje, nevyprovokovaný nási…“

Nechal se řídit systémem marsovského přizpůsobení. Když Dudeck viděl, že se stále blíží, zaujal postoj thajského boxu a vykopl. Carl srazil úder stranou, rozrazil jeho kryt a krátkou ranou otevřenou dlaní mu roztříštil nos. Árijec prudce dopadl na záda. Druhý člen árijského komanda se potácivě zvedal. Carl ho udeřil do ohryzku, aby zůstal mimo boj. S chroptěním se svalil. Dudeck se už nejistě postavil, ani si nesetřel krev. Drsňák. Jeho prázdné oči sršely hněvem. Hnal se vpřed jako náklaďák, sypal údery, ale všechno ty byly jen přímočaré rány na nic. Carl většinu z nich odrazil, ušklíbl se, když ho zbloudilý úder lízl po tváři, a chytil muže za zápěstí. Zkroutil mu paži a trhl dolů. Zlomil Dudeckovi loket. Prasknutí bylo slyšet i přes sirény. Árijec zaječel a šel definitivně k zemi. Carl ho vší silou kopl do žeber. Cítil, jak něco povolilo. Kopl znovu, dvakrát do žaludku. Dudeck se při druhém kopnutí pozvracel, pomalu, jako by něco prasklo. Carl překročil Árijcovo cukající se tělo, aby se vyhnul kaluži zvratků, dupl mu na už tak zakrvácený obličej a naklonil se nad ním. Popadl Dudecka za ucho.

„Nový pravidla, sráči,“ zasyčel. „Teď pro někoho dělám. Můžu si s tebou dělat, co chci. Můžu tě zabít, a bude to úplně fuk.“

Dudeck vydechl krvavou pěnu se slinami. V dolním rozdrceném rtu se zaleskly úlomky zubu. Tiše chrčel.

Carl ho pustil a zvedl se. Chvíli uvažoval, že by ještě mohl dupnout na zubožené tělo, do kříže, aby způsobil zranění, se kterým si ve špitále hned tak neporadí, a do obličeje, aby ho úplně zničil. Možná by se mohl znovu podívat na žebra, dokud neprasknou dovnitř a něco neprorazí. Přinejmenším, pomyslel si, může na Árijce plivnout. Ale vztek se náhle vypařil. Nebude se obtěžovat. Guatemalec dostal, co chtěl. Dudeck je mimo, poleží si ve špitále. Snad mu zbytek toho zavšiveného árijského jesuslandského života přinese na cestě ven trochu klidu. Marsalis nemusel vidět nebo způsobit další zranění. Zhruba věděl, jak tohle dopadá. Muže jako Dudeck pohřbívali každou neděli v laciných rakvích u předměstských krematorií po celé Republice. Většině z nich ani nebylo dvacet.

Na druhém konci křídla F bouchla brána a dovnitř se vhrnula zásahová jednotka. Pancéřování, omračující karabiny a řev. Carl si vzdychl, dal ruce do týla a vykročil jim vstříc nanokarbonovou chodbou, která se otřásala jekotem sirén. „Cordwood Systems.“

„Marsalis. Hlasový otisk.“

„Hlasový otisk potvrzen. Hovoříte s kontrolorem. Čemu dáváte přednost?“

„Nefrit, mříž, mangostana, dub.“

„Otevírám. Vaše požadavky?“

„KOLIN mě právě vyzvedl z vězení. Chtějí, abych našel variantu třináct mimo pravomoc UNGLA.“

„To je v rozporu…“

„Já vím. Během několika dní budu v New Yorku. Řekněte místním, ať mě čekají. Svých nových přátel se zbavím, jak to půjde.“

Třináct

„To jste ho musel poslat do nemocnice?“

Pokrčil rameny. Už předtím ze sebe shodil vězeňský oděv, sundal si boty i ponožky a pod bosými chodidly cítil chladný a pevný písek pláže. Noční větřík hladil jeho krk a holé paže jako hedvábí.

„Neviděl jsem rozumný důvod, proč ne.“

„Ne?“ Ertekinová se nezula. „Znamenalo by to, že bychom byli už dnes v noci doma, namísto toho trčíme na téhle skládce. Nenapadlo vás to?“

Pohybem ruky obsáhla světlem zalité nízké návrší za nimi, komunikační věž a za tím se jako některý z rodičů Godzilly do nekonečna tyčil nanorack Perez. Tělo nanoracku se téměř ztrácelo ve tmě, ale rudá navigační světla synchronně blikala a táhla zrak do výše, dokud se neztratila v mracích. Točila se z toho hlava.

„Je to váš smeťák.“

„Pronajatý.“

„Musí vám to rvát srdce. KOLIN, a je závislý na místní státní moci. Překvapuje mě, že prostě nesvrhnete vládu. Jako jste to v devadesátých letech udělali v Bolívii.“

Střelila po něm pohledem, který už poznával. Částečně hněv, ale něčím tlumený. U jiné třináctky by to považoval za výsledek výcviku sociálního přizpůsobení. Tady si nebyl jistý, co to znamená. Jisté ale bylo jedno. Co potkal Sevgi Ertekinovou, něco ji žralo.

„Je pozdě, Marsalisi. Nechci se s vámi dohadovat o tom, co KOLIN udělal nebo neudělal deset let před mým příchodem. Na tomhle smetáku trčíme proto, že jste dovolil svým tak vychvalovaným sklonům třináctky, aby se vám vymknuly z rukou, a nás to pak stálo dalších šest zatracených hodin telefonátů a vyjednávání. Tak už nezkoušejte štěstí. Nemám daleko k tomu, abych vás poslala zpět.“

Ušklíbl se. „Teď lžete.“

„Myslíte? Správce to chtěl celé nahlásit do Tallahassee a žádat vyjádření Výboru pro násilné zločiny. Nejradši by vás měl pod zámkem do doby, než vás protáhne celou legislativou.“

„Myslel jsem, že bude rád, když mi uvidí záda.“

„Tak to byste se pletl. Správce Parris je bývalý mariňák.“ Sevgi po něm znovu střelila pohledem. „Jako Willbrink.“

„Will kdo?“

„No jo, dobře. Zapomeňte na to.“

Ani netušil, jak pravdivá jsou její slova. Samozřejmě, že po tom, co udělal s Dudeckem, bylo trochu husto. Zásahová jednotka ho sice nesejmula omračujícími náboji, ale moc nechybělo. Strávil tři hodiny ve čpavkem prosáklém šeru samotky, pak ho vytáhli, rychle odvedli před správce a pak stejně rychle zpět, asi podle toho, kdo z těch, co se o něho přetahovali, měl právě navrch. Další dvě hodiny trvalo, než ho ze samotky vytáhli natrvalo. Tou dobou už byla tma a ve správním bloku zůstaly jen uklízečky a ostraha.

Norton a Ertekinová chodili sem a tam, vcházeli a vycházeli z kanceláří, které nikdy neviděl zevnitř. Sotva pohlédli jeho směrem. Směny se střídaly. Jednou přišel bachař, beze slova ho vyfotil a zase odešel. Carl to všechno nechal plynout mimo. Když skončili, podepsal dokumenty, které mu předložili, převlékl se do svých šatů, a protože ho napadlo, že v New Yorku bude zima, sebral zívajícímu nočnímu dozorčímu vězeňský kabát. Používáním trochu vybledlá šedočerná barva nebyla sama o sobě špatná, ale na jednom rukávu byla řada oranžových prýmků, na zádech obvyklé firemní logo a nápis Sigma ve stejné zářivé barvě. Jako u mnoha starých kusů oděvu, i tady si s ním nějaký svérázný poeta pohrál a za písmeno S nastříkal neumělé malé t. Pokrčil rameny, ale kabát si stejně vzal. Miamská policie mu po zatčení zabavila věci, které měl v hotelu, a on nečekal, že je ještě někdy uvidí. UNGLA zřejmě ještě stále vyjednávala o navrácení Haagu. Zásady, hrdost. Nikdo doopravdy nevěřil, že zvítězí. Vsoukal se do kabátu, zabalil si svršky, ve kterých ho zatknuli, a vyšel ven. Kašli na prkotiny, Carle, jsi na půl cesty domů. Norton ho se sveřepým výrazem doprovodil na parkoviště k pronajaté, nenápadné kapce, otevřel mu dveře u zadního sedadla a zase je za ním zavřel. Ertekinová vyšla ze správního bloku o několik minut později, pošeptala něco svému partnerovi a sedla si za volant. Když se Norton posadil vedle ní, nastartovala a vyjela z brány věznice na ruční řízení. Nikdo z těch tří neřekl ani slovo.

Správce Parris, pokud byl pořád v budově, se už neukázal. Několik stovek metrů od nájezdu na dálnici už byl Norton na telefonu a zjišťoval na miamském suborbitálním terminálu lety na sever. Nikoho nepřekvapilo, že takhle pozdě už nic neletí.

„Hotel?“ zeptal se Ertekinová.

Zavrtěla hlavou. „Parris má hroznej vztek. Nechci se ráno probudit a koukat na zatykač, protože přes noc zavolal nějakému kamarádovi v Tallahassee. Musíme se dostat na vlastní půdu.“

Norton znovu zaměstnal telefon. O několik hodin později projížděli bezpečnostní branou na pozemek nanoracku. Od floridské roviny je oddělovaly lesklé elektrické ploty a v šeru se pohybovali ostražití muži a ženy v kombinézách. Díky lehkým komunikačním sadám na hlavách vypadali jako nějací hmyzí vetřelci z nízkorozpočtové show. Carl si všiml insignií KOLINu na nadloktích a na baretech. Bezpečný přístav. Bylo téměř vidět, jak z jeho dvou společníků opadává napětí.

Teď na pláži, s pískem mezi prsty a po čtyřech měsících zase ve vlastním oblečení, cítil podobnou úlevu. Náhle si uvědomil, jak napjatý byl, a trochu ho zamrazilo z vědomí, jak tomu napětí dovolil postupně narůstat. Tohle se mu už párkrát stalo; můstek lodi Felipe Souza, který se náhle rozezněl vysíláním z blížící se záchranné lodi; když vykročil z výtahu na dně nanoracku Hawking a zem si ho přicucla plnou silou svého jednoho g; když v Hampsteadu vystoupil z taxíku a hledal Zoolyin nový byt, kontroloval na rohu jméno ulice, jestli je tady opravdu správně, jestli špatně nepochopil její instrukce – a pak ji vidí, jak přistupuje k ohromnému oknu a směje se dolů na něho, napůl zakrytá stíny stromů dopadajícími na sklo. To zhoupnutí bránice, které vám říká, že je všechno v pořádku a vy už si nemusíte dělat hlavu.

„Řekněte mi, Ertekinová,“ začal a slova plynula volně jako vydechnutý kouř, čistá, nezávazná konverzace. Bylo mu celkem jedno, co si bude myslet nebo co odpoví, chtěl jen mluvit a vědět, že mu to nic neudělá, „vy děláte pro KOLIN několik let, že jo?“

„Dva a půl.“

„A kdo z vás dvou je šéf. Vy, nebo Norton?“

Zase ten pohled, ale klidný. Možná v jeho hlase postřehla ztrátu napětí. „Takhle to nefunguje.“

„Ne? A jak to funguje?“ Mávl rukou. „No tak, Ertekinová. Jenom si povídáme, jsme na pláži, sakra.“

Pousmála se, ale měl pocit, že to nepatřilo jemu. Znovu mávl rukou.

„No tak.“

„Dobře, řeknu vám to.“ Potřásla hlavou. „Jednoho rána člověka napadne, že by chtěl mít možnost do něčeho mluvit. Takhle to funguje. Norton je akreditovaný vyšetřovatel KOLINu, napravuje průšvihy. Dělá to dvanáct let a přišel rovnou po absolvování výcviku ve vymáhání práva na nějaké státní univerzitě na severu. To je dobrý kariérní postup, KOLIN platí nadprůměrně a o většině práce se nedá říct, že by byla nebezpečná. Dohlížíte na antikorupční operace, bráníte místním vládním úřadům, aby švindlovaly s majetkem KOLINu, hlídáte porušování licencí Marstechu a podobně.“

„To moc nevypadá na sériové vraždy.“

„Ne. Když jde do tuhého, většinou pak najímají svalovce ze soukromých vojenských firem jako ExOp nebo Lamberts. Když je to právně komplikované, berou si na pomoc policii. Tak jsem se k tomu dostala i já. Přišla jsem kvůli několika přepadením dodávek Marstechu, kde přišli o život zaměstnanci KOLINu, vypůjčili si mě z oddělení vražd newyorské policie. Líbil se jim můj způsob práce. Norton šel zrovna na vyšší post a potřeboval k sobě nastálo někoho se zkušenostmi s vraždami, takže tak.“ Pokrčila rameny. „Takhle nějak to bylo. Nabídli mi práci. Potřebovala jsem peníze. Vzala jsem to.“

„Ale Norton má vyšší hodnost než vy?“

Ertekinová si povzdechla a zadívala se na moře. ^

„Co?“

„Vy třináctky. Vy jste tak zatraceně posedlí hierarchií. Kdo velí? Kdo je na vrcholu? Nad kým jsem já? Každý detektiv, se kterým jsem kdy byla v kanceláři, tak…“

Zarazila se.

Na okamžik myslel, že je s nimi Norton, že přišel od noclehárny. Symp neklidně naskočil. Zběžně přejel pohledem po pláži, ale nic neviděl. Opět se vrátil k její tváři a zjistil, že se stále dívá na oceán.

„Tak co?“

„To je jedno,“ řekla nevýrazně. „Jo, Norton je nade mnou. Norton zná KOLIN skrznaskrz. Ale on není polda, ale já jo.“

„Takže se vám podřizuje?“

„Spolupracujeme.“ Odvrátila se od moře a podívala se mu do očí. „Pro někoho jako vy je to asi zvláštní koncept, to je mi jasné. Ale Norton si nemusí nic dokazovat.“

„A pěkně hustá kštice, ne?“

Ten verš jí naprosto nic neříkal. Předpokládal, že je moc mladá, aby znala Angry Young and the Man. Carl měl jejich poslední album, protože kdo ho ve věku kolem čtyřicítky neměl, že jo. Když se dostalo do prodeje, bylo už třikrát platinové za stahování. Ale Ertekinová tehdy sotva odrostla plenkám. On sám byl tehdy sotva tak starý, aby strávil, že si Angry Young rozstřelil mozek po celém nahrávacím studiu v Kilburnu.

Udělat bordel. Přesně. Černý komický uličník a londýnské dítě ulice, efektní až do konce. Někdy uvažoval, jestli Angry Young věděl, co se stane s prodejem Udělat bordel, když si to odpoledne strčil hlaveň ručního granátometu do úst, zašklebil se – určitě – na zvukaře a zmáčkl spoušť. Jestli na to nemyslel už rok před tím, když začal psát titulní píseň a text.

„Co s tím mají společného jeho vlasy?“

„No, sotva je to ideál mužské plešatosti, ne?“

„Sotva…“ Došlo jí to. „To nemyslíte vážně. Marsalisi, vy nejste ideál mužské plešatosti.“

„Ne. Ale já nejsem člověk.“

To ji zastavilo jako zásah z Haagu. Dokonce i v odlesku obloukových lamp vzadu na asfaltu viděl, jak pevným pohledem si ho měří. Když promluvila, byl její hlas stejně tak pevný.

„Někoho citujete?“

„No jo.“ Zasmál se, hlavně proto, že bylo příjemné stát na pláži s rukama v kapsách a nohama v písku. „Třeba vaše lidi, pro začátek.“ Povytáhla obočí. „Moje lidi?“

„Jo. Jste Turkyně, Sevgi, ne? Což z vás dělá muslimku. Předpokládám. Neslyšela jste, co o nás říkají vaši vousatí starší?“

„Jen pro vaši informaci,“ opáčila upjatě. „Poslední imám, kterého jsem poslouchala, byla žena. Moc vousů neměla.“

Carl pokrčil rameny. „Fajn. Jen čerpám z globálních médií. Islám, Vatikán, tihle baptisti z Jesuslandu. Všichni zpívají v podstatě stejnou písničku.“

„Nevíte, o čem mluvíte.“

„Och, tak mě sakra omluvte.“ Přitáhl uzdu vzrůstajícímu podráždění. Dostal ses dneska z vězení, chlape. Zítra vypadneš z Republiky. A pozítří budeš na suborbitě domů. Jen se ušklíbni a skousni to. Zasmál se. „Vím moc dobře, o čem mluvím, Ertekinová. Podívejte, já žiju v téhle kůži. Já byl u toho, když ve třiadevadesátém vešel v platnost Jacobsen. A jestli si myslíte, že je to sebelítost demobilizovaného, tak to v žádném případě. Nemluvíme tady jenom o třináctkách. V Dubaji jsem viděl thajské bonobo rozpůlené, vykuchané a pověšené před bordely, ve kterých pracovaly, když do města vtrhla shahuda. Normální štětky jen znásilnili a ocejchovali.“

„Shahuda není…“

„Jo, jo. Shahuda není reprezentativní. Poslechněte. To je stejné, jako že gladius dei nemluví za všechny mírumilovné katolíky a pomatenci z je suslandské televize nemají nic společného s křesťanstvím. Všechno je to jen jedno velký nedorozumění. A všechna ta jatka a předsudky; ti chlapci prostě jen nečetli náborové brožury.“

„Mluvíte o fanatických menši…“

„Podívejte, Ertekinová.“ Uvědomil si, že teď se směje doopravdy. „Mně je to vážně jedno. Dneska jsem volný člověk, šlapu si tu po písku a tak. Jestli chcete skupinovou solidaritu, hnát se na záchranu vaší patriarchální víry, jen kupředu. Svého času jsem na stejné blbosti věřil taky. Proč byste měla být jiná?“

„Nebudu s vámi diskutovat o své víře.“

„Dobře. Tak nebudeme.“

Stáli v písku a naslouchali tichu. Někde dál od pobřeží příboj s duněním narážel na útesy. Drobné, smetanové vlny se lámaly na břehu a ustupovaly s šelestivým syčením.

„Jak jste přišel na to, že jsem Turkyně?“ zeptala se nakonec.

Pokrčil rameny. „Byl jsem tam dost dlouho. Jednou jsem měl tlumočnici, jmenovala se Sevgi.“

„Co jste dělal v Turecku?“

„Co myslíte?“

„Oblasti?“

Vážně přikývl. „Ano, standardní evropská odpověď. Když je to nebezpečné nebo nevhodné, šoupněte to do východního Turecka. Je to dost daleko, než aby to namíchlo někoho důležitého, a dlouhá cesta pěšky na západ, kdyby se někdo dostal ven bez svolení. Což se stávalo celkem často, takže jsem se tam vracel několikrát do roka. Vy jste z východní části?“

„Ne. Z New Yorku.“

„No jo.“ Přikývl. „Omlouvám se. Já myslel…“

Zarazil se, když její pohled vystřelil podél něho nahoru po pláži. Otočil se, i když mu dlouho pilovaný cit říkal, že tentokrát už je tu Norton doopravdy. Cupital k nim po mírném svahu písečné duny a Carl podle znaků, které dovedl číst, poznal, že nese hromadu špatných zpráv.

„Toni Montesová. Čtyřicet čtyři let, dvě děti.“ Jak Norton mluvil, na plátně na stěně konferenční místnosti naskakovaly odpovídající sekvence obrazů. Povrchně hezká hispánská žena, snímek průkazu, kostnatý obličej pohublý věkem, rezavé vlasy nabarvené henou, nakrátko, stylově zastřižené. Cvak. Tělo jako zmuchlaná změť sukně a blůzy, obkreslené bílou křídou na vyleštěné dřevěné podlaze na místě činu. „Zastřelená ve svém domě v Angelině Freeportu dnes večer.“ Cvak. Detailní záběr z márnice. Odřeniny kolem úst, rozmazaný makeup, oči zčernalé tlakem výstřelu do hlavy, který ji zabil. Vstřel na čele vypadal jako kráter. Cvak. „Děti byly na plaveckém výcviku s otcem. Je to inteligentní dům napojený na síť bezpečného sousedství a upgrade je zaplacený na tři roky dopředu. Merrin se buď dostal dovnitř díky nějakému velice sofistikovanému nástroji, nebo ho Toni pustila.“ Cvak. Detail trupu, zhmožděný bok a neeroticky povislé ňadro. „Došlo ke rvačce, udeřil ji, několikrát ji povalil na zem. Má několik zlomených žeber a skoro všude veliké modřiny. Viděli jste obličej. Krvavé stopy jsou také všude. Technici je našli na pohovce ve druhém pokoji, na stěnách a dalších místech.“ Cvak. Rudé skvrny na smetanové omítce. „Většina z nich patří jí. Tak to vypadá, že opravdu dorazil do města.“

„Znásilnil ji?“ zeptal se Carl.

Cvak.

„Ne. Žádné zjistitelné stopy sexuálního násilí.“

„Je to stejné jako u těch ostatních,“ poznamenaly Sevgi tiše. „Baltimore. Topeka, ta díra v Oklahomě. Loam Springs? Kdykoli zabil ženu, bylo to stejné. Ať mu jde o cokoli, není to sex.“

Cvak.

„Siloam Springs,“ pomohl jí Norton. „Je to vlastně taková zavšivená díra v Arkansasu, Sev. Hned za státní hranicí. Pamatuješ?“

„Ne, nepamatuju.“ Vypadalo to, že svého odseknutí téměř okamžitě lituje. Mávla rukou. Ostří z jejího hlasu zmizelo. „Motáme se v tom, Tome. Těžko si pak pamatovat místa.“

Norton pokrčil rameny. „Ale dost času na to říct si, že to byla díra, co?“

„Ach jo, zmlkni. Je to všechno v Jesuslandu, nebo ne?“ Ertekinová si promnula oko a pokývla k plátnu. „Proč tenhle označili?“

Sekvence obrazů se zastavila na jiném místě. Rorschachův test se skvrnami krve a tkáně. V rohu blikal rudý trojúhelníček.

„Jo. S tímhle si policie Freeportu nevěděla rady.“ Norton přistrčil datovku po stole. Kolem obrázku na plátně proplouval tok forenzních dat. „Když Merrin ženu konečně zabil, střelil ji ve stoje ve vedlejší místnosti. Vysokoenergetická elektromagnetická kulka jí prošla hlavou a vlétla do zdi za ní. Úhel nasvědčuje tomu, že stál přímo před ní. A právě to je divné. Kdyby zemřela na kolenou, když už vzdala marný boj, tomu bych rozuměl. Ale stát zpříma a nechat se po všem tom úsilí střelit? To mi moc nedává smysl.“

„Ale ano, dává.“ Carl se na okamžik odmlčel a zvažoval, co mu napovídala intuice a siločáry, které sledovala. Znal to, stejně jako jeho dlaň znala pažbu Haagu. „Vzdala to dřív, než byla v koncích, protože jí pohrozil něčím horším.“

„Horším, než že ji umlátí k smrti?“ Nortonovy oči se ledově zaleskly hněvem. Carl nedokázal odhadnout, jestli ten hněv patří stejnou měrou Merrinovi i jemu. „Nechcete mi říct, co přesně by to mělo být?“

„Děti,“ řekla tiše Ertekinová.

Přikývl. „Jo. Možná také manžel, ale hlavní roli hrály děti. Hrál na její genetické nastavení. Řekl jí, že počká, dokud děti nepřijdou domů.“

„To nemůžete vědět,“ ozval se stále vzteklý Norton.

„Ne, samozřejmě, že ne. Ale je to zřejmé vysvětlení. Dostal se přes ochranu domu. Buď ho Montesová znala a pustila ho dovnitř, nebo vykuchal software, a v tom případě znal dům natolik dobře, že věděl, že tam žijí děti a mají se brzy vrátit. To byla jeho páka, a tak ji použil.“

Všiml si, jak na sebe pohlédli.

„Sedí to,“ řekla Ertekinová spíš pro sebe než pro ostatní. „Ale zůstává další otázka. Když chtěl použít tuhle hrozbu, proč to neudělal hned na začátku? Proč nejdřív ten tanec kolem nábytku?“

Carl zavrtěl hlavou. „To nevím. Ale podle mě to vypadá jako poprava. Ten zápas musel znamenat něco jiného.“

„Výslech? Myslíte, že z ní chtěl dostat přiznání?“

Carl o tom chvíli uvažoval, zíral na hranici světla a šera, kterou na stěně vytvářela hrana plátna. Uvolněné vzpomínky se kroutily jako hadi. Tahle ženská vymačkávala jeho paměť pokaždé, když otevřela tu svojí nevymáchanou hubu. Tam ve vězení – uvažoval jste o tom? – to byly chodby na Felipe Souza a chladná nevyhnutelnost jeho úvah, když čekal na záchrannou loď. Teď ho dostala znovu. Rozpálená místnůstka v bezejmenné uličce v Teheránu. Čtverce slunečního světla zaseknuté do podlahy, jedno zamřížované okno. Zatuchlý pot a nevýrazný pach páleného masa. Jekot odněkud z chodby. Krev na jeho pěsti.

„Nemyslím. Jsou šikovnější způsoby, jak získat informace.“

„Jaké?“ naléhal Norton. „Sadismus? Nebo je to nějaký übermensch? Brutalita právem genetiky.“

Carl se mu na okamžik zadíval do očí, jen aby věděl. Norton jeho pohled snesl. Carl pokrčil rameny.

„Možná to byla prostě jen zuřivost,“ řekl. „Možná se ten Merrin přestal z nějakého důvodu ovládat.“

Ertekinová se zamračila. „Dobře. Ale pak? Pak se prostě uklidnil a popravil ji?“

„Možná.“

„Pořád mi to moc nesedí,“ řekl Norton.

Carl odmítavě pokrčil rameny. „Proč by mělo?“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, Nortone, že na základní biochemické úrovni nejste jako Merrin. Ani jeden z vás. Od limbického systému, přes mandle až k orbitofrontálnímu kortexu, probíhají v Merrinovi tisíce biochemických procesů, které vy nemáte.“ Carl tím chtěl projít s klidem a odstupem – procedury sociálního přizpůsobení zabraňovaly, aby vystupoval a mluvil konfrontačně. Ale přes to všechno ho únava v jeho hlase ohromila. Rychle dokončil. „Je samozřejmé, že vám to smysl nedává. Nemáte zmapované, kde ten chlapík právě teď je.“

V měkce osvětlené konferenční místnosti se rozhostilo ticho. Pohled Ertekinové na sobě ucítil jako dotek. Podíval se na své ruce.

„Říkali jste, že kromě téhle zabil dvacet dalších.“

„Sedmnáct potvrzených,“ ozval se Norton, „na místě se našel genetický materiál. Jsou ještě další čtyři, u kterých si nejsme jistí. V tom nejsou započítáni lidé, které zabil a snědl na palubě Horkanovy chlouby.“

„Jo. Máte to zmapované? Kde všude se objevil?“

Nevzhlédl, ale cítil, že opět proběhla výměna pohledů.

„Jistě,“ odpověděl Norton.

Naklonil se k datovce a obraz krve Toni Montesové zmizel. Jeho místo zaujala mapa severoamerického kontinentu protkaná dálnicemi a proťatá rudou hranicí mezi státy Pásu a Unií. Na mapě bylo sedmnáct černých čtverečků a čtyři šedé, každý doprovázela malá fotka oběti. Carl vstal a šel ke stěně, aby lépe viděl. Fotografie u Angelině Freeportu ukazovala rozesmátou Toni Montesovou s vlasy vyčesanými na nějaký večírek a v šatech bez ramínek. Lehce se jí dotkl a dolů se rozvinulo okénko s podrobnými údaji. Matka, manželka, obchodnice realitami. Tělo.

Pohlédl na ostatní fotografie. Byly si většinou podobné, momentky, výseky zachycené během života. V několika případech to byly kopie hologramů z dokladů, většinu ale tvořily úsměvy a mžourání pro objektiv, těsně oříznuté, aby se v obrazu neobjevili členové rodiny nebo přátelé. Obličeje vytvářely směs ras a věk se pohyboval od pětatřiceti až ke staršímu muži před sedmdesátkou. Ženatí a vdané, s dětmi, bezdětní. Zaměstnání od datasystémových specialistů po manuální dělníky.

Neměli nic společného kromě kontinentu, na kterém žili, a toho, že teď byli mrtví.

Vrátil se k západnímu pobřeží. Norton něco udělal s datovkou a oblast sanfranciské zátoky se zvětšila a nasunula se přes celkovou mapu. Místo dopadu Horkanovy chlouby bylo vyznačeno čtvercem bez měřítka kousek od pobřeží a vedle něho bylo pod sebe srovnáno jedenáct tváří a jmen. Další tři červené čtverečky byly seskupeny kolem San Francisca a Oaklandu. Carl pozoroval seskupení obrazců a nějak se mu zdálo, že nejdou dohromady. Zamračil se, dotkl se obrazu a četl údaje v rozvinutém okénku.

Pročítal údaje.

„Jo, správně.“ Ertekinová přistoupila k němu. Náhle cítil její vůni. „Vrátil se. Dvě vraždy v ten den, kdy Horkanova chlouba dopadla na hladinu. Pak mizí přes hranici do Republiky. Další zastávka Van Horn, Texas, devatenáctého června. Eddie Tanaka, zastřelený před bordelem na vnitrostátní dálnici číslo deset. A pak je zase zpátky u Zátoky, druhého října, skoro o čtyři měsíce později. Co vám z toho plyne?“

„Zapomněl si šrajtofli?“

„A jsme u toho. Já věděla, proč jsme vás najali.“

Carl se otočil a vyčítavě na ni pohlédl. Něco se stalo s linkou jejích úst. Pomalu se nadechl, jestli znovu zachytí její vůni. „Pracuje s neúplnými údaji. Když dostal svůj seznam, neměl na něm od začátku všechna jména. Proč by v červnu jel do Jesuslandu, když se zase musel vracet nazpátek, aby později oddělal toho chlapíka, hmm, Whitlocka? A teď je tady ta Montesová, zabitá v Angelině Freeportu. To je kousek od Zátoky a žádné hraniční kontroly. Rozhoduje se cestou.“

„Správně. Na to jsme přišli taky.“ Ertekinová couvla k místu, kde seděl Norton. „Kdyby byl Jasper Whitlock typ Eddieho Tanaky, dalo by se říct, že ho Merrin napoprvé nenašel a musel se vrátit. Ale Whitlock byl zprostředkovatelem zdravotnických služeb. Naprosto poctivý a vzorný občan, pilíř společnosti, dělal si svoji práci. To nebyl typ člověka, kterého je těžké najít. Merrin ho zastřelil rovnou za stolem v jeho kanceláři. Takže to musí být tak, že Merrin ještě v červnu nevěděl, že ho má zastřelit. Zjistil to až později.“

„Otázka zní: Odkud?“ Carl se díval na mapu kontinentu a rozptýlené značky. „Přešel hranici, aby sejmul Tanaku, a pokračoval až do Texasu. Je nějaká známka toho, že tam šel kvůli informacím?“

„Ne. Tanaka byl jenom malej parchant. Drogy, nezákonné potraty. Nějaké to pašování orgánů.“

Norton s klidnou tváří vzhlédl od datovky. „Vlastně taková jesuslandská verze zprostředkovatele zdravotnických služeb.“

„Jo…“

Ertekinová se zamračila. „Tohle jsme už prověřili,“ řekla Carlovi. „Tanaka nezískal žádnou zdravotnickou kvalifikaci v Republice, ani nikde jinde. V nebezpečném biologickém materiálu to byl samouk…“

„Krysař,“ napověděl Norton.

„Každopádně byl nezaměstnaný poslední dva roky a žil z řady žen od El Pasa na východ. Předtím Houston, stejný profil. Tak se nejspíš dostal k první provizi za potrat. Je v tom spousta peněz…“

„Chytání krys.“ Carl pomalu pokývl. „Dobře. Takže když koukám na tu mapu, máme tady jihovýchodní Texas, severní Texas, západní Oklahomu, pak dvě vraždy v Coloradu, jednu pravděpodobnou v Iowě, v Kansasu jednu pravděpodobnou a jednu jistou, Ohio, Michigan, dvě v Illinois, pravděpodobnou v Jižní Karolíně, v Marylandu taky pravděpodobnou, Luisianu, Georgii a severní Floridu. Máte jakoukoli spojitost mezi těmi oběťmi? Cokoli, co nějak pasuje?“

Výraz tváře Ertekinové byl dostatečnou odpovědí. Také se dívala na mapu a roztroušené tváře mrtvých.

„Podle všeho, co víme, si je může vybírat podle telefonního seznamu,“ řekl Norton vážně.

Čtrnáct

Probral ji křik.

Než se sebrala, na okamžik myslela, že je to zloděj, nebo příliš bujné smlouvání dole na tržišti. Ale rytmus výkřiků se nakonec prodral závojem spánku a ona si uvědomila, kde je. Prudce se posadila na úzké kasárenské posteli. Syn už nepůsobil a v hlavě měla pusto. Na druhé straně místnosti slunce prosakovalo na okrajích moly rozežraného varipolárního závěsu; perleťové světlo se natahovalo přes podlahu na stěnu nad postelí. Pohlédla na hodinky a zaúpěla. Skandování zvenčí znělo tlumeně, ale jednotlivá slova ani slyšet nepotřebovala.

Na stolku vedle postele zazvonil telefon. „Jo?“

Do ucha se jí ozval Nortonův hlas. „Slyšíš fanoušky?“

„Sním nebo bdím?“

„Pěkné probuzení, Sev. Kdybysme zůstali ve městě, jsme v bryndě. Ten tvůj policejní mozek zase zachránil situaci.“

„Jo.“ Odhodila přikrývku a spustila nohy z postele. V chladném vzduchu jí na stehnech naskákala husí kůže. „Takže Parris má v Tallahassee přece jenom kamarády.“

„Ještě hůř.“ Z Nortonova hlasu zazněla hořkost. „Šel s tím do médií. V celém Dobré ráno, Jihu se mluví jen o nás.“

„A sakra.“ Volnou rukou hledala po zemi oblečení. „Myslíš, že se odsud můžeme dostat?“

„No, suborbitálem určitě ne. Cokoli drželo v South Florida State Marsalisovo genetické tajemství pod pokličkou, je dávno pryč. Provalilo se to. Buď mluvil Parris, nebo to pustil někdo z vyšších míst.“

„Ať je to jenom Parris.“

„Jo, no každopádně tam máš Jesuslanďany v padesátistupech u obou bran a táhnou se po silnici určitě několik kilometrů. Jsou to takový ty mučednický typy, co by pro boha umřely. Právě jsem domluvil s naší tiskovou spolupracovnicí v Miami, a ta mi říkala, že kazatelé si už zamlouvají vysílací čas odsud až na Aljašku.“ I v telefonu slyšela, jak se znovu šklebí. „My neprcháme jen před spravedlností Republiky, Sev, ale taky před božím hněvem.“

„Skvělý Tak co budeme dělat?“ Sevgi nasoukala ruku do rukávu halenky. „Poletíme domů postaru? KOLIN by tu měl mít pro krátké přelety vipáků pár learů, ne?“

„Řekl bych, že jo.“

„A nesestřelí nás, až vzlétneme do vzdušného prostoru Republiky?“

Norton mlčel. Sevgi si vzpomněla na tvarovací košíčky až ve chvíli, kdy už měla halenku skoro zapnutou. Znovu spoj rozepnula a rozhlížela se po podlaze.

„No tak, Tome. Snad si vážně nemyslíš…“

„Jasně, nejspíš by nás nesestřelili, ale mohli by pilota donutit k přistání na Miami International a vytáhnout si nás z letadla tam. Nejsme v těchhle končinách populární, Sev.“

„To nikde,“ zabručela. Průsvitný tvarovací košíček se zaleskl u nohy postele. Zdvihla ho dvěma prsty a vmáčkla pod pravé ňadro. „Dobře, Tome. Co chceš dělat?“

„Promluvím s Nicholsonem.“ Dělal, že neslyšel její zafunění. „Sev, možná je to kretén, ale stále je odpovědný za operace. Pro něho nebude o nic lepší než pro nás, když skončíme ve vězení někde v Miami.“

Sevgi se šourala po zšeřelém pokoji a hledala druhý košíček. „Nicholson se za nás nebude prát na vládní úrovni, Tome, to přece víš. Na to je moc velkej politik, aby si naštval lidi s tak silným vlivem. Jestli se do toho zamontuje Tallahassee, nechá nás, ať se tu plácáme v průvanu.“

Další chvilka váhání. Hluk davu sem zvenčí doléhal jako vzdálený příboj. Sevgi našla druhý košíček pod postelí, vydolovala ho ven a levou rukou neobratně umístila pod levé ňadro. Posadila se na pelest postele a znovu začala zapínat šev halenky.

„Řekni, že se pletu, Tome.“

„Myslím, že se pleteš, Sev. Nicholson to bude brát jako střet s jeho bezpečnostními nařízeními a nečinnost ho přinejmenším postaví do špatného světla. I kdyby neintervenoval v Tallahassee osobně, požene to výš s nálepkou spěchá.“

„A mezitím co? To tady budeme pořád trčet?“

„Jsou mnohem horší místa, kde se dá uvíznout, Sev.“ Vzdychl si. „Hele, nejhorší varianta je, že bys strávila den na pláži se svým novým přítelem.“

„Mým novým…“ Odtrhla telefon od ucha a zírala na něj. Malá obrazovka nevinně světélkovala matnou šedí. Norton vypnul video. „Trhni si, Tome.“

„To byl jenom fór, Sev.“

„Jo? Tak až budeš zas někdy na Pátý Avenue, kup si novej smysl pro humor.“

Ukončila hovor.

Z pozorovatelny obrácené k pevnině to nevypadalo nijak dramaticky. Několik stovek různě oblečených mužů a žen se motalo před bránou do komplexu, zatímco vlevo, obklopená početnou suitou, nějaká postava plamenně hovořila z přenosného plastového pódia s integrovaným ozvučovacím systémem. Nad hlavami davu se třepotalo několik amatérsky splácaných holoplakátů. Kolem příjezdové cesty parkovaly kapky, několik veteránů se spalovacími motory a jednotlivci i dvojice se opírali o jejich boky. Ranní slunce se odráželo od skla a kovu. Několik helikoptér, které kroužily po nebi, podle všeho patřilo médiím.

Nevypadalo to nijak dramaticky, ale oni byli dobrých dvě stě metrů od brány, hluk byl tlumený a detaily se nedaly rozlišit. Když ještě Sevgi sloužila jako pochůzkářka, účastnila se dohledu u několika masových akcí a dobře věděla, že v takových případech se nedají dělat rychlé závěry. Všechno se to mohlo zvrtnout v jednom okamžiku.

„… možná vypadá jako člověk, ale tím se nedejte oklamat.“ Slova se nesla ze zvukového systému pódia a zatím nezněla nijak hystericky. Ať byl ten kazatel kdokoli, rozehříval se zvolna. „Člověk je stvořen k lásce k Bohu a k obrazu božímu. Tohle, ta kreatura, byla stvořena zpupnými hříšníky rozesetím sémě, které nám Bůh ve své moudrosti dal. Bible nám praví…“

Přestala poslouchat. Zamžourala na jednu z kroužících helikoptér.

„Státní policie není na obzoru?“ zeptala se strážného na věži.

Zavrtěl hlavou. „Objeví se, až tihle šašci zaútočí na bránu, ne dřív. A to jen proto, že vědí, že při překročení hranice můžeme použít ostré.“

Jeho tvář byla lhostejná, ale hořký podtón jeho hlasu nebylo možné přeslechnout. Na jeho jmenovce stálo Kim, ale Sevgi ho i při všeobecné neochotě hledat kořeny spíše odhadovala na Číňana. Před rozdělením, během horečky Zhang, lůza při lynčování příliš nerozlišovala.

„Pochybuju, že na to dojde,“ odpověděla naoko sebejistě. „Vypadneme odsud před obědem. Pak se všichni vrátí domů.“

„To je dobré vědět.“

Nechala ho zahleděného přes obrannou linii KOLINu na dav a sešla zamřížovaným schodištěm dolů. V porovnání s okolím bylo uvnitř zlověstné ticho. Po dobu krize pozastavili provoz nanoracku a všechny hangáry byly uzavřené. Odtažené, deset metrů široké nakladače, stály nehybně na odstavných plochách jako obrovské tanky bez věží z nějakého kolosálního městského konfliktu. Jejich čtverhranné nakládací plošiny byly prázdné.

Na druhém konci komplexu nanorack mizel v oblačném příkrovu jako boží požární žebřík. Vedle něho všechno na zemi vypadalo jako hračka. Perez byl vystavěn brzy, už v době, kdy Mars byl jen nepatrně osídlenou pouští a Bradbury jenom shlukem několika tlakových buněk. Teď vypadal opotřebovaně a chmurně, předimenzovaná stavba byla plná šedých a černých skvrn. V porovnání s veselým, jasně probarveným minimalismem Saganu a Kaku byl Perez stařina. Dokonce i pro Sevgi, která neměla nanoracky ráda, ať měly jakoukoli barvu, to byl melancholický pohled.

„Byla jste někdy nahoře?“

Rozhlédla se a uviděla Marsalise. Přiblížil se k ní na necelé dva metry, aniž by o sobě dal vědět. Pozoroval ji se zamyšleným výrazem, který jí tolik připomněl Ethana, že jí po zádech přeběhl mráz.

„Ne na tomhle.“ Pokývla zhruba k severu. „Můj výcvik probíhal většinou na severu. Hlavně na Kaku. Byla jsem na Saganu a Hawkingu a na tom, co postavili v Levinu.“

„Nemluvíte zrovna nadšeně.“

„Ne.“

Musel se usmát. „Ale peníze jsou dobré, co?“

„Peníze jsou dobré,“ souhlasila. Pohlédl k bráně a úsměv z tváře mu zmizel. „Ten všechen kravál je kvůli mně?“

„Ano.“ Z nějakého důvodu cítila rozpaky, jako by ti lidé na druhé straně drátu byli její známí, jejichž špatné chování musí omlouvat. „To váš starý přítel Parris. Vypadá to, že nakonec má k vašemu odchodu námitky. Pustil celou tu věc do místních médií.“

„Takže od vás bylo chytré, že jsme včera v noci jeli sem.“

Pokrčila rameny. „Nějakou dobu jsem dělala na ochraně svědků. Naučíte se nemít nic za jisté.“

„Aha.“ Zdálo se, že chvilku o něčem přemýšlí. „Dají mi vaši lidé zbraň?“

„To není součást dohody. Nečetl jste ji?“

„Ne.“

To ji zarazilo. „Opravdu?“

„Strávila jste někdy nějaký čas v jesuslandském nápravném zařízení?“ Měkce se usmál, ale jeho oči, plné vzpomínek, zůstaly tvrdé. „To není místo, kde se nimráte v detailech, když vás konečně propouštějí.“

„Jasně.“ Odkašlala si. „Ve smlouvě stojí, že vás KOLIN najímá jako poradce, nikoli pro nasazení. Takže tedy zbraň nepotřebujete.“

„Budu, pokud se naši přátelé z Jesuslandu rozhodnou vzít ploty útokem.“

„To se tady nestane.“

„Vaše důvěra je povzbuzující. Můžeme odsud odletět?“

„Nezdá se. Tom pracuje na diplomatickém řešení, ale bude to ještě nějakou chvíli trvat, než se dozvíme, jestli to máme riskovat. V téhle části světa mají vzdušné síly sklon nejdřív střílet, a pak teprve prohlédnout vrak.“

„Jo, o tom jsem už slyšel.“ Odvrátil se od elektrických plotů a brány a zadíval se přes blyštivou hladinu Atlantiku. „Když už na to přišla řeč, netušíte, proč vzdušná policie Pásu neposlala za Horkanem teplem naváděnou raketu, když překročil čáru? Slyšel jsem, že tihle kluci jsou taky docela nervní a Horkan se musel jevit jako slušná hrozba.“

„Patrně jim místní pracovník KOLINu řekl, aby to nedělali.“

„Jo?“ Marsalis povytáhl obočí.

„Ano. V tomto období jsou vztahy s Pásem velmi dobré. Ne jako tady dole. Minulý rok jsme vyjednali přímé UI rozhraní, vysoce spolehlivé protokoly, minimální přetečení. S-džin Saganu zmapoval trajektorii a převedl Horkana přímo pod vzdušnou pravomoc Pásu. Žádné blokování, žádné kontroly dat, kromě základních. Vyrovnávací paměti se vyprázdnily během nanosekund.“ Sevgi rozpažila. „Všichni jsou spokojení.“

„A Merrin zvlášť.“

Neřekla nic. Mezi nárazy větru od oceánu k nim občas doléhal skandovaný pokřik. Po několika vteřinách se od ní Marsalis odvrátil a zamířil k vodě. Nepromluvil, ani se neohlédl. Až když udělal tři kroky, pochopila, že čekal, že bude pokračovat v konverzaci. Když nic neříkala, odcházel.

„Kam jdete?“ Neznělo to tak nenuceně, jak zamýšlela. Zastavil se a otočil se k ní.

„Proč?“ zeptal se s vážným výrazem. „Jsem snad v ochranné vazbě?“ Zatraceně. „Ne, já jen tak.“ Rozpačitě mávla rukou. „Kdybych vás později potřebovala rychle najít.“

„Jdu se ještě projít po pláži. Půjdete taky?“

„Ach… ne.“ Váhala. Čekal. „Potřebuju si prohlédnout místo činu u Montesové, dokud máme trochu času. Jestli na mě něco nejukne.“

„Je to pravděpodobné?“

„Ne, ale jeden nikdy neví. Sleduju Merrinovu práci poslední čtyři měsíce. Na rozdíl od policie Freeportu. Něco by tam mohlo být.“

„Takže žádný přímý interface?“

„Ne. Technicky vzato nepatří pod RimSec. Tam platí legislativa Freeportu. Jejich policie je autonomní, pracuje jako kterákoli městská policie jinde v Republice.“

„A vy se s nimi nedělíte o poznatky?“

„Ne. Říkala jsem vám, že nechceme paniku.“ Mávla směrem, ze kterého se ozývalo skandování. „Poslouchejte. Jak myslíte, že budou takovíhle lidé reagovat na zprávu, že po Severní Americe běhá třináctka, kanibal, a z plezíru si vybírá a vraždí lidi? Pamatujete na Sundersena?“

„Erica Sundersena?“ Pokrčení ramenou. „Jistě. Minulý rok jsem jeho hledáním strávil několik měsíců. Jako každý.“

„Pak si vzpomínáte, jak to vypadalo. Sedm týdnů a málem jsme měli stanné právo v pěti státech Republiky. Média byla plná klonovaných monster. Ozbrojená lůza se snažila dostat do Cimarronu a všechny tam zmasakrovat. Kdyby se Sundersen včas neprozradil, měli bysme tu novou horečku Zhang. A to jenom utekl. Nikoho nezabil. Tady u toho by se dav urval z řetězu.“

„Jo, lůza. Vy lidi máte takovej zvyk.“

Sevgi jeho popíchnutí ignorovala.

„Nechceme jen další krveprolití,“ prohlásila zarputile. „Upozorňujeme místní policii, že nás případ zajímá a poskytujeme jim všemožnou pomoc. Ale nemůžeme si dovolit, aby kdokoli znal celý obraz.“

Přikývl. Vypadalo to, že na svoji procházku po pláži zapomněl. „Takže jaký obraz dostanou?“

„Krycí historka pro Republiku je Marstech. Zlodějský gang a jeho spory s distribuční sítí.“ Slova jí na jazyku hořkla, stejně šroubovaná a nevěrohodná jako oficiální prohlášení o nějaké korporátní akci. Potlačila úšklebek a pokračovala. „Když jde o takovou špínu, jako byl Tanaka, je to snadné. Když je obětí spořádaný občan, hodíme to na vedlejší kolej – nevinný kolemjdoucí nebo omyl.“

„To vypadá trochu nepřirozeně. Co děláte s genetickými stopami?“

„Ty jim vezmeme. S-džinové KOLINu mají přístup do policejních dat po celé Americe a vytáhnou všechno, co odpovídá profilu. Je to obvykle dlouho předtím, než se znalci dostanou ke genetickému skenu místa činu, takže ve většině případů jsme u toho dřív, než se vůbec ví, že se tam objevila třináctka.“

„Ve většině případů?“

„Jo, na pár doktorů jsme museli zatlačit, aby mlčeli.“ Pohlédla stranou. „S autoritou KOLINu to není problém.“

„To si umím představit.“

Cítila, že lehce rudne. „Heleďte, potřebuju jít do hlavní budovy. Vy chcete jít na pláž. V pohodě.“

„Ne, to je dobrý. Půjdu s vámi.“

Ostře si ho změřila. Odpověděl jí nevinným pohledem. „Asi bych se na tu Montesovou měl taky podívat. Abych si zasloužil plat.“

Společně tedy přešli plochu před strážní věží a zamířili k hlavnímu komplexu. Den už byl docela teplý a Sevgi šimral její vlastní, lehce zatuchlý pach v nose. Litovala, že si před tím, než vylezla z hostinského apartmá, nedala sprchu.

„Takže říkáte,“ přerušil ticho Marsalis, „že Republika neví, že tohle má spojitost s Horkanovou chloubou.“

„Ne. Média tvrdí, že nikdo nepřežil. Nechali jsme jim. ten kanibalismus a potvrdili, že kdokoli přežil vraždění, musel zahynout při dopadu. Dovolili jsme jim, ať si udělají fotky.“

„Ach.“

„Jo.“ Sevgi našpulila rty. „Lidožroutské orgie na lodi duchů – klikněte pro další fotografie. To je sen, jak to sežrali. Rozhodili to po všech stránkách sítě. Úplně zapomněli, co je to investigativní žurnalistika.“

„Je to po ruce.“

Pokrčila rameny. „Běžná americká média si cení senzace víc než faktu už přes sto let, a rozdělení ten trend ještě zdůraznilo. Ale opravdu je to zázrak, že Merrin ten dopad přežil. Podívejte, musel nějak obelstít systém, aby ho vpustil zpět do kryoboxu, který je už poškozený natolik, že zmrazovací sekvence nefungují. Tohle musí nějak obejít a přimět kryobox, aby se naplnil gelem, aby zaplavil živé tělo při plném vědomí…“

„Ne že by na to všechno neměl spoustu času.“

„To vím. Ale tohle je jenom začátek. Musel si tam lehnout a nechat se zaplavit bez sedativ. Musel vdechovat gel, bez sedativ, při plném vědomí, aniž by se plíce bránily, a to přinejmenším dvacet minut, zatímco Horkanova chlouba programovala přiblížení, vstoupila na klesající oběžnou dráhu, dělala korekce sestupu a dopadla do oceánu.“

Napravo od nich se jako dinosaurus tyčil nakladač a zastiňoval ranní slunce. Když vstoupili do jeho dlouhého stínu, Sevgi se zachvěla. Pohlédla na Marsalise, jako by to snad byla jeho vina.

„Uvědomte si, jak se musel cítit – byl uzavřený ve stojící rakvi, ten sajrajt mu tekl do nosu, do úst, zaplňoval mu plíce, tlačil mu na oči a loď se třásla, jako by se měla rozletět na kusy, a dost dobře se rozpadat mohla. Umíte si představit, jaké to to muselo být?“

„Snažím se,“ odpověděl mírně. „Víme, jak se dostal na břeh?“

Přikývla. „První obětí v oblasti Zátoky by Ulysses Ward. Viděl jste ho na mapě včera večer. Magnát přes mikrofaunu, má kultivační farmy po celém pobřeží okresu Marin a hromadu těch ukotvených planktonových plošin zhruba sto kiláků od pobřeží. Nemáme záběry ze satelitu, abychom měli jistotu, ale vypadá to, že tam zrovna byl na kontrole, když Horkanova chlouba spadla. Byl zvědavý, dostal se moc blízko, zaplatil životem.“

„Nebo tam jel právě kvůli tomu, aby vyzvedl Merrina.“

„Jo, taky jsme o tom uvažovali. RimSec provedl šetření s-džinem, ale nedokázal najít žádné spojení mezi Wardem a Merrinem. Šli jsme čtyřicet let nazpět. Pokud se neznali v předchozím životě, je to přesně to, co to je – nešťastná shody okolností.“

„Jak ho zabil?“

„Puškou na žraloky Cressi. Viděl jste někdy někoho zabitého takovou věcí?“ Sevgi udělala názorné gesto. „Je stavěná tak, aby přes deset metrů vody zastavila velikého bílého žraloka. Je to v podstatě ruční dezintegrátor. Rozhodil Wardovo břicho po všem nábytku kolem. Stejně dopadl i zaměstnanec Emil Nocera. To všechno jedním a tím samým výstřelem.“

„Díky za exkurzi.“

„Dobře. Vyšetřovatelé říkají, že na místě činu byli v tu dobu další dva zaměstnanci, ale ti utekli.“

„Těžko se jim divit.“

„Jo, a navíc to byli ilegálové. Je jasné, že to je tam většina sezónních dělníků. Vidí něco, ale rozhodně se nezdrží, aby svědčili. RimSec je hledá, ale moc nadějí si nedělají.“

„Vědí, o co jde?“

„RimSec ano, ale tím to končí. Veřejnost nic neví, to si nemůžeme dovolit my ani oni. Mezi Jesuslandem a Pásem je to dost napjaté i bez toho, že by se rozneslo, že jim tenhle chlapík překračuje jejich úžasnou hranici jako plůtek na rabatu.“

„Ale poldové z Pásu vědí, že zabíjí i v Republice?“

„Řeklo se jim to.“

„Je od nich hezké, že to kvůli vám drží pod pokličkou.“

„No, jak jsem řekla, přes hranice to láskou zrovna nejiskří. A nevypadá to dobře, když těžce ozbrojení a špičkově vybavení státní poldové Pásu nedovedou zastavit nějakého psychouše, co se chodí vyřádit za hranice. Uvidíme, co s tím udělá diplomacie.“

„K čemu je technologie, když na své straně nemáte Boha?“

„Jasně. A když se k tomu provalí, že ten psychotický zabiják je… hmm…“

„Genetické monstrum?“ zeptal se přívětivě. „Zmetek?“

„To jsem neřekla.“

„Ne. Asi ne.“

„Republika už dávno krmí své lidi tím, že Pás je jen zbabělým ústupkem systému Číňanům. A s povídačkami, co přicházejí z Číny, s uprchlíky z černých laboratoří.“ Znovu pokrčila rameny. „Asi si dovedete představit, co by tenhle způsobil za poprask.“

„Živě. Hodných monster se nikdo nebojí.“

Vyšli ze stínu nakladače. Sevgi otočila hlavu, aby se vyhnula ostrému slunci, a zdálo se jí, že po černochových rtech přejel úsměv. Jeho pohled mířil někam daleko za budovy obklopující nanorack.

„Něco legračního?“

Odpoutal se od obzoru, ale nepodíval se na ni. „Ani ne.“ Zastavila se.

Po několika krocích se zastavil i on a otočil se k ní. „Něco důležitého?“

„Jestli máte co říct, ráda bych to slyšela,“ řekla klidně. „Když se mnou nebudete mluvit, nebude to fungovat.“ Několik dlouhých okamžiků si ji měřil.

„Vážně to není nijak důležité,“ řekl lehkým tónem. „Myslím, že byste to nazvala rezonancí.“

Nepohnula se. „Rezonancí s čím?“ Povzdechl si.

„Rezonancí s monstry. Víte, co je to pistaco?“

Hledala v paměti a vylovila něco ze starého školení o zločinech ve výcvikových táborech na altiplanu.

„Jo, něco jako démon, ne? Věří v to indiáni. Nějaký druh upíra?“

„Jste blízko. Pistaco je bílý muž s dlouhým nožem, který přichází v noci a rozsekává indiány, aby se dostal k jejich tělesnému tuku. Nejspíš je to vzpomínka konquistadory a inkvizici, protože těm trocha čtvrcení ve jménu božím a Ježíše Krista nijak nevadila. Ale teď se na to na altiplanu dívají z trochu jiného úhlu.“

160 / Richard K. Morgan • Varianta 13 „A to?“

Marsalis se ušklíbl. Děsilo ji, jak moc jí připomíná Ethana a jak hluboce se jí to dotýká v místě, kterého se dotýkal i on.

„Dnes už lidé v Andách nevěří, že pistaco je bílý muž jako takový. To je pryč. Je to pořád stejné monstrum, vypadá pořád stejně, ale teď příběh vypráví o tom, že pistaco je zlo, které bílý muž přivezl zpět.“

Pokývl k temné, pavučinové konstrukci nanoracku.

„Přivezl zpět z Marsu.“

Patnáct

Kódy do sebe zapadly. Sevgi cítila, jak je vytlačována z reality, odvrací se od ní jako děcko odváděné od televize hřejivou rodičovskou dlaní. Pohovky v KOLINu na Floridě byly neohrabané, z třicet let starých armádních zásob, úplně uzavřené a zvukotěsné a jejich tichou nehybností se neslo nízké zvonění, které jí rezonovalo někde hluboko v břiše. Navykle se tomu poddala. Jemné směřování k novému ohnisku. Sem se dívej, sem se dívej. Připadalo jí, že se barvy nad ní smíchaly do nějakého významu jen těsně mimo dosah. Zvonění byl tlukot jejího srdce, proudění krve žilami a tepnami, buněčné vědomí. Víření se vzdouvalo a ustupovalo, lesklo se, jako by se v něm rozpouštěl starý celuloidový film. Naskočila standardní pouštní struktura.

Rozhlédla se. Marsalis s ní nebyl.

„Dobré odpoledne, madam.“

Interface policie Freeportu byl pohledný černý pochůzkář něco málo po dvacítce, jeho výložky se třpytily v překvapivě chladném arizonském slunci. Tkanina jeho uniformy s krátkými rukávy měla dokonalou texturu, stejně jako pokožka bez jediné vrásky. Provazce a uzly svalů se mu vlnily na předloktích a vzdouvaly uniformu na ramenou. Sevgi s hořkostí napadlo, že vypadá, jako by vypadl z nějaké staré porno zážitkovky, z úvodní scény, kde se ještě nesvlékají šaty. Předpokládala, že to mělo vzbudit respekt a důvěru k policejnímu sboru Freeportu, ale na ni to působilo tak, že se málem začala hihňat a trochu se rozehřála.

No jo, aspoň to není další superštětka s dokonalým tělem.

Vlastně se rozehřála trochu víc než trochu.

„Hmm, čekám na…“

Interface přikývl. „Na kolegu. Už jde, ale chvilku to potrvá. Mohu vidět vaše oprávnění?“

Sevgi zdvihla otevřenou dlaň a sledovala, jak z ní tryská namodralé předivo strojového kódu. S jemným praskáním se rozstříklo na zemi a zmizelo v hlíně, jako by se do ní vsáklo. I přestože barva byla jiná, připadalo jí, jako by krvácela z rozříznutého zápěstí, a necítila se dobře. Alespoň tak si to představovala, kdyby…

Nech toho.

„Děkuji, madam. Můžete pokračovat.“ Před ní rychle naskakovaly známé struktury datových domů. Interface ukročil stranou, aby Sevgi naznačil její nové postavení. „Váš kolega.“

Ani si nevšimla. Marsalis se začínal zhmotňovat vedle ní. Sledovala, jak získává formu, a náhle ztratila zájem o pochůzkáře. Přitažlivost tkvěla ve vráskách, rysech jeho tváře, nevýrazné jizvě na levé ruce, který vypadala jako spálenina, v sotva znatelných stopách šedin v jeho krátkých vlasech. V tom, jak se jeho rty lehce pohnuly doprava, když uviděl pochůzkáře. Ve způsobu, jakým se zhmotnil, jako by blokoval dveře někam jinam. V tom…

Stále si nebyla jistá, proč najednou souhlasil, že s ní půjde do virtuálu.

„Dal jste si načas,“ řekla o něco příkřeji, než zamýšlela.

Pokrčil rameny. „Za to můžou geny. Třináctky jsou vysoce odolné proti hypnotickým technikám. V Orlovci jsem znal pár maníků, co museli pod sedativa, než vůbec mohli použít v-formát. Nepůjdeme se podívat na Toni?“

Interface je vedl pískem k nejbližšímu datovému domu. Primární místo činu, viselo ve vzduchu vedle něho holografickou modří. Bylo neobvyklé, že stavba měla dveře. Pochůzkář otevřel černou železnou petlici a opřel se o hrubé křídlo dveří. Neochotně se otevřely do přeplácané a nevkusně zařízené vstupní chodby předměstského domu.

„Jmenuji se Cranston,“ řekl interface, když ustoupil, aby mohli projít. „Jestli budete potřebovat pomoc oddělení, zavolejte mě, prosím. Oběť je v jídelně. Druhé dveře vlevo. Můžete na všechno sahat a s čímkoli hýbat. Pokud ale budete chtít změny uložit, musíte mi to oznámit.“

Toni Montesovou našli na podlaze jídelny, nedaleko od stěny, na které se rozstříkla její krev a mozek. Při pádu se stočila a dopadla na bok, hlavu pootočenou tak, že bylo vidět mokvavou díru po výstřelu. Údy měla rozhozené, jako by neměla žádné kosti, nohy bosé. Lehce rozechvělý, bílý obrys těla ji zdánlivě izoloval od jejího domova, jako by byla vyříznuta z obrazu. Když se přiblížili, začaly se nad tělem v úhledných holografických kolonkách odvíjet doplňující údaje. Tělesná poranění, čas smrti. Pravděpodobné příčiny druhotných poranění. Věk, pohlaví, rasa. Genetické charakteristiky.

„Tohle nesnáším,“ řekla Sevgi, aby řeč nestála. „Zatracená kultura podlejzání. Vždycky se to nacpe tam, kam se potřebuješ podívat.“

„Asi by to šlo vypnout.“

„Jo.“ Ale k zavolání Cranstona se neměla. „Když jsem začala sloužit u sboru, soudila se newyorská policie kvůli nabídce v menu, kterou jste mohl přimět mrtvolu mluvit.“

„Ježíši, kterýho vola tohle napadlo?“ řekl Marsalis, ale v jeho hlase nebyl patrný žádný zájem. Klečel u těla a vraštil obočí.

„Nevím. Nějaký cvok, co neměl co dělat a potřeboval vykázat činnost. Odůvodnění bylo zamezit ztrátě citu. Mělo to člověku připomenout, že to ještě nedávno byla živá, dýchající lidská bytost.“

„Jasně.“ Žena měla ruce rozhozené dlaněmi vzhůru. Za jednu ji vzal a zvedl ji. Vypadalo to, že ji tahá za prsty.

Sevgi si dřepla vedle něho. „Máme už modely, které dovedou vrátit oběť do okamžiku smrti a před ní a projít s ní předpokládaný sled událostí. Myslím, že to už není tak morbidní.“

Pohlédl na ni s vážnou tváří. „Můžeme to tady udělat?“

„Chcete?“

Další pokrčení ramenou. „Nějak musíme zabít čas, ne?“

„Dobře. Cranstone?“

Interface se nedramaticky zjevil naproti nim, jako fotografie z minulého tisíciletí. Sevgi ten chemický proces jednou viděla na semináři. „Co pro vás mohu udělat?“

Sevgi vstala a pomáhala si gestikulací. „Můžete nám přehrát model sledu událostí? Jenom několik posledních minut.“

„Budete muset projít do předního pokoje, tam to zřejmě začalo. Já spustím systém. Budete chtít zvuk?“

Sevgi, která podobných věcí už viděla hodně, zavrtěla hlavou.

„Ne, jenom obraz.“

„Pak mě prosím následujte.“

Pochůzkář se zneklidňující samozřejmostí prošel zdí. Zanechali tělo na místě a zvolili obvyklejší cestu spojovacími dveřmi. Cranston už na ně čekal v předním pokoji. Když vešli, denní obloha za okny se náhle změnila v noční a závěsy se samy od sebe trochu zatáhly, jako by to byl trik z nějakého laciného hororu. Uprostřed místnosti se zhmotnil duch dosud nepoškozené verze Toni Montesové, stále obuté do nových, krémových sandálů, které jí šly k sukni a halence. Její makeup byl bez poskvrny a vypadala neuvěřitelně spořádaně.

Krok za ní systém vykreslil pachatele.

Byl to obrys muže s nezřetelnými rysy a standardizovanými tělesnými proporcemi jako na anatomickém náčrtku, to celé provedené v lesklé antracitové černi. Ale dýchal, lehce se zhoupl a vrhl se na nepřipravenou Toni Montesovou a udeřil ji pěstí. Obraz ženy tiše odlétl vzad, zakopl a dopadl na pohovku. Jeden sandál jí spadl a nepřirozeně vysokým obloukem odletěl na druhou stranu místnosti. Černá postava následovala Montesovou, sevřela jí hrdlo a udeřila ji do obličeje. Házela sebou a vysmekla se mu. Odlétl i druhý sandál. Opřela se o gauč a nejistě se zvedala. Černá postava ji sledovala s klidem robota. Když se Montesová postavila, opět k ní přistoupila a udeřila ji do horní části hrudníku. Úder ji odhodil na závěsy, upadla a znovu vstala. Začala útočníka škrábat nehty, následoval úder hranou ruky, který ji poslal téměř přes celou místnost. Hrana otevřených dveří do chodby ji udeřila do týla. Když tentokrát upadla, zůstala ležet. Černá postava k ní vykročila.

„V tomto bodě model předpokládá,“ řekl interface, „že vrah odvlekl Montesovou do vedlejšího pokoje, opřel ji o stěnu a střelil do hlavy. Proč došlo ke změně taktiky, není stále jasné. Důvodem mohlo být, že zabití Montesové by bylo vidět oknem do ulice.“

Černá postava se sklonila nad Montesovou a za vlasy ji zdvihla na nohy. Vzpouzela se. Zkroutila jí ruku za záda a tlačila ji ke dveřím do jídelny. Na prahu obě postavy znehybněly.

„Chcete se na poslední sekvenci podívat z jiného úhlu?“

Sevgi pohlédla na Marsalise. Ten zavrtěl hlavou. „Ne. Vypněte to.“

Montesová a její antracitový vrah se zatřpytili a zmizeli. Marsalis prošel místem, kde před okamžikem stáli, a nechal Sevgi v předním pokoji. Když k němu došla, klečel u mrtvoly a četl rolující údaje.

„Něco se vám líbí?“ Byl to starý fór z oddělení vražd, černý humor při ohledávání místa činu. Vyklouzlo jí to ještě dřív, než si uvědomila, co říká.

Vzhlédl a vypadalo to, že si prohlíží místnost. „Budu se muset podívat do předchozích záznamů.“

Udiveně po něm loupla očima. „Předchozích záznamů čeho?“

„Jejích předchozích záznamů,“ odpověděl a ukázal na tělo. „Montesové.“

„Marsalisi, vždyť to byla jen tuctová ženská v domácnosti.“ Okamžitě na sebe dostala vztek, když si uvědomila, jak snadno vklouzla do morbidity práce na místě činu. Trochu ztišila hlas. „Tohle je ženská z předměstí, máma od dvou dětí, která občas prodává reality. O jakých záznamech to mluvíte?“

Váhal. Vstal a znovu se rozhlížel po místnosti, jako by se nemohl srovnat s tím, jak mohla Montesová žít v takhle zařízeném domě.

„Marsalisi?“

Otočil se k ní. „Jestli tahle ženská prodávala reality, tak já jsem blbá bonobo. Chcete na vzduch?“ Svraštila obočí. „Ve virtuálu?“

„Jen řečnický obrat. V tomhle formátu musí být konferenční úroveň. Co jít tam?“

Konferenční úroveň tvořilo obyčejné ploché návrší, kam jste se dostali odkudkoli tím, že jste pronesli klíčový kód, který jim sdělil Cranston. Systém se bez jakéhokoli pozorovatelného přechodu přepnul do pohledu vysoko nad pouští. Na rovině pod nimi stály rozptýlené datové domy. V průběhu času si sem detektivové freeportské policie natahali věci, které jim pomáhaly při přemýšlení, takže na návrší to vypadalo jako v čalounictví, jak bylo přeplněno oblíbenými křesly, několika tatami, byla zde houpací síť zavěšená na dvou masivních ocelových hácích vetknutých trochu strašidelně do kusů zdiva, které se jen tak volně vznášely ve vzduchu proti sobě, druhá mnohem přijatelně ji visela mezi dvěma palmami, stál tu kulečníkový stůl a nakonec, z nějakého nepochopitelného důvodu, převrácená starožitná motorka se sekerou zaseknutou v nádrži.

Zde nahoře panovalo hluboké ticho, jen vítr lehce hvízdal na hranách skalního srázu pod nimi. Takové ticho, až jste si mohli myslet, že když budete pozorně naslouchat, uslyšíte jemné syčení statiky pracujících systémů. Carl pozoroval stavby pod nimi, ničemu nenaslouchal a přemýšlel. Datové domy se zdánlivě nacházely velice daleko a jemu to tak připadalo správné. Tady nepotřeboval detailní pohled, stačily celkové vnější obrysy. Zvažoval, kolik toho má Ertekinové říci, jak velkou spolupráci má předstírat, aby udržel její policejní instinkty na uzdě.

„Koukněte,“ řekl nakonec, „ta strkanice, co tam dole namodelovali, je pěkná kravina. Montesová nešla na porážku, od začátku s ním bojovala. Moc dobře věděla, jak má bojovat. Proto shodila sandály. Nespadly jí při napadení, skopla je, aby se mohla líp bránit.“

„Z čeho vycházíte?“

„Zpočátku instinkt.“ Zvedl ruku, aby zarazil případný protest. „Ertekinová, my tu nemáme žádnýho masovýho vraha, kterýmu ruplo v kouli. Merrin přijel až do Freeportu, jen aby tu ženu zabil. Tím pádem musela být něčím výjimečná.“

„Možná ano. Ale to z ní ještě nedělá odbornici na boj zblízka.“

„To ne. Ale její ruce ano.“ Zdvihl obě ruce dlaněmi k obličeji, prsty měl volně pokrčené, něco jako poloviční dvojitý kryt. „Má zpevněné prstní kosti v místech kloubů, je to cítit pod kůží. Zřejmě calcicrete. To je bojová technologie.“

„Nebo součást podpůrného režimu v menopauze.“

„Ve čtyřiačtyřiceti?“

Ertekinová tvrdohlavě zavrtěla hlavou. „Včera večer jsem se dívala do jejích záznamů, a není tam nic o bojovém výcviku. A navíc to nesedí s genetickými stopami za jejími nehty. Opravdu si myslíte, že by profesionální bojovnice škrábala?“

„Ne. Myslím, že to udělala, až když to vzdala. Když už dospěla k rozhodnutí, že se nechá zabít.“

„Proč by…“

Sledoval, jak jí to pomalu dochází, vrásky na čele se vyrovnávají a oči s těžkými víčky se mírně rozšiřují. Ve světle umělého arizonského slunce si náhle uvědomil, že mají barvu skvrnkami protkaného jantaru.

„Věděla, že je najdeme,“ řekla.

„Jo.“ Zamyšleně se díval k datovým domům. „Toni nám tu nechala důkazy. Zkuste nad tím chvilku přemýšlet. Tahle žena ví, že zemře. Možná ani ne minutu před smrtí přemýšlí, jak by toho chlápka dostala ještě po své vlastní smrti. To je buď nesmírná síla vůle, nebo výcvik. Nebo trochu z obojího.“

Chvíli stáli mlčky. Znovu na ni pohlédl a sledoval, jak jí vítr pohnul vlasy na tváři. Byl to téměř neznatelný pohyb, ale z nějakého důvodu se mu sevřel žaludek. Také musela něco cítit, protože se otočila a všimla si, že se dívá. Slunce se jí naplno opřelo do tygřích očí a ona rychle pohlédla stranou.

„Podle genové analýzy tam není žádné vylepšení,“ řekla. „Standardní sestava chromozomů, dvacet tři párů, žádné anomálie.“

„Neříkal jsem, že tam nějaké budou.“ Vzdychl. „To je ten problém dneška. V každém se dá najít něco zvláštního, všichni listujeme augmentačním katalogem a hledáme si korekce. Musí mít něco nacpaného v xtrasomech, něco zatraceně umělýho. Nikoho nenapadne, že by to mohla být stará dobrá dědičnost a formativní kondicionování.“

„Protože dneska to tak obvykle není.“

„Jo, to mi ani nemusíte připomínat. Dneska může mít kdokoli cokoli. Jak naskočí kamery, je to jak na genetickém konsorciu.“ Carl zvedl ruce, aby dodal své parodii na autenticitě. „Rád bych jen řekl, že bych to nedokázal bez těch fajn lidí z Amino Solutions. To oni ze mě udělali to, co dneska jsem. Jo, nasrat.“

Věděl, že se na něho zpytavě dívá.

„Co je?“

„Nic. U vás mi to připadá jako docela divný postoj, to je všechno.“

„Aha, protože jsem třináctka. Měla by se mi zamlouvat tahle dokonalost, ve které všichni žijeme. Podívejte, Ertekinová, se mnou hráli v kostky stejně jako s vámi. Nikdo do mě ve zkumavce nevpravil umělé chromozomy. Mám jich dvacet tři párů stejně jako vy, a v nich je zapsáno, co jsem. Pro ty, jako jsem já, neexistuje možnost propuštění. Žádný vypínač v hypothalamu, který mi napíchnou, a já se pak můžu bezpečně rozmnožovat.“

„V tom případě,“ pronesla polohlasem, „bych myslela, že budete xtrasomy považovat za krok kupředu. Přinejmenším pro příští generaci.“

Chvíli cítil, jak se v něm jeho nesmyslný vztek převaluje jako rozkývaný boxovací pytel. Hlavou mu prolétly útržky vzpomínek na čtyři poslední promarněné měsíce.

Zarazil je.

„V tuhle chvíli to tak neberu. Ale zůstaňme u Montesové, ano? Jsem si jistý přinejmenším tím, že má za sebou alespoň bojový výcvik, pokud ne ostrý boj. Pokud to nebude v předchozích záznamech, pak to z nějakého důvodu utajila. Nebyla by první, kdo se objevil v Angelině Freeportu se zbrusu novou identitou. Nebude ani první, kdo si vzal někoho, kdo nic neví o jeho minulosti, takže výslech manžela je nejspíš ztrátou času.“

„Jo. Obvykle to tak je.“

„Kolik je dětem?“

„Čtyři a sedm.“

„Jeho?“

„Nevím.“ Ertekinová udělala pohyb rukou a virtuál se rozevřel. Stáhla si datovou roletku, měkce zářící text napsaný ve vzduchu jako nějaká andělská obsílka. Listovala jemnými pohyby prostředníku a prsteníku, ukazováčkem držela roletku otevřenou. „Jo. První je registrované v Republice, vypadá to, že do Freeportu se přestěhovali krátce potom. Druhé dítě se narodilo už tady.“

„Takže ona je také z Republiky.“

„Vypadá to tak. Myslíte, že to má nějaký význam?“

„Možná.“ Carl váhal a snažil se zformovat do slov neurčité náznaky, které se mu honily hlavou, když sledovali rekonstrukci vraždy Toni Montesové. „Je tu ještě něco. Pákou byly nepochybně děti, to byl důvod, proč se nechala zabít.“

Ertekinová udělala znechucené gesto. „Jo, to už jste říkal.“

„Jo. Takže otázka musí znít, proč mu věřila. Mohl ji zabít a klidně si počkat a zabít i zbytek její rodiny. Proč by mu měla věřit, že dodrží slovo?“

„Myslíte, že matka v takové situaci má na výběr? Myslíte…“

„Ertekinová, ona dělala rozhodnutí po celou dobu. Pamatujete na genetické stopy pod nehty? My se tady nebavíme o nějakém civilovi. Tohle je schopná žena, která prováděla řadu velice chladných a velice drsných kalkulací. A jednou z těch kalkulací bylo věřit muži, který jí pak prostřelí hlavu. Co vám z toho vychází?“

Ušklíbla se. Slova z ní lezla jako z chlupaté deky.

„Znala ho.“

Přikývl. „Jistě. A znala ho dobře. Dost dobře na to, aby věděla, že jeho slovu může věřit. Proč by naše předměstská máma od dětí, co občas prodá nějakou nemovitost, měla mít takové kamarády?“

Zatímco o tom přemýšlela, poodešel a sedl si do houpací sítě.

Šestnáct

Když se vynořili, Norton už na ně čekal.

Sevgi zamrkala, zorientovala se a viděla ho, jak ji pozoruje skleněným panelem víka pohovky. Bylo to jako dívat se na někoho zpod vodní hladiny. Stiskla tlačítko na straně a zvedla se na loktech, když se víko pohovky odklopilo.

„Nějaký pokrok?“ Vlastní hlas jí zněl dutě – sluch měla otupělý reziduálním šumem zvukotěsné pohovky. Norton přikývl. „Ano. Pozvolný.“

„Dostaneme se konečně domů?“

„Možná dnes v noci. Nicholson zatlačil na Rothovou a diplomacie frčí naplno.“ Vyloudil úsměv. „Rothová požaduje plně ozbrojený motorizovaný doprovod na Miami International a krytí stíhačkou tak dlouho, dokud budeme ve vzdušném prostoru Republiky. Chce jim v tom pořádně vymáchat držku“

„To je naše Andrea.“ Sevgi se vysoukala z pohovky a postavila se, nejistá z pobytu ve virtuálu a bez podpory k37. Mimoděk nakrátko pocítila náklonnost k Andree Walker Rothové a sešikovaným diplomatickým silám KOLINu. Neměla ji nijak ráda, ne víc než ostatní z diplomatického výboru, protože byla stejná jako oni – všechno řešila především a hlavně silou. Ale…

Ale občas je dobré mít za zády těžkou artilerii, Sev.

„No jo, já si myslím, že hlavní tlak jde od Ortize,“ řekl Norton a pokynul ke druhé pohovce, kde už si Marsalis sedal. „Nominace na generálního tajemníka a tak. Příštích osm měsíců bude dělat směrem ke Spojeným národům samá přátelská gesta. Když bude mít štěstí a nepůjde proti větru, může být příští rok vaším šéfem, Marsalisi.“

Černoch se ušklíbl. „To ne. Jsem na volné noze, pamatujete?“

„Faktem zůstává, že je naší největší nadějí, že tu nebudeme muset strávit příští noc. V tomhle státě má KOLIN hodně dílčích kontraktů. Je tu spousta nervózních významných obchodníků, kteří nepotřebují žádné vlny. Ortiz to bude hrát z tohohle úhlu, zatímco Rothová s tím jde rovnou do Washingtonu.“ Norton rozpřáhl ruce a otočil se zase víc na Sevgi. „Odhaduju to tak na setmění. Jde jen o to vydržet.“

Marsalis vstal z pohovky a bolestivě se ušklíbl. Krouživými pohyby si začal protahovat rameno.

„Něco bolí?“ zeptala se Sevgi.

Chvilku si ji měřil, jako by odhadoval opravdovost jejího zájmu. „Jo. Čtyři měsíce na nekvalitním betamyelin chloridu.“

„Ach,“ hlesl Norton.

Marsalis si zkusmo protáhl pravou paži, horolezecké protažení, dlaň na týlu a loket vzhůru. Znovu se zašklebil. „Neměli byste nějaký?“

Norton zavrtěl hlavou. „Sotva. Osobní doprava na Perezu teď skoro nefunguje. Není poptávka po produktech spojených se systémem marsovského přizpůsobení. Vydržíte do New Yorku?“

„Klidně můžu vydržet napořád. Ale raději ne, pokud vám to nic neudělá. Je to, hm, nepříjemné.“

„Dáme vám něco proti bolesti,“ přislíbila Sevgi. „Mohl jste něco říct včera večer.“

„Vypadlo mi to.“

„Počkejte, stejně se podívám, co tady máme. Člověk nikdy neví. Třeba tam nějaké balení zbylo.“

„Děkuju.“ Marsalis přejel pohledem oba důstojníky KOLINu a kývl ke dveřím v-komory. „Jdu se projít. Kdybyste mě potřebovali, jsem na pláži.“

Norton počkal, dokud neodešel.

„No tohle? Kdybychom my potřebovali jeho? To snad on právě teď něco potřebuje od nás.“

Sevgi potlačila úsměv, který se jí dral na rty. „Je to třináctka, Tome. Co chceš dělat?“

„No, teď právě mě napadá, že bych se za tím jeho betamyelinem zas nemusel tak moc honit.“

„Poděkoval ti.“

Norton zdráhavě přikývl. „Jo. Poděkoval.“

Váhal a Sevgi téměř slyšela, co chce říct, ještě než otevřel ústa. Náhle si uvědomila, že to za něho říká. „Ethan, mám pravdu?“

„Hele, já vím, že nemáš ráda…“

Zavrtěla hlavou. „Na tom nesejde, Tome. Já… Ty víš, že na některá témata jsem přecitlivělá. Možná nastal čas. Dobře? Chtěl jsi se ptát na Ethana? Jestli byl jako tenhle?“

Kratičká pauza.

„A byl?“

Povzdechla si, jako by zkoušela své sebeovládání. Dech se jí trochu třásl, ale jinak… kašli na to, Sev, jsou to už čtyři roky, musíš… Co? Co musíš?

Musíš… něco, Sev. Něco sakra musíš.

Další vzdychnutí a gesto ke dveřím, kterými odešel Marsalis.

„Ethan byl jiný muž, Tome. Ethan nebyl jen jeho genetický kód, nebyl jen nabušená místní třináctka a zakázkově nastavený limbický systém. On…“

Další bezmocné gesto.

„Jestli vidím podobnosti? Jo. Měl Ethan ty samý chlapácký postoje? Jo. Štval Ethan všechny normální chlapy v místnosti stejně, jako tě štve Marsalis? Jo. Znamená to…“

„Sev, já ne…“

„Ale jo, Tome.“ Rozpažila a uvolnila úsměv, který před chvílí potlačila. „Ale jo. Tak je vytvořili. K tomu jsou. A tvoje reakce – tak zase vytvořili tebe. Evoluci prostě trvalo sto tisíc generací, než vytvořila tebe, a lidské vědě trvalo míň než století, než vytvořila je. Rychlejší systémový management, to je všechno.“

„To je citát z brožury projektu Muž zákona?“

Sevgi se nepřestávala usmívat a zavrtěla hlavou. „Ne. To jen říkával Ethan. Hele, ptal ses mě, jestli jsou si Ethan a tenhle chlapík podobní. Ale jak to mám vědět? Ethan každé ráno vstával o půl hodiny dřív a namlel nám kafe. Dělal by to tenhle? Kdo ví?“

„Je jediný způsob, jak to zjistit,“ opáčil Norton s kamennou tváří.

Sevgi se přestala usmívat a varovně zdvihla prst. „Dál ani krok.“

„Promiň.“ Neřekl to ale příliš přesvědčivě. Koutky úst se mu lehce zdvihaly. „Budu muset na Pátou Avenue, vyhrabat tam ten smysl pro humor.“

„To si piš.“

Náhle zvážněl. „Hele, jsem prostě jen zvědavý, to je všechno. Oba mají společné některé dost podstatné genetické rysy.“

„No a co? Tvoji rodiče vložili podobný genetický materiál do tebe a tvého bratra na začátku projektu Norton. Jste si kvůli tomu vy dva podobní?“

Norton se zašklebil. „Sotva.“

„Jestliže Ethan a Marsalis mají společné některé základní genetické rysy, proč tedy předpokládat, že si budou hodně podobní? Nemůžeš je dávat na jednu úroveň proto, že jsou to třináctky, o nic víc než, co já vím, že jsou oba černí.“

„Ale no tak, Sev. Mluv vážně. Mluvíme o zásadním genetickém směřování, ne o barvě kůže.“

„Ale já mluvím vážně.“

„To víš, že ne. Plácáš nesmysly, a víš to. To není dobrá analogie.“

„Pro tebe možná ne, Tome. Ale zkus jen projít tamhletou branou a uvidíš, na jaký druh myšlení narazíš. Je to stejný přízemní předsudek, zastaralý stejně jako všechno ostatní v Jesuslandu.“

Norton na ni útrpně pohlédl a jeho tón neměl daleko k výčitce. „Právě teď s tebou cloumá unijní fanatismus.“

„Myslíš?“ Nechtěla se takhle rozvzteklit, ale kypělo to v ní a ona nevěděla, jak to zastavit, a měla sevřené hrdlo. „Víš, Ethan jednou vystopoval svoji zdrojovou matku. Ukázalo se, že je v Seattlu a dělá akademickou kariéru, ale pochází odsud.“

„Z Floridy?“

Sevgi podrážděně mávla rukou. „Ne, z Floridy ne. Louisiana, Mississippi, nebo tak něco. Každopádně Jesusland. Před rozdělením vyrůstala v jižních státech.“

Norton pokrčil rameny. „Podle toho, co jsem slyšel, je to docela běžné. Tehdy získávali většinu zdrojových matek z pásma chudoby. Levné suroviny, čerstvá vajíčka za peníze na ruku?“

„Jo, ale ona měla větší štěstí. Nechala se vytěžit od nějaké kliniky na západním pobřeží za dost velké peníze, které jí pak pomohly usadit se a studovat v Seattlu.

Jde o to, že já jsem tam za ní s Ethanem jela.“ Sevgi si uvědomovala, že se dívá do prázdna, ale ani tak se nedokázala zastavit. Byla to jejich poslední společná cesta. „Vyprávěla nám o hrozných věcech, kterými musela projít jen kvůli barvě kůže. Nevěřil bys. A to je jen o jednu generaci zpátky.“

„Mluvíš o Jesuslandu, Sev.“

„Ohó, a pak, kdo se tady ohání Unií?“

„Fajn.“ Z Nortonova hlasu poprvé zazněla zlost. „Koukni, Sev, ty o tom nechceš mluvit a já to beru. Ale vzpamatuj se. Chci jen poznat našeho nového přítele.“

Sevgi se mu chvíli dívala do očí a pak se odvrátila. Vzdychla si. „Ne, tak to není, Tome.“

„Ne? Jsi snad telepat?“

Unaveně se usmála. „Na to nemusím být zrovna telepat. Jsem na to zvyklá. Z dřívějška, když jsem ještě byla s Ethanem. Tady nejde o Marsalise, tady jde o mě.“

„No ne, telepat, a ke všemu skromný“ Všimla si ale, jak znejistěl. Pokrčila rameny.

„Jak chceš, Tome. Možná sis toho ještě nevšiml, možná to vidět nechceš. Ty se nesnažíš poznat Marsalise, ale mě. Jak na něho reaguju a budu reagovat.“

Norton ji dlouho pozoroval. Tak dlouho, že už si myslela, že se otočí a odejde. Pak také pokrčil rameny.

„Dobře,“ řekl polohlasem. „Tak jak na něj reaguješ, Sevgi?“

Norton se trefil do černého alespoň pokud šlo o cestu domů. Trvalo celý zbytek dne, než dostali povolení, a když konečně přišlo, davy za branou nijak neprořídly. Někdo podél cesty instaloval veliké LCLS panely napojené na baterie aut nebo vlastní integrované zdroje. Z věže to vypadalo jako bizarní venkovní galerie, malé hloučky postav procházely mezi panely nebo postávaly mezi nimi. Skandování ustalo s příchodem tmy, až když konečně přijely tři policejní kapky. Ty teď parkovaly mezi ostatními vozy, a jestli policisté dav nějak usměrňovali, dělaji to hodně nenápadně. Všechna média se zřejmě odebrala domů.

„Už jsem to tu viděl,“ řekl strážný na věži, hubený hispánec, který právě nastupoval na půlnoční směnu. „Policajti to většinou rozpustí, takže se málokdy něco posere. Když už se to posere, tak ráno všichni vysílaj přikrášlený zprávy. Tallahassee má dohody s většinou sítí, privilegovaný přístup ke státní správě a tak. Nikdo nevybočí.“

„Jo,“ zamumlal Marsalis. „Odpovědné zpravodajství. Bude mi to chybět.“

Noční vítr od moře přinášel dotek slané vůně. Sevgi cítila šimrání praménků vlasů na tvářích, a v tu chvíli se v ní probudil policejní instinkt. Neotočila se k němu a lhostejně se zeptala:

„Bude vám to chybět? Kam se tedy chystáte?“

On se otočil. Úkosem na něho pohlédla a jejich pohledy se střetly.

„Do New Yorku, ne?“ protáhl. „Na území Severoatlantické unie, hrdého domova svobodného amerického tisku.“

Znovu se na něho podívala a neuhnula pohledem.

„Chcete mě naštvat, Marsalisi?“

„Ne, jen tady cituju turistického průvodce. Unie je jediné místo, kde stále platí Lindleyová versus NSA, ne? Pořád mají sochu Lindleyové s nápisem Obránce pravdy na podstavci v Battery Parku? Ve většině míst v Republice, kde jsem byl, je už strhnuli.“

Pustila to z hlavy, ať to policejní šimrání prozatím zmizí. Schová si ho napříště. Pokud jde o to ostatní, nebyla si jistá, jestli nepřeslechla ironii v jeho hlase. Byla natolik podrážděná, že mohla, a on byl natolik podrážděný, že to mohl myslet vážně. Každopádně to nechtěla pokoušet. Po celém dni čekání nebyl nikdo z nich v nejlepší náladě.

Přešla na druhou stranu věže a změnila výhled. Na druhé straně komplexu, částečně zakryté hmotou nanoracku, plála zářivě zelená přistávací světla. Byla tak daleko, že blikala, jako by to byly žhavé uhlíky rozdmýchávané větrem od moře. KOLIN pro ně poslal speciální let, takže budou čekat o něco déle, ale letadlo už bylo na cestě a domů to bylo jen několik hodin. Na kůži už téměř cítila hrubé bavlněné povlečení své postele.

Marsalisem se bude zabývat později.

Ten za několik minut beze slova opustil horní plošinu věže a po kovovém, řinčícím schodišti sešel dolů. Sledovala ho, jak odchází v záři pozemního osvětlení a zase míří ke břehu. Lehce klusal, téměř líně, ale v jeho pohybu byla skoro nepostřehnutelná jistota. Neohlédl se a za okamžik ho pohltila temnota pláže. Zamračila se.

Později. Nech to na později, Sev.

Vypnula a pozorovala světla.

V tu chvíli se z mraků začal se svištěním snášet tryskáč KOLINu, vyznačený proti obloze vlastními, široko posazenými přistávacími světly. Políbil zemi, vzdálenost ztlumila veškerý zvuk a roloval jako třpytivý stín.

Zívla a šla si pro věci.

Během letu podřimovala a zdálo se jí o soše Lindleyové. Murat tam s ní stál v zimním slunci – stejně jako když jí bylo devět, ale ve snu byla dospělá – a ukazoval na text vytesaný v podstavci. Jediným útočištěm před nepříjemnou pravdou je ignorance. Já se nepotřebuji cítit příjemně a nebudu hledat útočiště. Já chci vědět.

Podívej, říkal, chce to jen ženu, jako je tahle.

Když ale zdvihla zrak k soše Lindleyové, změnila se v černě načrtnutého vraha z rekonstrukce místa činu Montesové a se zdviženými pěstmi se na ni z podstavce vrhla.

Uskočila, zablokovala výpad a sevřela paži sochy úchopem podle manuálu. Paže byla kluzká a Sevgi náhle viděla, že nekončí dlaní, ale řeckou divadelní maskou vytepanou z kovu. Během zápasu se siluetou si náhle a s jasnou logikou snu uvědomila, že se jí protivník snaží masku přitisknout na tvář, a jakmile se mu to podaří, už ji nebude možné ni kdy sundat. Na druhé straně parku nějaká žena tlačila kočárek. V trávě seděly dvě děti a vysoko nad svými hlavami řídily souboj lesklých ministíhaček, jejich prsty divoce pobíhaly po ovladačích na klíně, hlavy v přilbách zakrývajících obličeje zvrácené vzhůru. Její vlastní boj se zpomaloval a zvolňoval, připadalo jí, že se topí v bahně. Vrah byl silnější než ona, ale zdálo se, že si nedělá hlavu s taktikou. S každým svým pohybem získávala čas, ale nedokázala mu ublížit, ani se vymanit ze vzájemného sevření.

Maska se už dostala mezi její tvář a slunce.

Udělal jsem, co se dalo, řekl Murat unaveně a jí se chtělo plakat, ale nedokázala to. Ztěžka oddechovala a v hrdle ji pálilo. Otec od ní odcházel, mířil přes park k zábradlí a k vodě. Musela natahovat krk, aby ho neztratila z očí. Boj ji začínal vyčerpávat. Síla ubývala po malých částech, které předznamenávaly konečnou ztrátu sil. Dokonce i slunce ochladlo. Zápolila mechanicky, zahořkle a nahoře maska…

Probudil ji náklon letadla.

Když spala, někdo ztlumil světla v kabině a vnitřek letadla teď tonul v šeru. Naklonila se přes sedadlo k oknu a podívala se ven. Za sklem ubíhaly věže křišťálového světla, rudě tečkované navigačními světly. Pak dlouhá, tmavá mezera East River překlenutá mosty jako třpytivými prsteny na štíhlém, lehce ohnutém prstu. S povzdechem se znovu svalila do sedadla.

Domů. To je to hlavní.

Letadlo se srovnalo. Z předního oddělení vyšel Marsalis, zřejmě šel na toaletu. Pokývl jí. „Vyspala jste se dobře?“ Pokrčila rameny a zalhala.

Sedmnáct

Než po přistání prošli pustými prostorami terminálů soukromých přepravců na letišti JFK, byly skoro tři hodiny ráno. Norton je nechal stát před nekonečnou řadou skleněných dveří do odletové zóny a šel vyzvednout vůz z parkoviště. Celé to místo zářilo, ticho prosáknuté bílým světlem jako by syčelo těsně na hranici slyšitelnosti. „Tak jaký je plán?“ zeptal se jí Marsalis.

„Plán je zapadnout domů a spát. Zítra vás vezmu do Jeffersonova Parku a seznámím vás s našimi nadřízenými. Rothová, Oritz a Nicholson se s vámi budou chtít vidět. Pak se podíváme na Montesovou. Jestli vaše teorie sedí, pak v záznamech bude nějaká stopa po její předešlé totožnosti.“

„Doufáte.“

„Ne, to vím,“ odsekla podrážděně. „Teď už se nikdo doopravdy neztratí, dokonce ani v Angelině Freeportu.“

„Zdá se, že Merrinovi se to daří.“

„Merrin je výhradně dočasný jev.“

Znovu pokračovali v pozorování úhlů, v nichž se sbíhaly stěny prostoru terminálu, dokud Norton nepředjel se svým rozšklebeným cadillacem. Střechu začal natahovat teprve před několika týdny, a dnes se tomu rozhodně nedalo vyhnout. Štiplavý ranní vzduch za dveřmi terminálu byl příslibem blížícího se zimního chladu.

„Pěkná kára,“ ohodnotil Marsalis, když nastupoval.

Usedl na přední sedadlo. Sevgi obrátila oči v sloup a vlezla si dozadu. Norton se na ni zašklebil do zrcátka.

„Díky,“ odpověděl, sešlápl magdrive naplno a odpíchli se od chodníku. Magdrive nevydával ten hrdelní řev jako auta v dobách road movies, na které Sevgi občas vytáhl do uměleckých kin ve Village, ale auto docela příjemně bručelo a na výjezd najeli stále rostoucí rychlostí. Z něho se zatáčkou prohnali na příměstskou silnici. Komplex letiště zmizel někam za ně, jako odhozená koruna královny vil. Norton znovu zvedl oči k zrcátku. „Jak to uděláme s ubytováním, Sev?“

„Můžete mě šoupnout do hotelu,“ řekl zívající Marsalis. „Kam se vám to hodí. Nežinýruju se.“

Sevgi dělala, že zívá, a vmáčkla se do sedadla. „To vyřešíme zítra. Teď by nás to jen zdržovalo. Můžete zůstat přes noc u mě. Zítra ho přivedu a vyzvednu tě v kanceláři na oběd, Tome. Někde v přízemí. Co kolem poledne?“

Koutkem oka viděla, že se Norton snaží o oční kontakt. Tvářil se pečlivě neutrálně. Ten výraz měla spojený s tím, když narazil na nějaká pochybení. Často ho používal při schůzkách s Nicholsonem. Zarputile se dívala ven bočním okénkem.

„Může přespat u mě, Sev, mám tam místo.“

„Já taky.“ Snažila se, aby to znělo nenuceně. Sledovala matnou kovovou stuhu svodidla, která se tiše hnala kolem vozu. V protisměru prolétlo taxi. „Stejně ti bude trvat skoro hodinu, než vyklidíš ten binec z volného pokoje, Tome. Já jenom rozložím matrace. Vylož nás u mě, to bude nejlepší.“

Teď se otočila a pohlédla do očí v zrcátku. Na jeho kamenný výraz odpověděla kamenným výrazem. Pokrčil rameny a pustil nějakou muziku, dřevní punk z doby rozdělení, který už nikdo nehrál. Detroitus nebo Error Code, Sevgi ty dvě kapely nedokázala rozeznat, přestože se Norton hodně snažil. Opět se vrátila k výhledu z okénka a nechala se zalévat jedovatou hudbou a kolébat pochodovými basovými linkami a syrovými, sekanými figurami kytar. Uvědomila si, že si prozpěvuje útržky textu.

Nakonec máš, cos chtěl

Svůj malej, uzavřenej svět

Svýho superhrdínu a dobro a zlo

A svůj zasranej prapor jsi rozevlál

Marsalis se zavrtěl, naklonil se, aby lépe viděl na display přehrávače, a beze slova se znovu opřel. Z reproduktorů kvílelo kytarové šílenství. Vůz se hnal nocí.

Když zastavili před Sevginým domem, vypnul Norton motor a vystoupil, aby je vyprovodil ke dveřím. Bylo to milé gesto, ale nevyznělo dobře – v Harlemu nedošlo k vážnějšímu zločinu už několik desetiletí a stejně, mezi kostrami prodejních stánků z uhlíkových vláken už chodily postavy s bednami a zavážely zboží. Během dvou hodin tu bude rušno. Sevgi si v duchu nakázala, že se před spaním musí přesvědčit, že jsou všechna okna dobře zavřená. Unaveně se na Nortona usmála.

„Díky Tome. Už bys měl jet.“

„Jo.“ Váhal.

„Takže se uvidíme v přízemí,“ řekl vesele. „Uhm… jo. Ve dvanáct?“

„Jo, ve dvanáct.“

„Kde se chceš najíst? U Hentyho nebo…?“

„Jasně. U Hentyho.“ Už couval. „To nezní špatně.“

Pomalu přikývl a nastoupil do auta. Zdvihl ruku na rozloučenou. Odlepil se od chodníku a ještě se ohlédl. Dívali se za ním, dokud jim nezmizel z dohledu, pak se Sevgi otočila k domovním dveřím a nastavila obličej skeneru. Hydraulika vzdychla a dveře se otevřely.

„Šesté patro,“ řekla a nadhodila si kabelu na rameni. „Bez výtahu.“

„Jo? K čemu to?“

„Dobový půvab. Jdete?“

Namáhavě se plahočili po schodech. LCLS panely se před nimi rozsvěcely a za jejich zády zase pohasínaly. Jasně bílé světlo dopadalo na grafitoformové omítky z období před rozdělením a v nich vsazené holosnímky budovy v různých etapách výstavby. Sevgi si jejich přítomnost uvědomovala znovu po mnoha měsících, jako by přítomnost muže za jejími zády osvětlovala všechno stejně jasně jako LCLS panely. Potlačila nutkání zahrát si na průvodkyni.

V bytě ho provedla místnostmi a ukázala mu, co kde je. Jakmile skončila, odešel do koupelny. Ona zatím zkontrolovala okna, pozamykala je a dala se trochu dohromady. Z komory vyndala prostěradlo a přikrývku. Když povlečení pokládala, zahlédla se v zrcadle; vůbec se nepoznávala. Byla podrážděná a zmatená, nevěděla, jak tohle může dělat. V pokoji zapnula matraci a dálkovým ovládáním ji zvětšila na potřebnou velikost. Právě na ni natahovala prostěradlo, když přišel z koupelny.

„Celé vaše,“ řekla a poodstoupila od připraveného lůžka. „Děkuju.“

Stáli a dívali se na bělostné, čisté povlečení. Vypadalo to, jako by na něco čekal. Jako v odpověď se někde v ní sepnul obvod. Vsunula ruce do kapes bundy a podívala se mu do očí.

„Dveře jsou zamčené na dva západy a kódované na DNA.“

Svraštil obočí. Tichý výslech.

Ach jo, tak do toho. „Možná už to víte, Marsalisi. Dřív nebo později se to dozvíte stejně, tak radši ode mě. Můj poslední vztah byl třináctka. Teď je mrtvý, ale já vím, jak tohle funguje.“ Poklepala si prsty na spánek.

„Vím, co se vám tam honí. Právě teď si zřejmě promýšlíte nejkratší cestu městem na roh Východní Pětačtyřicáté a První.“ Žádná viditelná reakce. Pokračovala.

„A máte pravdu, není to nijak daleko. Tři čtyři kilometry, přes lajnu a jste doma, volný. Území Spojených národů přímo tady, v srdci New Yorku. Nejsem si úplně jistá, jak vás pak dostanou ven, ale zdejší mocní se nebudou moc cukat. Většinou mají lepší vztahy se Spojenými národy než s KOLINem. Pravdou je, že nás mají jen o málo raději než republiku.“

„To vám musí působit značné potíže.“

„Jste příliš laskav. Ale jak říkám, vím, co se vám honí hlavou. Ani vám to celkem nemám za zlé. Tady toho se neúčastníte dobrovolně, dostal jste se někam, čemu byste se sám raději vyhnul. Jste pod tlakem a já vím, jak špatně to na třináctky působí. Hledáte způsob, jak vyháčkovat zámek nebo vyrazit dveře.“

Ethanová slova. Říkal je se zvláštním, palčivým úsměvem.

Čekala, co udělá. Jestli se pohne.

Nepohnul se. Namísto toho povytáhl obočí a pohlédl na otevřenou dlaň své pravé ruky.

Poznala v tom výcvik v přenosu zaměření a lehce se zachvěla.

Odkašlal si.

„No, je dobré vědět, že jsem tak čitelný. Ale víte, slečno Ertekinová, má to jednu zásadní chybu. Jestli jsem zuřící, vystresovaná zkurvená třináctka, za…“

„To jsem neřekla…“

„… za kterou mě máte, co by mi zabránilo, abych vám teď rozbil hlavu a rozpáral vás, abych dostal trochu teplé krve pro ty vaše jedinečné DNA zámky, a pak si nedal ranní běh městem?“

„Zámky pracují jen se slinami.“

Díval se na ni. „Můžu vám je vytřít i z vašich mrtvých úst.“

„Myslíte, že mě vyděsíte, Marsalisi?“

„Je mi úplně jedno, jestli vás vyděsím, nebo ne.“ Poprvé od chvíle, kdy ho poznala, uslyšela v jeho hlase vzrůstající zlost. „Šukala jste nějakýho vypatlanýho genetickýho augmenta, který o sobě tvrdil, že je třináctka, a snažíte se sama sobě namluvit, že já jsem on, to je ten váš problém. Nevím, co pro vás znamenám, Ertekinová, co chcete, abych symbolizoval, ale já o to nestojím. Nejsem žádný zatracený číslo, nejsem zasranej genetickej kód. Já jsem Carl Marsalis a myslím, že už jsme se setkali.“ Napřáhl ruku, jako by ji jí chtěl podat, ale hned ji zase spustil. „Pokud vám to ale nedošlo, tak to je všechno, co jsem. Jestli s tím máte problém, tak vypadněte a řešte si to někde, kde vás nemusím poslouchat.“

Stáli několik metrů proti sobě a navzájem se dívali do očí. Sevgi měla pocit, že se pokoj pohupuje kolem osy jejich pohledů. „Jste u mě doma,“ připomněla mu.

„Tak mi sakra zamluvte hotel.“ Ještě chvilku se jí díval do očí, pak pohlédl na roztaženou matraci. „Takový, kde hotelová služba nepoučuje hosty.“ A po krátké pauze dodal: „A s výtahem.“

Zničehonic se zasmála. Zkusila to zamaskovat zakašláním.

„Dobře,“ řekla.

Vzhlédl a ušklíbl se. „Dobře.“

Sedla si na podničku pohovky. Ruce měla stále vražené do kapes, ale cítila, že napětí z ní opadá. Marsalis k ní napřáhl ruku a nechal ji klesnout.

„Jsem utahaný,“ řekl. Nebylo jasné, jestli to myslí jako omluvu, nebo je to konstatování. „Nikam se nechystám. Nechci se na vás vrhnout. Chci se vyspat a ráno uvidíme, jestli můžeme začít znovu. Vyhovuje?“

Sevgi přikývla. „Vyhovuje.“

„Tak jo.“ Rozhlédl se a pak se pohledem znovu vrátil k matraci. „Děkuju, že jste mi ustlala.“

Pokrčila rameny. „Jste host.“

„Můžu dostat sklenici vody?“

Vstala a pokývla ke kuchyni. „Jistě. Chladnička je na lince. Sklenice ve skříňce nad ní. Poslužte si.“

„Díky.“

„To nestojí za řeč. Dobrou.“

Odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře. Chvíli stála a poslouchala, jak chodí po kuchyni.

Pak vytáhla pravou ruku z kapsy, otevřela dlaň a zadívala se na omračovací bodec Remington. Vypadal neškodně; krátká, silná trubička v matové šedi. Z jednoho konce na ni zeleně mrkala kontrolka nabíjení. Když se na cíl prudce hodila nebo bodla ručně, měla dost energie, aby cokoli lidského poslala k zemi na dobrých dvacet minut.

Chvilku váhala, pak strčila bodec pod polštář a začala se svlékat.

Ležel na zádech na matraci, hlavu položenou na zkřížených pažích a zíral do stropu.

Takže stále pod zámkem.

Mrcha mizerná.

/ když ne tak úplně. Viděla do tebe na tisíc metrů, takže je zatraceně mazaná. Vzdychl si a podíval se na okno na protější stěně. Šest pater, a zřejmě stejné jištění jako dveře. Není šance. Vždycky…

Och, kašli na to. Copak jsi neposlouchal Sutherlanda? Dělej jen to, s čím pak můžeš klidně žít. Ustlala ti postel, do prdele. Jsi venku z Republiky, venku z vězení. To není špatné. Vydrž to, podívej se na ten případ. Občas něco navrhni, nechte, ať si na tebe zvyknou. Jestli budou chtít, aby to fungovalo, nemůžou tě držet na vodítku dvacet čtyři hodin denně.

Natáhl se pro sklenici a posadil se, aby se mohl napít.

Takže šuká smolaře. Nevypadá na to.

A na co vypadá? Něco jako Zooly?

No tak, ta je na jedno.

Dvakrát. Zatím.

Zooly je kamarádka.

Jo, kamarádka, která občas ráda šuká smolaře.

Možná jsem to já, koho Zooly občas ráda šuká. Napadlo ti to někdy? Možná se s mým genetickým statusem nedá dělat nic jiného než šukat.

Jasně. A tahle Ertekinová zřejmě ráda šukala svého přítele taky pro to, čím byl.

Uf, na kutě.

Ale nedokázal usnout. Symp mu tělem proháněl ostré bodání nesynchronizované s jeho pulsem.

Lepší bude vyřešit to zítra. Skoro čtyři měsíce na podřadném chloridu, budeš rád, když tě to brzy nechytne.

Zdá se, že na Dudecka a jeho kumpány to zabralo.

Jo, tohle ale není parta vylízanejch neonacistů, ale třináctka. A podle všeho zřejmě upravená. Musíš být po všech stránkách v pořádku, jestli máš… Hej.

Co máš? Pamatuj, že stačí pár dní, ostražitost poleví a jsi odsud venku. Znovu začal civět na strop.

Osmnáct

Probudila ho bodavá bolest po špatném chloridu, bolest pronikající kostmi levého předloktí, a po těle mu vyrazil pot z její neobyčejné intenzity. Ve spánku se kolem paže instinktivně zkroutil a probudil se s tichým skučením. Výcvik tety Chitry v ovládnutí bolesti, zněl příkaz. Uchop bolest, podmaň si ji dýcháním a ani muk. Polkl a překulil se. Bolavou paži si chránil druhou rukou.

Vzpomněl si, že je u Ertekinové doma, a uvolnil se. Na místo skučení jen tiše zaúpěl.

Místnost byla plná světla – v oknech byly varipolární závěsy, ale minulou noc je někdo zapomněl celé zneprůhlednit. Jeho hodinky ukazovaly něco po deváté. Zahekal, zahýbal prsty levé ruky a bolest začala ustupovat. Symp si z nějakých důvodů, které biolaboratořím Marstechu pořád nebyly jasné, „pamatoval“ trauma po zranění a měl sklon příliš se soustředit do míst, která v minulosti utrpěla zranění. To bylo dobré, pokud jste systém dobře krmili, nejhorším důsledkem mohl být pocit tepla a svědění v místech starých poranění. Ale díky tomu šuntu, co poslední měsíce kupoval od Louieho, bude neuromuskulární rozhraní podrážděné a zanícené. A Carl tím předloktím kdysi zastavil saúdského bojového psa. Ten obrovský umělý hybrid, bledý jako duch, se náhle vynořil z noční pouště a s vrčením se mu hnal po krku. Náraz ho srazil na záda a zuby té bestie se zastavily až o kost. I když to odporné zvíře zabil, trvalo jim skoro pět minut, než čelisti rozevřeli a dostali ruku ven.

Naslouchal zvukům bytu, ale neslyšel nic. Ertekinová ještě zařezávala. Usnout už nedokázal a dveře byla stále zamčené. Chvilku uvažoval, pak vstal, natáhl si kalhoty a odšoural se do kuchyně. Po krátké prohlídce příborníku našel kávu do espresa v rohu. Olympus Mons Robusta blend – zaručeně z genetických laboratoří Marstech! Jo, prima. Kysele se ušklíbl a nastavil espreso na dva velké šálky.

Pak šel do ledničky pro mléko. Byly tam dvě krabice značky Long-Life, jeden podle váhy plný asi z poloviny, druhý o něco prázdnější. Zkusmo k nim přičichl. Zašklebil se a obě krabice jednu po druhé opatrně vylil do dřezu. Obsah té prázdnější se vyplazil v polotuhém stavu a slizce se rozkydl na plech. Zavrtěl hlavou a spláchl ten svinčík.

„Vy a Zooly jste schopný podpálit barák,“ zamumlal a vrátil se k příborníku, aby našel nějaké jiné mléko.

„S kým to mluvíte?“

S novou krabicí v ruce se otočil. Ertekinovou probudila buď vůně kávy, které teď byla plná kuchyně, nebo hluk, který dělal, když se hrabal v příborníku. Stála v kuchyňských dveřích, ospale mžourala, vlasy rozcuchané a na sobě měla o několik čísel větší, vybledlé tričko newyorské policie. Pokud to dokázal odhadnout, víc toho na sobě neměla. Netvářila se právě přátelsky.

„Zpívám si,“ odpověděl. „Pro sebe. Udělal jsem kafe.“

„Jo, to sakra vidím.“ Povytáhl obočí. „Není zač.“

„Trhněte si, Marsalisi.“ Její hlas zmizel směrem k ložnici. „Trpíte nespavostí, nebo co?“

Zvuk puštěné vody vzápětí ztlumily zavírané dveře. V hlavě mu samy od sebe naskočily obrazy. Sevgi Ertekinová si svléká tričko a vstupuje do sprchy, ruce sevřené pod bradou stojí pod proudem horké vody, její paže tisknou ňadra…

Ušklíbl se a přehodil výhybku, než se mu jeho soukromá zážitkovka dostane do rozkroku. Dodělal kávu. Byla krémová s bohatou pěnou a bublinkami, vydechovala vůni, která ho okamžitě vrátila do prašných kopulí tábora Huari. Zlověstné svědění kůže pod paprsky slunce pronikajícími atmosférou, která teprve nedávno zhoustla natolik, že se dala dýchat, nezvyklá gravitace Marsu, nejistá přilnavost k planetě, která ho nepovažovala za svého a neviděla jediný důvod, proč si ho držet. Kafe v hliníkových hrncích, prach skřípající pod nohama, Sutherland hned vedle něho a jeho brumlání, uklidňující jako vrčení těžkých strojů na plantážích. Tady nic nemá lidský rozměry, chlape. Jen si zastiň oči a koukej se. A nejistý pohled na masiv Verne, při kterém jste si mohli zlámat krk, dodával jeho slovům význam. Usrkl kávy a nasadil překvapený výraz. Byla to pravda zaručeně z genetických laboratoří Marstech! Nesnášel, když skutečnost potvrzovala nadsázku reklamy.

Nalil kávu do dvou šálků, jeden si vzal, a ten její nechal, ať vychladne na lince. To jí stačí. Cestou do obýváku usrkával kávu. Přistoupil k oknu a zadíval se na tržnici pod sebou. Město moc dobře neznal, a tuhle část ještě méně než zbytek, ale dům Ertekinové byl standardní nanotechnologický činžák bez výtahu a předpokládal, že otevřený prostor před ním byl součástí téže přestavby. Měl ty lehce organické linie typické pro ranou nanoarchitekturu. Znal části jihovýchodního Londýna, které vypadaly úplně stejně. Domy v kbelíku – stačí jen vylít a sledovat, jak rostou.

Slyšel ji vycházet z koupelny a chodit po kuchyni. Pak ji cítil v obýváku, za sebou, věděl, že ho pozoruje. Odkašlala si. Otočil se. Stála na druhé straně místnosti, oblečená a trochu upravená, hrnek s kávou v obou dlaních. Lehce hrnkem pokynula směrem k němu.

„Díky,“ řekla, pohlédla stranou a pak zase zpět na něho. „Já, hm. Po ránu nestojím za nic.“

„Z toho si nic nedělejte,“ dodal pak, jen aby nějak vyplnil ticho: „Možná je to známka velikosti. Felipe Souza podle všeho po ránu taky za moc nestál.“

Záblesk úsměvu. „Ne?“

„Ne. Jeho molekulární dynamika jela celou noc. Když jsem se jednou vrátil na Zemi, četl jsem jeho životopis. Vypadá to pravděpodobně. V knížce každopádně stojí, že když ho vzali na UNAM, odmítl učit před polednem. Musí být fajn mít takového kantora, ne?“

„Ne pro vás.“

„No jo, mně jde hlava kolem, jakmile se dostanu za základní strukturu buckyballu, takže…“

„Ne, já myslela tu ranní záležitost.“ Znovu udělala ten pohyb hrnkem, uvolněnější, a tentokrát ho měla v jedné ruce. „Vy byste…“

„Jo, tohle.“ Pokrčil rameny. „To je výcvik. Toho se už nezbavím.“

Za jeho slovy opět následovalo ticho. Konverzace uvízla na mělčině jejích narůstajících rozpaků. Hledal něco, co by je zase dostalo na hlubší vodu. Něco, co mu v noci doutnalo v podvědomí, než konečně usnul.

„Poslouchejte, uvažoval jsem. Vy jste vyslýchali palubního s-džina Horkanovy chlouby, ano? V červnu, když to všechno začalo.“

„Jo,“ protáhla jakoby tázavě. Líbilo se mu to. Zkusil její intonaci napodobit.

„Jo, a kdo to dělal? Váš tým?“

Zavrtěla hlavou. „Pochybuju. Dostali jsme přepisy, asi najali nějakého šílence z M.I.T. Dělají pro nás většinu práce s s-džiny. Myslíte, že jim něco uniklo?“

„Vždycky je tu možnost.“

Věnovala mu nedůvěřivý pohled. „Něco, na co byste vy mohl přijít?“

„Dobře, možná to není něco, co by jim prostě uniklo.“ Usrkl kávu a mávl rukou. „Ale něco, co nehledali, protože jsem na scéně nebyl já. Těsné spojení mezi Merrinem a mnou. Něco, co mě postaví vedle něho.“

„Spojení? Říkal jste, že ho neznáte.“

„To neznám, ne přímo. No tak, Ertekinová, byla jste polda. Přece musíte něco vědět o teorii komplexnosti. O sociálním propojení.“

Pokrčila rameny. „Jistě. V kurzech demodynamiky do nás nacpali základy. Yaroshankovy intuice, Chen, Douglas, Rabbani. Všechno až k Wattsovi a Strogatzovi, všechny ty bláboly o sítích malého světa. A co? Víte, jakmile jednou doopravdy vyjdete na ulici, je vám většina těch demodynamických žvástů platná jako hadovi noha.“

Potlačil úsměv. „Snad. Ale sítě malého světa fungují. A klub třináctek na Marsu je hodně malý svět. Jako Mars samotný. Merrina možná neznám, ale vsadil bych se, že vylučovací metodou se nějaké styčné body najdou. A pokud ty body existují, nic je nenajde líp než s-džin.“

„Jo. Jakýkoli s-džin. Proč by to měl být zrovna s-džin Horkanovy chlouby?“

„Protože ten naposledy viděl Merrina živého. Z toho vyplývá, že…“

Od vstupních dveří se ozvalo jemné zacinkání.

Ertekinová reflexivně pohlédla na hodinky. Vrásky y koutcích očí se jí prohloubily. Byla zmatená.

„Vypadá to, že když jsme my dva spolu, Tom nám prostě nevěří,“ poznamenal Carl s kamennou tváří.

Zmatek vystřídalo opovržení. Připadalo mu hrané. Přešla ke dveřím a zvedla domovní telefon.

„Ano?“

Viděl, jak vykulila oči. Přikývla, ještě několikrát řekla ano, a zavěsila. Když se k němu znovu otočila, mračila se. Nedokázal odhadnout, jestli má strach, nebo je naštvaná.

„To je Ortiz. Přijel sem.“

Skryl vlastní překvapení. „Jaká čest. Vždycky vyzvedává nové spolupracovníky limuzínou?“

„Co jsem tady, tak ne.“

„Tak to musí být kvůli mně.“

Chtěl, aby to vyznělo odlehčené a ironicky. Ale nějak během těch posledních čtyř měsíců vyšel ze cviku. Vycítil závažnost svých slov a ona také.

„Jo,“ řekla a pohlédla na něho přes hrnek. „To musí být kvůli vám.“

Dřív se s Ortizem už dvakrát setkal, ale pochyboval, že si ho bude pamatovat. Obě setkání proběhla už před lety a obě byla zahalena do neupřímných uhlazených úsměvů diplomatických návštěv, a Carl byl jen jedním z několika stopařů varianty třináct v řadě zaměstnanců Agentury seřazených k uvítání. Mnichov II se protahoval, mluvilo se o tom, že se KOLIN vrátí k jednání, aby souhlasil s Úmluvami, tentokrát v plném znění, a všichni chodili po špičkách. Carl si to vybavoval matně, protože tehdy ho nezajímalo, že Ortiz je čerstvě naverbovaný politický poradce s čerstvou politickou kariérou ve státech Pásu, ale zatím nijak významná postava v hierarchii KOLINu. Detaily mu už vypadly z hlavy, ale Carl si vzpomínal na prošedivělé vlasy, opálení a postavu tanečníka s úzkými boky, díky které nevypadal na svých padesát a něco. Lehké nadzvednutí koutků vážných hnědých očí mohlo znamenat filipínské předky, nebo to byl jenom výsledek biologického modelářství, které mělo ten pocit u voličů vyvolat. Příjemný úsměv.

Pokud šlo o Carla, ten si v té době naplno užíval komfortu znovuzískané anonymity. Zájem médií o jeho návrat z Marsu a záchranu z lodi Felipe Souza k jeho úlevě odumřel rok předtím. Když se nesnažil znovu zažehnout plameny zájmu, začal mašinérii výroby celebrit nudit, a ta pokračovala dál bez něho. Jistě, přežil při fyzickém i duševním zdraví děsivý kolaps systémů v hlubokém vesmíru, ale co jiného v poslední době dokázal? UNGLA byla uzavřená organizace, byrokraticky netečná, tady nefungovaly pestře opentlené mediální hry, které sítě nejvíc milovaly. Významné případy teprve čekaly. Mezitím se na evropské scéně objevil adolescent z jakési africké královské rodiny, který uplatnil svou xtrasomovou kapacitu v Cambridgi, a jeho lesklá černá kůže se dobře vyjímala v tanečních klubech západního Londýna. Rodina Bannisterů, k určité nelibosti místních, potvrdila své unijní občanství. Thajská zážitková hvězda chystala svatbu. A tak dál. Nemrkající oko médií se přesunulo jinam a Carl cítil jeho absenci jako náhlý chlad marťanského stínu.

Sešli dolů na ulici. Tenkou látkou kabátu s nápisem S(t)igma, který šlohnul na Floridě, pronikal chlad.

Ortiz na ně čekal na druhé straně silnice, opíral se o bok limuzíny KOLINu, na sobě měl jen černý svrchník a usrkával kávu, kterou prodávali ve stánku jen o pár metrů dál. Carl viděl černožluté holografické logo na voze a pak ještě jednou jeho mikrokopii na polystyrénovém šálku v Ortizově ruce. Když zdvíhal pohárek ke rtům, pára z kávy se mísila s jeho mrznoucím dechem. Vedle něho stál nenápadný strážný, ruce volně složené a přes tmavé brýle kontroloval průčelí domu.

Ortiz je uviděl a nedbale odložil šálek na střechu limuzíny. Když Carl přišel blíž, vykročil mu vstříc a napřáhl ruku. Žádné cuknutí, žádné vnitřní napětí, na jaké byl Carl zvyklý, když si podával ruku s někým, kdo věděl, kdo je. Namísto toho se na Ortizově protáhlém, opáleném obličeji objevil nenucený úsměv, který jeho střízlivému zjevu ještě ubral nějaká léta.

„Pane Marsalisi, rád vás zase vidím. Už je to nějaký čas, nevím, jestli si mě z Bruselu ještě pamatujete.“

„Jaro 03,“ zamaskoval Carl překvapení. „Jo, pamatuju.“

Ortiz se ušklíbl. „To byla tehdy hrůza, co? Dvě agendy, svět rozdělený a každá část usilovně táhla opačným směrem. Těžko uvěřit, že se nám tehdy vůbec chtělo jednat.“

Carl pokrčil rameny. „Jednání je vždycky ta jednodušší část. Dobře to vypadá a nic to nestojí.“

„Ano, svatá pravda.“ Ortiz přesunul svoji pozornost s uhlazenou lehkostí kariérního politika. „Slečno Ertekinová, doufám, že mi prominete to vyrušení. Tom Norton mi řekl, že přijedete, tak mě napadlo, že pokud vám to nebude nepříjemné, nabídl bych vám doprovod. A když už jsem jel přes město…“

Napadlo tě, že si zkusíš udělat oko u Spojených národů. Dobře. Nebo se prostě jen mrkneš na třináctku.

Carl ale cítil, že jeho odpor k Ortizovi je jenom povrchní. Snad to dělalo to uvolněné podání ruky, úsměv, nebo prostě jen kontrast se čtyřmi měsíci pobytu v Republice. Otočil se, aby viděl, co na to Ertekinová, jak se ona tváří. Tygří oči a…

… něco neviditelného rozčíslo vzduch mezi nimi.

Carl byl v pohybu ještě dřív, než si stačil uvědomit, co a proč dělá.… koutkem oka zahlédl pohyb něčeho černého…

Udeřil Ertekinovou zkříženýma rukama a srazil ji na dlažbu. Jedna ruka už hledala zbraň, kterou neměl. Rozervaný vzduch nad jeho hlavou vztekle zasyčel.

Elektromag.

Slyšel, jak to nejdříve dostala karosérie vozu, z jednoho konce na druhý byla v okamžiku samá díra – zaznělo to, jako by najednou dopadla celá průtrž mračen. Zasažení lidé křičeli a chroptěli. Koutkem oka viděl, jak se za ním kácejí těla. Jekot. Zalehl Ertekinovou a hledal…

Tam.

V panice a zmatku tržiště uviděl tři černé postavy, které se blížily kolébavými pohyby bruslařů. Krátké elektromagnetické pušky si oběma rukama tiskly k tělu a rozrážely dav. Carl viděl, jak lidé uskakují a padají. Symp mu celý obraz zpomalil. Chloridem koncentrovaný a pročištěný pohled mu nabídl vedoucího bruslaře, který se napřimoval a zve dal ústí zbraně, oči rozšířené ve světlých štěrbinách černé lyžařské masky. Nebyl dál než šest metrů, tentokrát chtěl mít jistotu.

Carl se mu podíval do očí a s výkřikem skočil.

Později nedokázal říci, jestli to byl ten upřený pohled, výkřik nebo sympem zvýšená rychlost, co mu zachránilo život. Možná to bylo cuknutí v mužově tváři, když vyrazil kupředu. Pod lyžařskou maskou se to nedalo rozeznat. V tu chvíli už byl Carl u něho. Tři – raz! dva! tři! – skoky a otočka technikou tanindo. Hranou levé ruky udeřil bruslaře pod bradu, úderem pravačkou ho otočil. Oba dopadli jako změť propletených údů. Magnetická puška odskákala stranou. Carl se dostal nad bruslaře a začal jeho obličej a krk zasypávat ranami.

Druzí dva nebyli žádná béčka. Ten napravo přeskočil těla, která se mu dostala do cesty, dopadl s pevným plastovým mlasknutím a jel dál. Carl jeho přistání v tom zmatku sotva zahlédl, byl příliš zaměstnán zabíjením vedoucího bruslaře, než aby mu věnoval větší pozornost. Ale ucítil, když se bruslař nalevo pokusil napodobit manévr pravého křídla a při skoku zavadil bruslí o jeho rameno. Muž v černém ho po hlavě přelétl, téměř elegantně, a překulil se na chodník. Byl to řízený pád a v následující vteřině byl zase na nohou. Symp odděloval jednotlivé fáze jako smyčky lana. Carl ještě jednou udeřil loktem a vedoucí bruslař pod ním náhle znehybněl. Když se bruslař, který upadl, už téměř zvedl, skočil Carl po elektromagnetické pušce na zemi, nemotorně ji zvedl levou rukou, sjel trochu stranou, aby se dostal do lepší palebné pozice, a vyprázdnil zbraň.

Elektromagnetická munice vydávala při výstřelu zvuk, jako když se vaří voda. Žádný zpětný ráz – díky bohu – a přímo na střed. Carl ležel nešikovně zaklesnutý a pozoroval, jak se kulky zarývají do cíle. Bruslař klopýtl, tentokrát v tom však nebyla žádná elegance. Padl na tvář, jednou sebou trhl a už se nepohnul.

Nabíjecí mechanismus elektromagnetické pušky naprázdno cvakl a zastavil se.

Začaly k němu doléhat zvuky; vzrušený křik a hysterický pláč. Carl, stále ještě zmrazený systémem marsovského přizpůsobení, je slyšel jako skrz dlouhou rouru. Opatrně se zvedl, na buněčné úrovni si stále nebyl jistý, jestli se třetí bruslař nevrátí. Položil pušku a šel k druhému mrtvému útočníkovi. Dřepl si vedle něho a vzal mu jeho pušku. Bezmyšlenkovitě zkontroloval zásobník, teď fungoval na autopilota, a obhlédl okolní zkázu.

Limuzína byla na odpis, černá karosérie vykvetla šedými důlky v místech, kde se přehnala smršť magnetické palby. Okna byla na mno ha místech prostřelená, sklo kolem každého průstřelu protkávala neprůhledná síť jemných, mléčně zbarvených prasklin. Bylo neuvěřitelné, že Ortizova káva stála nepoškozená tam, kam ji odložil, a dál z ní tiše stoupala pára. Ale Ortiz i jeho strážný leželi oba v objetí na zemi a nehybní – vypadalo to, že strážný chtěl svého šéfa strhnout k zemi a tam ho krýt. Krev rozlévající se po vlhkém chodníku dokazovala, že se mu to nepodařilo. Ostatní těla ležela stranou, prodejci a zákazníci stánku zasažení palbou. Ertekinová klečela a zmateně se rozhlížela. Její sinalá olivová pokožka prozrazovala, že je v šoku.

„Dva jsem dostal,“ řekl Carl měkce, když jí pomáhal na nohy. „Třetí zmizel moc rychle. Je mi líto.“

Jen na něho beze slova zírala.

Luskl jí prsty před obličejem. „Ertekinová. Jste zraněná? Jste zraněná? Mluvte se mnou.“

Otřásla se a odstrčila jeho ruku.

„Dobrý,“ sotva zasípěla. Odkašlala si. „Jsem v pořádku. Měli bysme… zavolat záchranku. Aby ty lidi…“ Znovu se otřásla. „Kdo? Viděl jste…?“

„Ne.“ Carl se zadíval směrem, kterým zmizel třetí bruslař. Cítil, že se ho zmocňuje chladná rozhodnost. „Ne, neviděl. Ale hned jak sem dorazí řezníci, bude myslím dobré, když mě vezmete do KOLINu, ať na tom můžeme začít dělat a zjistit to.“

Devatenáct

Když dorazila policie, Sevgi se ještě pořád třásla. Nepochopitelně se zastyděla, když detektiv, štíhlý černoch s kostnatým obličejem, domluvil s hlídkou a zamířil k ní. Musel si toho všimnout. Seděla zabalená v izolační přikrývce v otevřených zadních dveřích rozstřílené limuzíny a sledovala techniky zajišťující místo činu. Měla pocit, že se nedokáže srovnat se svým postavením civilisty.

„Slečna Ertekinová?“

Sklíčeně vzhlédla. „Jo, to jsem já.“

„Detektiv Williamson.“ Otevřel levou dlaň. Vyskočilo modrozlaté logo newyorské policie a zablýsklo na ni jako ztracený poklad. „Jestli se na to cítíte, rád bych vám položil pár otázek.“

„Jsem v pořádku.“ Ráno ve sprše si vzala syn, ale ještě nezabral, i když měla prázdný žaludek. Zmobilizovala tedy konvenční zdroje, otřásla se a trochu se zachvěla. „Bývala jsem u sboru, jsem v pořádku.“

„Vážně?“ Zdvořile udivené. Williamson by nechtěl být jejím parťákem. Bylo jí celkem jasné proč.

„Jo, jedenáct let. V Queensu, centrum, vraždy.“ Vyloudila nejistý úsměv. „Vy jste z osmadvacátého? Je tam stále ještě Larry Kasabian?“

„Jo, Kasabian tam je myslím pořád.“ Slova zněla studeně. Pokývl k Marsalisovi, který seděl na schodech budovy v kabátě z věznice South Floridě State a sledoval práci techniků, jako by to byla jeho divadelní benefice. „Hlídka říkala, že jste jim řekla, že ten chlapík je třináctka.“

„Ano.“ Teď se za to proklínala. „Ano, je.“

„A…“ krátké zaváhání, „hlásilo se to někomu ve městě?“

Sevgi vzdychla. „Dorazili jsme pozdě v noci. Je to technický konzultant bezpečnosti KOLINu, ale zatím jsme neměli čas někoho uvědomit.“

„V pořádku.“ Ale zjevně to v pořádku nebylo. Williams se stále tvářil chladně. „Nechci na vás tlačit, ale musíte ho zaregistrovat. Dnes. On, hm, on bydlí s vámi?“

Narážka byla zřejmá. Bylo to jako facka. Bylo to jako otcovy lamentace, když si našla Ethana. Cítila, jak jí tuhnou rysy.

„Ne, on, hm, on se mnou nebydlí,“ parodovala detektiva. „On, hm, on bude bydlet v KOLINem placeném ubytování, jakmile mu nějaké najdeme. Myslíte, že můžeme dát stranou tu zatracenou jesuslandskou paranoiu? A dát se do policejní práce? Co vy na to?“

Williamsonovi zajiskřilo v očích.

„To by bylo nejlepší, slečno Ertekinová,“ odpověděl klidně. „Do policejní práce patří to, že tenhle zmetek právě za denního světla zabil dva ozbrojené muže a zdá se, že nemá ani škrábnutí. Možná se mnou cloumá moje paranoia, anebo je to jen starý dobrý policejní instinkt, co mi říká, že tady něco nesedí.“

„Má v sobě marsovské systémové biologické vylepšení. A od sedmi let byl cvičený k boji.“

Williamson zavrčel. „Jo, slyšel jsem to o nich. To je zlé, ne? Vy si nemyslíte, že ti chlapi, co zabil, byli zkušení?“

„Vy ano?“ Sevgi poklepala klouby prstů na proděravělou karosérii. „No tak, Williamsone, koukněte na to. Profíci? Kdepak, jenom měli zbraně.“

„Napadá vás, proč by někdo poslal amatérské zabijáky na úředníky KOLINu?“

Beze slova zavrtěla hlavou. Nešli po Ortizovi. Ten se jen připletl do cesty. Chtěli zabít Marsalise, zabít ho dřív, než se nějak dostane k Merrinovi.

Není důvod, proč to zrovna teď říkat detektivovi Williamsonovi.

„A hlídce jste řekla, že vlastní průběh boje jste neviděla, je to tak?“

Zavrtěla hlavou, tentokrát mnohem rozhodněji. Dostávala se na pevnější půdu. „Ne, řekla jsem, že jsem skoro nic neviděla. Prakticky vůbec nic, ležela jsem na zemi…“

„Kam vás srazil, ano?“

„Ano, to je pravda.“ Jeho tělo na jejím. „Nejspíš mi zachránil život.“

„Takže viděl, jak se blíží?“

„To nevím. Proč se nezeptáte jeho?“

Williamson přikývl. „Dostanu se k tomu. Teď se ptám vás.“

„A já vám říkám, že nevím.“

Nastalo ticho. „Ve výpovědi jste uvedla, že si myslíte, že útočníci byli tři,“ začal znovu Williamson. „Nebo vám to jen řekl tady váš přítel?“

„Ne. Viděla jsem jednoho prchat k hlavní ulici.“ Ukázala na zakrytá těla mužů, které Marsalis zabil. Černá bruslařská výstroj byla skrz plast dobře vidět. „A umím počítat.“

„Popis?“

Dlouhou chvíli si ho prohlížela. „V černém. Na tvářích měli lyžařské masky.“

Williamson si vzdychl. „Jo. Fajn. Co mi řeknete o tamhletom?“

Ukázal na třetí balík na chodníku. Plastem prosvítala bledá, krví zacákaná tvář Ortizova bodyguarda. Oči měl dokořán. Museli ho převrátit na záda, aby zpod něho Ortize vyprostili a mohli ho naložit, takže takhle ho pak technici zabalili.

Sevgi pokrčila rameny.

„Ostraha.“

„Znala jste ho?“

„Ne. Nebyl z mého oddělení.“ Sevgi náhle došlo, proč je Williamson tak nabroušený. Teoreticky zde měla pravomoc newyorská policie, ale podle zákona o Kolonizační iniciativě ji mohla kdykoli převzít ona. Ta náhlá moc, kterou měla, ji šimrala v žaludku jako pochodující hmyz. Nebyl to zrovna nevinný pocit.

Williamson poodešel a zastavil se nad mrtvým bodyguardem. Zadíval se mu do tváře. „Takže tenhle kryl Ortize, ano?“

„Ano, nepochybně.“

„Jo, je to jeho práce. A ten váš přítel zmetek tamhle…“

„Mohl byste přestat používat to zasraný slovo?“

Vyneslo jí to pátravý pohled. Detektiv se vrátil k limuzíně. „Dobře. Strážný kryje Ortize. Váš geneticky modifikovaný přítel kryje vás. Máte tušení, proč to udělal?“

Sevgi znaveně zavrtěla hlavou. „Proč se nezeptáte jeho?“

„Jo, zeptám. Třináctky ale nejsou přehnaně upřímné.“ Williamson udělal významnou pauzu. „Ani nejsou posedlé sebeobětováním. Něco ho k tomu muselo přimět.“

Zadívala se na detektiva a možná to byl syn, který začínal účinkovat, ale napadlo ji, že kdyby měla po ruce pistoli, ustřelí mu hlavu. Místo toho si stoupla a postavila se před něho.

„Tím jsem s vámi domluvila, detektive.“

„Já si nemyslím…“

„Řekla jsem, že jsem s vámi domluvila.“ Tady nebylo o čem pochybovat, byl to syn. Vztek ji sice poháněl, ale byla to droga, co jí dodávalo jistotu.

Williamson byl sice o hlavu větší než ona, ale stála v jeho osobním prostoru, jako by měla tělový pancíř. Jako by se události posledních padesáti minut nestaly. Izolační přikrývka jí spadla k nohám. „Ráda budu spolupracovat s někým, kdo míň připomíná neandrtálce. S vámi jsem skončila, je to jen ztráta času.“

„Tohle je vyšetřování vražd…“

„Jo, v tuhle chvíli ano. Chcete vidět, jak rychle z toho udělám bezpečnostní operaci KOLINu?“ Stiskl čelisti, ale neřekl nic.

„Zmizte, detektive, nechte mě na pokoji a mějte si svoje vyšetřování. V opačném případě uplatním zákon o KOLINu a vy se můžete vrátit na osmadvacátý a říct jim, že přišli o pravomoc.“

Někde na pozadí synu cítila kapku viny, když viděla, jak Williamson schlípl. Díky rokům stráveným na druhé straně si dokázala představit, jak mu je.

Potlačila to. Přešla ulici k Marsalisovi.

KOLIN dorazil s přiměřenou silou o deset minut později. Na tržiště tiše vjel bezpečnostní transportní landrover a rozehnal dav nízkoenergetickým subsonickým dispersním pulsem, ze kterého Sevgi i na tu vzdálenost trnuly zuby. Nortona nevolala, takže někdo musel nařídit výjezd, když se to dozvěděli o Ortizovi. Policie držela zpátky akreditované filmové štáby i sólové kameramany v davu, a pro zpravodajství by to zatím mělo být všechno.

Landrover zastavil na okraji místa činu a příliš se nestaral o bariéry, které kolem policie rozestavěla. Opancéřovaným rohem přerušil jasně žluté paprsky a spustil alarm. Policejní uniformy se rozeběhly.

„Velmi delikátní,“ poznamenal Marsalis.

Přední dveře prostoru pro cestující landroveru se pootevřely. Tom Norton se postavil na stupátko a obhlížel místo činu. Dokonce i na tu dálku Sevgi viděla jeho popelavou tvář.

„Sev?“

„Tady.“ Zamávala z domovních schodů a Norton ji uviděl. Otevřel dveře úplně, vystoupil a znovu je zavřel. Několik slov s policisty, odznaky, a vzápětí už mu otevírali cestu. Někdo rychle vypnul alarm a ulicí se znovu rozhostilo ticho. Landrover couvl několik metrů a zůstal stát jako tiše pobrukující elegantní tank, kterým v podstatě byl. Řidič se neukázal.

„Trochu to přeháníte, ne?“ uvítala Sev Nortona.

Ušklíbl se. „Řekni to Ortizovi.“

„Je v pořádku?“

„Podle toho, jak to vezmeš. Není mrtvý, jestli myslíš tohle. Napojili ho na polovinu přístrojů, co mají ve Weill Cornell. Rozsáhlá poškození orgánů, ale má někde připravenou zásobu kultivarů. Rodina byla informována.“ Vypadalo to, že se Nortonovi dělá špatně při pohledu na těla ve smršťovacích fóliích. „Co tady sakra dělal, Sev?“

194 / Richard K. Morgan • Varianta 13 Zavrtěla hlavou.

„Myslím, že mě chtěl vidět,“ řekl Marsalis a poprvé od přepadení se postavil. Mocně zívl.

Norton si ho s nelibostí přeměřil. „To všechno kvůli vám, hm?“

„Policii zajímá jen on, Tome,“ uklidňovala ho Sevgi. „Detektiv se o Ortize vůbec nestaral, chtěl se jen bavit o tom, jak to, že jsme pustili na ulici třináctku bez povolení.“

„Dobře.“ Norton se zaměřil na nový úkol. „Jak se ten detektiv jmenuje?“

„Williamson. Z osmadvacátého.“

„Promluvím s ním.“

„Už jsem s ním mluvila. Tak jsem to nemyslela. Myslím, že bude lepší, když to bude vypadat jako útok na Ortize.“

Norton překvapeně zamrkal. „Ty myslíš, že nebyl?“ Mávl rukou k jednomu z mrtvých útočníků. „Bruslaři, Sev. Sledují limuzínu během cesty, to je standardní postup. Ročně se tu takhle stane deset, dvanáct vražd. Co z toho chceš dělat?“

Sevgi pokývla k Marsalisovi.

„Ale no tak, Sev, děláš si srandu? Nejsme ve městě ani den. Kdo ví, že tu jsme?“

„Jenže ani obráceně to nedává smysl, Tome. Tihle byli z ulice. Opravdu to nejhorší komando. Proč by sledovali někoho z padesátýho patra, jako je Ortiz? Ten chlap nepozná ulici, ani když ho kousne do zadku.“

„Právě se to stalo,“ poznamenal Marsalis s kamennou tváří.

Norton ho zpražil pohledem. Sevgi zasáhla.

„Podívejte, ať to bylo cokoli, máme tu mnohem víc publicity, než jsme měli na Floridě. Tak ať se to zase neopakuje. Požádáme policii, aby nemluvila o třináctce, a zajistíme, aby to nebylo v médiích. Pro veřejnost bude Marsalis jen dalším hrdinným bodyguardem KOLINu a jeho totožnost bude utajená, aby mohl pokračovat ve své prospěšné práci.“

„Ano,“ souhlasil trpce Norton. „Než aby byl nebezpečným sociopatem, který pro nás zatím vlastně vůbec nic neudělal.“

„Tome...“

Marsalis se ušklíbl. Vypadalo to, jako když si protahuje svaly.

„No, zachránil jsem vám partnerku. Počítá se to?“

„Jak já to vidím, zachránil jste svoji vlastní kůži s nějakými příznivými vedlejšími efekty. Sevgi, jestli se ten Williamson bude moc vztekat tady kvůli našemu příteli, měli bychom vás odsud dostat.“

„To je nápad!“

Marsalisův hlas zněl přátelsky, ale nějaký spodní tón v něm přiměl Sevgi, aby se na něho podívala. Vybavila si, jak se díval za prchajícím útočníkem, ten prázdný hlas, kterým říkal: Hned jak sem dorazí řezníci, bude myslím dobré, když mě vezmete do KOLINu, ať na tom můžeme začít dělat a zjistit to. Ve způsobu, jakým to říkal, byla definitivnost ticha po výstřelu. A najednou se bála o Torna Nortona kvůli jeho přezíravé prostořekosti.

„To nevypadá špatně,“ řekla spěšně. „Tome, můžeme napojit s-džina z Horkanovy chlouby na KOLIN? Přes přímé rozhraní?“

Norton na ni udiveně pohlédl, sjel očima na černocha vedle ní, pak zase zpět na ni a pokrčil rameny.

„Jo, myslím, že by to šlo. Ale proč? Z M.I.T. jsme už dostali přepisy.“ Pak se obrátil přímo na Marsalise. „Jsou ve složce v kanceláři. Můžete si je projít, jestli chcete.“

„Ale to já nechci,“ odpověděl Marsalis a mile se usmál. Sevgi přeběhl mráz po zádech. „Já chci mluvit s s-džinem Horkanovy chlouby. To chci.“

Norton ztuhl. „Takže najednou jste expert na psychologii umělé inteligence?“

„Ne, jsem expert na lov a zabíjení variant třináct. Na to jste mě najali. Nepamatujete se?“

„Jo, a nemyslíte, že by tak vynikající expert mohl…“

„Tome!“

„… být mnohem platnější na místech činů, které se snažíme vyřešit?“ Černoch se přesto pořád usmíval. Stále uvolněně stál ve vzdálenosti, která, jak si Sevgi náhle uvědomila, byla těsně mimo Nortonův dosah. „Ne, nemyslím.“

„Tome, to stačí. Co se to s tebou dneska ráno hergot…?“

„Dneska se se mnou, Sev…“

Ozvalo se důrazné, ostentativní dvojí odkašlání. Oba se zarazili a podívali se na Marsalise.

„Vy to nechápete,“ řekl tiše.

Ani nehlesli. Výzva, aby mu věnovali pozornost, visela na konci slov jako nevyslovený rozkaz.

„Vy nechápete, proti čemu stojíte.“ Tváří mu opět přelétl úsměv, jako by se mu vybavily nějaké vzpomínky. „Vy si myslíte, že Merrin musí být sériovým vrahem, protože zabil nějaké dva tucty lidí. Ale takhle to není. Sérioví vrazi jsou narušení lidé. Pokud to neví Tom, tak vy to jistě víte, Sevgi. Zanechávají stopy, zanechávají důkazy, nakonec je chytí. A to proto, že nakonec, ať vědomě nebo nevědomě, se chtějí nechat chytit. Pro myšlená vražda je protispolečenský čin a pro lidi je obtížné ji spáchat. Vyžaduje to zvláštní podmínky, ať na osobní nebo společenské úrovni, aby toho byl člověk schopen. Ale to mluvíme o vás, o lidech. Ne o mně, ne o Merrinovi, o žádné variantě třináct. Nejsme jako vy. My jsme čarodějnice. Jsme vyhnanci, osamělí vlci tuláci, které jste vytlačili z populace v době, kdy se pěstování obilí a živých organismů pohromadě stalo tak populární. My nemáme, a ani nepotřebujeme, společenský kontext. Musíte pochopit jedno: s Merrinem není nic v nepořádku. Není narušený. Nezabíjí ty lidi v důsledku nějaké psychózy z dětství, nedělá to proto, že by je považoval za něco nelidského, skupinu, která nepatří k jeho druhu. On jenom provádí jednotlivé položky plánu a nemá s tím problém. A nenechá se při tom chytit – pokud mě za ním nepustíte.“

Norton zavrtěl hlavou. „Říkáte, že Merrin není narušený? Vy jste u toho nebyl, když se dostali do trupu Horkanovy chlouby. Neviděl jste, co tam po něm zůstalo.“

„Vím, že snědl cestující.“

„Ne. On nejenže je snědl, Marsalisi. Rozerval je na kusy, vydloubal jim oči a rozházel kusy těl po celé pasažérské palubě. To udělal.“ Norton se musel nadechnout, aby se uklidnil. „Jestli tomu říkáte provádění položek plánu, klidně. Na mě to působí jako staré dobré šílenství.“

Nastalo krátké ticho, ale Sevgi si dobře všimla, jak ta zpráva Marsalise zarazila.

„Budete mi muset ukázat fotky,“ řekl nakonec. „Ale podle mě má pro všechno, co dělá, důvod.“

Norton se chmurně pousmál. „Jistěže je tu důvod. Sedm měsíců samoty ve vesmíru a při dietě z lidského masa. Sám bych se cítil docela nesvůj.“

„Tohle nestačí.“

„Napadlo vás vůbec, že byste se mohl mýlit? Možná se Merrin opravdu zcvoknul. Možná, že varianta třináct zkrátka není tak nadlidská, jak si všichni myslí.“

To na Marsalisově tváři vyloudilo kyselý úsměv. „Děkuji za solidaritu, Tome. Je to hezká myšlenka, ale já s asimilací nijak nespěchám. Varianta třináct není člověkem ve vašem smyslu slova, a tenhle Merrin nebude výjimka. Když budete jeho jednání poměřovat lidskými měřítky, budete dělat velikou chybu. Kromě toho jste mě najali na vytvoření jeho profilu, tak co se pohnout, dát se do toho a začít s poslední živou věcí, která ho viděla živého? Necháte mě promluvit s s-džinem Horkanovy chlouby, nebo ne?“

Dvacet

Noční nebe mu leželo u nohou.

Nebylo to noční nebe, které můžete vidět ze Země, z Marsu nebo odkudkoli na tomhle okraji galaktického ramene. Tady byla černá podlaha hustě posetá stříkanci zářivého jasu. Hvězdy kupily své světlo jedna přes druhou nebo zdobily mnohobarevné mramorované žilkování mlhovin. Mohl to být přesně vygenerovaný pohled na noční oblohu nějakého hypotetického světa blízko středu Mléčné dráhy, stejně tak to mohlo být tisíc různých nočních obloh naplno rozzářených a naskládaných přes sebe. Udělal několik kroků a hvězdy se mu pod nohama drtily na bílý prach, který se rozmázl po inkoustové černi. Nebe nad jeho hlavou mělo klaustrofobicky ocelově šedou barvu a v rozmáchlých spirálách z něho odpudivě trčely hlavy nýtů.

Zatracený duchové ve stroji.

Nikdo nevěděl, proč si palubní s-džinové vytvářejí právě taková virtuální prostředí. Když se to lidští specialisté na rozhraní snažili zjistit, dostávali na své otázky jen mlhavé odpovědi, které nedávaly žádný smysl. Vyplynulo z vůle toho, nelze těžké, tam-u, skrze-u, nesvažný a zralý byla jedna z těch nejznámějších. Carl znal na Marsu jednoho specialistu na rozhraní, který si ji napsal a nalepil nad postel jako koan. S tím spojená matematika zjevně dávala ještě menší smysl, přesto ten člověk trval na tom, že je v ní určitá šílená elegance, ať to mělo znamenat cokoli. Plánoval vydat knihu, sbírku haiku s-džinů, vytištěnou velmi drobným písmem na velmi drahém papíru a na stranách protilehlých k textu použít jako ilustrace virtuální obrazce.

Carl předpokládal, i když to nebylo nijak dokazatelné, že si s-džinové vymýšlejí velmi komplikované vtipy na přihlouplou roztahovačnost lidstva. Měl za to, že jestli kniha někdy spatří světlo světa, bude to vyvrcholení pointy.

Ve svých chmurnějších chvilkách uvažoval, co by přišlo potom. Konec legrace, rukavičky dolů. „Marsalisi.“

Nejdříve se ozval hlas a až pak se objevil interface, jako by s-džin pozapomněl, že by se měl nějak zjevit, aby člověk měl na koho mluvit. Jako někdo, kdo se ptá na telefonní číslo a pak se začne shánět po tužce, aby si ho zapsal. Objevil se interface. Rozevláté, namodralé, přibližně lidské tělo, které vypadalo, jako by neustále vzdorovalo náporu vzduchu z větrného tunelu. Maso a kůže lpěly na kostech jako miliony třepetavých křidélek. Pod hlasem bylo slyšet tiché popraskávání, jako když hoří papír.

Bylo to jako mluvit s andělem. Carl se ušklíbl.

„To jsem já. Podíval jsi se na mě?“

„Tvá role v toku.“ Tvář zdvihla ruku a z dlaně se na hvězdami posetou podlahu vyřinul vodopád obrazů. Zahlédl fotky z nástupu do Orlovce, záznamy médií ze záchrany lodi Felipe Souza a další věci, jejichž světlo dopadlo do zapadlých koutů paměti a znovu oživilo, co v nich bylo uloženo. Měl pocit, že někde mezi tím zahlédl tvář Marisol, ale nebyl si jistý. Nakrátko měl silný pocit, že se tomu musí bránit.

„Nevěděl jsem, že tě napojí tak brzy.“

To byla lež. Ertekinová mu ukázala výstupní dokumentaci z M.I.T. – věděl na hodinu přesně, kdy byl s-džin překalibrován a znovu vpuštěn do datového toku.

„Práce bez přístupu k vyčerpávajícím datům může být pro mé systémy zničující,“ řekla modrá postava vážně. „Obnovení umělého vědomí na nanoúrovni nutně vyžaduje opětovné napojení na lokální datové toky.“

Duch nechal ruku nelidsky zdviženou a vodopád obrazů dál plynul. Carl ukázal na displej.

„Dobře. Tak co je o mně v datových tocích za poslední dobu?“

„Mnoho věcí. UNGLA tě definuje jako genetického licencovaného agenta. Miami Herald tě nazývá vrahem. Reverend Jessie Marshall z Církve lidské čistoty tě nazývá hnusem, ale to je jen generalizovaný odkaz. Zpravodajství stažená z marsovského datového toku a nyní sdílená lokálně o tobě referují jako o nejšťastnějším muži na Marsu, i když oním zmiňovaným rokem je pochopitelně rok 2099. Frankfurter Allgemein tě…“

„Jo, stačí. Tady můžeš přestat.“ Palubní s-džinové byli pověstní nedostatkem fantazie. Bylo to dáno podstatou jejich práce. Minimální požadavky na rozhraní. Lidé cestovali jako hluboce zmrazený náklad. S-džinové byli sami, zapadlí v černém tichu posetém nehybnými hvězdami a jen občas mluvili s jinými stroji na Marsu a Zemi, když přistávali nebo když to vyžadovaly jiné logistické procedury. „Chci ti položit pár otázek.“

Interface čekal.

„Chceš vyvolat Allena Merrina?“

„Ano.“ Ve vzduchu nad ramenem interface se objevil Merrinův obličej. Standardní identifikační podobizna. „Obyvatel boxu beta v oddělení cestujících jako lidský náklad podle meziplanetární přepravní direktivy KOLINu c93-ep4652-21. Zmražen na Bradbury pátého listopadu 2106, kód protokolu 55528187.“

„Jo, až na to, že v boxu beta dlouho nevydržel, že jo?“

„Ano. Systém ho oživil po čtyřech stech čtrnácti hodinách letu.“

„Týmu, který tě vyslýchal, jsi řekl, že jsi se po třech stech sedmdesáti devíti hodinách samovolně vypnul, protože jsi měl podezření na škodlivý materiál v navigačním modulu.“

„Ano. Chtěl jsem zabránit možné virové nákaze druhého navigačního jádra. Uvedení do karanténního stavu bylo vhodné.“

„A Merrin se probudil třicet pět hodin nato. Je tam souvislost?“

Rozevlátá modrá postava zaváhala, oči v bezvýrazném obličeji upřené na něho. Carl odhadoval, že se to snaží zkalibrovat jeho vnímání souvislostí a událostí extrahované ze záznamů uložených v datovém toku. Je pověrčivý? Je věřící? Jak se dívá na úlohu náhody v záležitostech lidí? S-džin projížděl své specifikace stejně, jako jiný stroj kontroluje skladbu rozhraní nového softwaru.

Trvalo to asi dvacet vteřin.

„Nic v systémech neukazuje na to, že by tyto dvě události souvisely. Zdá se, že oživení bylo zapříčiněno poruchou boxu.“

„Věděl jsi o Merrinovi, když už byl vzhůru?“

„Do určité míry ano. Jak jsem řekl, pro mé systémy je potenciálně nebezpečné pracovat bez přístupu k plným datům. V karanténní uzávěře sekundární systémy lodi dál zásobují moje jádra, ale já na vstupy nemohu nijak aktivně reagovat. Je to jednosměrný přenos a přerušovací protokol brání zpětné vazbě. Můžeš to přirovnat ke zpracování dat během REM fáze spánku.“

„Takže se ti zdálo o Merrinovi?“

„I tak se to dá popsat.“

„A v těch snech Merrin mluvil?“

Rozevlátá postava se lehce zhoupla v proudu neviditelného vichru. Na její tváři se objevil výraz, který snad měl vyjadřovat zvědavost. Mohla to ale být i lehká bolest nebo potlačovaná sexuální extáze. Ale chyběly tomu lidské rysy.

„S kým by měl mluvit?“

Carl pokrčil rameny, ale bylo to zřejmě jen bezděčné gesto. Příliš ho tížily mrazivé vzpomínky. „Se stroji. S lidmi v kryoboxech. Mluvil sám se sebou? Nebo ke hvězdám? Byl tam hodně dlouho.“

„Pokud máš na mysli takový druh hovoru, pak ano. Mluvil.“

„Často?“

„Nejsem nastavený tak, abych dokázal odhadnout, co je často podle lidských měřítek. Merrin mlčel po osmdesát sedm celých, dvacet dvě setiny procenta cesty, včetně času stráveného ve spánku. Čtyřicet tři celých, devět desetin procenta jeho promluv směřovalo zjevně…“

„V pořádku, na tom nesejde. Jsi vybavený pro Yaroshankovu intuitivní funkci?“

„Moje operační systémy obsahují základní Yaroshankovy konstanty.“

„Dobře, byl bych tedy rád, kdybys provedl Tjaden/Wassona pro spojení mezi mnou a Merrinem a provedl dedukci podél Yaroshankovy křivky. Odchylka ne větší než dva stupně.“

„Které referenty chcete do křivky zahrnout?“

„Nejdřív stopy nás obou v datovém toku. Všechny, ke kterým ti povolí přístup. Vyjde ti spousta standardních Baconových spojení, ale ta nehledám.“ Carl v tu chvíli litoval, že s ním není Matthew, aby to udělal za něho. Jemu by to šlo jako po másle, dokázal by se strojem komunikovat na jeho úrovni vědomí. Matthew by se cítil jako ryba ve vodě – Carl si naopak připadal jako slon v porcelánu, termíny komplexní matematiky z něho lezly jako z chlupaté deky. „Odkazy ke všemu, co Merrin řekl nebo udělal na palubě Horkanovy chlouby. Ukaž mi cokoli, na co přijdeš.“

Modrá roztřepená postava se znovu mírně zhoupla a zčeřila se ve větru, který Carl nemohl cítit. „To zabere čas,“ řekla.

Carl se rozhlédl po nekonečné a bezútěšné obloze na podlaze konstruktu. Pokrčil rameny. „Tak mi dej křeslo.“

Určitě mohl opustit virtuál a nějak strávit čas v klenutých, neonordických chodbách komplexu KOLINu v Jeffersonově Parku. Mohl ještě něco probrat se Sevgi Ertekinovou, možná přimět Torna Nortona k větší poddajnosti masáží nějakými chlapskými frázemi. Mohl by i něco sníst – jeho posledním jídlem byla káva ráno ještě na Floridě a žaludek ho už bolel hlady, ale ignoroval to s nacvičeným klidem – nebo se jen projít po příbřežních terasách komplexu. Měl by si to tu projít, jak řekla Sevgi.

Namísto toho seděl pod kovovou oblohou posetou nýty a sledoval Merrina, jak prochází sny s-džina.

Interface ho zanechal na křesle – propletenci ohonů komet a polstrování z mlhovin, který se vynořil z noční oblohy pod ním – a zmizel v ubíhající perspektivě větru, který vytrvale profukoval jeho tělem. Na jeho místo přilétlo něco jiného – nejdřív to byl malý, obdélníkový panel podobný staré holografické poštovní známce, kterou Carl kdysi viděl v Londýnském muzeu. Kromě tuhých okrajů se celý chvěl, zvětšoval se a pak se náhle zastavil, tři metry vysoký, dva široký a mírně skloněný dozadu, několik kroků od Carla. Byl to vodopád obrazů, který předtím tryskal z s-džinovy zdvižené ruky, stejný, na kterém zahlédl svoji tvář. Vodopád byl tichý a obrazy díky nelidským asociativním procesům s-džina nesouvislé.

Viděl Merrina, jak vstává z beta boxu v oddělení cestujících, zatím byl nejistý po procesu oživení, ale už se pohyboval se zřejmou cílenou úsporností. Viděl ho procházet páteřní chodbou Horkanovy chlouby. Z jeho tváře ale nedokázal nic vyčíst.

Viděl, jak si miniaturním šroubováčkem ze skříňky údržby čistí zuby od zbytků masa Heleny Larsenové.

Viděl, jak přikazuje otevřít boční průhledy a zhasnout osvětlení lodi. Viděl, jak svírá sklo oběma rukama a zírá ven jako nemocný člověk zírá do zrcadla.

Viděl, jak ječí, čelisti téměř vykloubené, ale tiše, bez hlesu.

Viděl, jak prořezává hrdlo oživeného těla bez údů a dlaní tlumí výstřiky tepenné krve. Viděl, jak vydloubává oči, pečlivě a uvážlivě, a otírá si je z prstů o matný, kovový povrch přepážky.

Viděl, jak mluví s někým, kdo tam nebyl.

Jednou ho viděl, jak se v chodbě otočil a pohlédl do kamery, jako by věděl, že ho Carl pozoruje. Usmál se a Carla zamrazilo, když ucítil, jak jeho obličejové svaly reagují.

Bylo toho víc, mnohem víc, dokonce i v tom krátkém čase, který duchovi trvala aplikace Tjaden/Wassona. Obrazy vibrovaly a leskly se a byly pohlcovány dalšími efekty. Nebyl si jistý, proč mu je stroj předvádí, ani jaká kritéria uplatňuje při jejich výběru. Byl to ten samý pocit, který znal z paluby lodi Felipe Souza, ta snaha odhadnout příští krok vrtošivého boha, o němž si byl jist – to je vážně pravda, to není programováním, že ho sleduje. Pocit, že smysl toho všeho je téměř na dosah.

Možná s-džin z něho něco vyčetl, něco, co na sobě dal nevědomě znát, potřebu, o které sám nevěděl. Možná si myslel, že právě tohle chce.

Možná to opravdu chtěl. Nebyl si jistý.

Nebyl si jistý, proč tam stále je a dívá se. Ale byl rád, když to skončilo.

Znovu se objevila rozevlátá, modrá postava.

„Je zde toto,“ řekla a jako křídlo pozdvihla jednu neklidnou, rozechvělou paži. Na obrazovce pod ní viděl Merrina kráčejícího za automatickými nosítky, která vezla Helenu Larsenovou na její krátké cestě od kryoboxu k autochirurgovi. Byla to její druhá cesta – její pravé stehno končilo pečlivě zabandážovaným pahýlem hned pod lemem trikotu. Téměř neslyšně si něco mumlala v polospánku po oživovací proceduře, ale s-džin dokázal zvuk vyčistit.

„… už ne,“ prosí malátně.

Merrin se nahýbá, aby slyšel, co říká, ale jen trochu. Carl věděl, že jeho sluch by teď měl být nepřirozeně ostrý, zjemněný nekonečným tichem na palubě lodi, vybroušený sluchovým stínem vnější prázdnoty, kde náhlé prohloubení brumu silových sítí ve stěnách při zvyšování kapacity vás dokáže vytrhnout ze spaní a cinknutí upuštěné vidličky v kuchyni řinčí od jednoho konce lodi na druhý. Vaše kroky tlumí palubní trepky zhotovené tak, aby nedrhnuly ani neskřípaly, a vy sám po nějaké době zjišťujete, že se téměř pověrčivě snažíte, abyste ticho ještě nějak jinak nenarušil. Mluvení – sám se sebou, abyste se nezbláznil, s vědomými a polovědomými stroji, které vás udržují naživu, se zasněnými tvářemi za obličejovými štítky kryoboxu, s kýmkoli a čímkoli, o čem si myslíte, že vám může naslouchat – mluvení se stává aktem skrytého vzdoru, nezodpovědným narušením ticha.

„Ano, zase,“ říká Merrin ženě, kterou ujídá. „Kormoránovo dědictví.“

Obraz se zastaví.

„Kormorán,“ řekl Carl a paměť se probouzí.

„Merrin několikrát mimo kontext používá stejné slovo,“ řekl s-džin. „Nabízí se asociace. Podle údajů o turnusech pracovních táborů v oblasti Wells na Marsu, jste se jak vy, tak Merrin znali s Robertem P. Danversem, sin 84437hp3535. Yaroshankova extrapolace vás oba přes Danverse spojuje s marťanskými familias andinas a při integraci s termínem kormorán pak s vysokou pravděpodobností se spornou identitou Franklina Gutierreze.“

Carl chvíli tiše seděl. Vzpomínky se rychle vracely a s nimi emoce, o nichž si myslel, že se jich zbavil už před pěti lety. Cítil, že svírá prsty jako pařáty.

„Jo, jo, jo,“ řekl nakonec, „Gutierrez.“

Dvacet jedna

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Norton dělal, že se ho to netýká. Stál natolik blízko, aby to Carlovi bylo nepříjemné.

„Ne, to jste nemohl,“ souhlasil Carl. Protáhl se kolem Nortona k oknu kanceláře a zadíval se ven. Byl podzim a roztříštěné sluneční světlo vytvářelo na East River dlouhé, kovově lesklé skvrny jako povlak nějakých chemikálií. „Franklin Gutierrez byl hacker a v polovině osmdesátých let žil v Limě. Podle všeho byl jeden z nejlepších. V osmdesátém šestém se naboural do Serbanco a přišel si na osm miliard solů. Bezchybné provedení, trvalo jim skoro měsíc, než jim vůbec došlo, že ta udělal.“

Norton zabručel. „Tak bezchybné to asi nebylo, když skončil na Marsu.“

Carl potlačil náhlé nutkání vyrvat holýma rukama Nortonovi hlasivky z hrdla. Namísto toho se obrnil trpělivostí. To byl Sutherlandův styl. Zdrž se odpovědí člověku, který tě provokuje, jinak ztratíš bitvu. Pohlédni dál a najdi sebe. Zaměřil se na podrobnosti výhledu. Sídlo KOLINu v New Yorku, snad jako vzpomínka na teritorium Spojených národů, se rozkládalo několik dlouhých bloků jižně od Jeffersonova Parku, klenulo se přes dálnici Franklin D. Roosevelt Drive a natahovalo se nad řeku. Bylo to roztříštěné nakupení struktur a tvarů, ze všeho nejvíc připomínající pohozenou hrst dílků pomeranče. Tenký bílý nanocarb opřádal křivky a záhyby kouřového, jantarového skla, pak se střemhlav vrhal dolů, aby elegantně podepřel spleť mnohaúrovňových, pečlivě udržovaných chodníků, stezek a zahrad, které lemovaly každou sekci celku. Když jste stáli v otevřeném, klenutém komplexu kanceláří, které sdíleli Ertekinová s Nortonem, mohli jste vidět celek, zahrady i předsazený okraj přízemních pater a řeku v pozadí. Carl zabloudil pohledem zpět k řece a znovu se ho zmocnil ten samý pocit, který prožíval několik po dní po svém návratu na Zemi před sedmi lety. Pohled na jakoukoli větší vodní plochu mu způsoboval prudký šok.

Chvíle strávené s s-džinem Horkanovy chlouby ho rozrušily a zvířily staré vzpomínky.

Tak to dopadá, když se hledí dál.

„Jo, Gutierreze chytili,“ odpověděl neutrálně. „Ale chytili ho při utrácení peněz, ne při krádeži. To si uvědomte. Tenhle chlapík měl slabiny, ale provedení práce k nim nepatřilo.“

„Takže mu nabídli přesídlení?“ zeptala se Ertekinová.

„Jo, a on to přijal. Viděli jste někdy peruánské vězení zevnitř?“ Carl odstoupil od rozmáchlého okna, které přecházelo ve střechu, a vrátil se do kanceláře a ke svým dvěma kolegům. „Skončil na Wellsu, kde dělal na atmosférickém balančním systému pro Náhorní Iniciativu. Když to zrovna nedělal, provozoval různé datové zločiny pro marťanské familias andinas. Myslím, že ho platili líp než v práci.“

Norton nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Jestli má tenhle Gutierrez vazby na organizovaný zločin na Marsu, už bychom narazili na něho i na jeho spojení s Merrinem.“

„Ne.“

Norton a Sevgi Ertekinová si vyměnili rychlý pohled. Norton vzdychl.

„Podívejte, Marsalisi, jednou z prvních věcí v tomhle pátrání bylo…“

„Že jste kontaktovali policii a požádali jste je, aby vám udělali seznam Merrinových kontaktů na Marsu. Dobře,“ Carl přikývl. „Jo, dává to smysl a já bych udělal totéž. Jenže k ničemu to není. Jestli měl Gutierrez s Merrinem nějaké kšefty, jsou pryč, vymazané z datového toku, jako když vytřete děcku prdýlku. Všechno, co dostanete, jsou jen nějaké bezvýznamné vazby na bezvýznamného prostředníka, jako je Danvers. A lidi jako Danvers se motali prakticky kolem každého, kdo kdy pracoval v táborech na Wellsu. Jinými slovy, vaše transakce jsou neviditelné. Tak to funguje, když pro vás něco dělá Gutierrez.“

„A tohle víte jak?“

Pokrčil rameny. „Co myslíte?“

„Gutierrez dělal něco pro vás,“ řekla tiše Ertekinová. „Co to bylo?“

„Nic, o čem bych s vámi chtěl mluvit. Vtip je v tom, že moje kontakty s Gutierrezem už v datovém toku neexistují, a stejně tak ani Merrinovy. Každé asociativní vyhledávání, které by Kolonie kolem Merrina prováděla, skončí u Danverse. S-džin Horkanovy chlouby se dostal dál jen proto, že se mu nelíbila shoda dvou třináctek, které se obě vrátily zpátky z Marsu za nenormálních okolností, a obě měly nesouvisející spojení s obyčejným překupníkem, jako je Danvers. To je Yaroshankova intuice, kdybyste nevěděli. Velice účinná, ale potřebuje se od něčeho odrazit.“

„Pořád mi není jasné,“ ozval se Norton podrážděně, „jak vám z toho vylezl ten Gutierrez.“

„Samo o sobě na něj nic neukazovalo. Až vzpomínky, které měl s-džin na Merrina, včetně několika odkazů na kormorána.“

Norton přikývl. „Jo, to jsme tam měli už na začátku. Kormoránovo dědictví, zbytky kormorána, zakroutit tomu zkurvenýmu kormoránovi krkem. Měli jsme od s-džinů vlastní reference. Vyhodnotili jsme to jako marsovský slang a nic…“

„Ne, to není marťanský termín.“

„Možná už je,“ namítla Ertekinová. „Už jste nějaký čas zpátky. I tak jsme se vrátili k projektu Muž zákona a argotu třináctek. Ani tak jsme nic nenašli.“

„Tohle je Limeo.“

Norton zamrkal. „Promiňte?“

„To je slang limského podsvětí. Hodně tajemný a dost starý. Váš s-džin ho zřejmě vyřadil jako irelevantní. Sahá někam do počátku sedmdesátých let, kdy byl Gutierrez mladým ranařem mezi hackery pod Andami. Víte, co je to ukai?“

Prázdné pohledy.

„Tak dobře, ukai je způsob rybolovu, při kterém se používají cvičení kormoráni. Pochází z Japonska, ale hodně se rozšířil v japonské komunitě v Peru před padesáti lety, kdy se naplno rozeběhl řízený chov. Ukai se provozuje v noci a kormoráni se potápějí s kroužkem na krku, který jim brání rybu polknout. Nažrat dostanou, až když přinesou kořist jejich majiteli. Vidíte tu podobnost?“

„Smluvní datové hackerství.“ Ertekinové se zablesklo v očích. „Familias andinas.“

„Jo. V současnosti ]sou familias na Zemi silou, se kterou je třeba počítat. Každý, kdo na jižním pobřeží Pacifiku začíná dělat jako datový hacker, pracuje pro familias, nebo nepracuje vůbec. Můžete to dotáhnout až na eso, kterým se říká halcon de datos. Ale začínáte jako cormoran.“

Ertekinová přikyvovala. „Včetně Gutierreze.“

„Včetně Gutierreze,“ souhlasil a něco mezi nimi přeskočilo, když opakoval její slova. „Později si získal reputaci, měl svoje fígly. Nechal se chytit.“

„A když přišel na Mars, familias tam už na něho čekali.“

„Správně. Tam to vypadá, jako když se vrátíte o půl století nazpátek. Familias mají moc, jakou na Zemi neměli po desetiletí. Gutierrez se musel vrátit k ukai. Zase dělal práci kormorána.“ Carl rozpřáhl ruce ve smyslu, že případ je uzavřen. „Stěžoval si mi na to celou dobu.“

„To ještě nutně neznamená, že totéž dělal Merrinovi,“ namítl Norton.

„Ale jo. Gutierrez byl z třináctek vedle. To je spousta lidí na Marsu. Je tam kolem toho celá subkultura. Je to něco jako fankluby bonobo tady na Zemi. Gutierrez byl člen na plný úvazek; celá ta záležitost ho nesmírně fascinovala. Rád používal jednu analogii mezi třináctkami a datovými jestřáby z Limy. Svým způsobem jsou oba supermani, a tupé stádo se jich proto bojí a nenávidí je.“

Norton si odfrkl. „Supermani. To jo.“

„No, byla to jeho teorie,“ poznamenal Carl nevzrušeně. „Ne moje. Jde o to, že on neustále otravoval s tím, že je zpět na ukai úrovni, pokud těm kydům rozumím kvůli tomu, kdo jsem a co jsem. A přesně totéž mohl dělat Merrinovi.“

„Tak,“ ozval se Norton. „Zavoláme Kolonii, řekneme jim, ať najdou Gutierreze a obujou se do něho.“

Carl se ušklíbl. „Jo, obujeme se do něho přes sto milionů kilometrů. Deset minut zpoždění každým směrem. Takový výslech si nenechám ujít.“

„Neřekl jsem, že se do něho obujeme my. Řekl jsem, že se do něho obuje Kolonie.“

„Kolonie se může obout akorát tak do holínek. Na to zapomeňte. Co se děje na Marsu, tady neplatí. To nejsou lidské vzdálenosti.“

Ertekinová se zabořila hlouběji do křesla a přes spojené ruce zírala někam do kanceláře. Světlo od vysokého okna na ni dopadalo jako západem slunce prozářené mrholení na Marsu. Carlovy probuzené vzpomínky opět udeřily rovnou do žeber.

„Jestli familias andinas pomohli Merrinovi z Marsu,“ protáhla zvolna a spíš pro sebe, „pak mu nejspíš budou pomáhat i tady.“

„Ale ne jihoamerické odnože,“ poznamenal Carl. „Ty jsou už po desetiletí s marťanskými familias ve válce. Tedy spíš ve válečném stavu. Nepodporovaly by nic, co by přišlo z Marsu.“

Ertekinová zavrtěla hlavou. „Nemusely by. Mám na mysli familias z Jesuslandu a jejich zbytky v Pásu. Slovně se sice hlásí k odkazu altiplana, ale to je tak všechno. Tady vysoko na severu hrajou svoji vlastní hru a většinou to má souvislost s přepravou lidí. Pás je po rozdělení pěkně skřípnul, změnami protidrogových zákonů a otevřenou biotechnologickou politikou jim rozdrobil trhy. Nezůstalo jim skoro nic jiného než sexuální otrokyně a překupnictví. Ale jsou stejně tady jako tam. A mezi námi, v Republice jim to stále frčí jako za starých časů.“

Chvíli přemýšlela.

„Dobře. Mají nějaký přepravní software, který by měl Merrin mít, když takhle pendluje do Pásu a ven. Možná v něčem jedou s marsovskými odnožemi, snad mají nějakou dohodu, která jim umožňuje využívat Gutierrezovy služby. Otázka je proč? Kde je zakopaný pes? Jaký z toho mají prospěch?“

„Myslíš,“ navrhl Norton, „že pro familias vykonává nějakou pomstu?“

„Že by sem až z Marsu dotáhli třináctku kvůli nájemným vraždám?“ Ertekinová se zamračila. „To mi nesedí. V každém větším městě republiky je Sicariů za dolar tucet. Jsou jich plné věznice.“

Norton krátce pohlédl na Carla. „To je pravda.“

„Ne, v tom musí být něco jiného.“ Ertekinová pohlédla na Carla. „Říkal jste, že na Marsu pro vás Gutierrez něco dělal. Můžeme tedy předpokládat, že jste byl také v pracovním kontaktu s familias.“

„Občas jsem s nimi byl ve styku, jo.“

„Zkusíte aspoň odhadnout, proč by tohle mohli dělat?“ Pořád se na něho dívala. V duhovkách jí pluly žlutohnědé vločky.

Carl pokrčil rameny. „Za normálních okolností bych řekl, že nic takového dělat nebudou. Familias jedou starým, konzervativním macho stylem tady i na Marsu. Mají všechny obvyklé předsudky vůči lidem, jako jsem já.“

„Ale?“

„Ale. Asi před třemi lety jsem narazil na třináctku, která se chtěla dát dohromady s tím, co zbylo z odnoží z altiplana. Jmenoval se Nevant, Francouz, z bývalého Oddělení osm, jednotka speciálního určení. Hodně chytrej chlapík, byl to odborník na povstání ve střední Asii. Podpora místních velitelů, kontrašpionáž a další blbosti. Kdyby měl čas, mohl tam dát dohromady něco funkčního.“

„Mohl,“ protáhl Norton. „Takže můžeme s jistotou říci, že čas neměl.“

„Ne. Neměl.“

„Co se mu stalo?“

Carl se mrazivě pousmál. „Já jsem se mu stal.“

„Zabil jste ho?“ zeptala se Ertekinová příkře.

„Ne. Sledoval jsem ho k nějakým jeho přátelům, co měl v Arequipu, vytáhl jsem na něho Haaga a on dal ruce nahoru dřív, než mohl zemřít.“

Norton povytáhl obočí. „Trochu neobvyklé na třináctku. Jen tak se vzdát?“

Carl s kamennou tváří také povytáhl obočí. „Jak jsem řekl, pálilo mu to.“

„Fajn. Takže jste zašil tohohle chytráka Nevanta a přivedl ho zpátky.“ Ertekinová se zvedla, přešla k oknu a zadívala se ven. Předpokládal, že tuší, kam to směřuje. „A kde je tedy teď?“

„Zpátky v systému. V internačním táboře Eurozóny ve východní Anatolii.“

„A vy tam chcete jít a promluvit si s ním.“ Nebylo to míněno jako otázka.

„Napadlo mě, že by to bylo mnohem efektivnější než v-formát nebo telefon, jo.“

„Bude s vámi chtít mluvit?“ Stále stála zády.

„No, nic ho k tomu nenutí,“ přiznal Carl. „Internační charta Eurozóny mu zajišťuje právo odmítnout hovořit s vnějškem. Kdyby to bylo oficiální vyšetřování KOLINu, mohli bychom vyvinout nějaký nátlak, ale já bych si to na sebe nevzal. Ale, víte, myslím, že se mnou stejně mluvit bude.“

„A máte pro to nějaký důvod?“ zeptal se Norton.

„Jo, předchozí zkušenosti.“ Carl zaváhal. „My, hm, vycházíme spolu.“

„Aha. Takže před třemi roky jste ho zašil, poslal ho na doživotí do turecké pouště, a od té doby jste nejlepší kamarádi?“

„Anatolie není poušť,“ řekla Ertekinová bezmyšlenkovitě od okna.

„Neřekl jsem, že jsme nejlepší kamarádi. Řekl jsem, že spolu vycházíme. Když jsem ho chytil, museli jsme v Limě zabít pár dní, než se vyřídily přepravní papíry. Nevant rád mluví a já jsem výborný posluchač. Oba…“

Na Nortonově stole na druhé straně zacvrlikal telefon. Ještě jednou spěšně pohlédl na Carla a vykročil ke stolu. Ertekinová se otočila od okna a probodla Carla nedůvěřivým pohledem.

„Myslíte, že bych vás teď měla nechat letět zpátky přes Atlantik?“

Carl pokrčil rameny. „Dělejte, co chcete. Chcete sledovat jinou vyšetřovací verzi? Poslužte si a vyklopte ji. Ale Nevant je jasná stopa a pochybuju, že se mnou bude mluvit ve virtuálu, protože virtuální identita se dá zfalšovat. Po pravdě řečeno, na jeho místě bych taky nevěřil. A my, genetický atavismy, nemilujem špičkový technologie, však víte.“

Ještě si všiml, jak jí zacukaly koutky, než potlačila nutkání usmát se. Norton se vrátil od stolu a ten okamžik byl pryč. Úředník KOLINu se netvářil radostně.

„Chcete hádat?“

„Merrin propašoval do budovy UN atomovou bombu,“ navrhl Carl pohotově. „A jako rukojmí má tolik delegátů, že má co jíst až do Vánoc.“

Norton přikývl. „Jsem rád, že se bavíte. Ale špatná odpověď. Jsou vás plná média. Třináctka zachránil šéfa KOLINu, dva útočníky zabil.“

Ertekinová schlípla. „Do prdele. To nám scházelo. Jak se to sakra mohlo stát?“

„Nějaký řiťolez z městských médií měl zřejmě záchvat naprostého prozření. Uviděl tady našeho přítele na fotce z místa činu, jeho tvář mu něco připomněla a spojil si to s těma trablema na Floridě,“ řekl Norton. „Nebo to bylo tím kabátem. Těžko si ho nevšimnout a opravdu není podle poslední módy. Každopádně ten pacholek zavolal na osmadvacátý okrsek a položil pár sugestivních otázek. Evidentně měl štěstí. Buď mluvil s někým nesmírně vstřícným, nebo nesmírně blbým.“

„Zasranej Williamson.“

Norton pokrčil rameny. „Jo, nebo někdo jinej. Mohli jste se vsadit, že do půl hodiny po tom, co se Williamson vrátil na revír, věděl každý policajt, že jim po okrsku chodí třináctka. A nejspíš neměli nejmenší důvod o tom nemluvit. V jejich očích je to zásadní záležitost veřejné bezpečnosti. Vědí, že na nás nijak nemůžou, a moc rádi by, aby nás za ně zdémonizovala média.“

„Zdémonizovala?“ zašklebil se Carl. „Měl jsem za to, že o mně píšou proto, že jsem zachránil Ortize.“

„A zabil dva lidi,“ poznamenala Ertekinová otráveně. „Na to nezapomínejte.“

„Chtějí prohlášení, Sev. Nicholson říká, že bys to měla udělat ty. Jako bývalý detektiv newyorské policie bys mohla spíš uklidnit nálady proti KOLINu, které by osmadvacátý revír mohl rozvířit.“

„No díky, Tome.“ Ertekinová sebou praštila do křesla a zírala na Nortona. „Zase blbá tiskovka? Myslíš si, že nemám nic jinýho na práci než se vy kecá vat do médií?“

Norton rozpřáhl ruce. „Ale to ne já, Sev. Přece Nicholson. A on to vidí tak, že teď opravdu nemáš na práci nic lepšího. To mu mám říct, že jsi musela narychlo z města?“

Carl přes místnost zachytil její pohled. Ušklíbl se.

Část třetí

Pryč od všeho

I přes omezený rozsah této zprávy je třeba důrazně si uvědomit, že zde máme co do činění s opravdovými lidskými bytostmi, a nikoli jen s nějakým teoretickým modelem lidského chování. Nemělo by nás tedy překvapit, když narazíme na množství složitých a potenciálně matoucích emocionálních faktorů, ani by nás nemělo pomýlit to, že každé správné řešení bude možná nutné hledat mimo rámec našich dosavadních znalostí.

Jacobsenova zpráva, srpen 2091

Dvacet dva

Sídlo KOLINu v Istanbulu se nacházelo v jeho evropské části poblíž náměstí Taksim, obklopené lesem podobných purpurových nebo bronzových věží, v nichž sídlily především banky Noční bezpečnostní služba s automatizovanými zbraňovými systémy nechávala v noci dolní podlaží otevřená a zalitá ostrůvky měkkého modrého světla pro případ, že by se něco vyvrbilo. Kolonizační iniciativa tak v parafrázi na svoji reklamu byla firmou, nad níž slunce nezapadá. Jeden nikdy neví, kdy a kde je třeba rychle vyskočit a uplatnit geopolitické svaly. Vždycky je dobré být v pohotovosti. Sevgi, která měla náměstí Taksim spojené především se smrtí svého dědečka a prastrýce zabitých příliš horlivými tureckými bezpečnostními složkami, se zastavila jen krátce, aby si vyzvedla klíče od bytu KOLINu na druhé straně Bosporu v Kadikoy. Všechno ostatní potřebné mohla zařídit přes datovku. Setkání se Stefanem Nevantem v žádném případě nebude záležitost KOLINu.

Čím míň mu budeš připadat oficiální, tím líp, řekl jí Marsalis. Nevant je zvláštní, je jedním z mála třináctek, které znám, který se dokázal srovnat s vnější autoritou. Zbavil se svého hněvu. Ale neznamená to, že z toho má dobrý pocit. Uděláme nejlíp, když zrovna tohle bebí necháme na pokoji.

Nasedli do stejné limuzíny, která je vyzvedla na letišti, a jeli na terminál Karakoy, odkud trajekty na asijskou stranu vyplouvaly celou noc. Řidič měl starost o bezpečnost, ale Sevgi ho odbyla. Cesta přes most by trvala přinejmenším stejnou dobu jako čekání na trajekt, a ona si potřebovala vyčistit hlavu. Nechtěla sem, a ještě méně tu chtěla být s Marsalisem. Uvažovala, jestli to přece jenom neměla zabalit a jít na tu tiskovku.

Sledovali ji na New England Netu mezi tím, co s nimi odpolední THY suborbitál vystřelil z letiště JFK a vyložil je na druhé straně glóbu. Norton ve svém obleku pro média vypadal seriózně a impozantně. Televizní diváky pořád víc zajímala široká ramena a bujná kštice než to, co mluvčím lezlo z úst, a Tom Norton exceloval v obou disciplínách. Odpovídal na otázky s tou správnou mírou patricijské sebejistoty a bodrého, zemitého humoru.

Dan Meredith, Republic Today. Je pravda, že KOLIN teď zaměstnává hypermuže jako ochranku?

Ne, Dane. Nejenže to není pravda, ale i samotný předpoklad je naprosto chybný. Gesto zahrnující celou místnost. Myslím, že my všichni víme, jak by asi hypermuž vypadal, kdyby někdo byl tak trestuhodný blázen a vytvořil ho.

Mezi přítomnými novináři proběhla vlna šumu. Norton jim poskytl přiměřeně času a pak je umlčel.

Když to řeknu hodně zjednodušeně, mají hypermuži díky své genetické výbavě sklony k autismu. Hypermuž by byl hodně mizerným bodyguardem, Dane. Nejenže by patrně nerozpoznal hrozbu útoku od jiného člověka, ale nejspíš by se dal do přepočítávání nábojů v pistoli, než by vůbec začal střílet.

Smích. Záběr krátce sjel na Meredithovu tvář v davu. Pousmál se. Jeho hlas, plný jižanské ironie, se táhl jako med.

Promiňte, Tome. Všichni sice víme, že Číňané vytvořili superautisty pro své programy s-džinových rozhraní, ale na tohle se neptám. Mluvím o variantě třináct, kterou většina normálních Američanů nazývá hypermuži. Hypermuži, jako byl ten, jehož přítomnost jste při útoku na Alvara Ortize připustil. Zaměstnáváte je jako ostrahu?

Ne.

Pak…

Ale Norton už pohledem hledal v davu a dával pokyn k další otázce.

Sally Asherová, New York Times. Prohlásil jste, že třináctka Carl Marsalis je konzultant. Můžete nám prosím říci, co přesně s ním konzultujete?

Je mi líto, Sally, ale v současné době o tom nemohu mluvit. Mohu vám říci jen to, že to nemá nic společného s tragickými událostmi dnešního odpoledne. Pan Marsalis byl zkrátka divák, který jednal tak, jak by v podobné situaci měl jednat každý řádný občan.

Snad každý řádný občan se samopalem, poznamenala Asherová konverzačním tónem. Byl pan Marsalis ozbrojen?

Norton na okamžik zaváhal. Tady bylo dilema – data už byla venku a volně v toku. Záběry z místa činu, výpovědi očitých svědků, možná se něco dostalo ven i z kriminalistických laboratoří. Nedalo se odhadnout, co se ví a neví, a Norton nechtěl, aby ho nachytali při lži. Na druhou stranu…

Ne. Pan Marsalis nebyl ozbrojen.

Zprvu tichý šum se stupňoval. Všichni viděli rozstřílenou limuzínu. Přinejmenším.

Jak by muž, normální muž, mohl…

Zase Meredith, jeho ječák se ozval z druhého konce místnosti a Norton ho mávnutím umlčel. Záběr neukázal Meredithovu tvář, ale Sevgi pocítila trochu nečestné uspokojení, když si představila Jesuslanďanovo pokoření.

Pane Nortone, je pravda, promiňte, Eileen Lanová, Rim Sentinel, je pravda, pane Nortone, že KOLIN provádí na Marsu výcvik dříve neznámých bojových technik?

Ne, to není pravda.

Pak nám, prosím, osvětlete výpověď jednoho z očitých svědků dnešní události. Lanová zdvihla malý mikrorekordér a z reproduktoru se zřetelně ozval mužský hlas. Ten chlap se točil jak čamrda. Viděl jsem to na páskách z Marsu, jmenovalo se to Vrcholné bojové umění, tanindo. Tady na Zemi to učit nechtějí, prej je moc nebezpečný, aby to znali normální lidi, protože…

Vypnula mikrorekordér, ale stále ho před sebou držela jako napřažené kopí. Norton natáhl ruku nad pultík a shovívavě se usmál.

No, já opravdu nejsem fanda vrcholných bojových umění – zdvořilý smích – takže je zřejmé, že nemohu detailně komentovat, o čem ten svědek mluví. Marťanský způsob boje zvaný tanindo existuje, ale není to věc KOLINu. Tanindo se spontánně vyvinulo z existujících bojových umění jako reakce na nižší gravitaci Marsu. V japonštině to slovo znamená doslova Cesta nově příchozího, protože na Marsu jsme, jak vám jistě nemusím připomínat, všichni nově příchozími. V některých oblastech je známé také jako boj v letu a v kečuánštině – omluvte prosím moji výslovnost – jako pisi llasa awqanakuy. Pan Marsalis strávil nějaký čas na Marsu a je možné, že se tomuto stylu amatérsky věnoval, ale bojové umění vytvořené pro prostředí s nižší gravitací nemůže být příliš nebezpečné nebo užitečné zde na Zemi.

Pokud nejste nelidsky silný a rychlý, upřesnila za něho v duchu Sevgi. Sklouzla pohledem na Marsalise, který podřimoval na sedadle vedle ní. Norton těsně před jejich odjezdem někde vyhrabal padesát mililitrů betamyelinu KOLINem používané kvality a inhalátor a Marsalis si vzal dávku v odletové hale na JFK. Vyneslo mu to několik zvědavých pohledů, ale nikdo nic neříkal. Kromě spokojeného zachrochtání, když chlorid zabral, to nijak nekomentoval, ale jakmile se usadili, zavřel oči a v blaženém úsměvu vycenil všechny zuby. Zakrátko usnul.

Bonita Hanittyová, Good Morning South. Nemyslíte, že osvobození odsouzeného vězně z floridského nápravného zařízení je výsměchem KOLINu samotným základům americké justice?

Ozvalo se mumlání, a ne vždy souhlasné. Republikánští žurnalisté zde byli v menšině a unionističní novináři stále nesli případ Lindley versus NSA na své kolektivní hrudi jako čestnou medaili. Začínající novináři se na té legendě udělali, starší spolupracovníci vyprávěli válečné příběhy z doby před rozdělením a o svých republikánských kolezích mluvili buď s hraným soucitem, nebo s opovržením. Norton o tom věděl a využil to.

No, Bonito, myslím, že byste měla být opatrná při výrocích o justici. Jak je specifikováno na disku, který jste k dnešní tiskovce dostali, nebyl pan Marsalis po celé čtyři měsíce svého pobytu ve věznici z ničeho obviněn. A je zde také otázka údajné pasti, nechte mě prosím dokončit, údajné pasti, kterou policie Miami použila pro zatčení pana Marsalise. A je mimo diskusi, že zákon Republiky ohledně interrupcí je v příkrém rozporu s principem lidských práv prosazovaných Spojenými národy.

Sporadicky se ozvalo několik dotčených projevů nelibosti, ale odevšad zněly souhlasné výkřiky.

Takže já mohu říci jen tolik, že KOLIN osvobodil člověka, který je s největší pravděpodobností nevinný a s nímž si stát Florida stejně patrně nevěděl rady. Ano, Eileen, teď zase vy.

Samozřejmě to pokračovalo ještě dál. Hanittyová, Meredith a pár dalších jesuslandských reportérů se snažilo nějak dostat na Marsalisovy prioritní záznamy a k mrtvým v táboře Garrod Horkan. Naštěstí nic o Willbrinkovi. Norton tím vším procházel opatrně a se zdvořilostí, nikdy úplně neumlčoval reportéry z Jesuslandu, ale výrazně stranil žurnalistům Unie, které znal a věřil jim natolik, aby věděl, že nebudou nic překrucovat. Sevgi zívala, ale dívala se až do konce. Ve vedlejším sedadle suborbitálu nevzrušeně podřimoval objekt jejich strachu a mimořádné pozornosti.

Sama v dohledné době neusne – syn to nedovolí. I po několika dalších hodinách, když se svezla do laciné plastové sedačky v hale přístavního terminálu, byla stále nabuzená a pozorovala pár dalších pasažérů okem policajta. Bylo tu neútulno a větrno, světlo přicházelo z několika málo bodovek na střešních nosnících a po stranách přízračně poblikávaly LCLS reklamní panely, jejichž sponzoři nespecifikovali sekvence zapínání. Efes Extra!! Jeep Performance!! Pracujte na Marsu!! Neaktivní mezilehlé panely vypadaly jako šedivé náhrobní kameny zavěšené na zprohýbaných ocelových stěnách.

Spuštěnými roletovými vraty na boku bylo vidět obrovské bílé těleso kotvícího trajektu, který vypadal jako pohled do jiné doby. Mnohem modernější příspěvky do pestré kolekce istanbulské lodní dopravy připomínaly plastové krabice, takže mnohem více než jako lodi vypadaly jako mořské autobusy, jimiž v podstatě byly, protože kromě ukončení denního přesunu za prací nenabízely nic jiného. Zato široký a vysoký můstek, mohyla komína a dlouhé boky starých lodí, které stále ještě jezdily na trase Karakoy-Kadikoy, hovořily o časech, kdy cestování mnohdy mohlo znamenat únik.

Marsalis se vrátil z obhlídky okolí. Za časů jejího pradědečka by si díky barvě pleti vysloužil nejeden zvědavý pohled, ale teď nebyl o nic nápadnější než půl tuctu Afričanů, kteří na molu čekali na trajekt, nebo ti dva v montérkách na palubě trajektu za vraty. Nikdo mu nevěnoval víc než letmý pohled, a to hlavně kvůli jeho mohutné postavě a oranžovému nápisu na vězeňském kabátě.

„Musíte to mít pořád na sobě?“ zeptala se podrážděně.

Pokrčil rameny. „Je zima.“

„Už na letišti jsem vám říkala, že vám něco koupím.“

„Díky. Oblečení si rád kupuju sám.“

„Tak proč jste to neudělal?“

Ve spleti traverz nad jejich hlavami zavyly klaksony. LCLS šipka na mobilním panelu ukázala k otevřeným vratům, cíl Haydarpasa, Kadikoy. Dva muži spustili z paluby lávky a k lodi se pomalu začali trousit lidé.

Vedena vzpomínkami z dětství, prošla Sevgi podél zábradlí na pravoboku, u přídě si sedla na lavičku obrácenou k moři a opřela si nohy o dolní příčel zábradlí. V zádech cítila kovem přenášené bručení lodních motorů. Vůně motorového oleje a vlhkých úvazových lan ji unášela do minulosti. Viděla se, jak stojí u zábradlí, sotva vidí přes jeho horní příčel, Murat stojí vedle ní a prsty jí čechrá vlasy. Měkký, nepřetržitý tok turečtiny jí vytlačuje angličtinu z hlavy. Cítila tíhu celého světa, který dříve viděla jen na fotkách, město, které nebylo New York, místo, které nebylo jejím domovem, ale bylo životodárné – cítila to z toho, jak se rozhlíželi, jak spolu mluvili, jak si tiskli ruce v úrovni jejích očí – pro její rodiče. Istanbul jí otřásl do hloubi její čtyřleté duše a dělal to pokaždé, když se sem vrátila.

Marsalis si sedl vedle ní a zaujal stejnou polohu. Zábradlí pod tíhou jeho nohou kovově zaskřípělo.

„Teď ten kabát budu opravdu potřebovat,“ prohlásil vesele. „Uvidíte.“

Bručení motorů se prohloubilo, změnilo se v řev a příď se zdvihla na syčící vlně. Ozýval se křik posádky, dopadla hozená lana a prostor mezi trajektem a molem se rychle zvětšoval. Loď zamířila na temnou hladinu. Karakoy zůstalo za zádí jako girlanda nočních světel. Chladný noční vítr sfoukl Sevgi vlasy do obličeje. Město se kolem ní rozevřelo, barevně ozářené mosty a nízko svítící souhvězdí, všechno plující na tekuté černi teč kované pohyblivými světly jiných lodí. Zhluboka dýchala, aby nepřišla o iluzi odjezdu.

Marsalis se k ní naklonil. Musel zvýšit hlas, aby překřičel hluk motorů a vítr vyvolaný pohybem lodi.

„Když jsem tu byl posledně, posunuli můj let, něco kvůli bezpečnosti. Já se to ale dozvěděl, až když jsem se odhlásil z hotelu, takže jsem před cestou na letiště potřeboval zabít pár hodin.“ Uchechtl se. „Celé dvě hodiny jsem strávil takhle. Jezdil jsem na trajektech sem tam, dokud nebyl čas vyrazit. Málem jsem ten podělanej let propás. Když jste tady a vidíte to všechno kolem, připadáte si trochu jako na útěku.“

Dívala se na něho a zachvěla se ozvěnou svých vlastních myšlenek v jeho slovech. Svraštila čelo.

„Copak? Máte mořskou nemoc?“

Zavrtěla hlavou. Musela něco říct, aby vyplnila mezeru.

„Proč jste se vlastně vracel, Marsalisi? Myslím na Zemi.“

„No jo,“ další úsměšek. „Vyhrál jsem v loterii. Bylo by pěkně nezdvořilé, kdybych si nevyzvedl cenu.“

„Mluvím vážně,“ zakřičela do větru, který jim bral slova od úst. „Vím, že to tam za moc nestojí, ale každá třináctka, kterou jsem o tom slyšela mluvit, byla do Marsu blázen. Útěk do nového pohraničí, místo, kde můžete urvat něco pro sebe.“

„Takhle to tam nevypadá.“

„Já vím. Ale to je nepřesvědčí, stejně tomu věří.“ Zadívala se přes vodu. „Všichni tam přece míří. Ti, co honíte. Míří do táborů a za jednosměrnou jízdenkou k marťanskému snu. Někde jim řekli, že tam budou vítáni, že si jich budou považovat pro jejich sílu. Tam nebudou žít za plotem jako dobytek.“

„Většina z nich se snaží dostat do přípravnejch táborů, jo.“

„Nikdy jste se neptal sám sebe, proč je UNGLA prostě nenechá odejít, ať naskočí do kryoboxů, a všichni by měli klid?“

Pokrčil rameny. „Především proto, že úmluvy říkají, že nemůže. Agentura existuje proto, aby zajistila, že každá genetická varianta na Zemi bude zařazena a sledována podle úrovně své rizikovosti pro společnost. V případě varianty třináct to znamená internaci. Když začneme přivírat oči nad uprchlíky jen proto, že si budeme myslet, že odletí na Mars, tak s tím pěkně brzy přestanou, začnou se zašívat někde na Zemi a můžou se začít množit. A to přivede celou slavnou lidskou rasu zpátky k předmnichovské panice.“

„Mluvíte, jako byste nebyl jako oni,“ namítla a v hlase jí zazněla výtka. „Jako byste byl jiný.“

„Já jsem jiný.“

Přesně jako Ethan, přesně jako on. Její zoufalství se zase dostalo na živnou půdu. Její vlastní hlas jí teď zněl dutě. „Vám nevadí, že se s nimi takhle zachází?“

Další pokrčení ramenou. „Žijí tak, jak si vybrali, Ertekinová. Mohli jít na Mars, když KOLIN v Mnichově otevřel bránu. Vybrali si, že zůstanou. Mohli žít dál v rezervacích. Zvolili si útěk. A když je dopadnu, můžou se vzdát.“

Hlavou jí bleskla vzpomínka na Ethanovo prostřílené tělo na pitevním stole. Pozvali ji k identifikaci. V šoku se třásla a byla jí zima.

„Na výběr, jasně,“ odfrkla. „Každá ta volba je jen ponížení. Vzdejte se svobody, zabalte to a udělejte, co se vám řekne. Víte prd o tom, jak mají třináctky na výběr.“

„To je moje volba,“ odpověděl nevzrušeně.

„Jo,“ opáčila a zhnuseně pohlédla stranou. „Máte pravdu. Vy jste jiný.“

„Jo, jsem chytřejší.“

Ve vzdálenosti asi jednoho sta metrů je minul jiný trajekt plující opačným směrem. Pocítila iracionální náklonnost k tomu ostrůvku světla a tepla za okny a postavám míhajícím se uvnitř. Vzápětí si uvědomila hloupost situace stejně ostře, jako by ji do tváře pleskl ledový mořský vítr. Hned za ní, opírala se o ně rameny, byly rámy oken, za kterými se nacházelo stejné nebe světla a tepla, ale ona se k němu obrátila zády.

Ale jo, Sev, takhle je to mnohem lepší. Otoč se. Zůstaň v zimě a zírej přes hladinu, jak se od tebe vzdaluje něco nedostižitelného.

Zatracené) idiot.

„Takže ho někdo zabil?“

Prudce se k němu otočila. „Koho?“

„Třináctku, se kterým jste měla vztah.“ Jeho hlas byl pořád nevzrušeně klidný. „Řekla jste mi, že je mrtvý, štve vás, čím se živím. Pak docela dává smysl, že ho dostal někdo jako já.“

„Ne, ne někdo jako vy,“ odpověděla upjatě.

„Dobře, ne někdo jako já.“

Čekal, usadilo se to mezi nimi jako tma a hluk provázející jejich cestu. Zatnula zuby.

„Poslali na něj speciální oddíl,“ řekla nakonec. „Víc než tucet. Chlapi v tělových pancířích a se samopaly proti jednomu v jeho vlastním domě. Oni…“

Musela polknout.

„Nebyla jsem u toho. Bylo ráno a já už odešla do práce. On nebyl ve službě, měl po noční. Někdo z velitelství ho varoval, že jdou. Našli mu pak v telefonu hovor, městské číslo. On…“

„Byl to polda?“

„Jo, byl to polda.“ Bezmocně mávla rukou. „Byl to dobrej polda. Vytrvalej, spolehlivej, čistej. V rekordním čase to dotáhl na detektiva. Nikdy nic sakra neproved.“

„Kromě toho, že zřejmě falšoval svoji totožnost.“

„Jo. Získal občanství států Pásu ještě před začátkem internací. Říkal, že dávno dopředu tušil, že to takhle dopadne. V Angelině Freeportu si koupil zbrusu novou totožnost, několik let žil různě po západním pobřeží, aby byla věrohodná, a pak se oficiálně přihlásil jako imigrant v Unii. Tehdy ještě netestovali na variantu třináct, a jakmile byl tady, dostal se pod ochranu Křížového zákona. Měl právo na plné genetické soukromí.“

„To vypadá na dokonalé krytí.“

„Vážně?“ Bolestně se usmála. „To je váš profesionální názor?“

„Tak se to jeví. Hádám, že mu to pálilo.“

„Jo, pořádně. Jak říká Jacobsen – sociopatické sklony provázené nebezpečně vysokou přirozenou inteligencí. Kvůli tomu třináctky zavíráme.“

„Ne. Třináctky zavíráme proto, že z nich má zbytek lidstva strach. A společenství vyděšených lidí je hrozně nebezpečná věc. Stojí to za pár internací.“

Hledala v jeho tváři známku ironie. Nebyla si jistá.

„Jmenoval se Ethan,“ řekla konečně. „Ethan Conrad. Bylo mu třicet šest, když ho zabili.“

Druhý trajekt se už téměř ztratil mezi světly ostatních lodí a září evropského břehu. Zhluboka se nadechla.

„A já byla šest měsíců těhotná.“

Dvacet tři

Na asijské straně, když z Evropy zbyla jen blikající světla za vodou, se opila a vyklopila mu zbytek.

Nevěděl pořádně proč – mohl to být vedlejší důsledek alkoholu, nebo to tak chtěla. Každopádně tohle nečekal. Viděl, jak stiskla čelisti po náhlém doznání své ztráty, a uvědomil si, že potrvá dlouhý čas, než se z toho dostane. V Kadikoy beze slova vystoupili z trajektu a ticho mezi nimi tlumilo hluk a rachot vyloďování. Stejné ticho je provázelo, když kráčeli šest bloků vzhůru od nábřeží a sledovali orientační holo na přívěsku klíčů, dokud nenarazili na křivolakou ulici Moda caddesi a nevysoký obytný věžák, který tam KOLIN vlastnil. Byla to obytná čtvrť, všichni už byli dávno v posteli, takže cestou nepotkali živu duši.

Ze všeho čišel zvláštní, tajemný pocit svobody a záchrany ve skrytém útočišti. Mlčky a tiše, vzhůru a pryč od světel terminálu trajektů, kolem zatažených rolet obchodů a oken se závěsy, které je oddělovaly od spícího světa, matně svítící mapa v misce dlaně Ertekinové a bledé, namodralé světlo zalévající jí obličej. Když dorazili na místo, s přehnanou opatrností odemkla hlavní dveře a nahoru šli raději po schodech, aby nemuseli probouzet spící stroje výtahu. V bytě, v němž byla cítil lehká zatuchlost dlouho neobývaných prostor, se stále beze slova dovlekli do kuchyně a na lince našli otevřenou, ale nedotčenou láhev altinbaské raki.

„Nalejte mi,“ řekla chmurně.

Ve skříňce našel vysoké, štíhlé sklenice a Ertekinová zatím nalila do džbánku vodu z kohoutku. Každou sklenici naplnil do poloviny čirým olejovitým obsahem lahve a pak ji sledoval, jak je dolévá vodou. Voda se mísila s alkoholem a ke dnu sklenice se snášela oblačně bílá lavina. Uchopila sklenici a naráz ji vypila. Položila ji a vyčkávavě si ho změřila. Znovu nalil a sledoval ji, jak dolévá. Z druhé sklenky usrkla a odešla s ní do pustého, chladného obýváku. Vzal džbánek, láhev a svoji sklenici a šel za ní. Byli v nejvyšším poschodí; široké okno jim poskytovalo výhled přes střechy Kadikoy s nadhledem několika pater. Světla v pokoji byla ztlumená, takže měli ničím nerušený výhled na Marmarské moře a minarety prošpikovanou oblohu na evropském břehu. Při pohledu na protější břeh měl Carl náhle pocit podobný halucinaci, že něco opouští, jako by se ty dva břehy od sebe vzdalovaly. Seděli v měkkých křeslech z imitace kůže otočených k oknu, ne proti sobě, a pili. Na Marmarském moři kotvily obrovské lodě a čekaly na průjezd Bosporem. Jejich poziční světla mrkala.

Než se znovu rozpovídala, vypili víc než polovinu láhve.

„Můžu vám jen říct, že to nebylo plánovaný.“

„Věděla jste, co je?“

„Tehdy už jo.“ Ale ta slova vyšla odněkud z hloubky, nebyla v nich žádná opravdová úleva. „Asi si myslíte, že jsme to měli dát pryč, že jo? Znali jsme rizika. Když se dívám zpátky, nejsem si pořádně jistá, proč jsme to neudělali. Myslím… Myslím, že jsme si oba začali myslet, že jsme nezranitelní. Ethan to měl od začátku, prostě třináctka. Vždycky se choval tak, jako by se kulky od něho měly odrážet. To jste na něm poznal kdekoli.“

Do jejího hlasu pronikal potlačovaný vztek.

„Ale jakmile přijde těhotenství, ozve se vaše biologie, která říká, to je dobré, tak je to správné, tak to má být. Nestaráte se, jak to dokážete, prostě víte, že dokážete. Přestanete si nadávat, že jste zapomněla na poslední očkování, že jste mu před šukáním neřekla, ať se nastříká, že jste tak hloupá a slabá, že jste dovolila vaší biologii, aby vás převálcovala, a že jí teď ještě dovolujete, aby vás přesvědčovala, jak je všechno v pořádku a jak kritický myšlení vypochodovalo vzduchovým uzávěrem. Říkáte si, že zákony o genetickém soukromí jsou v Unii silnější než kdekoli jinde na světě a že legislativa jde tím správným směrem. Říkáte si, že v době, až to bude důležité pro dítě ve vašem břiše, věci budou už jinak, nebude žádná panika kolem rasového ředění a geneticky modifikovaných monster, žádné Úmluvy a žádné hony na čarodějnice. A vždycky, když přijdou pochybnosti a všechno se to na vás začne sypat, zarazíte to tím, že si řeknete: Počkat, vždyť jsme oba poldové, vždyť oba děláme pro newyorskou policii. My jsme ti, kdo tady prosazujou zákon, tak kdo může přijít a zabušit nám na dveře? Máte za to, že patříte k té obrovské rodině, která se za vás vždycky postaví.“

„S Ethanem jste se setkala u sboru?“

Vysloužil si trpký úsměv. „Kde jinde? Když jste polda, tak se s civilama moc nescházíte. Taky proč, že jo? Napůl vás nenávidí a napůl se bez vás nedokážou obejít. Takoví vám drink nekoupí. Tak se držíte svojí velký adoptivní rodiny a většinou to stačí.“ Pokrčila rameny. „Myslím, že i proto to tam Ethana táhlo. Hledal místo, kde by se uzavřel před svojí minulostí, a newyorská policie umí být malým, do sebe uzavřeným světem, pokud to tak chcete mít. Je to jako letět na Mars.“

„Ne úplně. Od policie můžete odejít.“

Mávnula sklenicí a trochu rozlila. „Vždycky můžete v loterii vyhrát zpáteční lístek.“

„Jo.“

„No ale zpět k Ethanoví. Potkala jsem ho na večírku, co ke svýmu odchodu do důchodu pořádal šéf mýho týmu. Právě udělal detektiva, tak slavil. Chlap jako hora a přes celou místnost bylo vidět, jak je sám se sebou spokojenej. Je to něco, co chcete strhnout a chcete vědět, co za tím je, za tím chlapáctvím. Tak jsem se šla podívat.“

„A povedlo se vám to? Strhla jste to?“

„Myslíte, jestli jsme si zašukali?“

„V podstatě ne… Ale…“

„Jo, šukali jsme. Bylo to hned, prostě jsme do sebe zapadli. Takhle.“ Neobratně luskla prsty. Nic. Zamračila se a zkusila to znovu. Lusk. „Tak takhle. Po dvou týdnech jsme vypakovali naše zahřívadla postelí. On se vídal s nějakou blonďatou roztleskávačkou, když pracoval na datovejch zločinech někde v centru. Já jsem byla s klukem, co měl bar v Queensu. Stále jsem tam bydlela a nikdy se mi nepodařilo sebrat se a přestěhovat se za řeku, když jsem dělala vraždy v centru. Prostě pořád ta holka z druhý strany. Takže já dala kopačky barmanovi, on dal kopačky roztleskávačce.“ Znovu se zamračila. „Nejdřív to trochu vázlo, ale za měsíc se ke mně nastěhoval.“

„Řekl vám, co je?“

„Ne, tehdy ne. Teda,“ zase to mávnutí skleničkou, tentokrát mnohem opatrnější. „Ne že by mi v něčem lhal. Jen to prostě neřekl, a koho by napadlo ptát se, že jo? Všechny třináctky jsou pod zámkem, ne? Buď v rezervacích, nebo na Marsu. Neprocházej se po ulicích jako vy nebo já. A už vůbec ne s plackou v ruce. Nebo jo?“

„Ne, obvykle ne.“

„Ne.“ Chvilku ucucávala ze skleničky. „Nevím, jestli by mi to vůbec někdy řekl. Ale jednou večer se objevila jiná třináctka a ptala se po Ethanoví pod jiným jménem. Ten mě uved do obrazu.“

„Co chtěl?“

Našpulila rty. „Peníze. Patřil ke stejný jednotce jako Ethan, kterou v osmdesátých letech vysadili v nějakým bohem zapomenutým koutě střední Asie. Jmenoval se Bobby nějak, ale sám si říkal Keegan. Když začaly internace, byl naživu a na Mars nechtěl, tak ho poslali do Cimarronu. Utekl a nějakej čas se skrýval v Jesuslandu, než našel gang, co ho propašoval do Unie. Když přišel k nám, byl už ve městě pár let a živil se různě. Smůla, že uviděl Ethana vycházet z korejský restaurace ve Flushingu a sledoval ho domů.“

„On ho poznal? Myslel jsem…“

„Jo, Ethan si nechal ve státech Pásu udělat pár plastik, ale nic velkýho, a tenhle Keegan to prokouk. Nebyl to jenom obličej, poznal ho podle celku, jak Ethan chodil, jak mluvil. Každopádně když zjistil, že je Ethan polda, napadlo ho, že se tam dostal nějakým švindlem. Že podmazal ty správný lidi. Nemohl…“ Zatnula pěst do šera. „Nechtěl uvěřit, že to Ethan dotáhnul na detektiva newyorský policie normálním postupem. Takhle to neděláme, tvrdil pořád. Ty jsi třináctka, chlape. Žádnej dobytek.“

Ostrý pohled. „Tak nám říkáte, že jo? Přežvýkavci. Dobytek.“

„Bývalo.“

„Jo, tak tenhle Keegan si nedokázal srovnat, že by se Ethan mohl přidat k dobytku. Ale jakmile mu to docvaklo, všechno se ještě zhoršilo. Podle něj byly jen dvě možnosti. Buď se Ethan dostal do sboru nějakým podfukem, a v tom případě se tam chtěl dostat stejným způsobem, nebo rezignoval na to, že je třináctka, a v tom případě…“ Pokrčila rameny. „Jo, vyjebat s ním jako s ostatním dobytkem, ne? Vyrazit z něho, co se dá. Vyždímat.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Napila se. Venku na moři obrovské lodi trpělivě čekaly na kotvách. „Co se stalo?“ zeptal se po chvíli. Pohlédla stranou. „Myslím, že to víte.“

„Ethan vyřešil problém.“

„Keegan se začal v domě objevovat pravidelně.“ Mluvila mechanicky, bez výrazu jako laciný automat. „Choval se, jako by mu to tam patřilo. Jako pitomá karikatura třináctky z nějakýho praštěnýho jesuslandskýho hororu. Když tam Ethan nebyl, choval se, jako bych mu patřila i já.“

„Řekla jste o tom Ethanoví?“

„To jsem ani nemusela. Věděl, co se děje. A vůbec, Marsalisi, já se o sebe dovedu postarat sama. Vždycky jsem toho sráče utřela.“ Odmlčela se a hledala slova.

„To ale Keegana nezastavilo. Jenom se stáhl. Je to jako házet kameny na dorážejícího psa. Hodíte kámen, pes couvne. Jakmile přestanete házet, je zpět a cení zuby. Je jen jedinej způsob, jak doopravdy zastavit třináctku, mám pravdu?“

Pokrčil rameny. „O tom nás mají přesvědčit horory.“

„Jo. A my si nemohli dovolit vzbudit pozornost. Policista u podezřelýho úmrtí, začalo by do toho šťourat Oddělení vnitřních záležitostí. Byla by pitva, možná genetický testy, který by odhalily variantu třináct. Velký vyšetřování. Keegan tohle věděl a hrál na to. Jak jsem řekla, tak nebo tak nás chtěl vyždímat.“

„Až…“

Přikývla. „Až jsem jednou přišla domů a našla jsem Ethana, jak na dvorku pálí oblečení. Pak už jsme Keegana nikdy neviděli. Nikdy jsme o tom nemluvili, nemuseli jsme. Ethan měl odřenou celou hranu levé ruky. Sedřený klouby a otisky prstů na krku.“ Mdlý, unavený úsměv. „A tak čistej dům jsem nezažila několik měsíců. Všude umytý podlahy, koupelna jako z reklamy, všechno poprášený nanočističem. Když jste dal ucho k vaně, slyšel jste, jak to tam pracuje. Za celou dobu, co jsme byli spolu, takhle nikdy neuklidil.“

Opět ticho. Dopila sklenici a sáhla pod stůl pro láhev raki. Nabídla mu ji.

„Dáte si?“

„Díky, později.“

Sledoval, jak si trochu nejistě nalévá další drink. Pak zdvihla sklenici a zadívala se na lodě.

„Připadá mi, že jsme celý léto zadržovali dech,“ řekla polohlasem. „Čekali jsme, co bude. Z dřívějška jsem znala spoustu poldů z Queensu, tak jsem se s nimi začala občas scházet a zjišťovat, jestli nemají nějakého pohřešovaného nebo neznámý tělo. Pořád jsme sledovali policejní odkazy na muže, který UNGLA nejvíc hledala. Keegan se na seznamu nikdy neobjevil. Ethan předpokládal, že vám nestál za to, abyste ho honili. Stačilo mu dát dost času a vykopal by si hrob sám.“

Carl zavrtěl hlavou. „Ne, my máme rádi hlupáky. Dají se snadno najít a Agentura pak dobře vypadá. Pokud váš maník nebyl na seznamu, znamená to, že ten, kdo mu v Cimarronu pomohl přes plot, to nějak dokázal utajit. Anebo ten, kdo měl zrovna kontrakt na správu toho místa, to ututlal, aby si nepoškodil statistiky. Provize za střežení Cimarronu je mizerná i na jesuslandské poměry, a jestli byl kontrakt před obnovením, no…“ Rozpřáhl ruce. „Každej trouba v rezervaci ví, že nejlepší čas na útěk je těsně před tendrem. Vědí, že společnost, která vykonává správu, se snaží vymáčknout maximum ze špatně placených zaměstnanců, ale namísto toho jen vznikne napětí, které nemá daleko k povstání. A taky vědí, že když se jim podaří dostat přes plot, nebude z toho celonárodní hon na člověka, protože držitelé kontraktu si nemůžou dovolit publicitu. Proto se polovina z nich dostává ven tak snadno.“

„Zatracenej Jesusland,“ zavrčela.

Líně mávl rukou. „Hele, já si nestěžuju. Díky tomu mám práci. Když na to přijde, Jesusland není jediný místo, kde jsem viděl mizernou ostrahu.“

„Ne. Jen je to jediný místo, kde jsou na to zatraceně pyšný.“ Chmurně hleděla do sklenice. „Víte, že se mi tomu občas nechce věřit?“

„Čemu?“

„Rozdělení. Co to Amerika udělala sama sobě? Myslím…“ Volnou rukou hmátla do vzduchu. „My jsme kurva vymysleli moderní svět, Marsalisi. Vymodelovali jsme ho v kontinentálním měřítku, rozběhli ho, a pak jsme ho prodali zbytku světa. Kreditní karty, lidová letecká doprava, globální tok dat. Lety do vesmíru. Nanotechnologie. To všechno jsme dali dohromady, víte? A pak necháme bandu zavšivenejch neandrtálců, co kolem sebe jak šílený mlátěj biblí, aby to všechno rozcupovali na kousky? Co to má kurva znamenat, Marsalisi?“

„Mě se neptejte. To bylo trochu přede mnou.“

„No jo.“ Neposlouchala ho, ani se na něho nepodívala, jen stále svírala a rozevírala pěst. Kdyby nás ze sedla vyhodili Číňani nebo Indové, to bych asi pochopila. Každá kultura nakonec musí něčemu ustoupit. Vždycky se objeví něco nového, schopnějšího. Ale tohle jsme si sakra udělali sami. Nechali jsme tu chamtivou, nesnášenlivou a vystrašenou spodinu naší vlastní společnosti, aby nás svrhla do propasti.

„Vy žijete v Unii, Sevgi. Tomu se dá těžko říkat propast, nemyslíte?“

„Ale o to jde. Tohle vždycky chtěli, Marsalisi. Odtrhnout se od severu. Rozdělení. Aby se mohli vyvalovat ve svý vlastní kaluži ignorance. Trvalo jim to dvě stě let, ale nakonec získali přesně to, co chtěli.“

„Kašlete na to. Přišli o státy Pásu. To je nějaká třetina americkýho HDP, ne?“ Nevěděl, proč se s ní tak dohaduje. Tyhle věci znal, protože to musel každý, kdo pracoval pro UNGLA, ale nebyl žádný odborník. Choval se, jako by mu to nebylo jedno. „Hele, podle toho, co se teď doneslo z Chicaga, to vypadá, že už ani dlouho neudrží Jezera. Pak je tu Arizona…“

„Jo, máte pravdu,“ zabručela a vmáčkla se hlouběji do křesla. „Mizerná Arizona.“

„Mluví se tam o připojení k Pásu.“

„Marsalisi, to je Arizona. Ti spíš vyhlásí vlastní stát než cokoli jinýho. A vůbec, jestli si myslíte, že Jesusland dovolí, aby se Arizona nebo státy kolem Jezer odtrhly stejně, jako to udělal severovýchod, tak jste blázen. Pošlou tam národní gardu dřív, než řeknete Chvála Bohu.“

Protože jemu bylo jedno, jak to dopadne – jo? – neřekl nic a konverzace se zasekla na jejích posledních slovech. Dlouho bylo ticho. Oba sledovali lodě.

„Omlouvám se,“ zamumlala po chvíli.

„Přeskočíme to. Mluvila jste o Keeganovi. Zajímalo by mě, jestli se někdy objevilo jeho tělo.“

„Jo, tak jo.“ Usrkla ze sklenky. „Už celkem není co říct. Všude byl klid. V září už jsme si oddechli. Myslím, že to byl taky počátek mýho těhotenství. Nemyslím zrovna přesně tehdy, ale vedlo to k tomu. Začínala jsem si být jistá. Přestala jsem si dělat hlavu s naší situací, prostě jsem žila, jako by neexistovalo žádný nebezpečí a Ethan byl normální, obyčejnej kluk. Zhruba rok takovýho života, a rach.“ Mdle se usmála. „Biologie začala pracovat.“

„A vzali vám to.“

Úsměv zmizel. „Jo. Zákony Unie jsou docela progresivní, ale zas tak daleko nejdou. Žádný rozmnožování třináctek, všechen uloženej genetickej materiál se musí zničit. Měla jsem právníky, poukazovali na morální precedenty případů interrupce v pokročilém stadiu z doby před rozdělením, právo na život a další kydy. Je to už skoro pět let a stále bojujeme. Odvolání, zamítnutí, námitka, odvolání. Ale jde to s náma z kopce. UNGLA má neomezeně peněz a její právníci jsou lepší než moji.“

„I kvůli tomu je plat u KOLINu velice přitažlivý, řekl bych.“

„Jo.“ Její výraz ztvrdl. „Taky je velice přitažlivý dělat pro organizaci, která na UNGLA zvysoka kašle.“

„Na mě nekoukejte, já jsem volná noha.“

„Jo. Ale někdo jako vy byl na radnici ve službách UNGLA, šel po Ethanoví a poslal na něj zvláštní oddíl. Byl to někdo jako vy, kdo měl moc prosadit potrat v šesti a půl měsících a strčit moje dítě do kryoboxu, dokud tým právníků UNGLA nedostane soudní povolení zabít ho.“

Na posledních slovech jí selhal hlas. Ponořila se do sklenice a už se na něho ani nepodívala.

Nesnažil se jí vymluvit vztek, kterým se ohradila, protože mu připadalo, že ho potřebuje. Nepokoušel se jí vymluvit její zjevné omyly.

Nejspíš, Sevgi, to asi nebyl někdo jako já, především proto, že takových po světě moc neběhá. Pokud vím, pro UNGLA dělají další čtyři licencované třináctky, ale žádná v pracovním poměru.

A hlavně, Sevgi Ertekinová, kdyby někdo jako já šel po Ethanoví Conradovi, ukázal by se osobně. Nepředal by to nějakému dobytčímu zvláštními oddílu a nestál by stranou jako ovčák, co si jen hlídá stádo.

Někdo jako já by si ho zabil sám.

Nic z toho jí samozřejmě neřekl a sledoval, jak Ertekinová sklouzla ze zadumané zamlklosti do alkoholického spánku. Znovu si začínal uvědomovat, kde je. Zšeřelý byt v rozděleném městě, vzdálená světla, spící žena na dosah ruky, ale schoulená někde daleko od něho, ticho…

Nazdárek, Marsalisi. Jak se vede?

… to zatracené ticho jako stoupající příliv temných vod, vším pronikající ticho a Elena Aguirreová je zase zpátky a tiše na něho mluví…

Felipe Souza, vzpomínáš? Hvězdy a ticho, prázdné chodby a tváře bezpečně spící za sklem, které tě uzamklo do tvé samoty. Moje tiché úpění ve tvých uších, když jsem přišla zezadu a zašeptala. Myslel sis, že už nejsem? Kdepak. Našla jsem si tě tam, Marsalisi. A tak to bude napořád. Ty a já, Marsalisi. Ty a já.

… a kotvící lodě čekají, hladina se tiše vzdouvá.

Dvacet čtyři

Nechali ho čekat na recepci. Nebyl to úplně nepříjemný zážitek; jako mnoho v-formátů států Pásu bylo i sídlo nadace Human Cost lehce zabydleno sekundárními interface s krátkými smyčkami, které byly natvrdo propojeny se systémem, aby vytvořily něco, co nabídkové brožury entuziasticky nazývaly mnohem autentičtějším pocitem. Naproti němu v čekací zóně seděla štíhlá blondýnka v krátké kostýmkové sukni, jedno dlouhé stehno přehozené přes druhé, a přátelsky se na něho usmála.

„Pracujete pro nadaci?“ zeptala se ho.

„Hm, ne. Můj bratr.“

„Přišel jste ho navštívit?“

„Ano.“ Formátové modely odváděly dobrou práci. Cítil, že by bylo nezdvořilé odpovědět jen jednoslabičně. „Poslední dobou se moc nevídáme.“

„Takže nejste místní?“

„Ne. Přenos z New Yorku.“

„Och, to je dálka. A jak se vám tam líbí?“

„Pro mě to není tam, je to můj domov. Oba jsme tam vyrůstali. To můj bratr se přestěhoval.“ Drobný záblesk bratrské rivality na pozadí manhattanské výjimečnosti a lehký adrenalinový šok, když si to uvědomil. Začínal zjišťovat, že psychiatrie rozhraní, nad kterou vždycky ohrnoval nos, docela solidně funguje.

„Hm, no.“ Otázka se mu drala na rty, cítil, jak je pitomá, ale nudil se, tak co, byla to napůl výzva, napůl možnost, jak přestat mluvit o Jeffovi.

„A odkud jste vy?“

Znovu se usmála. „To je téměř metafyzická otázka, že? Myslím, že bych měla říct, že z Jakarty. Tedy, jen konceptuálně. Byl jste tam někdy?“

„Párkrát. Ale jen přenosem, nikdy v reálu.“

„Měl byste se tam podívat. Je tam krásně, když už je dokončená nanovýstavba. Nejlepší je, když to vidíte na…“

A tak dál, nenuceně se vyhýbala jakékoliv konverzaci, která by je mohla zavést příliš blízko k tomu, kdo je. Odhadoval, že takhle nějak to dělají špičkové prostitutky, ale byl příliš unavený, než aby se tím zabýval.

Nechal to být a nechal se kolébat erudovaným proudem jejích vědomostí, účastnou dynamikou, s níž vedla konverzaci, a dokonalou, punčochami tlumenou geometrií elegantně zkřížených nohou. Vypadalo to, že musí mít aktivní podprogram, který měří, jak moc se mu chce povídat, a podle toho nastavuje výstup odpovědí. Ke svému údivu zjistil, že se mu chce mluvit hodně.

Jeffova příchodu si vůbec nevšiml, dokud jeho bratr nestál s unaveným úsměvem téměř nad ním.

„Výborně,“ ztěžka se postavil a protáhl se. „Konečně.“

„No jo, omlouvám se. Z Wenzhou dorazila plná loď uprchlíků, takže budeme muset dost překročit kvartální rozpočet. Celej den jsem jednal s vládou.“ Pokývl na ženu, která stále seděla. „Vidím, že jsi se seznámil s Sharleen.“

„Hm, jo.“

„Krásná, co? Občas sem taky zajdu a povídám si s ní, jen pro tu srandu.“

Norton se podíval na interface. Usmívala se na ně, hlavu pozdviženou a v obličeji prázdný výraz, jako by to, co říkali, byl zpěv ptáků nebo úryvek z její oblíbené symfonie.

„Musím s tebou mluvit,“ řekl trochu netrpělivě.

„Jistě.“ Norton pokynul. „Tudy. Ahoj, Sharleen.“

„Na shledanou.“

Usmála se přes rameno a pak se rychle otočila a zase seděla tiše a nehybně, když se dostali z její aktivační zóny. Jeff ho provedl kolem recepce a pak chodbou se šikmými stěnami a automatem na chladnou vodu na konci. Po půltuctu kroků chodba kolem nich zešedla a stala se z ní Jeffova kancelář. Byla úplně stejná, jak si ji Norton pamatoval z návštěvy před několika lety. Možná několik změn v odstínech stěn a doplňků, možná jeden nebo dva ornamenty na poličkách, na které si nevzpomínal. Na stole fotografie Megan. Ztěžka se nadechl a usedl na pravoúhlou pohovku naproti oknu, z něhož bylo z ptačí perspektivy vidět na park Golden Gate. Jeho bratr se naklonil nad stůl a šťouchl do něčeho na desce.

„Tak?“

„Potřebuji poradit. Slyšel jsi o Ortizovi?“

„Ne.“ Jeff se opřel o boční hranu stolu. „Co chystá? Chtějí nás UN ještě víc vodit za ruku?“

„Střelili ho, Jeffe.“

„Střelili?“

„Jo. Jsou toho plný zprávy. Kde žiješ? Myslel jsem, že to víš. Včera odpoledne jsem o tom měl v KOLINu tiskovou konferenci.“

Jeff si vzdychl a potřásl hlavou, jako by mu špatně fungovala. Přešel ke druhému ramenu pohovky a svalil se na ně.

„Kriste, já jsem utahanej. Poslední den a půl nedělám nic jiného než to Wenzhou. Včera večer jsem ani nešel domů. Skoro celý ráno jsem byl na virtuálu. Žije?“

„Jo, drží se. Leží ve Weill Cornell. Napojili ho na intenzivní podporu životních funkcí. Lékařský s-džin říká, že bude v pořádku.“

„Může mluvit?“

„Zatím ne. Jakmile přijde k vědomí, střihnou ho do v-formátu, ale to ještě může trvat.“

„Kurvafix.“ Jeff po něm sklouzl zdrceným pohledem. „A co to má společného se mnou? Co potřebuješ?“

„Ohledně Ortize nic. Nemyslím, že bys mohl teď nějak pomoct. Jak jsem řekl, ještě ani není při vědomí. Mají v nemocnici rodinu a blízké přátele, ale…“

Jeho bratr se pousmál koutkem úst. „Jo, už vím. Už to není můj svět. Zahodil jsem svoji šanci v unijní hře mocných, ne?“

„To není…“

„Zdrhnul jsem na západ a skončil jako lítostivej trouba v charitě.“

Norton netrpělivě mávl rukou. „O to nejde. Chci s tebou mluvit o Marsalisovi. Víš, to je ta třináctka, co jsme vytáhli ze South Floridě State.“

„Jo. Jasně.“ Jeff si promnul obličej. „No a jak to s ním jde?“ Norton zaváhal. „Nevím.“

„Máš s ním potíže?“

„Já ne…“ Bezradně zvedl ruce. „Hele, ten chlapík se dobře zapsal. V tom jsi měl pravdu.“

„Co, že by ti utrhnul ruku za šanci dostat se z jesuslandského vězení?“ Jeff pokrčil rameny. „A kdo ne?“

„Jo, dobře. Máš to u mě. Musím říct, že se chová jako z filmu. Byl u toho, když se pokusili sejmout Ortize, a vypadá to, že Ortiz dýchá jen díky němu. Sejmul dva střelce a třetího zahnal. Beze zbraně. Věřil bys tomu?“

„Ano,“ odpověděl Jeff stručně. „Tomu věřím. Říkal jsem ti, že z těchhle chlápků jde strach. Tak v čem je problém?“

Norton pohlédl na své ruce. Znovu zaváhal, pak zvedl oči a setkal se s bratrovým zvědavým pohledem.

„Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že mám novou partnerku? Dělala dřív detektiva u newyorské policie.“

„Kterou chceš dostat do horizontální polohy, ale nepřiznal jsi to. Jo, pamatuju.“

„Tak je tu něco, co jsem ti o ní neřekl. Před několika lety měla poměr s třináctkou. S odpadlíkem. Nevyšlo to a byly kolem toho nějaké, hm, komplikace.“

Jeff povytáhl obočí. „Ale, ale.“

„Když jsme toho chlapíka najímali, moc jsem na to nemyslel.“

„Kecy.“

Norton si vzdychl. „No dobře, trochu mi to vrtalo hlavou. Ale víš, zjistil jsem, že je tvrdá, myslí jí to, zvládá tu situaci. Není čeho se bát.“

Jeff se naklonil dopředu „Jasně. Tak čeho se bojíš?“

Norton se nešťastně rozhlédl po místnosti. „Nevím.“ Zdvihl ruce. „Nevím, do prdele nevím.“

Jeho bratr se usmál a vzdychl.

„Žvýkal jsi někdy listy koky, Tome?“

Norton zamrkal. „Listy koky?“

„Jo.“

„Co to má co…“

„Snažím se ti pomoct. Jen odpověz na otázku. Žvýkal jsi někdy listy koky?“

„Samozřejmě. Vždycky, když jsme museli do přípravných táborů pro Marstech, dali nám toho na letišti pytel a řekli, ať si to vezmeme v kopcích. Chutná to jako suchý z nosu. Ale co má tohle…“

„Byl jsi v rauši, když jsi žvýkal koku?“

„Ale no tak…“

„Odpověz na otázku.“

Norton stiskl zuby. „Ne, žádnej rauš. Někdy ti ztuhne huba, ale to je tak všechno. Jen to dodá energii, člověk pak není unavený.“

„Správně. Teď poslouchej. Ten povzbuzující účinek je součástí toho, jak se vyvinul funkční vztah mezi člověkem a kokou. Koka poskytuje člověku medicínský prospěch a člověk zajišťuje, aby se pěstovalo hodně koky. Všichni vyhrávají. A lidská psychologie si s účinkem listů poradí velice dobře. Je to výhoda, která se nekříží s žádným životně důležitým mechanismem. Člověk neudělá žádnou pitomost jen proto, že žvýká koku.“

„Proč vždycky, když tě přijdu požádat o pomoc,“ řekl Norton zničeně, „tak mi musíš dávat lekce?“

Jeff se na něho zašklebil. „Protože jsem tvůj starší bratr, hlupáčku. Teď dávej pozor. Když extrahuješ alkaloid z listu koky, když ho protáhneš chemickým procesem, kterým získáš kokain, a ten pak nacpeš do lidského mozku, tak tu máš v cuku letu docela jinou pohádku. Dáš si pár lajniček a pak už v rauši budeš. Taky nejspíš provedeš pár blbostí, blbostí, které by tě v evolučně méně tolerantním prostředí, než je New York, stály život. Budeš kašlat na sociální a emocionální vazby lidí kolem sebe, nebo je budeš vnímat pokřiveně. Nebudeš si pamatoval užitečné osobní detaily. Možná skočíš na nepravou ženskou, serveš se s nepravým chlapem. Neodhadneš rychlost, úhel, vzdálenost. A dlouhodobě si samozřejmě budeš přepínat srdce. To všechno jsou dobré způsoby, jak se nechat zabít. A co z toho plyne? Že nejsme na takovém stupni vývoje, abychom s tou substancí dokázali zacházet na takové úrovni, jakou nám naše technologie umožňuje. Je to záležitost stará jako lidstvo. Stejné je to s cukrem, solí, synadrivem, na co si jen vzpomeneš.“

„A s variantou třináct,“ dodal Norton pochmurně. „Správně. I když tady mluvíme spíš o softwaru, tohle není problém hardwaru. Alespoň potud, pokud to takhle dokážeš rozlišit, když dojde na chemismus mozku. Každopádně, hele – podle toho, co jsem si přečetl, počítali zakladatelé projektu Muž zákona s tím, že varianta třináct by měla být zatraceně úspěšná v kontextu lovce-sběrače. Když je někdo veliký, odolný a schopný násilí, je to v takovém společenství neoddiskutovatelné plus. Máš víc masa, máš větší respekt, máš víc žen. V důsledku se víc rozmnožuješ. Teprve když se lidé začínali usazovat jako zemědělci, začínali být tihle chlapíci vážným problémem. Proč? Protože sakra nechtěli dělat, co se jim nařizovalo. Nechtěli makat na poli a sklízet pro nějakého starého zlodějského parchanta s vousama po kolena. Tehdy začali vymírat, protože my ostatní, zbabělci a konformisti, jsme se spojili pod posvátnou otcovskou autoritou toho samého zlodějského parchanta, vzali jsme pochodně a svoje polní nářadí a tyhle chudáky jsme vyhnali.“

„Na rozdíl od zlodějskejch parchantů.“ Norton začal hledat vši na bratrově teorii. Bylo to dědictví dávné bratrské rivality. „Ti totiž taky museli být variantou třináct, ne? Jak by se jinak dostali na špici?“

Jeff pokrčil rameny. „Na tom se porota ještě zjevně neshodla. Zvláštní je, že genové profily zlodějského parchanta a třináctky si ani zdaleka nejsou tak podobné, jak si možná myslíš. Zdá se, že třináctky tolik nelpí na hmotném bohatství. Co si nemůžou odnést přes rameno, to je příliš nezajímá.“

„Ale no tak. Jak něco takového můžeš změřit?“

„To nemusí být tak těžké. Například bezděčnou mentální reakcí na vizuální podnět. Děláme to tady s uprchlíkama. Pomáhá nám to je profilovat. Ale každopádně je tady taky důkaz založený na pozorování – ještě před Jacobsenem a internacemi většina z nich žila v malých bytech a neměli víc věcí, než se vejde do slušného batohu. Takže zlodějský parchanti nebyli zdaleka třináctky, ale prostě chytráci, co vymysleli způsob založený na společenských vztazích, jak ty velký zlý mizery připravit o ženský.“

„Mluv za sebe.“

„Mluvím za nás všechny, Tome. Protože tihle chlápci jsou už nějakých dvacet tisíc let pryč. Vymazali jsme je. A tím, že jsme je vymazali, jsme ztratili naši vrozenou schopnost s nimi soutěžit.“

„A to je co?“

„Co je nejdůležitější vlastností každého dobrého vůdce, každého úspěšného dominantního člena skupiny?“

„Nevím. Organizace týmu?“ Jeff se rozesmál. „Ty jsi vážně Newyorčan, Tome.“

„Taky jsi býval.“

„Charisma!“ Jeff luskl prsty a zapózoval. „Vůdci mají charisma. Jsou přesvědčiví, imponující, okouzlující i přes svoji prudkost. Je snadné je následovat. Jsou sexuálně přitažliví pro ženy.“

„A co když to jsou ženy?“

„Prosím tě, mluvím tady o společnostech lovců a sběračů.“

„Myslel jsem, že mluvíme o současnosti.“

„Podle měřítek lidské evoluce je společnost lovců a sběračů teď. Za posledních padesát nebo sto tisíc let jsme se až tak moc nezměnili.“

„Až na to, že jsme vymazali třináctky.“

„Jo. Ale to není evoluce. To je předčasný nástup civilizace.“

Norton se zamračil. Takovou hořkost v Jeffově hlasu slýchal jen zřídka. „Jsme z toho najednou trochu zatrpklí, co?“

Jeho bratr si povzdychl. „Jo, co ti mám vykládat? Když děláš pro Human Cost dost dlouho, začíná ti to nahlodávat duši. Každopádně vtip je v tom, že varianta třináct zřejmě přišla s kompletní genetickou predispozicí k charismatické dominanci a funguje to na úrovních, se kterými jsme neměli co dělat dvacet tisíc let. Vypadá to, jako by roztáčeli emocionální vír, který rozerve každého, koho se dotknou. Ženským se chvěje osrdí, jak je vidí, a chlapi je nesnáší. Slabí a ovlivnitelní jdou s nimi a dávají jim, co chtějí. Ti se sklonem k násilí kopou. My ostatní je tiše nenávidíme, ale neodvažujeme se s tím něco dělat. Mluvím o takové síle osobnosti, že kdyby se kdokoli z nich ucházel o volitelný post, převálcoval by každého, kdo by stál proti němu. Byl by to nefalšovaný politický Marstech, zaručení vítězové. Proč myslíš, že je chtěl Jacobsen internovat a chemicky sterilizovat? Kdyby se podle jeho názoru vypustili mezi populaci, během několika desetiletí by ovládli každý demokratický národní stát na planetě. Zničili by demokratický proces a zvrátili všechno, čeho feminizovaná občanská společnost za poslední staletí dosáhla. A množili by se jako králíci, protože každá žena, kterou přitahuje mužská sexualita, by se na ně vrhala jako samonaváděcí bomba.“ Jeff mu znovu věnoval pokřivený úsměšek. „My ostatní bychom neměli šanci. Tohle tě trápí, bratříčku?“

Norton podrážděně mávl rukou. „Ne. Zrovna tohle mě netrápí. Trápí mě to, že Marsalis s námi bude spolupracovat jen do té doby, než se dostane do slepého úhlu, a pak uteče. A ještě víc mě trápí to, že moje partnerka tohle nebezpečí nemusí vidět a povoluje Marsalisovi, když si to můžeme nejméně dovolit. Já chci hlavně vědět, jak moc se mohu spolehnout na Sevgi Ertekinovou, že to nezmrví, když je s ním.“

„Hm, a jak si vede?“

„Nevím. Ale vyrazila s ním do Istanbulu po stopě, kterou si v podstatě vycucal z prstu. To bylo včera, a ještě se neozvala.“

„Tak exotický Istanbul, co?“

„Och, sklapni.“

Jeff potlačil úsměšek. „Promiň, nedalo se odolat. Hele, Tome, co jsi mi zatím povídal, mě rozhodně o spánek nepřipraví. Je možné, že by toho chlapíka mohla chtít ošukat…“

„Paráda.“

„… ale chtít někoho přefiknout ještě neznamená vypnout mozek. Hele, u bonobo to máš podobně. Mají posílenou ženskou přitažlivost tak, že to libido každýho chlapa nakopne jako šleh koksu…“

„Jo, o tom bys měl vědět všechno.“

Jeff na něho vyčítavě pohlédl. „Tome, omluvil jsem se za ten fór s Istanbulem, tak mi dej laskavě svátek. Neviděls, že bych kvůli Nuiyng odcházel od Megan a dětí. Nebudu riskovat rozvod, odloučení od Jacka a Luisy, možná i soud za profesionální selhání jen proto, že jsem se zbláznil do nějaký modifikovaný findy. Tyhle věci jsou pro mě důležité a já je udržuju v rovnováze s tím, co pro mě Nu dělá. A vyjdu z toho se vztyčenou hlavou. Nad věcí. Jasně, mám problém s drogami, a tou drogou je slabost pro bonobo. Ale zvládám to. Zvládám svoji slabost. Držím se na uzdě. Jestli je ta žena, o které mluvíš, opravdu profesionál, bere svoji práci vážně, ví, kdo je a o co jí jde, pak není důvod, aby si sama neudělala analýzu nákladů a zisku a nehrála hru podle toho. A vůbec, genetika má důkazy, že ženský jsou v tomhle stejně lepší. Také má náskok. Teda, ne že bych chtěl v ruce prát prostěradla z hotelu, kde teď jsou…“

„Kristova noho, Jeffe.“

Jeff rozpřáhl ruce. „Promiň, bratříčku. Chceš, abych ti pomohl, řekl, že pole je volné a ty na ni můžeš vyrukovat se svojí manhattanskou uhlazeností? Tak to nemůžu. Ale pokud ti opravdu jde o její profesionální přístup k případu – pak bych se nebál.“

Chvíli tiše seděli. Norton Jeffovi nechal poslední slovo, a teď to cítil jako nějaký druh porážky.

„Tak co s tou istanbulskou stopou? Nemá to vůbec žádnou souvislost s žádným naším pátráním, jde to úplně mimo. Nějaká další třináctka, kterou Evropani internovali v Turecku, která by mohla mít vazbu na nějakého peruánského gangstera, který mohl mít vazby na lidi, kteří snad vypravili naši odpadlou třináctku z Marsu. Mám tomuhle vůbec věřit? Je to hrozně slabý.“

Jeff se díval z okna.

„Možná, že je,“ řekl nepřítomně. „Třináctky neuvažují jako my, mají úplně jinou synaptickou výbavu. Něco z toho, ty nejextrémnější projevy, rovnou označujeme jako paranoiu a sociopatické sklony. Ale většinou je to jen jiný způsob, jak se na věci dívají. To je ten hlavní důvod, proč UNGLA zaměstnává takové chlapíky, jako je Marsalis. I proto jsem ti navrhl, abys ho vytáhl z Floridy a najal. Aby ti umožnil vidět věci z jeho pohledu.“ Náhle na něho ostře pohlédl. „Doufám, že jsi někomu neřekl, že to byl můj návrh?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Jo? Ani té bývalé policistce, co se ti tak zavrtala pod kůži?“

„Slíbil jsem to, Jeffe. Držím sliby.“

„Tak jo. Dobře.“ Jeho bratr si chvíli tiskl oči palcem a ukazovákem. „Promiň, promiň, že jsem štěkal. Neměl jsem na tebe tak vyjet, ale mám teď nervy jak špagáty. Tahle práce je i v těch nejlepších časech politický provazochodectví a teď zrovna nejsou nejlepší časy. Kdyby se někdo doslechl, že ředitel Human Cost Foundation neformálně radí úředníkovi KOLINu v záležitostech geneticky vylepšených lidí, hledal bych si jinou práci. Celá ta pásovsko-čínsko-marsovká superkonspirace by nám vybouchla přímo do obličeje a nejspíš bychom přes noc přišli o většinu zdrojů. Stačí, že chráníme uprchlíky z laboratoří a poskytujeme jim občanství Pásu. Ale pomáhat při osvobození nebezpečné genetické varianty z vězení by byla úplně poslední kapka.“

„Jistě. Jak jsem řekl, uklidni se, nikdo nic neví.“ Norton při pohledu na svého bratra cítil v hrdle nezvyklý svíravý pocit. „Vážím si toho, Jeffe. Možná to tak vždycky nevypadá, ale je to tak.“

„Však já vím,“ odpověděl Jeff a zašklebil se na něho. „Staral jsem se o tebe, ještě než jsi dosáhl na kliku. Od toho starší bráchové jsou, ne? To je ta genetická predispozice.“

Norton zavrtěl hlavou. „Děláš to už moc dlouho, Jeffe. Proč jen neřekneš, že máš starost?“

„Myslím, že jsem to právě udělal. Základní důvody, proč se staráš o své sourozence, jsou přece genetické. Abych tohle věděl, nemusel jsem se dávat k Human Cost.“

Hlavou se mu mihl obraz Megan. Dlouhé, opálené ruce a nohy, pihovatý úsměv, slunce a vlasy v očích. Vzpomínka si razila cestu na povrch a zatlačovala skutečnost do pozadí. Bylo to, jako když se dívá na v-formát a obraz jeho bratra byl náhle potlačen do pozadí. Svůj vlastní hlas slyšel jen tlumeně.

„No jo, a co sourozenecká rivalita? Kde se bere?“ Jeho bratr pokrčil rameny. „Také genetika. V podstatě všechny tyhle věci mají původ v genech. Když pomineme xtrasomy, tak to, co jsme, je tak nebo tak postaveno na základě nějakého genetického nasměrování.“

„A tak si omlouváš i Nuying.“

Jeffův výraz ztvrdl. „Myslím, že o tomhle jsme už mluvili, a posledně se mi to moc nezamlouvalo. Já neomlouvám, co jsem dělal s Nu. Ale chápu, kde se to vzalo. To jsou dvě naprosto odlišné věci.“

Norton nechal vzpomínku na Megan rozplynout. „Jo, jasně. Zapomeň na to. Promiň, že jsem s tím zase začal. Sám jsem teď taky na nervy a kousávej. Musím zvládat svoje vlastní genetické sklony, víš?“

„Všichni musíme,“ odpověděl jeho bratr polohlasem. „Třináctky, bonobo, nebo jen zatracenej průměrnej člověk. Dřív nebo později všichni musíme čelit tomu, co je uvnitř.“

Dvacet pět

Ráno se ohlásilo hlukem z Moda caddesi a křikem dětí. Dovnitř pokoje, který vybral jako ložnici, v ostrém úhlu dopadalo jasné sluneční světlo a pomalu mu docházelo, že přímo pod okny zadní části apartmá je školní hřiště. Zvedl se z postele a klopýtavě se vydal hledat koupelnu. Zarazilo ho tiché pochrupování Ertekinové a vrátil se od dveří. Ležela na zádech s pootevřenými ústy, dlouhé ruce a nohy rozhozené, nádherně neelegantní ve vybledlém tričku newyorské policie a chumlu povlečení, jednu ruku pokrčenou za hlavou. Vryl si ten pohled do paměti. Pak znovu tiše vyklouzl, našel koupelnu a s úlevou se vyčural. Ve spáncích cítil lehký tlak kocoviny, ale nebylo to zdaleka tak zlé, jak čekal. Strčil hlavu pod kohoutek.

Nechal Ertekinovou spát, došoural se do kuchyně a vedle panelu vytápění našel polointeligentní pekařský manažer. Objednal čerstvý chléb a cimity, protože nevěděl, co má Ertekinová raději, mléko a pár dalších drobností. V příborníku našel neotevřený balíček kávy – pozemské, nemodifikované – a na lince espreso ve středomořském stylu. Zapálil hořák, postavil na něj nádobu, a když si voda v nádobě začala pro sebe brblat, ozvalo se od hlavních dveří zvonění donášky snídaně. Pustil je dovnitř, našel telefon s monitorem a odnesl si ho na kuchyňský stůl. Rozbalil cimity – kroužky ze stočeného těsta posypané sezamovými semínky, ještě horké, jeden rozlámal na kousky, nalil si kávu a čekal na Stefana Nevanta.

Chvíli to trvalo. Dozorčího v Internační oblasti HQ v Ankaře neznal a nemohl se prokázat jako agent UNGLA, protože jeho operační kódy vypršely před půl rokem. Odvolávat se na přátele by taky moc nepomohlo. Musel se spokojit s odkazem na jednu z kanceláří, kde Battal Yavuz býval přes čas. Když zavolal na stanici, byl Battal někde na hlídce a nebral vysílačku. Jediné, co pro něj mohla žena na stanici udělat, bylo, že pro něho převezme vzkaz. Co by…

„Jen mu řekněte, že je hnusnej parchant, a když se mi hned neozve, tak přilítne velká zlá třináctka a zprzní mu manželku.“

Tvář na obrazovce lehce znachověla. „Já myslím…“

„Ne, vážně. Tohle je vzkaz. Děkuju.“

Z chodby se ozýval hluk. Ukončil hovor a rozlomil další cimit. V koutcích mu mimoděk zacukalo, ale hned úsměv potlačil. Ertekinová se podle všeho vrátila z koupelny zpět do ložnice a jeho napadlo, že se chystá znovu zalehnout. Pak uslyšel, jak se chodbou blíží kroky. Opřel se o opěradlo židle a čekal, až vstoupí do kuchyně. Byl zvědavý, jestli má stále na sobě to tričko. Mimoděk si uvědomil, že ho kocovina opouští.

Byla oblečená. Vlasy v jednom chumlu a vydrhnutý obličej zamračený.

„Dobré ráno. Spala jste dobře?“

Zavrčela. „Co to děláte?“

„Pracuju,“ odpověděl a ukázal na telefon. „Čekám na telefon od Nevanta. Co jste myslela? Že na vás skočím, jakmile odpadnete? Perfidní, bezohledná třináctka, to jsem já.“

„Neodpadla jsem.“

„Ano. Tak jste jen upustila sklenici, když vaše oči odpočívaly. Řekl jsem si, že už jste stejně dopila, tak jsem šel do postele. Co vaše hlava?“ Její pohled byl dostatečnou odpovědí.

„V konvici je ještě kafe, ale už asi bude skoro studené. Můžu…“

Zazvonil telefon. Povytáhl obočí a šťouchl do tlačítka. Ertekinová se zabývala kávou a on se zadíval na obrazovku. Naskočil obraz, zrnitý díky slabému signálu, širokoúhlý záběr na vyprahlý obzor přes zaprášené čelní a boční sklo terénního hlídkového vozu. Battal Yavuz seděl za volantem a jeho buclatou tvář napínal nevěřící úšklebek.

„Carle? Jsi to sakra ty?“

„Ve vší parádě.“

„Di Palma říkal, že jsi ve vězení v Jesuslandu. Šlo to přes nějaký zvláštní složky, zadržení na neurčitou dobu bez procesu. Jak ses kurva dostal ven?“

„Dostal jsem se z Marsu, Battale. To sis myslel, že mě Jesusland zadrží?“

„Jo, člověče, jeden neví. V zadržení na neurčitou dobu mají tradici. Zatracený barbaři.“

Ertekinová na druhé straně stolu si odfrkla. Carl po ní střelil zpytavým pohledem. Pokrčila rameny a usrkla kávy.

„A co vůbec děláš v Istanbulu? Přijel jsi na návštěvu?“

„Myslím, že na to mi asi nevyjde čas, Battale. Ale poslyš, doufal jsem, že bys mi mohl prokázat laskavost.“

Když zavěsil, Ertekinová stále schlíple seděla naproti němu a pohledem provrtávala dno hrnku. Zvědavě ji pozoroval.

„Co to mělo znamenat?“

„Co mělo co znamenat?“ Napodobil její odfrknutí. „Tohle.“

„Aha. Jen mě trochu pobavilo, když jsem slyšela Turka, jak o někom říká, že je barbar.“

„Jo, ale on mluvil o Jesuslandu.“

„Ale jo, to je fuk.“ Najednou se posadila zpříma. „Koukněte, Marsalisi, můj otec neodešel z téhle země jen tak pro nic za nic. Jeho otec i jeho strýc zemřeli na tom náměstí v Taksimu, protože si slavná turecká armáda nejednou řekla, že svoboda slova není zrovna to ono. Víte, vy zatracený Evropani si myslíte, že s vaší sekulární společností a vaší měkkou silou a měkoučkými bezpečnostními složkami jste nad tím vším, ale nakonec…“

„Nakonec,“ řekl trochu ostřeji, protože Battal byl přítel a on jich mnoho neměl, „Turecko stále drží pohromadě. Mají tady psychotický náboženský element a problém s fanatickým vlasteneckým dogmatem, ale vyřešili to. Ti, co zůstali, co se nezakopali v blbosti fundamentalismu nebo prostě neutekli do nějakého pohodlnějšího útočiště kdekoli, to jsou nakonec ti, o které jde, a ti to drží pohromadě.“

„Jo, s rozumnou podporou některých zainteresovaných evropských skupin, jak jsem slyšela.“

„Nic z toho ale nepopírá fakt, že Jesusland je barbarská společnost. Vy tam stejně nežijete, tak o co vám jde?“

Opětovala jeho pohled a vzdychla.

„Hele. Mě taky bolí hlava. Proč si o tom nepopovídáte s Battalem, až sem přijde? On mě zasvětil do místních dějin, než dostal tuhle práci, učil ve vězení, zná tyhle věci. Napsal doktorandskou práci o Turecku a starých Spojených státech. Byly si mnohem podobnější, než byste řekla. Promluvte si s ním.“

„Myslíte, že sem přijde?“

„Jestli přijde Nevant, bude s ním muset být jako eskorta. A myslím, že si Battal nenechá ujít příležitost setkat se v Istanbulu se svým přítelem z čajovny na cizí útratu. Jo, přijde.“

Ertekinová popotáhla. „Když přijde Nevant.“

„S Nevantem si nedělejte hlavu. Už jen to, že ho žádám o pomoc, stačí, aby přišel. Bude se mu to líbit.“

„Možná se mu bude líbit vás odmítnout.“

„Možná. Ale přijde sem, aby to udělal. A kromě toho,“ Carl rozpřáhl ruce a ušklíbl se na ni, „je tady veliká pravděpodobnost, že tohle bude na příštích deset let jeho jediná šance, jak se dostat z internační oblasti.“

Zvolna přikývla jako někdo, kdo pomalu začíná chápat novou představu. Stále zírala do kávy. Náhle měla nepříjemný pocit, že to, co právě pochopila, příliš nesouvisí s tím, co říkal.

„Jistě. Není vlastně vůbec třeba, aby sem chodili. Stejně dobře můžeme jít my za nimi, ne?“ Zdvihla oči a pohlédla mu do obličeje. „Do oblasti?“

Byl to jen zákmit, ale dostala ho.

„Jo, mohli bychom,“ odpověděl vcelku klidně. „Ale máme oba kocovinu a líbí se mi zdejší výhled. Tak proč se tam obtěžovat, když ho můžeme dostat sem?“

Vstala od stolu a shlédla na něho.

„Dobře.“

Na okamžik si myslel, že bude pokračovat, ale ona se jen usmála a znovu přikývla. Nechala ho sedět v kuchyni se vzpomínkami na internační oblast a na ty, které do ní dostal, rozvířenými zjitřenou představivostí kocoviny.

Když Nevant zavolal, stále tam ještě seděl.

Dvacet šest

„Věděls, že přijdu, co?“

„Jo.“

Nevant potáhl z cigarety, vypustil dým ústy a prudce jej vtáhl nosem. „Sakra žes to věděl.“

Carl pokrčil rameny. „Jasně.“

„Chceš vědět, proč jsem vůbec přišel?“

„Jo.“

Francouz se zakřenil a s předstíranou důvěrností se naklonil přes stůl. „Abych ti natrhnul prdel, Marťane.“

Za skleněnou stěnou restaurace barvil západ slunce nebe nad Marmarským mořem do krvavá. Okraje roztrhaných mraků zrudly. Carl se zadíval Nevantovi do očí a neuhnul.

„To je originální.“

„Jo.“ Nevant si zase sedl a zadíval se na desku stolu. „Někdy jsou ty staré důvody uložené hluboko v genech ty nejlepší, však víš.“

„Proto jsi zkoušel přesvědčit Manca Bambarena, aby tě vzal k sobě? Důvody uložené hluboko v genech?“

„Když myslíš. To byla otázka přežití.“

„Jo, přežití jako dobytek.“

Nevant vzhlédl. Carl si všiml potlačeného cuknutí, povelu k boji, které projelo nervy jedné paže. Jako většina třináctek byl i Francouz fyzicky silný, měl mohutnou hruď, široká ramena, dlouhé údy s pevnými svaly a mohutnou, rustikální hlavu. Ale Nevantovo tělo nějak zchřadlo v pobledlou, lykantropickou schránu. Od té doby, co ho Carl viděl naposledy, zhubl a nos a lícní kosti mu ostře trčely z obličeje. Úzké, zelenošedé oči byly zakalené hněvem a úsměv, když už se objevil, byl jako pomalé, tiché zavrčení. Tehdy v Cuzcu před třemi lety byl rychlý – Carlovi dalo zabrat, než ho dostal. Kdyby teď skočil přes stůl, bylo by to jako šlehnutí bičem, jako útok hada.

„Moc se mi nelíbí tvůj kabát. Co je to? Nová vězeňská móda?“

Carl pokrčil rameny. „Suvenýr.“

„To není omluva. Co tě stál?“

„Asi čtyři měsíce.“

Krátká pauza. Francouz povytáhl obočí. „Tak, tak. Copak se stalo? Vypršela ti licence?“

„Ne, ta stále platí.“

„Stále děláš stejný svinstvo, co?“ Nevant vyfoukl obsah plic přes stůl. „Stále honíš svoje bratry pro lidi?“

„Och, prosím tě.“

„Však víš, nebylo by to jenom za mě, Marťane.“

„Promiň?“

„Kdybych tě zabil. Nebylo by to jenom za mě. V oblasti máš ohromnej fan klub. Sotva jim to můžeš zazlívat, viď? A kdybych tě zabil a oni se to dozvěděli…“ Nevant zívl a protáhl se, aby zbavil tělo bojového napětí. „No, asi bych si už nikdy nemusel kupovat cigarety za svoje.“

„Myslel jsem, že by mě chtěli zabít sami.“

Francouz mávl rukou. „Pomsta má svoje omezení. Nemůžou tě všichni zabít a zůstat tam, kde jsou. Žádný z nich. V oblasti se naučíš určité moudrosti – zvykni si na to, co můžeš mít. Je to lepší než nic.“

„Mám se proto cítit špatně?“

Zase ten vlčí škleb. „Tvoje pocity jsou tvoje, Marťane. Válej se v nich, jak chceš.“

„Dostali šanci, Stefane. Všichni jste ji dostali. Mohli jste odejít na Mars.“

„Jo, je jasné, že to nejsou jen rudé skály a přechodové komory. Cestou jsem viděl reklamy.“ Nevant cinkl nehtem do sklenice raki na stole před sebou. Ještě se jí nedotkl, stejně jako mísy mezesu, která ležela mezi nimi. „Vypadá to skvěle. Těžko říct, proč ses vůbec vracel.“

„Vyhrál jsem v loterii.“

„Aha, no jo, já zapomněl. Na Marsu je tolik srandy, že si lopaťáci každej měsíc kupujou tiket, aby se zase mohli dostat zpátky domů.“

Carl pokrčil rameny. „Neříkal jsem, že je to ráj. Byla to možnost.“

„Hele. Ty jsi se z Marsu vrátil. A důvod je ten, že život na Marsu stojí za pytel sraček.“ Nevant na něho znovu vyfoukl kouř. „Někteří z nás tam prostě nemusí lítat, aby na to přišli.“

„Když jsem na tebe narazil, právě jsi měl spoustu práce s tím, jak se zabydlet na altiplanu. To je Mars, jen s vyšší gravitací.“

Nevant se sotva znatelně pousmál. „Říkáš ty.“

„Proč bych lhal?“

Venku se podél pobřežní zdi začínala rozsvěcet světla. Sevgi Ertekinová a Battal Yavuz seděli na vysokých stoličkách u stánku se salepem, asi tucet metrů dál po promenádě. Usrkávali nápoj z šálků sevřených v dlaních a zjevně jim bylo dobře. Nevant pokývl jejich směrem. „A kdo je tedy ona?“

„Ne, já nejsem jeho partnerka.“ Sevgi se snažila nedat najevo podráždění. „Tohle je výlučně dočasná záležitost.“

„Jistě, omlouvám se. Moje chyba. Jen že vy dva vypadáte, však víte…“

„Jak vypadáme?“

Yavuz pokrčil rameny. „Spojeni, řekl bych. To je u Marsalise neobvyklé. On je i na třináctku hodně uzavřený. Tady k těm chlapíkům není vůbec jednoduché se přiblížit.“

„To mi vyprávějte.“

„Jo. Nechci mluvit jako ti pitomci z Human Purity, ale dělám v oblasti už skoro deset let a musím říct, že varianta třináct má nejblíž k cizí rase ze všeho, co jste kdy viděla.“

„To samé jsem slyšela o ženách.“

„Od mužů, jasně.“ Yavuz usrkl svůj salev a zasmál se. Jeho rozverná postava se ve večerním šeru rýsovala proti světlu stánku. Límec saka rámoval opálený, dobře živený obličej, a svetr mu vzdouvalo malé, ale neskromné bříško. Zdálo se, že ho život v UNGLA Eurozóně dobře vycvičil. Vlasy měl akademicky rozcuchané a oči vesele hrály odraženým světlem. „Přirozeně. To, jak jste vy lidé zařízeni v porovnání s námi.“

„My lidé?“

„Dělám si legraci, samozřejmě. Ale genetické nastavení mužů a žen se liší stejným způsobem.“ Yavuz nenápadně ukázal palcem k osvětlenému interiéru restaurace a dvěma mužům, kteří seděli naproti sobě u okna. „Stejně se oni podstatně liší od vás i ode mě.“

„Ale trochu blíž mají k vám lidem, správně?“ poznamenala Sevgi kysele.

Yavuz se uchechtl. „Správná poznámka. V chemismu testosteronu, v připravenosti k násilnému chování a v potlačení základní empatie asi ano. Jsou to víc muži než ženy, samozřejmě. Ale nikdo se nikdy nepokusil vytvořit ženskou třináctku.“

„Pokud víme.“

„Pokud víme,“ zopakoval a vzdychl si. „Pokud jsem to správně pochopil, byla připravenost pro násilné chování a potlačení empatie přesně to, co chtěli výzkumníci posílit. Takže nepřekvapuje, že zvolili mužský model.“

Pohledem nakrátko zabloudil přes její rameno na moře.

„Někdy se stydím, že jsem muž,“ řekl polohlasem.

Sevgi se na stoličce neklidně zavrtěla. Otáčela šálkem salepu v obou dlaních. Mluvili turecky, ona díky nedostatku praxe trochu nejistě, a snad i díky asociaci se zlobením v dětství a následujícím hubováním, to turecké frázování – někdy se stydím – dodávalo Yavuzovým slovům skrytou sílu. Rozuměla mu a v chladném větru cítila, jak se jí do tváří vlévá hřejivá červeň.

„Chci říct,“ pokračoval a stále se díval stranou, „že určujeme civilizovanost národa podle úrovně uplatnění žen. Bojíme se společností, kde ženy stále ještě nemají moc, a máme pro to dobrý důvod. Při vyšetřování násilného činu předpokládáme, a obvykle správně, že pachatelem bude nejspíš muž. Používáme mužskou sociální dominanci jako předpoklad potíží a utrpení, protože koneckonců tím problémem jsou muži.“

Sevgi sjela pohledem k oknu restaurace. Stefan Nevant se nakláněl přes stůl, gestikuloval a něco zaujatě vykládal. Marsalis mu naslouchal s kamenným výrazem, ruce spojené za opěradlem židle a hlavu lehce nachýlenou na stranu. Přes jejich odlišné chování vyzařovala z obou mužů stejná síla. Stejně drsná síla. Bylo těžké si představit, že by kterýkoli z nich někdy mluvil o významu studu. Za cokoli.

Mimoděk se jí sevřel žaludek, a jako by se v ní něco hřejivého pohnulo. Znovu, ještě víc, zčervenala. Odkašlala si.

„Myslím, že se na to dá dívat i z jiného pohledu,“ vysypala ze sebe. „V New Yorku jsem měla přítelkyni, Meltem, byla to imámka. Říkala, že je to otázka stupňů v sociální revoluci. Vy jste muslim, že?“

Yavuz se poťouchle usmál. „Nominálně.“

„No, Meltem říkala – ona je také Turkyně, turecká Američanka, tedy, ona věří, samozřejmě, ale…“

„Jo,“ protáhl Yavuz. „To souvisí s prací, řekl bych.“

Zasmála se. „Jistě. Jenže ona je feministická súfistka. Před zásahem studovala s Nazli Valipourovou v Ahvazu. Slyšel jste o škole Rabiah?“

Muž naproti ní přikývl. „Četl jsem o tom. To je ta věc s Ibn Idris, že? Zpochybňuje všechny autority po Prorokovi.“

„Ano, Valipourová cituje Idris, to jo, ale sleduje linii zpátky až k samotné Rabiah Basriové a dokazuje, že její interpretace zbožné povinnosti, stejně jako zbožné lásky, je vlastně prototypem feministického chápání islámu.“

Když si uvědomila, co říká, náhle se zarazila. V New Yorku o takových věcech nikdy nemluvila. Jen zřídka si našla čas, aby zašla do mešity. Její rozhovory s Meltem skončily krátce po Ethanově smrti. Měla takový vztek na boha, že si už ani nebyla jistá, jestli věří, a stejnou zlost přenášela i na ty, kteří udělali tu chybu, že stáli při něm. Ale Battal Yavuz se jen usmál a usrkl salev.

„Ano, to vypadá jako zajímavý úhel pohledu. A jak vaše imámka srovnává svůj islámský feminismus s tím, co je v hadíthu a Knize?“

Sevgi se zamračila a dávala dohromady své okoralé znalosti turečtiny. „No, jsou to cykly, víte? Když se na to podíváte z historického kontextu, mužský cyklus civilizace musel přijít jako první, protože nebyla jiná síla než mužská, které mohla vytvořit civilizaci. Aby vzniklo právo, umění a věda, potřebujete mít usedlé agrární společnosti a nepracující třídu, která by se postarala o vznik těchto věcí. Ale takový druh společnosti se musí vynutit, a hodně brutálně, podle dnešních měřítek.“

„To je pravda.“ Yavuz pokývl ke dvěma třináctkám za oknem restaurace. „Nejdřív bylo třeba vymazat tyhle.“

„Je to klientka.“ Carl vzal vidličku a napíchl kousek lilku v míse meze. „Budeme z toho něco jíst?“

Poslední, hluboké potáhnutí z cigarety a povytažené obočí. Nevant na něho namířil špačka. „Seš teď na volné noze?“

„Vždycky jsem byl, Stefane. UNGLA má licenci, ale volají mě, jen když mě potřebujou. Po zbytek času se musím živit jako každý.“

„A co mi ta klientka chce?“

„Shání nějaké kontakty na familia andina. Chce narušit monopol Marstechu v přípravných táborech.“

„Je tu nějaký důvod, proč bych ti s tím měl pomoct?“

„Kromě toho, že mi tě Manco Bambaren před třemi lety prodal? Ne, nic mě nenapadá. Vždycky jsem tě považoval za shovívavého.“

Nevant se ušklíbl. „Jo, tayta Manco mě prodal. Ale ty sis pro mě přišel.“

„Obviňuješ posla, co?“

„Och, jistě.“

Carl si vzal další kousek meze. „Vážně sis myslel, že by druhořadý kmotr s pomýleným etnickým cítěním šel kvůli tobě proti UNGLA? Manco to nedotáhl na taytu díky svý lidumilný nátuře.“

„Co ty o tom sakra víš, Marťane? Pokud vím, byls většinu času na mírové misi na Středním východě.“

„Vím, co…“

„Víš, že aliance velitelů a náčelníků, které jsem dal dohromady v osmdesátém sedmém, stále ještě operuje ve střední Asii? Víš, kolika těm prezidentíkům, co melou pantem na Al Džazíře, jsem já pomohl k moci?“

Carl pokrčil rameny. „Co se dělo ve střední Asii, se sotva přeneslo do Jižní Ameriky. To je úplně jiný světadíl, Stefane.“

„Jo, a taky jde o něco úplně jiného.“ Nevant vytřepal z balíčku další cigaretu. Strčil ji do koutku úst, zapálil a povytáhl obočí. „Nedáš si?“

„Teď jím.“

„Jak chceš.“ Naklonil se, vyfoukl kouř přes stůl a ušklíbl se. „Hele, familias nejsou jako ti sráči náčelníci, a nikdy nebyli. Náčelník chce totéž, co každej dobytčí politik – legitimitu, uznání a respekt od zbytku stáda. Kolonu limuzín.“

Carl žvýkal a přikývl. Stejnou lekci mu Nevant dával před třemi roky, když čekal, až se vyřídí papíry, aby ho mohl odvézt v poutech z Limy. Ale jen ať si Nevant poučuje. Pro Carla to byla ta nejlepší šance, že z něho kápne něco užitečného.

„Takže obvykle máš právní vakuum a v něm se hrst těchhle parchantů mezi sebou rve o to, kdo zavede nový pořádek, který jim umožní vozit se v první limuzíně. U familias o tohle nikdy nešlo. Tam už existuje struktura a už je zaplněná legitimními sviněmi, bílými criollo a podmazanými indigenas, kteří mají parlament, armádu, banky, vlastníky půdy a všechno tohle pěkně v kapse. Familias jsou uzavřené, mají svůj zločin a svoji tichou ozvěnu etnické ukřivděnosti.“ Nevant přiložil dlaň k uchu. „Ta ozvěna se začíná ztrácet, člověče. KOLIN za posledních padesát let přesídlil na Mars tolik lidí z altiplana a nacpal do regionu tolik peněz, že familias už se nemůžou rekrutovat jako dřív. Silné zůstávají jen mezi populací ghet v Republice, ale to je všechno. Nikoho jiného nezajímají. Nikdo se jich už nebojí.“

„A ty ses měl postarat o strach.“

Další oblak kouře. Nevant ho rozhrnul rukou. „Hraj na svojí sílu. Všichni se bojí třináctek.“

„Jo, báli by se, kdyby všechny nebyly pod zámkem.“ Francouz se zašklebil. „Jak myslíš.“

„Och, no tak.“ Carl mávl vidličkou. „Venku je jich nejvýš pár tuctů. Jestli.“

„O to nejde, Marťane. O tohle vůbec nejde.“

„Ne? A o co?“

Nevant si konečky prstů pravé ruky pohrával s příborem na své straně stolu. „Jde o to, že existujeme. Perfektně naplňujeme jejich atavistické strachy. Jakmile se nás poprvé zbavili, začali zoufale hledat čarodějnice a příšery. A teď nás mají zpět.“

„Dobře, takže mužská síla a hierarchie srovná lidskou rasu do soudržného sociálního řádu, vytřídí to nejhorší a vytvoří stabilní základnu, aby se za několik tisíc let mohl objevit ženský princip a vládnout se špetkou civilizované slušnosti. To je názor vaší imámky?“

Sevgi přikývla. „To je i názor Valipourové, tak jako tak. A také platný súfistický postoj, který reprezentuje průběžné zjevení.“

Yavuz se ušklíbl. „To trochu objasňuje reakci, ne? ‚Díky, kluci, udělali jste hrubou práci, víc už nezvládnete, teď to přebíráme my.‘ Těžko si představit, že to šahídy nechává v klidu.“

Pokrčila rameny. „No, to ne.“

„Jo, jako dítě si pamatuju na ty davy v ulicích. Nasadil nosný, monotónní hlas. ‚Muž má moc nad ženou, neboť Alláh učinil, aby jeden z nich vynikal nad druhým.‘ A tak dál.“

Sevgi odfrkla. „Ty starý, únavný žvásty.“

„Ty starý, únavný žvásty jsou z Koránu, pokud si vzpomínám. V New Yorku nepatří Korán k islámu?“

„Moc legrační. Nepatří tu snad historický kontext k myšlení inteligentních lidí?“

Zase ten zlomyslný úsměv. Vypadalo to, že Yavuz ze sebe setřásl ten náhlý záchvat mužské lítosti. „Tady jistě. Ale nemusíte jít odsud příliš daleko na jihovýchod, abyste zjistila, že se myšlení inteligentních lidí na tohle dívá hodně přísně. Když na to přijde, podle toho, co jsem slyšel, nemusíte jít moc daleko na jihozápad od New Yorku, abyste narazila na podobnou věc.“

Zasmála se. „Správná poznámka. Marsalis mi říkal, že jste o tom napsal práci. Podobnosti mezi Spojenými státy před rozdělením a Tureckem, nebo tak něco?“

„Psychosociální paralely mezi tureckým a americkým nacionalismem,“ citoval Yavuz s předstíranou bombastičností a skromným gestem podtrhl celý dojem. „Není to tak docela jednoduché, samozřejmě, ale podobností tam bylo hodně. Rozbujelý a nervózní nacionalismus založený v hodně mělké kulturní půdě. Ústavně sekulární společnosti, kterým na paty doráží podrážděný fundamentalismus. Propastné kulturní rozdíly mezi městskými a venkovskými společenstvy. Znepokojení Novou matematikou, snahy zabránit sebevraždám mužů drakonickými protidrogovými zákony a zbožnými přáními. Víte, také jsme se mohli rozdělit jako Spojené státy, nebýt Evropanů, kteří se stále motají kolem a klínují to zvenčí.“

„Nezdá se, že by vás to zrovna těšilo.“

Turek si vzdychl. „Já vím. Asi by mělo. Samozřejmě nechci, aby po ulicích chodili šahídové a kamenovali moje dcery, když vyjdou ven bez doprovodu nebo ukážou víc kůže než zabalená mrtvola. Ale taky není žádná sranda, když si uvědomím, že se celá země stala zadním dvorkem pro bandu přespolních, postimperiálních cyniků.“

„Teď mluvíte skoro jako vlastenec.“

„To ne.“ Chmurně zavrtěl hlavou. „Řekl vám Carl, že jsem učil ve věznicích, než jsem dostal tuhle práci?“

„Zmínil se o tom.“

„Jo, to si na tureckém trestním systému všimnete pár nepříjemných věcí. Viděl jsem příliš mnoho mučením vyděšených politických vězňů, než abych zůstal tureckým vlastencem. Podle mého každý, kdo je hrdý na svoji zemi, je buď netvor, nebo prostě jen nezná dost dějiny.“

Sevgi se usmála do svého salepu. „Myslíte si tedy, že by Spojené státy mohly zůstat pohromadě jako Turecko? Kdyby nějaká vnější síla vyvinula ten správný tlak?“

„Ne. Ne nutně.“ Yavuz se při těch slovech tvářil záhadně smutně. „Víte, vy jste měli celou tu věc s právy států, to u nás nikdy nebylo. Dvě století zášti k jihu a kulturní opotřebování, náboženské vášně a rasové napětí. To jsou pěkně hluboké rány. A k tomu protidrogové zákony znamenaly menší možnost šíření sebevražd mužů než jinde.“ Položil svůj salep na pult, opřel se a vztáhl k němu otevřené dlaně jako při nějakém tajemném zaklínání.

„Stejně je to jen akademická otázka, ne? Protože tu stejně nikdy nebyla dost velká vnější síla, která by vaše lidi donutila k přiměřenému chování. KOLIN jako takový tehdy ještě neexistoval, Spojené národy byly pořád bezzubým tygrem, který hledá své umělé zuby, a Číňanům to bylo putna.

Domácí korporace se chovaly jako gangsteři, chtěly jen levné suroviny a levnou pracovní sílu, dokud to půjde. Environmentální lobby řvala a horečka Zhang vyděsila polovinu asijské populace. Obchodní kruhy Pacifického pásu nechtěly boj, jen do toho prostě vkročily a udělaly nabídku. A skoro všichni na západním pobřeží si úlevou vydechli. Nejdřív do toho šlo Los Angeles, a když si smočilo prsty a ostatní viděli, že to funguje, skočili do bazénu za ním.“

Sevgi přikývla. Někde v krabici na šatní skříni stále měla repliku svitku zakládací listiny Angelině Freeportu. Murat ji pro ni přivezl z lékařské konference na západním pobřeží, když ještě chodila na základní školu. Jako většina úspěšných přistěhovalců z první generace byl pyšný na svoji adoptivní domovinu, i když se mu rozpadla pod nohama téměř ve stejném okamžiku, kdy vystoupil z letadla.

„Jo,“ řekla skoro neslyšně. „A všechno, co to zatracený západní pobřeží může…“

Yavuz mentorsky přikývl. „Přesně tak. Severovýchodní státy se chytily toho precedentu a taky odkráčely. A všichni používali tak razantní rétoriku, že pro nikoho nebylo cesty zpátky. To je klasická mužská slepá ulička. Čest je zachráněná, ale tratí všichni. Učebnicový příklad. Četla jste někdy Marielu Groombridgeovou? Rozvojové státy?“

Zavrtěla hlavou.

„To byste měla. Je skvělá. Učila na univerzitě v Texasu, dokud ji nevyhodili za to, že podepsala petici proti kreacionismu. Teď je ve Vídni. V podstatě potvrzuje, že rozpad dokazuje neschopnost národního státu adaptovat se. Amerika se nedokázala vyrovnat s moderní dobou, zemřela na šok a byla rozkouskována přizpůsobivějšími entitami. I když mám pocit, že má sklon uhýbat před tím, na co Amerika zemřela doopravdy.“

„A to je?“

Yavuz pokrčil rameny. „Strach.“

„Je to nevyčíslitelná síla.“ Nevant se ještě nedotkl mezesu, ale v jeho sklenici ubylo raki na dva prsty. Ironicky se ušklíbl. „Myslíš, že se dobytek stará o fakta? Statistiky a formální studie? Reagují automaticky. Takhle ti lidi žijou a dýchají. Existují nestvůry, existuje zlo, a je to někde tam ve tmě. Bububu. Pár let před tím, než jsem se dostal do Peru, vypustil Manco fámu, že pro něho dělají pistacos. Srovnal tak hádky o rajón, co se táhly od třetího roku.“

Carl přikývl. Na Marsu viděl, že tam familias používají něco podobného na méně vzdělanou část marsovské pracovní síly na Planině. I jemu několikrát nabídli práci jako pistaco, přestože neměl světlou pleť.

„To funguje, řekl bych.“

„Jo, dobře. Funguje to dočasně.“ Nevant si znechuceně odfrkl a upil trochu raki. „Manco měl sám ze sebe takovou radost, že mu nedošlo, že to bouchne, jakmile některý z těch jeho falešných pistacos bude muset zasáhnout, a nezvládne to. Řekl jsem mu, jak já to vidím, bude potřebovat opravdovou hrozbu nestvůrou. Opravdové nestvůry až do hloubi DNA, které za něho budou vynucovat, co potřebuje. Něco, co vyděsí všechny, ne jen negramoty. Jen si představ, co by se stalo, kdyby se rozneslo, že jakmile šlápneš familias na kuří oko, pošlou ti na návštěvu třináctku?“

„Předpokládám, že ty a tvoje budoucí armáda třináctek by si poradila líp než napodobeniny tayta Manca.“

Nevant na něho pohlédl. „Prohrál jsi v poslední době hodně bojů s normálními lidmi?“

„Ne. Ale jak jsi mi řekl, lidem tolik nesejde na faktech. Možná Manco nepotřeboval opravdovou hrozbu. Nebo ji alespoň nepotřeboval tak nutně, aby se objímal s bandou zmetků.“

„S objímáním tý hib-štětky Jurgennsové potíže neměl,“ řekl Nevant trpce. „Je zvláštní, jak předsudky letí z okna, když je přiměřená míra rovnosti.“

„Greta Jurgennsová?“ Carl si matně vybavil unylou, šedookou blondýnu, se kterou mluvil, když před třemi lety pátral po Nevantovi. Vedla Mácovy záležitosti v Arequipu. „Ona je hibernoid?“

„Jo. Proč?“

Carl pokrčil rameny. „Jen tak. Je zvláštní, že se svým názorem na zmetky toleroval jednoho z nich na tak vysokém postu.“

„Jak jsem říkal, mrkni na kozy. Zadek. A pokud vím, hibernoidi umí s ptákem takový věci jako žádná lidská ženská.“

Carl usrkl ze sklenice a zavrtěl hlavou. „To se říká o bonobo, a i tak jsou to reklamní kecy. A vůbec. Kdyby Manco chtěl takové povyražení, mohl si zajet do Limy do svých bordelů. To ne. To nesedí.“

„No dobře, takže pak jsou zmetci a zmetci.“ Nevant zkřivil rty. „Těch, co ji mají kudrnatou a prospí čtyři měsíce v kuse, se lidi moc nebojí. To neohrozí ani tvoji mužnost. Jenom lidi jako jsme my musej zavírat, bránit jim v množení.“

Carl upíral pohled na příbor na stole. Trochu smutně přikývl. „Lidi jako ty. Zavírají lidi jako jsi ty. Já mám licenci.“

„Chtěl jsi říct, že jsi domestikovaný.“

„Říkej si, co chceš. Nemůžeš otočit hodiny o dvacet tisíc let zpátky, Stefane.“

Nevant zase nasadil vlčí úsměv. „Ty jo?“

„Víte, kdysi býval strach jednotící silou,“ řekl Yavuz. „Tehdy jste mohla učinit zemi silnou díky xenofobii. To je starý model národnostních pevnostních států. Vy ale nemůžete žít v pevnosti, když celý váš život závisí na globalizované závislosti a obchodu. Jakmile tohle nastane, stanou se xenofobní tendence handicapem. Groombridgeová to nazývá neadaptivním rysem. Cituje…“

Dole na promenádě se ozvalo řinčení tříštěného skla. Sevgi se otočila právě včas, aby viděla, jak oknem ve spršce střepů vylétla ven dvě propletená těla. Někdo zaječel.

„Kurva.“

Sáhla po pistoli, kterou tady nesměla nosit. Slepé prsty zaznamenaly její nepřítomnost ještě dřív, než si to uvědomila. Seskočila ze stoličky – ta se rozkymácela a spadla za ní, slyšela, jak řinčivě naráží na dlažbu – a rozeběhla se k místu rvačky. Yavuz byl vedle ní a vytahoval legálně drženou pistoli…

Bílá třináctka tiskla Marsalise k zemi. Muž zdvihl ruku, ve které něco držel, a prudce udeřil. Marsalis nějak uhnul, udělal něco nohama a boj nabral jiný směr. Nevant se otočil a třásl rukou, kterou se smrtící silou udeřil do betonu. Musel si zlomit několik kostí. Snažil se udržet černocha na zemi druhou rukou, ale sevření bylo slabé. Marsalis sebou cukal, až si uvolnil ramena. Máchl volnou rukou, uchopil Francouze a stáhl ho k sobě. Prudce se prohnul a zasáhl Nevanta temenem hlavy do obličeje. Sevgi uslyšela zvuk, jaký náraz doprovázel, a zuby jí zatrnuly.

Byli u nich.

„Stačí, parchantě,“ řekl Yavuz anglicky. Hlas měl zdrsnělý napětím, pistoli tiskl Nevantovi k uchu. „Hra skončila.“

Nevant se potácel, jednu ruku si tiskl k obličeji, z nosu, který musel být zlomený, mu crčela krev. Jeho kašláním a chrčením ale pronikal smích. Marsalis se s hekáním vytáhl zpod něho, pokrčil nohu a kolenem odsunul Francouze stranou. Nevant málem upadl, pořád se ale držel za obličej. Stále se smál. Tvář si tiskl právě tou rukou, kterou si musel zlomit o beton.

„Budu si muset,“ řekl a hrčivě se nadechl, „kupovat cigarety za svý.“

„Jo, vypadá to tak.“ Marsalis se jediným plavným pohybem postavil na nohy. Prohlížel se, jestli není pořezaný od skla. „Varoval jsem tě.“

„Jo, a to, jak jsi štípnul ten příborovej nůž, to byla taky fušeřina.“ Černoch mluvil, jako by se ho to netýkalo. Otočil pravou ruku, zamračil se a Sevgi uviděla pramínky krve končící v dlani. Marsalis zvedl ruku do úrovně očí, otočil dlaň od sebe a stáhl si rukáv. Ušklíbl se. Ve vnější hraně dlaně měl zaseknutý dlouhý, úzký střep.

„Ty zůstaň tady, smradě,“ přikazoval Yavuz roztřeseně Nevantovi. Ústí pistole se vznášelo v těsné blízkosti Nevantova čela. „Tady seď, a ani se nehni.“

Volnou rukou zašmátral v saku, vyndal mobil a vyťukal rychlé vytáčení. Za vyraženým oknem postávali lidé a zírali na převrácený stůl a židle. Mezi nimi se motali rozpačití číšníci. Z horní části rámu se náhle uvolnil veliký, zubatý trojúhelníkový kus skla, dopadl mezi své kolegy a naprosto nedramaticky se rozpadl na tři kusy.

U vrcholku nejužšího úlomku, jako by byl označený skleněnou šipkou, uviděla Sevgi příborový nůž, který tam Nevant upustil. Zadívala se na Marsalise.

„Vy, vy jste věděl, že to chce udělat?“

Černoch vzal střep mezi palec a ukazovák a pomalu táhl, až ho celý vytáhl z rány. Chvilku ho ve slabém světle zvědavě otáčel sem a tam a pak ho zahodil.

„Jo.“ Zahýbal poraněnou rukou a znovu se zašklebil. „Bylo tu riziko, že se se zachová podle genů, jo.“

„Říkal jste, že vy dva jste přátelé.“

Nevant, který seděl opřený o vedlejší nepoškozené okno, se chrčivě zasmál. Marsalis se přes zraněnou ruku klidně podíval na Sevgi. „Myslím, že jsem řekl, že spolu vycházíme.“

Sevgi cítila bušení v hrudi a ve spáncích. Dlouze se nadechla a vzpamatovala se. Ukázala kolem sebe. „Tomuhle říkáte vycházet spolu?“

Marsalis pokrčil rameny. „Jo, co k tomu říct? Za to může zapojení.“ Nevant na zemi se přes krev a zlomený nos znovu uchechtl.

Dvacet sedm

Ruka potřebovala slepit a v ráně stále zůstávalo několik drobných úlomků skla. Seděl ve zdravotnickém zařízení Spojených národů ve Fenerbahce a trpělivě čekal, než ho ošetřovatel dá dohromady. Záře stropních svítidel a – bez toho by se klidně obešel – obrazovka v rohu s detailními záběry ošetřované rány. Upřeně se díval jinam.

Ertekinová chtěla do zařízení KOLINu na evropské straně, ale blízkost nemocnice Spojených národů měla větší váhu. Taxíkem to trvalo ani ne pět minut – zakrvácená promenáda a čumilové, kteří se vyhrnuli z tichých ulic Fenerbahce, a pak očekávané orientační lampy před skromně provedenou nanofasádou zdravotního centra. Ertekinová teď byla pryč, odešla chodbou s Battalem Yavuzem a Nevantem někam, kde ošetří Francouzova zranění. Předpokládal, že by si ráda poslechla Nevantovu variantu. Předpokládal také, že je z těch divokých událostí ještě trochu mimo a nijak jí to nezazlíval. Napětí ze střetu s Nevantem mu stále ještě zrychlovalo puls víc, než dával najevo.

Otevřely se dveře a dovnitř vklouzl zívající Turek v obleku. Prošedivělé vlasy, stejný, tence zastřižený knírek, špatně oholená, břidlicově šedá brada. Drahý oblek ladil s pečlivě uvázanou hedvábnou kravatou. Ospalým pohledem chvilku hodnotil Carla, pak něco zamumlal ošetřovateli, ten okamžitě odložil nástroje s mikrokamerou, omluvil se a odešel. Dveře se za ním tiše zavřely. Carl povytáhl obočí.

„Mám tady za to zaplatit?“

Turek se zdvořile usmál. „Velice komické, pane Marsalisi. Pochopitelně jako licencovaný spolupracovník UNGLA u nás máte zajištěnou zdravotní péči. Kvůli tomu tady nejsem.“ Přistoupil blíž a napřáhl ruku. „Mehmet Tuzcu, zvláštní spolupracovník UNGLA.“

Carl ruku přijal, dával při tom pozor na zranění. Zůstal sedět. „A co pro vás mohu udělat, Mehmete beji?“

„Eskorta KOLINu je v patře nad námi.“ Tuzcu sjel pohledem ke stropu. „V ulici u zadního traktu budovy čeká odvoz. Vyjedeme nákladním výtahem – nikdo nás neuvidí. Do půl hodiny budete v suborbitálu do Londýna, ale…“ letmý pohled na masivní, ocelové hodinky, „musíme si pospíšit.“

„Vy mě zachraňujete?“

„Jestli chcete.“ Opět ten trpělivý úsměv. „Očekávají vás v New Yorku, ale zdá se, že nám události poněkud přerostly přes hlavu. Teď opravdu musíme…“

„Já, hmm.“ Carl pohnul téměř opravenou rukou. „Já ale nepotřebuju osvobodit. KOLIN mě tu nedrží ve vazbě.“

Úsměv zmizel. „Přesto ale jste součástí nelegální osvobozovací operace. KOLIN se dostal do střetu s Mnichovskými úmluvami tím, že vás k tomu použil.“

„Zmíním se jim o tom.“

Tuzcu se zamračil. „Odmítáte jít se mnou?“

„Jo.“

„Mohu se zeptat proč?“

Jen se ptej, chtělo se mu říct. Už se mě na to ptali, ale zatím nedostali inteligentní odpověď.

„Znáte Gianfranca di Palma?“

Tuzcu zpozorněl. „Ano. Mnohokrát jsem se se signorem di Palma setkal.“

„Pěknej slizoun, co?“

„Kam míříte, prosím?“

„Ptal jste se mě na důvod. Řekněte di Palmoví, že takhle to dopadá, když vaši licencovaní operativci musí pracovat stylem nevyhraješ – nedostaneš a v náhradách výdajů je tříměsíční zpoždění. Měli by dostávat příplatky za věrnost.“

Pracovník UNGLA zaváhal. Pohlédl ke dveřím. Carl vstal.

„Ať to nemusíme tlačit, Mehmete,“ řekl lehkým tónem.

Sevgi ho později našla sedět v čekárně v přízemí. Na obrazovce pod stropem sledoval nějakou podřadnou globální hudební show. Po pódiu sem a tam poskakovala odbarvená blondýna v oblečení složeném jen z rozevlátých proužků. Choreografie byla vymyšlená tak, aby každý pohyb a póza odhalovaly co nejvíc nahé kůže. Taneční skupina podobně neoblečený mladých mužů a žen ji napodobovala jako bezmyšlenkovitá ozvěna těl. Píseň se táhla a neviditelné nástroje držely rytmus a melodii. „Koukáte na něco zajímavého?“

„Je to lepší, než na co jsem koukal předtím.“ Pohlédl za ni. „Co jste provedli s Nevantem?“

„Už jede dolů.“

„Fajn. Vám lidem se musí nechat, že tohle děláte fakt dobře.“

„Vám lidem?“

„Člověku. Koukněte na to.“ Mávl zafačovanou rukou k jásavě barevným obrázkům. „Skvělý pohyb v útvaru. Společná mysl. Není divu, že jsou z vašich kluků tak skvělí vojáci.“

„Od vás to zní docela ironicky,“ poznamenala jedovatě. „Komplimenty od špičkového genetického válečníka.“

Usmál se. „Ertekinová, nesmíte věřit všemu, čím vás krmí ve zprávách.“

Cinkl výtah a vyšel Nevant v doprovodu Battala Yavuze. Střední část obličeje měl v obvazech a stejně zavázanou měl i polámanou ruku. Zdálo se, že je v dobré náladě.

„Tak nashle,“ řekl Marsalisovi a zdvihl poraněnou ruku. „Snad až tohle bude v pořádku.“

„Jasně. Víš, kde bydlím. Ukaž se hned, jak se dostaneš ven.“

Yavuz se tvářil nechápavě. „Promiň, Carle, ale kdybych nevěděl, že tě…“

„To vynech. Nic se nestalo.“ Carl vstal a poklepal Turka po rameni. „Dík, že jsi přišel, rád jsem tě viděl.“

Sevgi vyčkávala a pozorovala Nevanta koutkem oka.

„Chcete, abych s vámi šla k heliportu?“ zeptala se Yavuze.

Zavrtěl hlavou. „Není třeba.“

„Ale co když…“

Marsalis se zašklebil. „Ukaž jí kotník, Stefane.“

Jako by to byl nějaký domluvený vtip, vyhrnul si Francouz levou nohavici. Těsně pod holení jeho nohu obepínal tenký, černě lesklý děrovaný pásek. Nebyl širší než řemínek pánských hodinek, ale na jednom okraji neúnavně blikalo drobné zelené světlo. Vlastně by ji to ani nemělo překvapit, přesto při pohledu na řemínek zatajila dech.

„Vycházková pouta,“ řekl Yavuz. „Bez nich z oblasti nikdo nevyjde. Stefan mi nebude dělat žádné potíže.“

„A co když si to sundá? Může přijít na to, jak to uvolnit.“

„Je zajištěný proti poškození,“ řekl Nevant kupodivu mile. „Nastavený jako vlčí železa. Jakýkoli pokus o manipulaci to spustí. Chcete vědět, co se pak stane?“

Už to věděla. Vlčí železa měla dlouhou a nepříjemnou historii, pro ni ještě horší díky osobní zkušenosti. Zprávy o zmrzačených muslimských válečných zajatcích v americkém zajetí pronásledovaly jejího otce při rozhodování, do které země emigrovat. Jeho mail byl v posledních týdnech před tím, než nadobro opustil Istanbul, plný hrozeb smrti se spoustou pravopisných chyb. Média přinášela rozporuplné zprávy, laciné polopravdy a lži zastiňovaly Muratův soukromý zápas s kulturou a svědomím – západní autority ostře odmítaly nařčení z válečných zločinů a popisovaly používání upravených pout užívaných v právu šaríja v mnoha samozvaných islámských republikách. Ten argument chvíli vydržel, ale začal ztrácet na síle ve chvíli, kdy začalo být jasné, kdo islámským puristům dodává mučicí technologie. Murat, který nacházel hořkou příchuť prospěchářského pokrytectví v každém ovoci, které nakousl, přesto Turecko opustil a už se neohlédl.

Ale později, jako by to bylo nějaké rodinné prokletí, narazila Sevgi na vlčí železa osobně.

„Je to polda, Stefane,“ vyplnil Marsalis vedle ní náhlé ticho. „Předpokládám, že se s nářadím seznámila.“

Byla poldou, ale necelé dva roky, když proběhlo její seznámení s nářadím. Vnitřní věci vpadly do sto osmého jako bomba a obvinily skupinu detektivů, o kterých věděla, že používají pouta na ty nejtvrdší podezřelé, zřejmě proto, aby z nich vyždímali použitelné přiznání. Během výslechu pak tlak trochu moc zesílil. Sevgi Ertekinová byla rychle očištěna, přesto ale musela stát za svítání v poli ve státě New York a dívat se na mlhu ploužící se těsně nad zemí, poslouchat přesný, skřípavý rytmus drapáku a nakonec zadržovat nutkání ke zvracení, když robot Vnitřních věcí opatrně exhumoval tři devět týdnů stará těla a jejich pouty oddělené ruce.

Vítejte u policie města New York.

Malou útěchou bylo – dívej se na to takhle, Sev, řekl jí kolega policista, který do toho nebyl zapleten – že pouta zakázaná v Unii se na sto osmý dostala podloudně díky švagrovi jednoho z obviněných detektivů, výstrojního důstojníka z Alabamy. Republikánské policejní složky – pochopitelně – používaly pouta ve velkém v rozporu se třemi mezinárodními smlouvami a nominálním federálním předpisem, který byl ratifikován všude, kromě Illinois.

Dívej se na to takhle, Sev.

Vnitřní věci se s ní přestaly zabývat dostatečně rychle, aby se policistka Ertekinová vyhnula označení za kolaboranta, a co bylo ještě lepší, jejího ukázkového balancování mezi loajalitou ke kolegům policistům a povinností ke svému poslání si povšimli šéfové, kteří ji pak bezvýhradně podpořili a usnadnili cestu do oddělení vražd v centru.

Dívej se na to takhle, Sev.

Ti mrtví na poli by nikomu nijak zvlášť nechyběli – všichni tři byli už dříve usvědčeni jako sexuální pašeráci, kteří lákali mladé ženy z Republiky na sliby lukrativní, pohodlné práce pod světly reflektorů, a pak je znásilňováním a bitím donutili k tomu, že většina z nich pak odevzdaně sloužila jako prostitutky chudších Newyorčanů.

Dívala se na to tedy jako na malou útěchu, jak jí bylo doporučeno. Celé jaro se na to tak dívala, ale nakonec vždycky skončila u vzpomínek na ranní mlhu prosycenou pronikavým zápachem hnijícího lidského masa. Něco se v ní toho dne změnilo, a když se vrátila domů, poznala na Muratových očích, že si toho všiml. Od toho dne ji přestal přemlouvat, že jsou lepší druhy kariéry než ta u policie, protože si zřejmě uvědomil, že pokud neodejde kvůli tomuhle, pak asi neodejde nikdy.

Nevant si skasal nohavici přes pouta a ona zase přeskočila do přítomnosti. Malá bublinka ticha v čekárně začínala bobtnat.

„Myslela jsem, že jsou v Evropě zakázaná,“ řekla, aby zlomila mlčení.

„Na lidech,“ souhlasil Nevant a střelil pohledem po Marsalisovi. „U třináctek nemůže bejt jeden dost opatrnej, viď, Marťane?“

Černoch pokrčil rameny. „Podle toho, jak jim to pálí, řekl bych.“

Nehybně a mlčky sledoval, jak Yavuz odvádí Francouze a usazuje ho do speciální kapky Spojených národů. Jeho tvář vypadala jako vyřezaná z antracitu. Až když se vůz měkce rozjel, pohlédl na taneční skupinu nahoře na obrazovce a na vráskách kolem jeho očí se něco změnilo. Sevgi připadalo, že je to výraz znechucení, ale nedokázala s jistotou říct, vůči komu nebo čemu. Napadlo ji, jestli to vůbec ví Marsalis.

Šli tedy zpátky do bytu, bylo na tom něco zvláštního, spojujícího, jako by tam něco zapomněli a teď se pro to museli vracet. Šli pěšky, protože venku nebyla žádná zima a také nebylo nikterak pozdě, a možná i proto, že oba potřebovali čas a nebe nad hlavou. Zabloudili, ale nijak jim to nevadilo, a místo aby použili orientační holo v přívěsku klíčů, řídili se nábřežím, které sledovali tak blízko, jak to jen šlo, dokud nenarazili na horní konec Moda caddesi a pozvolné táhlé klesání k bloku domů, které vlastnil KOLIN. Lepidlo na Carlově ráně na chladném vzduchu svědilo.

Nakonec mu Ertekinová položila samozřejmou otázku.

„Kdy jste poznal, že se vás pokusí napadnout?“

Pokrčil rameny. „Když mi to řekl. Pár minut po tom, co jste nás s Battalem nechali o samotě.“

„A to jste se ani neobtěžoval nás zavolat?“

„Kdybych to byl udělal, mohl se zaseknout. A nic by mi neřekl.“ Chvíli šli mlčky. Kolem nich se tyčily obytné bloky Fenerbahce, z balkonů visely květiny a z některých ještě odkapávala voda po nedávném zalévání. Na holé boční stěně se skvěla veliká umělecká podobizna Ataturka, muže s ostrým, rozkazovačným pohledem a jasným čelem. Kolem hlavy se jako svatozář vinul nápis, který při svých předešlých návštěvách viděl už tolikrát, že věděl, co znamená. Ne Mutlu Turkům Diyene – Jaké štěstí, že mohu říci, že jsem Turek. Někdo vyšplhal nahoru, zřejmě v geko rukavicích, a přikreslil bublinu s nasprejovaným kostrbatým nápisem v turečtině, který neuměl přečíst. „Co tam stojí?“ zeptal se.

Hledala vhodný překlad. „Hmm, mužská plešatost – větší problém, než si myslíte.“

Podíval se na vysoké čelo národního hrdiny a zasmál se. „To není špatné. Čekal jsem něco islamistického.“ Zavrtěla hlavou. „Fundamentalisti nemají tolik smyslu pro humor. Ti by ho jen zohyzdili.“

„A vy?“

„To není moje země,“ řekla bezvýrazně.

Z balkonu ve druhém patře se z oblaku dýmkového kouře vykláněl starý muž a sledoval dění na ulici. Když procházeli pod ním, jeho a Carlovy oči se setkaly a stařík pokývl na pozdrav, ale bylo očividné, že jeho pohled patří spíš ženě po Carlově boku. Carl pohlédl stranou na linku jejího nosu a čelistí, na rozcuchané vlasy. Pohled sjel níž na sebevědomou křivku ňader, která jí rozevírala sáčko.

„Dostal jste vůbec z Nevanta něco užitečného?“ Nebyl si jistý, jestli zachytila jeho zkoumavý pohled, ale z jejího hlasu cítil spěch. Znovu sledoval chodník před sebou.

„Nevím jistě,“ odpověděl opatrně. „Myslím, že si budeme muset promluvit s Manco Bambarenem.“

„V Peru?“

„Jo, myslím, že se nepřetrhne, když ho pozveme do New Yorku. Takže musíme za ním. Když nic jiného, bude to podle jeho představ. Je to jeho území.“

„Je to i vaše území, ne?“ Připadalo mu, že se usmála. „Chystáte se mi utéct na altiplano?“

„Kdybych vám chtěl utéct, Ertekinová, udělal bych to už dávno.“

„Já vím, to byl vtip.“

„Aha.“

Došli na konec bloku a současně zahnuli doleva, do zjevně slepé ulice. Nebyl si jistý, jestli vede ona jeho, nebo naopak. Po sto metrech ulice končila příkrým, holým svahem se špinavě bílými evercretovými schody a tajemnou značkou s jednoslovným nápisem Moda. Nahoru stoupali mlčky a ztěžka oddechovali.

„Ty pouta,“ řekla, když vylezli nahoru a musela popadnout dech, než mohla pokračovat. „Vy jste věděl, že je Nevant má?“

„Nikdy jsem na to nepomyslel.“ Zamyslel se. „Vlastně jo, asi jsem to věděl. Je to běžná procedura.“

„Přesto se vás snažil zabít.“

„No, tyhle věci fungují pomalu. Mohlo by to trvat skoro dvacet minut, než by mu to nohu odřízlo úplně. Jistě, mohl jsem to při rvačce chytit a zkusit spustit, ale zatímco bych tím ztrácel čas, dobrák Stefan by mi vrazil kudlu do zad.“ Odmlčel se a promítl si průběh rvačky. „Nebo do oka.“

„Tohle nemyslím.“ Z jejího hlasu zazněla žhavá podrážděnost a její tón mu způsobil šimrání v podbřišku, které pak sklouzlo dolů a pomalu mu topořilo penis.

„Tak co tedy myslíte?“

„Že věděl, že riskuje ztrátu nohy, a to vůbec nemluvím o vykrvácení, kdyby se snažil utéct. A přesto se vás snažil zabít.“

Už měl na jazyku, že se jí zeptá: Jste si jistá, že jste chodila s třináctkou, s opravdovou třináctkou? Polkl to a pokračoval v chůzi. V této části Mody vyrůstaly ze čtverců vynechaných v dlažbě nenápadné, geneticky upravené zakrslé topoly. Jejich větve rozbíjely světlo pouličního osvětlení, které pod jejich nohama vytvářelo mozaiku světla a stínů.

„Podívejte,“ zkusil to. „Za prvé, Stefan Nevant nechtěl nikam utíkat. Přišel mě zabít, to je všechno. My genetičtí bojovníci se na takové věci dovedeme pořádně upnout. Kdyby se mu to povedlo, počkal by poslušně jako jesuslandská manželka, až ho s Battalem spoutáte, a vrátil by se do oblasti jako šťastný chlap.“

„Ale to je hrozná pitomost,“ vyhrkla.

„Vážně?“ Teď se zastavil a obrátil se k ní. Cítil, že jeho vlastní sebeovládání polevuje, poznal to na svém hlasu, ale neuměl odhadnout, jak moc je to jejím dráždivým zjevem, když tam stojí zahalená do stínů a světel uličních lamp, s rozcuchanými vlasy a sytými, živými rty, plnými/ pevnými ňadry pod černým svetrem, vyklenutými boky. Její nohy v úžinách byly dlouhé i přesto, že si k nim obula sandály. „Já dostal Nevanta do oblasti. Byl venku a já ho dostal zpátky na místo, ze kterého se nedostane jinak než s pouty jako dneska. Nikdy nebude mít děti, ani si nezašuká s nikým jiným než s placenou šlapkou v oblasti nebo pracovníci UNGLA, kterou vzrušují zmetci. Ví s přesností na několik tisíc čtverečních kilometrů, kde umře. Když se nad tím zamyslíte a pak se zeptáte, jestli by to nestálo za riziko ztráty nohy – za kterou podle pravidel internace stejně dostane biokarbonovou protézu, zvažte, jestli to není přiměřená cena za to, že zhasne chlapa, který ho dostal za plot.“

„Jestli by stálo za to kvůli tomu umřít?“

„Zapomínáte, že v Evropě není trest smrti, dokonce ani pro třináctky.“

„Myslela jsem to tak, že jste ho mohl zabít.“

Carl pokrčil rameny. „Mohl. Zapomínáte, že Nevant byl voják. Zabít, nebo být zabit, to je náplň práce.“ Zadívala se mu do očí.

„Byl byste ho zabil? Kdybychom nepřiběhli včas?“

Chvilku ji pozoroval a pak rychle, jako v boji, k ní přiskočil a chytil ji jednou rukou v pase. Nohy jí sklouzly po dláždění, zaklonila se a zdvihla ruku s roztaženými prsty. Na zlomek vteřiny si myslel, že ho udeří, ale ona sevřela límec jeho kabátu a přitáhla si jeho tvář k sobě. Přitiskla se na jeho ústa a vrazila mu dovnitř jazyk chutnající po kávě. Hluboce zavrněla, když jí druhou rukou sevřel ňadra, a táhla ho do stínu vchodu obytného bloku.

Bylo to jako symp, stoupající příliv v krvi a svalech. Vrhl se na její oblečení, rozepnul džíny, strhl jí je ke kolenům a vsunul ruku pod bavlněnou krajku pod nimi. Při doteku prudce vydechla. Byla už vlhká. Druhou rukou jí přetáhl svetr přes vyzývavá ňadra a prsty uvolnil jeden tvarovací košíček. Ňadro mu kleslo do dlaně. Zabořil do něho obličej, jako by pil vodu z dlaně. Sál a žužlal bradavku celými ústy. Prsty v těsném sevření kalhotek a stehen se vnořily do hebkého vlhka. Zachvěla se, zašátrala po naběhlé bouli jeho kalhot, nakonec oběma rukama chytila jeho opasek a rozepnula ho. V plné erekci vyskočil do chladného vzduchu. Krátce, hrdelně se zasmála, když ucítila délku jeho ptáka, a otevřenou dlaní začala přejíždět po jeho spodní straně.

Čtyři měsíce ve floridských vězeních a žádná ženská. Cítil, že ujíždí po dlouhém, příkrém svahu, s vypětím vůle pustil její ňadro z úst, prsty nechal tam, kde byly, a podřepí, aby jí sundal botu. Viděla, co dělá, znovu se zasmála a netrpělivě zatřepala nohou. Nešlo to, bota nespadla. Lehce ho zasáhla kolenem do tváře. Zabručel a potřásl hlavou.

„Ach, sakra, to mě mrzí.“ Přestala a naklonila se nad něho. Vlhké prsty vyklouzly ven. „Počkej, počkej.“

Téměř judistickým pohybem sklouzla stranou, zdvihla ho a opřela o zeď, kde předtím stála. Jednou rukou ze sebe strhla sáčko, hodila ho na zem a klekla si na ně. Široce se na něho usmála, pak se sklonila k žaludu jeho ptáka a strčila si ho do úst. Rukou mu ho honila nahoru a dolů, ústa pracovala. On tiskl dlaně na zeď a svíral prsty, jako by chtěl nehty rozrýt evercretový povrch. Myslel, že už bude, ale něco se v něm vzepřelo a nešlo to. Orgastické napětí se začalo rozplývat a ztrácet mimo dosah.

Všimla si té změny, vydala tlumený, tázavý zvuk a ústy a prsty pokračovala ještě usilovněji, cítil, jak znovu stoupá po křivce vzhůru, ale věděl, že ani tentokrát to nedokáže. Ruce mu sjely ze stěny a zvadle je spustil podél těla. Zíral do tmy.

„Hej,“ řekla měkce.

„Podívej, já…“

„Ne, ty podívej.“ Tón jejího hlasu ho přiměl podívat se dolů. Zasmála se na něho. Levou rukou stiskla ňadra k sobě. Druhou rukou mu pevně sevřela ptáka a strčila žalud do těsné štěrbiny mezi ňadry. Dovnitř a ven. Měl pocit, že se mu trhá srdce. Znovu se zasmála, sklonila hlavu, trochu mu plivla na žalud a pak ho lesklého, stále v pevném sevření prstů, strčila mezi ňadra a třela ho a honila dovnitř a ven deset nebo dvacet vteřin, až se jím prohnal divoký žár, který už nemělo co zastavit…

A ven.

Vydal zvuk jako tonoucí člověk vytažený na palubu, jaký vydal toho dne, kdy na lodi Felipe Souza poprvé uslyšel volání záchranářů, sesunul se na zeď a sklouzl po ní, jako by dostal zásah kulkou. Vnímal, jak rozevírá ulepené prsty, natahuje se po rozházeném oblečení, a natáhl ruku.

„Počkej.“

„Měli bysme jít, je…“

„Nikam nejdeš,“ řekl rozechvěle. „Vstaň.“

Postavil ji tam, kde byla, opřel o zeď, a tentokrát si dřepl on, roztáhl jí dlouhá stehna, odhrnul bavlněnou krajku stranou a ponořil do ní jazyk tak hluboko, jak se jen dalo.

V bytě to udělal znovu, tentokrát na posteli, kde ji ráno pozoroval ve spánku. Cítil její vůni, jednou rukou podpíral polštář jejího zadku, aby se pysky její kundy setkaly s jeho rty jako zkřížený polibek, prsty druhé ruky měl hluboko v ní a jazykem jí honil naběhlý poštěváček. Ctil v sobě dravčí pud, obrovskou žízeň, která byla jen částečně ukojena, když se vzpínala a svíjela na posteli a rukama a stehny svírala jeho hlavu, jako by ho do sebe mohla nacpat silou.

Svalila se, prudce oddechovala, hlavu stočenou na stranu, oči zavřené, hotová. Přitáhl si ji pod sebe a vklouzl do ní až nadoraz zbytnělého ztopoření. Prudce otevřela oči a vydechla och, jediná slabika rozkoše a znovu probuzeného hladu.

Dál se to podobalo strmým schodům, po kterých vyšli do Mody, prudké oddechování beze slov, se kterým vytrvale stoupali ke společnému vrcholu.

Dvacet osm

„Cože to udělal?“

Norton zíral na její obraz na monitoru a v jeho tváři se střídal vztek s nedůvěrou.

„Nakonec se porval s Nevantem,“ řekla Sevgi trpělivě. „Uklidni se, Tome, už se stalo. Nikdo s tím nemohl nic dělat.“

„Ale ano. Nemusela jsi dovolit, aby bylo po jeho.“

„Po jeho? Co to znamená?“ Cítila, že se na krku začíná červenat. Všechna místa, kam ji Marsalis lehce kousal, byla náhle teplá.

„To znamená, že Marsalis se najednou rozhodne, že musí letět na druhou stranu zeměkoule, a ty mu na to skočíš. Náš lidožravý přítel zabíjí lidi v Americe, ne v Evropě. Myslím, že tě nenapadlo, že Marsalis hledá způsob, jak pláchnout bez splnění smlouvy.“

„Ale napadlo, Tome. Vlastně už dávno, už tehdy, kdy jsi byl celý žhavý nechat ho přes noc v New Yorku v nestřeženém hotelu.“

Odmlka. „Pokud si vzpomínám, chtěl jsem ho vzít k sobě.“

„To je fuk, Tome. Jde o to, že jsme Marsalise najali na práci. Jestli mu nevěříme, že ji chce udělat, proč jsme ho vůbec tahali z basy?“

Norton otevřel ústa, ale pak si zřejmě rozmyslel, co chtěl říci. Přikývl.

„Dobře. Takže když teď ztloukl Nevanta, co chce náš expert na místní poměry dělat dál?“

„Mluví o Peru.“

„Peru?“

„Ano, Peru. Familias Andinas, vzpomeň si. Od Nevanta má náznaky, které ukazují zpět k altiplanu, takže tam musíme teď.“

„Dobře.“ Odkašlal si. „Hele, Sevgi, myslíš si, že vůbec někdy začneme vyšetřovat na místech, kde se ty zločiny staly? Víš, nikdy jsem nebyl polda, ale…“

„Sakra, Tome.“ Naklonila se k objektivu. „Co to s tebou je? Tohle je dvaadvacátý století. Víš, co je to globální propojení? Integrované lidské panství? V Limě můžeme být za pětačtyřicet minut. V Cuzcu nejvýš o pár hodin později. A ještě než skončí den, jsme zpátky v New Yorku.“

„Den už skončil,“ utrousil Norton suše. „Tady už je po půlnoci.“

„Hele, ty jsi volal.“

„Jo, protože mě trochu začínalo zneklidňovat to ticho. Jsi pryč dva dny, a vůbec ses neozvala.“

„Den a půl.“ Byla to automatická odpověď, ale nebyla si jistá, kdo je blíž. Měla rozhozené vnímání času. Měla dojem, že přes Bospor přeplula před týdny a New York a Horida byly vzdálené několik měsíců.

Ale ani Norton nevypadal, že by se o tom chtěl dohadovat. Podíval se na hodinky a pokrčil rameny.

„Faktem zůstává, že pokud tam zůstanete ještě chvíli, začnou Nicholson a Rothová štěkat.“

Zašklebila se. „Tak proto seš tak naprdnutej. No tak, Tome, ty je zvládneš. Viděla jsem tiskovku. Udělal jsi z Meredith a Hanitty úplný krávy.“

„Meredith a Hanitty krávy jsou, Sev. O to právě jde. O Nicholsonovi můžeš říkat, co chceš, ale rozhodně to není blbec, a je to navíc náš šéf. A o Rothové to platí dvojnásob. Dlouho to trpět nebudou. Ne, pokud nedostanou něco víc než tušení tvýho novýho kámoše.“ Norton pohledem přejel prostor na obrazovce za jejími zády. „A vůbec, kde máš toho zázraka?“

„Spí… asi. Tady je taky pěkně nespolečenská hodina, víš?“

Když ale telefon zazvonil, překulila se v posteli a ucítila příjemné mrazivé šimrání, když zjistila, že je stále vedle ní. Mrazení se změnilo v úlek, když ze vzdálenosti sotva deseti centimetrů uviděla, že je vzhůru, má otevřené oči a pozoruje ji. Kývl směrem, odkud přicházelo zvonění. Je to byt KOLINu, tak to asi bude pro tebe, řekl. Přikývla, natáhla se přes pelest pro tričko, posadila se a přetáhla si ho přes hlavu. Cítila na sobě jeho oči, na tom těžkém zhoupnutí ňader, a znovu pocítila nával tepla. Ten pocit v ní zůstal, i když se ploužila k telefonu.

„Nad úsilím KOLINu slunce nikdy nezapadá,“ parafrázoval Norton s kamennou tváří. „Jestli budeš chtít do Peru, musíš vyrazit brzy.“

„Mluvil jsi s Ortizem?“

Zvážněl. „Jo, dneska přes den. Asi na deset minut ho šoupnuli do v-formátu. Doktoři to nechtěli víc natahovat, říkali, že psychické napětí je to poslední, co potřebuje. Podstoupil nanoléčbu poškozených orgánů, ale kulky byly špinavé, byly tam stopy nějakých karcinogenů a brzdí to růst nových buněk.“

„Umře?“

„Všichni umřeme, Sev. Ale on na tohle neumře. Stabilizovali ho. Má před sebou ještě dlouhou cestu, ale dokáže to.“

„A co řekl ve virtuálu?“

Úšklebek. „Řekl mi, abych věřil tvým instinktům.“

Chytili dopolední suborbitál do La Pazu – jako většina národů spojených s kolonizační iniciativou západních národů i Turecko udržovalo spojení s centry na altiplanu a lety startovaly každých pár hodin. Sevgi zavolala limuzínu KOLINu, aby je vyzvedla u dveří – touhle dobou nebyla cesta trajektem žádné povyražení.

„Měli jsme počkat na spoj do Limy,“ řekl Marsalis, když nízkou rychlostí klouzali k první přistávací dráze letiště. „Bylo by míň spěchu a já bych měl čas koupit si to oblečení, kvůli kterému jsi byla tak ošklivá.“

„Mám příkaz spěchat,“ řekla mu.

„Jo, ale stejně je dost velká šance, že Bambaren bude v Limě. Má na pobřeží stále co dělat.“

„V tom případě tam pojedeme.“

„To zabere nějaký čas.“

Věnovala mu povýšený úsměv. „Ne, nezabere. Teď pracuješ pro KOLIN, tohle je náš píseček.“

Na potvrzení jejích slov je po přistání očekával uvítací výbor. Tři indigenas s kamennými tvářemi, jeden muž a dvě ženy, je pod přísným dohledem vyvedli ven, kde je v ostrém světle na zákazu zastavení čekal landrover. Jinak byla tma, ve které visel smogem zamžený měsíc a v dálce se nejasně rýsovalo pohoří. Jakmile byli v landroveru podala jí agentka pistoli – Marstech beretta, dvě klipsny a měkké kožené podpažní pouzdro. Vyžádala si to. Vítejte v La Pazu, řekla žena a Sevgi nedokázala poznat, jestli to myslí ironicky, nebo ne. A pak už byli opět v pohybu, hladce projeli spícími ulicemi do apartmá s bezpečnostními systémy Marstech v novém Hiltonu Acantilado, který se díval přes prohlubeň města. V rohu každé místnosti stál krásně zpracovaný, nevtíravý data/com portál Bang and Olufsen, jen koupelna měla vlastní telefon. Postele byly široké a lákaly k ulehnutí. Stáli na opačných koncích okna sahajícího od stropu k podlaze a dívali se ven. Zase bylo nechutně časné ráno – předběhli slunce a opovržlivě je nechali za sebou, když se suborbitál na vrcholu dráhy překlopil a vrhl se zpět k Zemi. Teď jim předjitřní šero za oknem drásalo nervy a obrácená hvězdná mísa světel města pod nimi jim šeptala o beztíži neskutečna. To všechno dohromady působilo, jako by strávili příliš času ve virtuálu. K tomu se ještě přidával hlad a řídký vzduch. Sevgi byla čím dál malátnější. „Chceš jíst?“ zeptala se ho.

Střelil po ní významným pohledem. „Nepokoušej mě.“

„Myslím jídlo,“ opáčila upjatě. „Všechno, co jsem dneska jedla, byl ten cimit.“

„To je cena za pokrok. Při klasickém letu by nás nakrmili nejmíň dvakrát. Horší stránka životního stylu suborbitálního cestovatele.“

„Chceš jíst, nebo ne?“

„Jasně. Cokoli tu mají.“ Šel k Bang and Olufsenovi, projel uvítací obrazovku a spustil systém. Zavrtěla hlavou, ještě jednou se podívala z okna a šla si objednat z vedlejšího pokoje.

Během projíždění menu náhodou zabrousila do zdravotní sekce. V nabídce její oko padlo na stimulanty a synaptické posilovače a ona si s mírným úlekem uvědomila, že si téměř dvacet čtyři hodin nevzala žádný syn.

Žádný nechtěla.

Poprvé, když Carl potřeboval získat pozornost Manco Bambarena, to bylo před třemi lety, tak vytroubil tu věc s taytovými obchodními zájmy a pak je rychle poškodil tak, jak jen to stíhal. To byla taktika Orlovce ze střední Asie a sem se ji podařilo naroubovat bez větších potíží.

Bambarenova větev familias vykrádala exotické zboží ze skladů přípravných táborů jen v malém množství, aby to nevyprovokovalo reakci KOLINu, lup skladovala v odlehlých vesnicích, odkud jej svážela do Limy, aby nakrmila nenasytný chřtán černého trhu s technologiemi Marstech. Získat o tom podrobnosti nebyl problém – věděl o tom skoro každý, ale úplatky a provize držely vychvalované, ale špatně placené peruánské bezpečnostní složky stranou a Bambaren byl natolik rozumný, že své krádeže omezoval na relativně běžné technické produkty, na které se už nevztahovala patentová práva. Společnosti se hojily na pojišťovnách, dělaly mírný humbuk, ale jinak se nijak zvlášť nesnažily ucpat díry. V tichém quid pro quo se Bambaren držel stranou v mnohem ožehavější záležitosti místních pracovních vztahů, kde měly familias tradičně silný vliv a mohly nadělat pořádné potíže. Loajalita místních lidí a Bambarenovi ranaři z pouličních gangů Cuzca pak zařídili to ostatní. Systém běžel hladce, a protože všichni byli spokojení, vypadalo to, že to tak může vydržet ještě hezky dlouho.

Carl do toho vstoupil bez jakéhokoli místního zájmu a přijít mohl jedině o odměnu za Stefana Nevanta. Během dvou poklidných týdnů dokončil pátrání a pak jednou v noci zastavil jeden z Mancových náklaďáků na strmé, klikaté silnici z Cuzca do Nazcy na pobřeží. Ozbrojený svalovec vedle řidiče měl nějaké námitky, což bylo z logistického pohledu štěstí v neštěstí – Carl ho zastřelil a řidiči dal na vybranou, jestli se chce připojit ke kolegovi v bílém prašném štěrku u silnice, nebo mu pomůže dostat náklaďák se zápalným granátem na nádrži – který ze zásob peruánské armády koupil od jednoho přátelského vojína – dolů ze srázu. Řidič se spolupráci nebránil a granát neselhal. Náklaďák efektně vybuchl už při prvním přemetu a cestou na dno kaňonu za sebou nechával trosky a oheň. Dole vesele hořel ještě asi hodinu a vypustil do ovzduší dost zajímavých toxických látek, aby to přilákalo pozornost ekologického satelitu. Jen málo věcí produkuje takové spaliny a ty, které ano, by rozhodně neměly hořet mimo území pod pravomocí KOLINu. Helikoptéry se nad nočním požárem slétly jako můry na lampu. S nimi dorazili nezbytní reportéři a krátce po nich i něco místních politiků, environmentálních odborníků, zástupců Země především, a ti všichni se nějak chtěli dostat do médií. Oficiální záchranný tým absolvoval vyčerpávající sestup na dno strže, ale až po otravném spektrografickém snímkování a spoustě stejně otravných otázek, vybroušených do břitké jedovatosti brouskem spekulací vyhladovělých novinářů.

Tou dobou byl už Carl dávno pryč. Zavezl řidiče dolů do Nazcy a dal mu vzkaz pro Manca spolu s číslem, na které má zavolat. Bambaren nebyl žádný trouba, zavolal hned druhý den a po předvádění svalů se zeptal, co kurva ten parchant Carl chce. Carl mu to pověděl. Třicet šest hodin nato vstoupil Stefan Nevant do svého hotelového pokoje v Arequipu a zjistil, že se dívá do ústí Haagu.

Carl dospěl k závěru, že pokud jde o organizovaný zločin, je jemnost značně přeceňovaným nástrojem.

Věrný této zásadě vytočil číslo.

„To je horší než smrt,“ řekla Greta Jurgennsová, když konečně odpověděla. Na obrazovce viděl, že sedí před telefonem a přitahuje si šedé hedvábné šaty k tělu. Obličej měla nateklý. „Máte pojem o čase?“

Carl udělal pohyb, jako by se díval na hodinky.

„Jo, je říjen. Myslím, že máte ještě pár týdnů, než půjdete na kutě. Jak se vede, Greto?“

Hibernoidka zamžourala na obrazovku a její tvář ztratila výraz. „No jo, no jo, Marsalis, že jo? Náš tanečník.“

„Přesně ten.“

„Co sháníte?“

„To se mi na vás líbí, Greto. Ovládáte umění okouzlující konverzace.“ Carl bezmyšlenkovitě mávl rukou. „Ale nic. Chci si jen popovídat s Mancem. Zavzpomínat na starý časy.“

„Manco teď zrovna není ve městě.“

„Ale vy víte, jak se s ním spojit.“

Jurgennsová mlčela. Její tvář nebyla jen nateklá, byla ještě kulatější, než si ji pamatoval, s hladkou, vypjatou položkou, buclatá po posledním cyklu ukládání podkožního tuku. Předpokládal, že její myšlení je také pomalejší než obvykle – ticho byla nejlepší volba.

Carl se ušklíbl. „Koukněte, můžeme to udělat dvojím způsobem. Buď řeknete Mancovi, že s ním chci prohodit pár slov, a my se pak sejdeme a přátelsky pokecáme, nebo vám zase začnu znepříjemňovat život. Tak jak?“

„Asi zjistíte, že dneska to už není tak jednoduchý.“

„Vážně? Máme pár novejch kámošů z Iniciativy, co?“ Z jejího výrazu poznal, že trefil do černého. „Prokažte sobě i Mancovi laskavost, Greto. Sledujte tenhle hovor a zjistěte si, na čí kartu je. Pak podumejte, jestli mě chcete dál ochcávat.“

Přerušil spojení a Greta se v polovině odpovědi rozplynula v inkoustové černi obrazovky. Carl vstal a zadíval se dolů na. světla La Pazu. Odhadoval to maximálně na pár hodin. Jurgennsová má odborníky na komunikace, kteří dovedou hovor vysledovat, a nepotrvá jim dlouho, než ho lokalizují do apartmá KOLINu v Hiltonu. Zabezpečení na úrovni Marstech se v datovém proudu objeví jako kovový implantát na rentgenovém snímku. Hackeři familias se přes něj zřejmě nebudou umět dostat a Jurgennsová to po nich ani nebude chtít. Ale bude jim zatraceně jasné, na co narazili. Děkuju pěkně. Řekněme, že to potrvá tak hodinu. Pak připusťme, že Jurgennsová mluví pravdu a Manco Bambaren opravdu není v Arequipu. Ať je kdekoli, sehnat ho nepotrvá nijak dlouho. A podle toho, co Jurgennsová řekla, zavolá.

Z vedlejšího pokoje přišla Ertekinová. Převlékla se do policejního trička a potítek.

„Je tu jídlo,“ řekla.

V dusném tichu apartmá ji neslyšel přicházet. Přikývl. „V téhle výšce bys neměla moc jíst. Tvoje tělo má už tak dost práce.“

„Jasně, Marsalisi.“ Věnovala mu drze odmlouvavý pohled. „Už jsem na altiplanu párkrát byla. Pracuju pro KOLIN pamatuješ?“

„Ale na prsou ti stojí něco jiného,“ řekl a významně se na ta místa zadíval.

„Tohle?“ přitiskla si ruku na ňadro a prsty poklepala na nápis NYPD. Koutky úst jí zvlnil úsměv. „Máš nějaký problém s tím, že to mám na sobě?“

Opětoval úsměv. „Ani ne, pokud mi po snídani dovolíš, abych to svlíknul.“

„No, uvidíme,“ odpověděla nepřesvědčivě.

Ale po snídani nebyl čas. Zatímco seděli s velikými hliněnými šálky matéde coca v rukách a povídali si, zazvonil telefon. Vnější hovor, oznámil systém měkkým ženským hlasem. Carl odešel se svým hrnkem do vedlejšího pokoje. Svalil se do křesla vedle Bang and Olufsena a stiskl tlačítko příjmu.

„Jo?“

Z obrazovky na něho civěla ošlehaná incká tvář Manco Bambarena. Tvářil se netečně, ale v očích mu doutnal hněv. Promluvil drsnou, odsekávanou angličtinou.

„Tak, černej. Vrátil ses, abys nás trápil?“

„No, historicky vzato by to mohla bejt šance pro vás.“ Carl usrkl slabý čaj a skrze stoupající páru se zadíval Mancovi do očí. „Lepší než se nechat trápit bílejma, ne?“

„Nehraj si se slovíčkama, zmetku. Co chceš?“

Carl přešel do kečuánštiny. „Já tu jen cituju vaše přísahy jednoty. Jednota domorodců vzešlá z popela rasového útlaku a další sračky. Co že chci? Chci si s tebou popovídat. Tváří v tvář. Vezme to nejvejš pár hodin.“

Bambaren se naklonil k objektivu. „Mě už nezajímaj tvoji uprchlý bráchové a jejich nory. Nemám ti co říct.“

„Jo, Greta říkala, že jsi vyrazil do velkýho světa. Už žádná falešná identita, co? Už žádný drobný rozkrádačky levnýho Marstechu. Odhaduju, že dneska už jsi úctyhodnej kriminálník.“ Carl použil ostřejší tón. „Ale to je fuk. Stejně s tebou chci mluvit. Vyber místo.“

Nastalo dlouhé ticho, během kterého se ho Bambaren pokoušel zabít pohledem. Carl vdechoval páru z čaje, nasával vlhkou vůni zelených listů a čekal.

„Stále mluvíš mým jazykem jako ožralej dělník,“ poznamenal hlavoun familia. „A děláš, jako by to bylo bůhví co.“

Carl pokrčil rameny. „No jo, naučil jsem se ho mezi polními dělníky a byli jsme většinou namol. Omlouvám se, jestli jsem se tě dotknul. A teď sakra vyber místo schůzky.“

Opět ticho. Bambaren vrhal nasupené pohledy. „Teď jsem v Cuzcu.“ Dokonce i ve zpěvné kečuánštině altiplana zněla jeho slova tvrdě. „Sejdeme se spolu v Sacsayhuamanu v jednu odpoledne.“

„Řekněme ve tři,“ protáhl líně Carl. „Chci před tím ještě stihnout pár věcí.“

Dvacet devět

Seděl v džípu KOLINu, zachmuřeně pozoroval okolí, bradu si opíral o palec a čekal na Manca Bambarena. Na prstech měl stále sytou, slaně olejovitou vůni Sevgi Ertekinové. To byl jediný příjemný bod v jeho jinak mizerném rozpoložení. Pásmová nemoc a střet s Nevantem ho doháněly jako honicí psi. Přes hotelovou síť si koupil dva nové obleky, a když dorazily, ani jeden se mu zvlášť nezamlouval, ale nechtělo se mu je posílat zpátky a znovu ztrácet čas vybíráním. Byly černé, hodně vydržely – jako já, pomyslel si trpce – a podle poslední módy. Poslední generace odtajněných materiálů Marstech. Vypustili to mezi lepší společnost v mlze doporučení a chvály globálních celebrit a bývalých marsovských posádek. Nesnášel je, ale měly by udělat svoje.

Čistě z tvrdohlavosti si nechal svůj S (t) igma kabát.

„Má zpoždění,“ řekla Sevgi za volantem.

„Samozřejmě, že má zpoždění. Dává si na tom záležet.“

Předním sklem viděli travnaté terasy Sacsayhuamanu zvedající se pod jasně bílými oblaky, nad mohutnými zdmi z tmavých, pečlivě provázaných kamenů. V tuto pozdní denní hodinu měli zříceniny téměř sami pro sebe a prázdnota dodávala hradbám zadumaný ráz. Procházelo se tu několik turistů, kteří přijeli až na konec sezony; vedle ohromných kvádrů incké stavby vypadali jako trpaslíci. Stejně drobná byla i skupinka místních, žen a dětí v tradičních oděvech, které na okraji zřícenin hlídaly zubožené, opentlené lamy a čekaly, že se s nimi turisté za pár drobných vyfotí. Na pozadí chmurného kamene tvořily drobné, barevné skvrnky.

Carl neviděl Sacsayhuaman poprvé, ale jeho kamenné hradby ho pokaždé fascinovaly. Kamenné bloky byly sice opracované a vytvarované, ale do tak nepravidelných tvarů, že jejich sestava připomínala spíše přirozenou skalní formaci než dílo lidských rukou. Křivolaké spáry mezi nimi přitahovaly oko jako detaily na obrazu. A stejně jako před obrazem, i tady jste mohli jen dlouho sedět a dívat se. Krátce pohlédl na hodinky.

„Myslíš, že si dal záležet i na tomhle?“ zeptala se Ertekinová a pokývla ke zdem. „Země mých otců a tak?“

„Možná.“

„Ale nemyslíš si to?“

Úkosem si ji změřil. „Řekl jsem to?“

„Jako kdyby.“

Dál pozoroval zeď. Z ní se na něho přízračně šklebila Nevantova zkrvavená tvář s rozbitým nosem, bledá v ostrém nemocničním osvětlení. Tvoje pocity jsou tvoje, Marťane. Válej se v nich jak chceš.

Snažil se.

„Možná máš pravdu,“ připustil. „Ten chlapík každou chvíli mluví jako básník a je sám ze sebe celej na větvi. Takže na nás možná jde přes kulturu.“

Ertekinová přikývla. „Hned jsem si to myslela.“

Pomalu uplynulo dalších deset minut. Carl už začínal uvažovat, že by vylezl ven a protáhl si nohy, když vlevo od nich na nerovný trávník parkoviště houpavě vjel pancéřovaný rangerover. Kouřová skla, lesklé, zakřivené boky, protigranátové pancéřování skoro až na zem. Carl přestal se sebezpytováním. Pásmová nemoc se někam ztratila.

„A máme ho tady.“

Vůz prudce zastavil a v zadní části pancíře se otevřely dveře. Z nich vystoupil Manco Bambaren v bezvadném pískovém obleku a se dvěma gorilami po boku. Oba vazouni měli sluneční brýle Ray Ban, stejně jako jejich šéf. Žádné zbraně nebylo vidět, ale to ani nebylo nutné. Jejich postoje a hrozivě bezvýrazné zrcadlovky patřily do latinskoamerické staré školy. Carl totéž viděl v ulicích Buenos Aires i Bogoty. Zrcadélka, která měl Bambaren a jeho gorily místo očí, vypovídala o přezíravé síle stejně jako naleštěné boky jeho neprůstřelného rangeroveru. Odraz zrcadlových ploch vás stavěl mimo, na okraj existence, a pro oči za nimi jste vlastně neexistovali.

Carl vylezl z džípu.

„Jdu s tebou,“ vyhrkla Ertekinová.

„Jak chceš, ale stejně se bude mluvit kečuánsky.“

Přešel trávníkem k rangeroveru a potlačil nepotřebný příliv sympu. Měl v úmyslu na Bambarena zatlačit, ale nečekal, že by došlo k boji, přestože by moc rád Bambarenovi narval střepy těch jeho brýlí do bulev, chytil tu větší gorilu za pazouru a…

No tak, Carle. Tohle může počkat.

Došel k šéfovi familia a zastavil se tak na metr od něho. „Nazdar, Manco. Díky, žes přišel. Děti jsi mohl nechat doma.“ Mancovi cukla brada. „Černej. Máš pěknej vohoz. Jesuslandský hadry?“

Carl přikývl. „Jo, to dávaj ve vězení South Floridě State.“

„Myslel jsem si. Bratranec měl právě takovej.“

Carl palcem a ukazovákem zatahal za klopu kabátu. „Za čas to bude nejběžnější střih.“

„Doneslo se mi,“ odpověděl šéf familia uhlazeně, „že v Jesuslandu už je. Říká se, že je tam nejvíc vězňů na obyvatele na planetě. Co to máš za pichnu?“

Carl se pomalu otočil a viděl, že Ertekinová také vystoupila, ale zůstala u auta. Teď se opřela o džíp hned vedle znaku KOLINu a strčila ruce do kapes. Sáčko se jí rozevřelo a bylo vidět řemen podpažního pouzdra. Nasadila si sluneční brýle.

Potlačil úšklebek. „To není pichna, ale přítelkyně.“

„Třináctka s přítelkyní.“ Bambarenovo obočí se vyhouplo nad obroučky slunečních brýlí. „To ti musí bejt proti srsti, co?“

„Přizpůsobujeme se podmínkám. Můžeme se projít?“

Manco Bambaren pokývl na své gorily, ty se uvolnily a otevřely prostor kolem jejich tayty. Ten zamířil od rangeroveru směrem ke kamenným zdem. Carl ho po několika krocích následoval. Viděl, jak Manco pod brýlemi pokukuje k džípu a nenápadně ostražité Ertekinové.

„Takže ty teď pracuješ pro KOLIN?“

„S KOLINem.“ Teď už se Carl ušklíbl. „S KOLINem. Je to společný podnik. Tomu bys měl rozumět.“

„Proč?“

„Protože ty sis založil jistou kariéru na koexistenci s Iniciativou a podle toho, co říkala Greta, ten vztah vzkvétá.“

Bambaren zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že s tebou Greta Jurgennsová probírá moje obchodní vztahy.“

„To ne, ale snažila se mě jimi zastrašit. Dá se odvodit, že teď máš významnější přátele a držíš si je blízko.“

„A o tomhle jsi chtěl mluvit?“

„Ne. Chtěl jsem mluvit o Stefanovi Nevantovi.“

„O Nevantovi?“ Tayta krátce svraštil čelo. „Co je s ním?“

„Před třemi lety se tady snažil přemluvit tvoje lidi ke spojenectví. Chci vědět, jak daleko to došlo.“

Bambaren se zastavil a zadíval se na něho. Carl už zapomněl, jak je malý a podsaditý. Síla, která z šéfa familia vyzařovala, potlačila jeho fyzický vzhled do pozadí.

„Jak daleko to došlo? Černej, vždyť jsem ti Nevanta vydal. Jak daleko myslíš, že to mohlo dojít?“

„Dal jsi mi ho proto, že to znamenalo menší potíže, než kdybych ti dál komplikoval obchod v táborech. To neznamená, že ti nic nenabídl.“

Tayta si sundal sluneční brýle. Přes ostré světlo na altiplanu téměř nepřimhouřil oči. „Stefan Nevant tady byl proto, aby si tu nějak zařídil svůj mizernej zmetkovskej život. Neměl přátele ani spojence. Neměl nic, co bych mohl využít.“

„Ale mohl, kdyby na to měl čas.“

„Nemůžu si dovolit ten luxus a ztrácet čas něčím, co by mohlo být. Proč se rovnou nezeptáš Nevanta?“

Carl se zakřenil. „Ptal jsem se. Zkusil mě zabít.“

Bambaren rychle sjel pohledem na zalepenou ránu na Carlově ruce a zpět. Pokrčil rameny, nasadil si sluneční brýle a šel dál.

„To ještě nemusí znamenat, že má co skrývat,“ poznamenal suše. „Na jeho místě bych tě taky asi zkusil zabít.“

„Nejspíš.“

Došli ke zdi. Carl přejel dlaní po hladkém, tmavém povrchu do sebe zapadajících bloků, z nichž každý měl velikost menšího auta. Bylo to instinktivní. Hrany kamenů se zahýbaly dovnitř, kde se setkávaly v živočišně elegantním zakřivení, které mu připomínalo ženské tělo, klenutí ňader a hebký šev stehen. Chtělo se vám po tom přejíždět rozdychtěnými dlaněmi a hladit a svírat.

Předkové Manca Bambarena dali dohromady tuhle skládačku z dokonale navazujících balvanů jen s bronzovými a kamennými nástroji a samotným kamenem.

„Neříkám, že jsi měl něco osobně s Nevantovými plány,“ poznamenal Carl. I když pokud ne, proč by s tebou jinak jednal? „Ale nejsi tady v okolí jediný tayta. Možná, že někdo jiný viděl příležitost.“

Bambaren šel chvíli mlčky.

„Moji familiares sdílejí obecný odpor ke tvému druhu, Marsalisi. Na to nesmíš zapomínat.“

„Ano. Vy taky máte sentimentální náklonnost ke krevním poutům, ale to vám nezabránilo, abyste spolu všichni ve třetím roce neválčili, nebo pak nepřerušili vyjednávání s Limou. No tak, Manco. Byznys je byznys. Tady nahoře stejně jako jinde. Rasová afektovanost neprospívá ekonomice.“

„U třináctek nejde ani tak o rasové záležitosti,“ odpověděl Manco chladně. „Tohle je mezidruhová propast.“

Carl se chraplavě zasmál. „Teď jsi mě ranil, Manco. Do hloubi duše.“

„Rozhodně si nemyslím, že by se mně nebo některému jinému taytovi ze spojení s tvým druhem nabízela nějaká výnosná obchodní aktivita.“

„Umíme být pěkné zrůdy.“

Bambaren pokrčil rameny. „Lidská rasa má už tak víc než dost svých monster. Nikdy nebylo třeba vymýšlet nová.“

„Jo, jako pistacos, co? Slyšel jsem, že jsi ve třetím na tuhle kartu taky hodně hrál.“

Pronikavý pohled. „Od koho to máš?“

„Od Nevanta.“

„Říkal jsi, že tě chtěl Nevant zabít.“

„No jo, ale předtím jsme trochu pokecali. Řekl mi, že ti dělal krotkého pistaca, možná aby k tomu přitáhl další třináctky. Aby pro tebe vytvořil skvadru elitních genetických monster. Přihořívá?“

„Ne.“ Vypadalo to, že šéf familia přemýšlí. „Nevant hodně mluvil. Měl plány na všechno. Zmodernizování mých operací s identitou, jak líp zatlačit v táborech, vylepšení bezpečnosti. Za čas jsem přestal poslouchat.“ Carl přikývl. „Ale pořád sis ho držel po ruce.“ Bambaren rozpřáhl ruce. „Přišel za mou jako spousta uprchlíků jeho druhu před ním a chtěl doklady a novou totožnost. Když se to dělá pořádně, zabere to čas. Nepracujeme jako ti amatéři na pobřeží, co to střihají na počkání. Takže se tady zdržoval. A nějak se stalo, že tu zůstal. Když se teď sám sebe ptám, jak to dokázal, nemám odpověď. Stal se užitečným v takových těch drobnostech, tohle mu šlo.“

Carl si vzpomněl na kmenové náčelníky a jejich malicherné politické šachy ve střední Asii a na Středním východě, kteří využívali toho, že se Nevant dokázal udělat užitečným, aniž by si uvědomovali, že s nimi odborníci na povstání manipulují na geopolitické scéně, stejně jako oni manipulují s Nevantem. Neschopnost chápat sociální vazby na emoční úrovni, zjistil Jacobsen, a tudíž nedostatek těch emocionálních zábran, které účast na takových vazbách vyžaduje. Ale Carl neznal jedinou třináctku, která by se při četbě těch řádků nehroutila smíchy. My rozumíme, řekl Zooly jedné opilé noci. Vztyčoval jeden prst za druhým jako bodla, až složil celou napjatou dlaň a přitom vypočítával. Nacionalismu. Kmenové sounáležitosti. Politice. Víře. I zatracenýmu fotbalu, Kristova noho. Přecházel obývákem, vzteklý jako zvíře v kleci. Jak to, že sakra nechápete primitivní dynamiku? To jste vy, lidi, kdo nechápe, co vás nutí fungovat na blbý emocionální úrovni.

Později, zdeptaný kocovinou, se omluvil. Byl jí nesmírně vděčný, že na ni mohl naložit takové břímě genetické pravdy. Bambaren vedle něho pořád mluvil.

„… nevím, ale jestli ty jeho plány opravdu zahrnovaly tyhle genetické pistaco bludy, pak musel být blázen. Na zastrašení lidí nepotřebujete opravdové nestvůry. Zdaleka ne. Opravdové nestvůry vždycky zklamou. Neviditelná hrozba, nezaručené zprávy, v tom je mnohem větší síla.“

Carl k němu náhle pocítil odpor, vytryskl jako prudký plamen, jako by jej náhle zažehla roznětka starého hněvu.

„Jo, a k tomu nějaká názorná lekce, ne? Krutá exemplární poprava někde na návsi.“

Tayta musel vycítit změnu v jeho hlase. Znovu se zastavil, prudce se otočil tváří k černochovi, ústa pevně sevřená. Byl to pohyb, který dával jasné znamení k zaparkovaným vozidlům. Carl periferním viděním zahlédl, jak se obě gorily rychle pohnuly kupředu. Neviděl, jestli Ertekinová zareagovala nějakým pohybem, ale v tu chvíli mu naskočila geometrie palebných čar od rangeroveru k místu, kde stál, od džípu k rangeroveru a zpět, krátká čára, po které by se pohybovala jeho levá ruka cestou k Bambarenovu hrdlu, zatímco by taytu pravou rukou uchopil za sako a strhl na sebe jako živý štít, to všechno navrstvené a narýsované prorockou červení jako virtuální efekt, s popisy vzdáleností, trasou, kterou patrně nepokryje včas, pokud gorily vytáhnou hi-tech zbraně, které zřejmě ukrývají pod koženými kabáty, musí doufat, že Ertekinová sejme oba muže včas…

Viděl ji, jak padá přemožena větší palebnou silou, nebo prostě jen nebyla dost rychlá…

„Klid, Manco,“ zamumlal. „Nechceš přece dneska umřít? V takhle mizerným počasí.“

Tayta odhrnul horní ret. Ruce svěšených paží měl sevřené v pěst. „Myslíš si, že mě můžeš zabít, zmetku?“

„Já to vím.“ Carl držel ruce dole, dlaně otevřené. „Nevím, jak by se to vyvíjelo potom, ale slibuju, že to už by nebyl tvůj problém.“

Napětí viselo ve vzduchu. Poklidný vítr čenichal ve spárách mohutných kamenných hradeb za jeho zády. Díval se do Mancových brýlí. Viděl, jak oblohou pluje šedý mrak. Loučení, ztráta.

Zatraceně…

Šéf familia se zhluboka nadechl. Rozevřel prsty.

Sklonil pohled a Carl ztratil výhled na mrak plující ve slunečních brýlích, namísto něj v nich dvojmo uviděl sebe.

Ten okamžik pominul. Symp to vycítil a stáhl se.

Bambaren se rozesmál. Nejistý a nucený smích se odrážel od kamenné skládačky.

„Ty jsi blázen, černej,“ vyprskl. „Stejně jako Nevant. Myslíš si, že musím šířit povídačky o pistacos? Myslíš si, že potřebuju armádu monster, opravdových nebo vymyšlených, abych si udržel pořádek? To pro mě dělají lidi. Normální lidi.“

Chabě mávl ke kamenným zdem. Jeho vztek se změnil v něco obecnějšího a znaveného.

„Rozhlídni se. Tohle kdysi bylo město, které odolávalo zemětřesením, postavené k uctění bohů a oslavě života prostřednictvím her a slavností. Pak přišli Španělé a strhli ho kvůli kamenům na stavbu kostelů, které se řítily při každém nepatrném zachvění. V bitvě o toto místo zabili tolik mých lidí, že země se pokryla jejich těly a kondoři na nich týdny hodovali. Španělé dali osm stejných kondorů do znaku města, aby oslavili ta hnijící těla. Jinde jejich vojáci odtrhávali kojícím matkám děti od prsu a zaživa je házeli svým honícím psům nebo jim rozbíjeli lebky o skálu. Nemusím ti říkat, co pak dělali s matkami. To nebyli démoni a nebyly to genetické vytvořené zvrhlosti jako ty. Byli to lidé. Obyčejní lidé. My – moji lidé – jsme vymysleli vistacos, abychom vysvětlili jednání těch obyčejných lidí, a pokračujeme ve vymýšlení stejných báchorek, abychom sami před sebou skryli pravdu, že jsou to vždycky obyčejní lidé, kteří jednají jako démoni, když jiným způsobem nemohou dosáhnout toho, co chtějí. Já nešířím žádné báchorky o pistaco, černej, protože lež o pistaco je už v nás a občas na altiplanu ožije i bez mého přičinění.“

Carl krátce pohlédl zpátky ke dvěma gorilám a rangeroveru. Stály v pohovu, ruce volně sepjaté před sebou a důsledně ho ignorovaly. Nebo, jak se mu zdálo, se snažily pohledem vyřídit Sevgi Ertekinovou. Na tu vzdálenost těžko říct.

„Tak,“ řekl vesele. „Tamhleti dva honicí psi v sobě mají hodně španělské krve?“

Bambaren se nadechl se zatnutými zuby. Ale nechtěl kousnout, zatím ne. Měkké syčení vdechovaného vzduchu znamenalo, že se ovládá. „To mě chceš urážet celý odpoledne, černej?“

„To, co chci, tayto, je pár přímých odpovědí. Nestačí mi mluvit o starých zvěrstvech.“

„Ty odmítáš…“

„Já odmítám tvůj pečlivě pěstovaný smysl pro rasovou nenávist, jo, to je pravda. Jsi všivej kriminálník, Manco. Mluvíš jako básník, ale tvoji ranaři jsou synonymem brutality od Cuzca po Copacobanu, a co o tobě vypráví, když vyjdou na ulici, mě přesvědčuje o tom, že máš osobní zájem je cvičit právě k tomu. Neliší se od španělských válečných psů, na který jsi tak hrozně háklivej.“

„Musím mít respekt svých lidí.“

„Jo, jak jsem řekl. Jako psi. Vy lidé se dáte tak zatraceně snadno předvídat.“

Bambaren se zašklebil. „Co ty o tom víš, černej? Co ty víš o životě ve favelách? Co ty víš o zápasu? Vyrůstal sis jako v bavlnce někde v projektu Muž zákona, pod ochranou, živili tě, starali se o tebe, měl jsi všechno…“

„Brit. Já jsem Brit, Manco. My jsme neměli projekt Muž zákona.“

„To je jedno.“ Šéf familia zkřivil tvář. „Ty. Nevant. Vy všichni. Měli jste stejnou péči. Peníze nehrály roli, žádná výchova nebyla příliš exkluzivní. Narodili jste se do míst sotva míň chráněných než pronajaté dělohy, ve kterých jste se vyvíjeli, sáli jste zaplacené mléko a mateřskou lásku žen, které byly moc chudé, než aby si mohly dovolit vlastní dítě…“

„Vyser si, Manco.“

Ale řekl to příliš rychle, než aby to vyznělo jako uvážlivé podráždění, jak zamýšlel, jeho hlas byl příliš ostrý a zřetelný díky vzpomínce na Marisol. Když to Manco uslyšel, zasmál se. Jeho vytříbený gangsterský cit pro vyhledání zranitelného místa slavil úspěch.

„Aha. Myslíš si, že tě milovala pro tebe samotného? Jaký otřes jsi musel zažít ten den…“

„Hele, vyser si, už jsem ti to řek.“ Teď to mělo ten správný tón. „Nejsme tu od toho, abysme probírali historii mojí rodiny.“

Ale tax/ta Manco vyrůstal ve slumech Cuzca s nožem v ruce a poznal, když čepel zasáhla. Přitlačil a pokračoval hlubším sžíravým tónem.

„Jo, malej plechovej přívěs, muži v uniformách, odporná pravda. Jaký šok. Vědomí toho, že tvá vlastní matka prodala tvoji polovinu za hotovost, nechala se sklidit, a že jiná žena, taky za hotovost, převzala její roli do tvých čtrnácti let a pak, toho dne, od tebe odchází, jako by si odkroutila trest ve vězení. Jak ses cítil, zmetku?“

Zmocnil se ho vražedný běs, mozek mu zalil černý syčící příliv, nezávislý na jeho vůli. Bylo mnohem těžší mu odolat než těm chladným kalkulacím, které prováděl přede dvěma minutami, tomu vědomí Bambarenovy smrti na koncích jeho prstů. Nebylo v tom žádné umění, jen prsty zaháknuté do očí šéfa familia a ponořené hluboko do mozku, kousací reflex napínající čelistní kloub, burácivé nutkání udeřit a zahryznout se…

Pokud by nás ovládalo to, co nás naučili, ozval se Sutherland někde za dunivým příbojem jeho hněvu, vak nejsme nic víc a nic lepšího než zbraň, kterou z nás chtěli vytvořit. Ale pokud se necháme ovládat naším limbickým systémem, pak se každý jejich bigotní a nenávistí hnaný strach, který z nás mají, stane skutečností. Musíme hledat jinou cestu. Čistou cestu.

Carl se pousmál a odložil hněv, opatrně, jako se odkládá oblíbená zbraň, pečlivě uložená v pouzdře.

„Zrovna teď si nemusíme dělat hlavu s mými pocity. Řekni, jak vycházíš se svými marťanskými bratranci?“

Chtěl, aby tahle otázka přišla jako blesk z čistého nebe, a podle výrazu Manco vy tváře to vyšlo. Bambaren na něho zamžikal, jako by se ho zeptal, kde leží dávno ztracený poklad Inků.

„O čem to mluvíš?“

Carl pokrčil rameny. „Myslím, že je to docela jednoduchá otázka. Měl jsi v poslední době hodně kontaktů s marsovskými skupinami?“

Bambaren rozpřáhl ruce a podrážděně svraštil čelo. „S Marsem nikdo nemluví, to víš.“

„Ty bys mluvil s každým, kdyby z toho pro tebe něco káplo.“

„Téhle možnosti jsme se vzdali už ve čtyřiasedmdesátém. A teď by to už rozhodně nebylo k ničemu. V podstatě neexistuje způsob, jak obejít karanténu nanoracku.“

Ale je. Ještě jsi o tom neslyšel? Stačí vyzkratovat s-džina na lodi, co míří domů, zalézt si do kryoboxu – pokud máš hlad, můžeš sníst původního nájemníka – a s modulem, který to vydrží, sebou praštit do Pacifiku. Brnkačka.

„Nemyslíš, že je taky naprosto k ničemu být přes tyhle karantény ve válečném stavu? Když vás dělí meziplanetární prostor?“

„Nečekám, že bys to pochopil.“

Carl se ušklíbl. „Nenávist si cestu najde, co? Ta stará magie deuda de sangre.“

Šéf familia studoval terén. „To jsi sem vážně jel až z Cuzca, aby sis se mnou povídal o afrenta marciana?“

„Ne, jen proto ne. Ale zajímá mě všechno, co byste ty a tvoji kumpáni mohli vědět o obrodě.“

Manco se zase podrážděně ušklíbl. „Obrodě čeho, černej? Jsme ve válce. Tak to je, to je stav věcí. Dokud nám nové technologie neumožní vést znovu válku, situace se nezmění.“

„Nebo dokud se natolik nevlísáte do přízně KOLINu, že vám půjde s nanoracky na ruku.“

Manco se ostentativně zadíval na džíp, kterým Carl přijel na místo setkání.

„KOLIN je životní realita,“ řekl vážně. „My všichni se tak nebo tak přizpůsobujeme realitě, dřív nebo později.“

„Jo, zatraceně poetický.“

Sevgi řídila zpátky po klikaté cestě do Cuzca a zatáčky vybírala s ležérní bezstarostností. „Hm, má něco do sebe.“

„Neříkala jsem, že ne. Jen mě zajímá, co jsi z něho kromě laciných průpovídek dostal, aby to stálo za tu cestu.“

Marsalis mlčel. Krátce na něho pohlédla. Džíp sjel trochu ke středu ostré zatáčky a proti nim se vynořil tahač. Nával adrenalinu, a ze všech pórů jí vytryskl pot. Ale pomalu – ještě byla trochu zpocená z hrozící přestřelky s Bambarenovými muži. Strhla volant na stranu, uhnuli tahači z cesty a zavadili o obrubník. Kolizní alarm tahače na ně divoce zatroubil a rozlícený stroj se plahočil dál. Lidé na chodnících se zastavovali. Muž vedle ní stále mlčel.

„No?“

„No, myslím, že bys měla koukat na cestu.“

Udeřila dlaní na tlačítko autořidiče. Pustila volant. Navigační systém na palubní desce se modře rozsvítil.

„Zadejte, prosím, cíl cesty,“ řekl autořidič. Zase ta Badawiová. Zase ten odporně dokonalý sladký hlas.

„Střed města,“ štěkla. Jeli rovnou z letiště a nestihli se ubytovat. Otočila se k němu a pokračovala klidnějším hlasem: „Marsalisi, pokud sis nevšiml, nechybělo moc a střílelo se. Hlídala jsem ti záda.“

„Já vím.“

„Dobře. Mně nevadí, že riskuju, ale chci vědět proč. Takže mi sakra řekneš, co se ti honí hlavou, dřív než to bouchne a smete nás to oba.“ Přikývl, i když jí připadalo, že hlavně sám pro sebe. „Přijde mi, že Bambaren je čistý.“

„A to je všechno?“

Vzdychl. „Nevím. Hele. Vyrukoval jsem na něj s Marsem, a ani to s ním nehnulo. Vlastně vypadal, jako bych na něho mluvil v hádankách. Válka pokračuje a já vsadím, co jsem vydělal za loňský rok, že nikdo tady nemá ani tušení o něčem, co by to mělo změnit. Myslím, že neví nic o výletu našeho kamarádíčka Merrina domů.“

Povšimla si stoupavé intonace na konci věty. „Ale?“

„Ale je jak na trní. Jak jsi říkala, málem z toho byla střílečka. Když jsem posledně musel jednat s Manco Bambarenem, jednoduše jsem mu vyhodil do vzduchu kamión jeho zboží, zabil jednoho jeho bouchače a slíbil mu, že to udělám zase, pokud od něho nedostanu, co chci. Byl z toho asi tak stejně naměkko jako ty zdi tam nahoře. Tentokrát jsem mu jenom chtěl položit pár otázek, a on nás kvůli tomu málem zabil. To kurva nedává smysl.“

Zabručela. Znala to, ten nepříjemně neodbytný pocit, že odněkud visí volný konec, že něco někde není v pořádku. Věci, které vám nedovolí v noci usnout a stále k sobě strhávají vaše myšlenky během dne, kdy pracujete na jiných případech, a nutí vás zírat do blba, dokud vám nevystydne kafe. Chce se vám za ten volný konec zatáhnout; buď bude jasno, nebo sklapne.

„A co s tím chceš dělat?“ zeptala se ho.

Díval se ven bočním okénkem. „Asi bysme si měli promluvit s Gretou Jurgennsovou. Blíží se její období spánku a v tu dobu nejsou hibernoidi v nejlepší kondici. Možná jí něco uklouzne.“

„Takže do Arequipy, jo?“

„Jo. Když pojedeme přes noc, ráno tam budeme.“

„A až tam dorazíme, budeme na tom zhruba stejně blbě jako Jurgennsová. Ne, díky. Dneska chci spát v posteli.“

Marsalis pokrčil rameny. „Jak chceš. Ale když pojedeme po silnici, budeme z dohledu. Je možné, že Manco bude mít někoho na letišti, aby zjistil, kdy a kam poletíme. A když zjistí, že míříme do Arequipy, nemusí být génius, aby mu došlo, co tam chceme.“

„Myslíš, že by nám zabránil v setkání s Jurgennsovou násilím? Myslíš, že by to riskoval proti autorizovaným pracovníkům KOLINu?“

„Nevím. Ještě před pár hodinami bych řekl, že ne. Ale viděla jsi, jak ty gorily v brejlích znervózněly. Jak sis myslela, že to dopadne?“

Nastalo dlouhé ticho. Sevgi si připomněla, jak to probíhalo, jako její reakce na hrozící srážku před několika minutami. Husí kůže a chladný pot, když se gorily familias pohnuly, nápor adrenalinu, který se jí z útrob rozlil vzhůru a do vnitřních stran paží. Silou vůle musela držet ruku od pažby pistole a měla strach, že už je dlouho mimo akci, zrezivělá, a nemůže věřit svému úsudku, neví, jestli bude dost rychlá, nebo prostě špatně zareaguje.

Vzdychla si.

„No tak jo.“ Vmáčkla se do sedadla a několikrát naštvaně udeřila loktem do polstrování. „Inšalláh, mohlo by to jít aspoň pořádně sklopit.“ Pak, pro džíp, dodala hlasitěji: „Oprava kursu. Dlouhá trasa, Arequipa.“ Po displeji se rozeběhly nějaké klikyháky.

„Tato cesta potrvá do zítřejších časných ranních hodin,“ hlásil hlas Asie Badawiové příjemným tónem. „Jo, vyprávěj mi o tom, náno.“

Třicet

Centrum Cuzca bylo ucpané dopravou. Většinu vozidel řídili lidé. Žádná souhra, žádný nadhled – vzduch se v pozdním odpoledni chvěl vzteklým troubením a kolony se táhly přes křižovatky. Řidiči se rvali o zařazení do pruhů, nebo aby se dostali z postranních ulic do už stabilizovaného dopravního toku. Okénka byla stažená, aby byly dobře slyšet nadávky, ale většina lidí jen strnule seděla za volantem a zírala před sebe, jako by chtěli vyvinout pohyb dopředu pouhou silou vůle. To a nekončící, zničující troubení klaksonů. Dopravní policisté v tom chaosu stáli se zdviženýma rukama, jako by uvízli v bažině, gestikulovali jako šílení dirigenti a nepřetržitě, ale bez viditelného efektu hvízdali na píšťalky. Sevgi napadlo, že to možná dělají jen proto, aby se také nějak účastnili toho šíleného randálu.

Džíp byl standardně vybavený. Jeho automatizované systémy byly kvůli bezpečnosti nastaveny na trpělivou podřízenost, a se situací si nevěděl rady. Když u jedné zvlášť divoké křižovatky stáli podle palubních hodin už dvacet minut, zavrtěl se Marsalis v sedadle.

„Nechceš řídit?“

Sevgi se beznadějně zadívala na nepřerušovaný řetěz nárazníků, do kterého se potřebovali vecpat. „Ani ne.“

„Vadilo by ti, kdybych řídil já?“

Světla na semaforech přeskočila a kamion blokující křižovatku se pohnul. Džíp poskočil o půl metru a okamžitě zabrzdil, když auto za kamionem rychle využilo jeho zaváhání. Bylo po mezeře.

Někdo za nimi se opřel o klakson.

„Tak jo.“

Byl to právě ten věcný tón, co zpomalilo její reakci. Ještě než si pořádně uvědomila, co dělá, otevřel dveře u spolujezdce a vyskočil na ulici. Řev klaksonu se zdvojnásobil. Zadíval se na vůz za nimi.

„Marsalisi, ne…“

Ale to už dlouhými kroky mířil k autu vzadu. Otočila se v sedadle. Viděla, jak došel k vozu, skáče na kapotu a po dvou dlouhých krocích jasně slyšela kovové klapání jeho nohou na plechu – lehce seskakuje na zem vedle řidičova okénka. Klakson okamžitě zmlkl. Naklonil se do okénka, na okamžik měla dojem, že sahá dovnitř, ale nebyla si jistá. „A kurva.“

Dotykem se přesvědčila, že má zbraň v pouzdře, a už otvírala svoje dveře, když se objevil za okénkem na její straně. Spustila okno. „Co to do prd…“

„Vypadni.“

„Cos to udělal?“

„Nic. Vypadni. Vezmu to na manuál.“

Ještě jednou bleskově pohlédla na vůz za nimi, ale za tónovaným předním sklem nebylo nic vidět. Otevřela ústa, aby něco namítla, ale v tu chvíli přeskočily semafory, a tak jen rezignovaně zavrtěla hlavou.

„Jak chceš.“

Vypnul automatiku, nahodil motor a prudce se odpíchl k úzké mezeře ve vzdorujícím proudu aut. Zaklínil se do ní rohem džípu, mávl, jako že děkuje, na řidiče, kterého přinutil dupnout na brzdu, a zařadil se do pruhu, jakmile se doprava před nimi o kousek pohnula. Metr po metru se zvolna ploužili od křižovatky. Viděla, že se mírně usmívá.

„Bavíš se?“

Pokrčil rameny. „Bavilo mě, že se něco děje.“

„Měla jsem za to, že jedeme po silnici, abychom se vyhnuli pozornosti. Jak to provedeme, když se cestou městem každou chvíli popereš?“

„Nikdo se nepral, Ertekinová.“ Krátce jí pohlédl do očí. „Vážně. Jen jsem toho chlapíka požádal, aby laskavě přestal troubit, že děláme, co se dá.“

„A kdyby neposlechl?“

„No.“ Okamžik nad tím přemýšlel. „Vy lidi většinou poslechnete.“

Trvalo skoro hodinu, než projeli jižními předměstími a dostali se na dálnici do Arequipy. To už se začínalo šeřit a v domech po obou stranách silnice se rozsvěcovala světla. Mohli tak pozorovat drobné, žlutavé momentky ze života jejich obyvatel. Sevgi zahlédla dívenku sotva devíti nebo desetiletou, jak se v dílně zaníceně sklání nad otevřeným motorem náklaďáku a zírá dovnitř, zatímco starší muž s bílým mrožím knírem něco uvnitř spravoval. Na schodu před domkem seděla matka, kouřila, pozorovala projíždějící auta, a přitom po ní lezly tři malinké děti. Ve dveřích obchodu stál mladý muž v obleku, opíral se o zárubeň a flirtoval s dívkou za pultem. Každý z těch obrazů se jen mihl a zanechal v ní pocit, že jí život proklouzává mezi prsty jako písek.

Na periferii zastavili u Buenos Aires Beef Co a objednali si pampaburgery s sebou. Pestře osvětlená konstrukce z oblých plastových modulů v měkkém šeru připomínala zaparkované UFO. Světla aut plynule přijížděla a odjížděla. Cestou k džípu se Sevgi na chvilku zastavila a přitiskla si horké, zabalené jídlo k hrudi. Celé údolí pokrýval zářivý světelný koberec Cuzca. Pocit, že něco opouští, v ní narážel ještě na něco jiného, něco, co bolelo jako ty pomíjivé, žluté momentky ze života, které zahlédla cestou. Myslela na Murata, Ethana, na svoji matku bůhví kde v Turecku. Necítila nic konkrétního, jen celkovou úzkost.

Snad se z toho časem dostaneš, Sev.

Jasně.

Došel ji Marsalis a poklepal jí po rameni. „Dobrý?“

„Ale jo,“ zalhala.

V džípu usedl na místo řidiče a zapnul automatiku. Sevgi zamrkala. Ethan by se držel volantu, dokud by se mu oči samy nezavřely. „Už nechceš řídit?“

„Není proč. Už bude tma a já nemluvím stejným jazykem jako tirád.“

Měl pravdu. Jak se vzdalovali od Cuzca, začínaly se ve tmě zhmotňovat tahače vyjíždějící přímo z firemních dep a skladišť na periférii. Vypadalo to, že se berou odnikud, jako velryby vynořující se vedle malého člunu, bez varování, žádná bílá záplava světla zezadu. Prohnaly se kolem uvnitř tlakové vlny, na chvíli ukázaly vysoké rozkývané ocelové boky osvětlené matnými pozičními světly a zmizely do noci. Systémy džípu měkce cvrlikaly kabinou džípu osvětlenou podsvícením palubní desky, mluvily s každým tahačem, vyzvídaly, kalibrovaly se. Možná se s každým loučily.

„Na tohle sis zvykl na Marsu? Myslím na stroje.“

Zakabonil se. „Jsem na to zvyklý od narození, jako každý. Věk strojů, znáš to.“

„Já myslela, že na Marsu…“

„Jo, to všichni. To je jen reflexní představa. Stroje všechny drží naživu. Myslím, že to bude kocovina z dob před tím, než tam opravdu pohnuli s životním prostředím. Aspoň podle toho, co jsem o tom četl, dokonce i vědci věřili tomu, že terraformování zabere staletí. Myslím, že si nedokázali představit, co nanotechnologie udělají s našimi časovými měřítky. Technologická křivka je stále strmější a my se ji celý život snažíme dostihnout.“ Mávl rukou. „Takže my se stále ještě držíme rudých skal a přechodových komor a všech těch klišé z doby před tím, než vzduch začal být dýchatelný. Takové stereotypy přežívají dlouho. Lidé si o něčem vytvoří obraz a pak se ho neradi vzdávají.“

„To je sakra pravda.“

Odmlčel se a pohlédl na ni. Pousmál se. „Jo, to je. A k tomu je Mars ještě pořádně daleko. Trochu moc daleko na to, aby člověk šel, podíval se a zbavil se klamu. Musel by jen kvůli tomu překonat spoustu černé prázdnoty.“

S posledními slovy jeho úsměv zmizel. Viděla, jak jeho pohled sklouzl do prázdna, ve změně hlasu vycítila vzdálenost, o které mluví, a náhle jako by se někde otevřely dveře a dovnitř vnikl chlad prázdného prostoru mezi světy.

„Bylo to tam zlé?“ zeptala se tiše. „Tam?“

Krátce na ni pohlédl. „Dost zlé.“

Džíp houpavě proplouval tmou a v jeho kabině, modře nasvícené palubní deskou, se rozhostilo ticho.

„V jednom kryoboxu byla žena,“ řekl nakonec. „Elena Aguirreová, myslím, že byla z Argentiny. Pedoložka, vracela se z turnusu. Vypadala jako někdo… někdo, koho jsem znával. Tedy, občas jsem na ni mluvil. Začalo to jako fór, znáš to, člověk plácá nahlas, co mu slina přinese na jazyk, jen aby nezcvoknul. Ptal jsem se jí, jaký měla den a tak. Nějaké zajímavé vzorky půdy? Problémy s nanoby? A já jí říkal, co jsem dělal já, mlel jsem o spojení s pozemským střediskem a posádkou záchranné lodi.“

Odkašlal si.

„Hele, po nějaké době, když jsi tam sám, začneš vymýšlet neexistující kombinace. Že ses dostal do svrabu ti už přestává připadat jako náhoda. Ptáš se sám sebe, proč já? Proč se tahle statisticky nepravděpodobná porucha stane zrovna při tvojí hlídce? Začínáš si myslet, že existuje nějaká zlomyslná síla, něco, co tohle všechno způsobuje.“ Ušklíbl se. „To je víra, ne?“

„Ne, to není víra,“ řekla nečekaně drsně.

„Že ne?“ Pokrčil rameny. „No jo, to je tak nejblíž, co jsem se k ní dostal. Abych se vrátil k věci. Jak jsem řekl, začínal jsem věřit, že tam někde venku je něco, co se mě snaží zničit a zároveň, pokud by to byla pravda, bude tu ještě něco jiného, nějaká protisíla, něco uvnitř, se mnou, co na mě dává pozor. Začal jsem to hledat. Začal jsem hledat znamení. Kombinace, jak jsem říkal. A netrvalo dlouho a jedno znamení jsem našel – hele, pokaždé, když jsem se zastavil u kryoboxu Eleny Aguirreové, pokaždé, když jsem se podíval dovnitř na její tvář a mluvil na ni, pokaždé jsem se cítil líp. Zakrátko už jsem se necítil jenom líp, připadal jsem si ochraňovaný a za chvíli jsem z toho vyvodil, že Elena Aguirreová je na lodi Felipe Souza proto, aby mě chránila.“

Sevgi mávla rukou. „Ale ona byla jenom člověk.“

„Já netvrdím, že to dává nějaký smysl, Ertekinová. Já říkám, že to byla víra.“

„Myslela jsem,“ řekla upjatě, „že u třináctek se nepředpokládá schopnost náboženské víry.“

U Ethana to rozhodně platilo. Pamatovala si na jeho lhostejný, okázalý nezájem, když se s ním snažila bavit o víře, jako by byla nějaký jesuslandský pošuk, co se mu ve dveřích snaží vnutit něco plastového a zbytečného.

Marsalis zíral do modré záře palubních displejů. „Jo, říká se, že na to nemáme výbavu. Něco ve frontálním kortexu, ze stejného důvodu špatně snášíme příkazy. Ale jak jsem řekl, tam to bylo hodně zlé. Trčíš v prázdné černotě a hledáš smysl tam, kde je jen souhra okolností. Připadáš si bezmocný, protože víš, že tvůj život nebo smrt závisí na faktorech, které nemůžeš ovlivnit. Mluvíš ke spícím tvářím nebo ke hvězdám, protože tě ničí mluvit sám se sebou. Nevím, jak je to s tím kortexem, ale řeknu ti, že po těch pár týdnů na palubě Felipe Souzy jsem si připadal jako věřící.“

„A co se změnilo?“

Znovu pokrčil rameny. „Podíval jsem se z okna.“

Zase nastalo ticho. Kolem prohučel další tahač a drcnul do nich rozráženým vzduchem. Džíp se zakymácel ve vzdušném víru za jeho zádí.

„Souza měl vizuální porty na dolní nákladní palubě,“ pokračoval Marsalis rozvláčně. „Občas jsem tam zašel a přemluvil s-džina, aby otevřel štíty. Musíš uvnitř zhasnout, abys vůbec něco viděla, ale ani potom…“

Podíval se na ni a rozevřel dlaně.

„Nic tam není,“ řekl prostě. „Žádný smysl, žádné pozorné oko tě nesleduje. Jen prázdný prostor, a když cestuješ dost daleko, spousta hmoty v pohybu, která tě zabije, kdy se jí zachce. Jakmile tohle pochopíš, je ti dobře. Přestaneš očekávat dobré i zlé.“

„Takže tohle je tvoje filozofie?“

„Ne, to mi řekla Elena Aguirreová.“

Na okamžik nechápala. Bylo to stejné, jako když na ni někdo zčistajasna začal mluvit turecky, ale ona dál přemýšlela v angličtině a nedokázala zpracovat slova, která slyšela.

„Promiň?“

„Řekl jsem, že Elena Aguirreová mi řekla, abych přestal věřit všem těm žvástům a čelil tomu, co vidím za oknem.“

„To se mi směješ?“ zeptala se napjatě.

„Ne, nesměju. Říkám ti jen, co se mi stalo. Stál jsem u toho okna, světla byla zhasnutá, díval jsem se ven a slyšel jsem, jak ke mně zezadu přistoupila Elena Aguirreová. Šla za mnou na nákladní palubu a tam ve tmě stála za mnou. Dýchala. Šeptala mi do ucha.“

„To není možné!“

„Jo, já vím.“ Tentokrát se usmál, ale ne na ni. Znovu se díval do světel přístrojové desky, oči oslepené elektricky modrou září. „Musela by roznést gel z nádrže po celé palubě, že jo? A to už nemluvím o tom, že by při vylézání z nádrže spustila všechny alarmy. Nevím, jak dlouho jsem stál přimrzlý u okna po tom, co odešla, tam snadno ztratíš pojem o čase a já byl pěkně vyděšený, ale…“

„Nech toho,“ přerušila ho příkře. Cítila nutkání setřást to mrazení v zátylku, které jí zvolna přejíždělo po krku jako ledová ruka. „Přestaň. Mluv vážně.“

Zašklebil se do modrého světla. „Víš, Ertekinová, na někoho, kdo věří v nejvyššího architekta vesmíru a posmrtný život, to bereš pozoruhodně hákem.“

„Hele.“ Zaznělo to jako výzva. „Jak můžeš vědět, že to byla ona? Elena Aguirreová? Nikdy jsi neslyšel její hlas.“

„Co to s tím má společného?“ Jednoduchost otázky ji rozkolísala, náhle, nehmotně, jako když se jí poprvé povedlo milování a ona se udělala, jako její první mrtvola na místě činu vedle kolejí na Barnett Avenue. Jako poslední Nalanin výdech na nemocniční posteli. Bezmocně potřásla hlavou.

„Já…“

„Hele, ptala jsi se mě, jestli to tam bylo zlé,“ řekl měkce. „Tak ti říkám, jak zlé to bylo. Byl jsem hodně na dně, Sevgi. Dost hluboko na to, aby se přihodily divný věci, ať k tomu mám genetickou výbavu, nebo ne.“

„Ale nemůžeš přece věřit…“

„Že Elena Aguirreová byla inkarnací něčeho vyššího, co nade mnou bdělo? Samozřejmě, že ne.“

„Pak…“

„Byla metaforou.“ Vydechl, jako by se tak něčeho zbavoval. „Ale byla po ruce, jak metafory občas bývají. Když se dostaneš tak hluboko, ztratíš vládu nad takovými věcmi a vymknou se ti z ruky. Asi můžu mluvit o štěstí, že mě to, co na mě tam dole čekalo, zase vyplivlo. Asi by tomu moje genetické uspořádání přece jenom rozhodilo trávení.“

„O čem to mluvíš?“ vyjela se špatně zakrývaným vztekem. „Rozhozený trávení? Metafory? Nechápu z toho ani ň.“

Podíval se na ni. Její tón ho zřejmě překvapil.

„To je v pořádku. Asi to nevysvětluju moc dobře. Sutherland by to uměl líp, ale ten měl roky na to, aby si to srovnal. Řekněme jen, že jsem se během letu přemluvil k něčemu na podvědomé úrovni a bylo třeba podvědomého pomocníka, který mě z toho zase vymluvil. Dává to větší smysl?“

„Ani ne. Kdo je ten Sutherland?“

„Třináctka, chlapík, kterého jsem potkal na Marsu, myslím, že Japonci takovým lidem říkají sensei. Vyučuje tanindo po táborech na Planině. Říkal, že lidé žijí celý svůj život v metaforách a problém třináctek je v tom, že naprosto přesně zapadáme do přihrádky metafor pro to zlé, co se skrývá ve tmě, kam nedosáhne světlo táborového ohně, do přihrádky s etiketou monstrum.“

Proti tomu nemohla protestovat. Její vzpomínky to naprosto potvrzovaly. Tichá výčitka ve tvářích, když se ostatní dozvěděli, kdo Ethan byl. Přátelé, kolegové, dokonce i Murat. Jakmile to věděli, už neviděli Ethana tak jako dřív, ale jen jako výseč temnoty Ethanová tvaru, jako obrys, který ve virtuálu zastupoval muže, jenž zabil Toni Montesovou.

„Monstra, obětní beránci.“ Slova mu kanula z jazyka, jako by vyjmenovával karty, které rozdává. Z jeho hlasu byl náhle cítit výsměch. „Andělé a démoni, nebe a peklo, bůh, morálka, právo a jazyk. Sutherland měl pravdu, jsou to samé metafory. Berličky, které pomáhají uchopit oblasti, kde základní realita není pro vás, kde je pro lidi příliš chladno, než aby tam dokázali žít bez nějakých výmyslů. Kodifikovali jsme svoje naděje, strachy a přání, a na tom kódu jsme pak vystavěli celé společnosti. A pak jsme zapomněli, že to byl kód, a začali se chovat, jako by to byl fakt. Chovat se, jako by to vesmíru bylo fuk. Válčíme kvůli tomu, věšíme kvůli tomu muže i ženy. Ve jménu toho sypeme zápalné bomby na mrakodrapy.“

„Jestli zase mluvíš o Dubaji…“

„Dubaj, Kábul, Taškent a celej zasranej Jesusland, když na to přijde. Je jedno, kam se podíváš, je to stále ta samá odporná hra, to jsou lidi. To je…“

Náhle zmlkl, stále se díval do modři displejů, tentokrát přimhouřenýma očima, soustředěně.

„Co se děje?“

„Nevím, zpomalujeme.“

Otočila se v sedadle, aby viděla zadními okny. Žádná známka, že by blokovali cestu nějakému tahači. Na displejích neblikala žádná červená světla, která by signalizovala mechanickou závadu. Přesto džíp ztrácel rychlost.

„Vyhmátli nás,“ pronesl Marsalis chmurně.

Sevgi sledovala okolí bočními okénky. Nikde nebylo žádné osvětlení, jen přibývající měsíc mdle osvětloval vybělený horský svah po pravici, jen skály a křoví, a na druhé straně dálnice něco, co vypadalo jako příkrý sráz do propasti. Silnice se klikatila podél předhůří a zúžila se do jednoho pruhu každým směrem. Střední dělicí pás se zmenšil na metr široký reflexní vodicí pruh pro tahače. Žádná světla, žádné známky osídlení. Žádná doprava.

„Víš to jistě?“

„Jak moc jistej si musím být?“ Uchopil volant a zkusil nahodit ruční řízení. Systém ho zablokoval trojím příjemným zazvoněním a blikajícími oranžovými kontrolkami na modrém pozadí. Džíp setrvačností pokračoval dál. Zvedl ruce a kopl do pedálů pod volantem. „Vidíš? Parchant.“

Nebylo jasné, jestli myslí auto nebo toho, kdo je v něm uvěznil. Sevgi vytáhla pistoli z pouzdra a odjistila ji. Marsalis zaslechl cvaknutí a na okamžik se zadíval na pistoli v jejích rukou. Pak se nahnul přes přístrojovou desku a udeřil do nouzového tlačítka. Displej se rozzářil červeně a brzdy zabraly. Stále měli docela slušnou rychlost. Znásilněné pneumatiky zaječely a zablokovaly se. Ještě kousek popojeli a pak zastavili, až jim cvakly zuby.

Ticho – a pak blik, cvaknutí automatických výstražných světel. Višňově rudá záře vytryskla z každého rohu džípu. Zhasla. Vytryskla. Zhasla. Vytryskla.

„Tak.“

Okamžik zápasil s mechanismem sedadla, až pokleslo a uvolnilo mu přístup do zadní části džípu. Natáhl se polovinou těla dozadu a hmatal kolem sebe. Hlas měl sevřený tlakem napjatých břišních svalů. „Tohle jsem už viděl v Zagrosu. Obvykle z druhé strany. Takhle jsme si označovali auta íránské pěchoty, abysme je přepadli ze zálohy. Takhle je vyhmátneš dávno před tím, než tě uvidí.“ Vytáhl deku a zase ji odhodil. „Jakmile nabouráš protokoly autořidiče, můžeš si s nima dělat, co chceš.“ Zachrastilo to, jak rozsypal něco z plastu. „Můžeš je nechat do sebe nabourat, sjet s nimi do propasti nebo na připravenou minu, kurva.“

„Co to tam děláš?“

„Hledám zbraň. Předpokládám, že se se mnou nebudeš dělit o tu berettu. Smluvní ujednání a tak.“ Zhoupl se zpět do sedadla, zuby zatnuté vztekem, rozhlédl se kolem a rozrazil dveře džípu. Rozeběhl se k zádi vozu. Lehký větřík přes ně nesl oblak prachu zvířený nouzovým brzdě ním. V přízračném tichu odplouval pryč, pravidelně ozařovaný výstražnými světly. Sevgi se ohlédla a viděla, že Marsalis zápolí s něčím na zadních dveřích. Džíp se zhoupl při každém trhnutí. Rudé záblesky a zvířený prach dodávaly jeho námahou napjaté tváři démonický výraz. Zdálo se jí, že ho slyší hekat. Něco povolilo.

Vrátil se ke dveřím a v ruce svíral skládací lopatu.

„Teď poslouchej,“ řekl náhle naprosto klidně. „Jestli budeme mít štěstí, budou to místní gauneři, zvyklí značkovat přihlouplé tahače a osamělé výletní autobusy. Pokud to jsou oni, tak odhaduju, že jim potrvá pár minut, než si uvědomí, co se děje. Možná další tři nebo čtyři minuty, než se dají dohromady a půjdou nás hledat. Víc ne, ať to vezmeš, jak chceš. Takže učebnicová reakce je vypadnout z auta a najít nějakej úkryt. Fofrem.“

Sevgi mlčky přikývla a najednou si uvědomila, jak má sucho v ústech. Trhla závěrem beretty učebnicově, a sklonila ji vodorovně, aby viděla na displej na boku. Třicet tři a jeden v hlavni. Zbraně Marstech používaly špičkové expanzivní střely, tenké jako tužka, přesné na velikou vzdálenost a explozivní. Odkašlala si a zdvihla pistoli.

„Myslíš, že je zaženeme?“

Zadíval se na ni. Výstražná světla ho barvila rudě, černě, rudě, černě. Pohlédl na složenou lopatu ve svých rukách. Vyklopil čepel do pracovní polohy. Znovu se na ni zadíval, při tom utahoval pojistku čepele a téměř mile pronesl: „Sevgi, my ty dobráky budeme muset pozabíjet.“

Třicet jedna

Bylo jich sedm.

Ze svého pohledu je Carl odhadl na peruánské vojáky a trochu se mu ulevilo. Ranaři familia by byli horší. Nechal symp naběhnout a cítil, jak se mu vsakuje do svalů stejně jako hněv. Soustředil se na první vojáky, šli tři vedle sebe po vedlejším pruhu, deset kroků před pomalu jedoucím otevřeným vojenským džípem s ostatními čtyřmi vojáky a kulometem. Vůz jel se ztlumenými světly – aspoň tohle udělali správně – a předsunutá trojice držela útočné pušky připravené ke střelbě. Nemotorné pohyby a napětí prozrazovaly nervózní brance. Tihle kluci mohli být ti samí roztlemení vojáčci, co nemluví o ničem jiném než o fotbale, které před pěti měsíci ukecal k výletu, když jel zabít Graye. S trochou štěstí budou stejně nepřipravení jako mladí.

Zastavili se dvacet metrů od blikajících výstražných světel zablokovaného džípu. Jejich tlumené španělštině nebylo na tu vzdálenost rozumět. Silnice se stáčela jen v mírném oblouku, takže by světla viděli přinejmenším na sto metrů, ale zůstali stát právě teď a domlouvali se na taktice. Carl se pro sebe usmál a sevřel násadu lopaty. Na tváři ucítil chladnou, zrezivělou hranu čepele, zubatou častým používáním.

Džíp o něco couvl. Trojice vojáků překročila reflexní střední pruh. Rozhlíželi se jako dobře vycvičené děti. Carlovi se zdálo, že z dálky slyší hučení tahače, ale nedokázal odhadnout, jak je daleko nebo kterým směrem míří. Jinak tady nebylo nic, kromě slabého měsíčního světla na porézních skalách a rozeklaných hor na obzoru. Hvězdy na nebi se třpytily jako oblázky, bezmála tak jasné jako na Marsu. Bylo takové ticho, že teď, když už byli blíž, slyšel šoupání bot na evercretu a brumlání starodávného motoru džípu.

Sedm zatracenejch vojclů. Kristova noho, doufám, že jsi na to připravená, Ertekinová.

Ptal se jí, jestli ví, jak s matně šedou berettou zabít, a jestli už někdy někoho zastřelila. Trochu doufal, že se sesype a pistoli mu dá. Ale na jeho otázku neodpověděla, takže pořád nevěděl.

Předsunutá trojice došla k vozidlu KOLINu. Obcházeli ho bokem, jako krabi, a nahlíželi do kabiny. Brali za kliky dveří a vyjekli údivem, když je hydraulika měkce otevřela. Nervózně dovnitř strkali hlavně pušek. Teď už je i slyšel. Měkký pobřežní přízvuk, zdrsněný předstíranou statečností, jako štěrk pod hedvábným prostěradlem. Rozhovor mladých kluků.

„Zkontroloval jsi zadek, Ernesto?“

„Jasně, kámo. Jsou v tahu. Už zdrhli. Říkal jsem seržantovi, že jsme na ně měli jít postaru. Světla, zátaras, to se neposere.“

„To je taky všechno, co znáš.“ Třetí hlas z druhé strany džípu. Mohl být o něco starší. „Tohle není nějakej komouš z Bolívie, tohle je třináctka, sakra. Mohl projet rovnou skrz a rozmrdat nás na hadry.“

„Já rozmrdám na hadry tu gringo kundu, jen co je čapneme.“

Smích.

„Ona není gringo, Ernesto. Viděls tu fotku? Mám švagrovou v Barranca, a ta má světlejší kůži než tahle.“

„Jo, ale je z Nueva Yorku. To mi úplně stačí.“

„Kluci, vy mě štvete. Co by řekly vaše matky, kdyby vás slyšely?“

„Ale no tak, Ramone. Nemůžeš bejt celej život ministrant. Viděls fotky tý pindy, nebo ne? Kozy jak Cami Chachapoyas. Neříkej, že by sis nedal říct.“

Ramon mlčel. Ten o něco starší promluvil za něho.

„Něco vám řeknu, klidně si ji ošukejte oba, ale předtím se pořádně nastříkejte. Tyhle gringas maj úplně všecko. Bratranec z Nueva Yorku říkal, že tyhle děvky opíchaj všechno, co se hejbe.“

„Chlapi, vždyť máte všichni rodiny, jak můžete…“

„Desátníku, hlášení!“ zařval z džípu velitel.

„Nic tu není, pane,“ odpověděl starší voják. „Jsou pryč. Budeme to muset prohledat.“

Z džípu se ozvalo něco nesrozumitelného o infrácích. Asi žádný nemají, pomyslel si Carl.

„Prohledat. Do prdele. To vám říkám, až najdeme toho zmetka a tu jeho děvku…“

A čas.

Nechal se ovládnout vztekem, překulil se a vzepřel se o okraj střešního nosiče a seskočil metr dál, na opačné straně, než stál džíp vojáků. Žáruodolná elastická pokrývka, která ho kryla, se napnula, vypustila ho a s plácnutím se smrskla.

To bylo jediné varování, které mohli slyšet.

Doskočil na evercret přímo mezi uniformy. Vrazil do nich. Ten před ním, obrácený zády, ani neupadl… „Sakra, co blbneš, Ramone?“

Nechápal, co se děje. Jen se naštvaně otočil, když ho Carl udeřil lopatou do obličeje. Vystříkla ve tmě neviditelná krev, ale ucítil ji na tváři. Muž upustil útočnou pušku, sevřel si roztříštěnou tvář, vlhce vzdechl a s výkřikem padl na zem. V tu chvíli se už Carl otáčel. Druhý voják klečel na čtyřech a snažil se vstát. Ministrant Ramon? Carl ho sekl lopatou do nechráněného temene hlavy. Muž vydal zvuk jako vyděšená ovce a zhroutil se. Znovu na tvářích ucítil spršku horké krve.

Třetí voják byl stále na druhé straně džípu KOLINu. Oběhl vůz a narazil na rozšklebeného černého Carla s tváří zacákanou krví. Voják v panice vykřikl. Zapomněl zvednout pušku.

„Je tady…“

Carl vyrazil. Sekl vojáka listem lopaty do hrdla. Výkřik se změnil v bublavé chroptění. Carl se dostal těsně k němu, otevřenou dlaní odrazil hlaveň pozdě zdvíhané pušky a udeřil vojáka druhým koncem násady do nosu. Bylo po boji. Muž se s chroptěním zhroutil. Carl otočil lopatu a zasekl mu její čepel do hrdla. Voják ztichl.

Noc prořízla světla vojenského džípu. Ozvaly se poplašené výkřiky. Ještě čtyři. Nevěděl, kolik jich ještě sedí ve voze a kolik jich vyskákalo…

No tak, Ertekinová. Dělej.

Střelba – suché práskání Marstech pistole. Šest výstřelů v rychlém sledu. Světla pohasla. Z džípu se ozval panický křik. Sakra. Holka střílí dobře. „Palte!“

Carl sebou praštil na zem. Odkopl ječícího a svíjejícího se vojáka s rozbitým obličejem stranou a popadl jeho útočnou pušku. Mimoděk zaregistroval, že je to stará brazilská Imbel, žádná nádhera, ale…

Kulomet na lafetě džípu spustil a jeho štěkání rozervalo noc. Rachot zbraně se sléval s bušením kulek ráže 50, které se odrážely od pancéřovaných boků džípu. Marstech, Marstech, my máme Marstech. Ten debilní rým mu zněl v hlavě a vzpomněl si na děcka, která ho prozpěvovala v kopulích Wellsu. Carl bojovně vycenil zuby, posunul se stranou v krytu džípu, vsunul pod něj pušku a nazdařbůh vypálil krátkou dávku. Zmatený křik a kulomet náhle zmlkl. Carl přitiskl tvář k vozovce, jestli něco uvidí. Nic – jeho oči byly stále ještě oslepené světlem reflektorů. Promnul si je a podíval se znovu.

„Ty zkurvenej zmetku…“

Zraněný voják se na něho vrhl. Máchal pěstmi a roztátá tvář mu visela v cárech. Jeho zmučený hlas byl posazený ve výškách a zkreslený chlapeckým hněvem. Carl ho udeřil pažbou do brady a ještě jednou do zraněného obličeje. Voják zaječel a couvl. Carl zvedl hlaveň útočné pušky. Krátká, rachotivá dávka. Plamen výstřelu ozářil chlapcův rozbitý obličej, olízl mu hruď jako záblesk syčící magie a odhodil ho přes silnici jako kus hadru.

Kulomet znovu spustil a přehlušil křičené rozkazy z džípu. Carl, stále s vyceněnými zuby, vstal a plížil se k blatníku džípu. Tam se přikrčil, mžoural a snažil se zrakem oslepeným záblesky výstřelů rozeznat detaily. Viděl siluetu vojáka za kulometem. Asi čtyřicet metrů, odhadoval. Bolely ho oči, když se snažil zaostřit na detaily, ale…

Měl by to skončit.

Jako by ho slyšela, Marstech pistole Ertekinové třikrát za sebou rychle práskla do noci. Voják otočil kulomet za zvukem. Carl si opřel pušku do ramene a o kapotu, pevně ji sevřel a zmáčkl spoušť. Ohlušil ho rachot a plamen z hlavně znovu prořízl chladný vzduch. Dlouhá dávka, zpět do úkrytu, nevystrčit hlavu.

Ale už věděl.

Kulomet na džípu ztichl.

Počkal minutku, jen pro jistotu – jen aby potlačil tu zasranou třináctkovskou aroganci, správně, Sutherlande? – pak vystrčil pušku pažbou napřed nad kapotu. Žádná střelba. Přesunul se k zádi vozu a vystrčil hlavu jen tak, aby viděl na armádní džíp.

Na otevřeném autě a kolem něho ležely nehybné, zhroucené postavy. Neovládaný kulomet trčel nad jatkami jako ohlodaná kostra, pažbou k nebi. Carl vystoupil z úkrytu. Zastavil se. Pomalu se blížil, symp po boji bušil do jeho nervů jako kladivo. K vojenskému džípu šel velkým, opatrným obloukem. Koutkem oka viděl, že Ertekinová vylézá na cestu od okraje strže, kde se ukrývala. K autu došel o hodně dřív než ona, jednou je opatrně obešel a pak se zastavil a pozoroval svoji práci.

„Jo, zdá se, že to funguje,“ řekl sám k sobě.

Vypadalo to, že seržant chtěl pomoci svým mužům, dostal se z džípu, ale v tu chvíli ho zasáhla dávka z útočné pušky. Teď se zády opíral o přední kolo džípu jako opilec, který jen zakopl o obrubník. Řidič nad ním stále ochable seděl za volantem, ruce úhledně složené v klíně, obličej měl odstřelený a mozek mu kapal na přední díl košile jako omáčka. Voják, který ovládal kulomet, visel zády dolů přes zadek džípu a jednu nohu měl zamotanou do nějakých popruhů, které zabránily, aby ho dávka z útočné pušky vyhodila z auta úplně. Hlavou se téměř dotýkal evercretového povrchu silnice, ve tváři překvapený výraz a zíral na Carla skelným pohledem v sloup obrácených očí.

Poslední muž ležel schoulený v zadní čisti džípu jako dítě, které si hraje na schovávanou. I v šeru bylo vidět, že mu uniformou prosakuje krev, ale jeho hruď se stále zdvihala a klesala. Carl se naklonil dovnitř a sevřel mu rameno. Voják ospale pootevřel oči. Chvíli na Carla zmateně pomrkával. Když otevřel ústa, vytryskly mu z koutků krvavé bublinky.

„Strýčku Gregorio,“ zamumlal zesláble, „co ty tady děláš?“

Když se Carl na něho podíval, zavřel zvolna oči. Hlava mu sklouzla ke straně a opřela se o vnitřní obložení džípu. Carl se znovu naklonil dovnitř a zkusil puls. Vzdychl.

Ertekinová se zastavila vedle něho.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se nepřítomně.

„Jo. Marsalisi, máš krev…“

„Není moje. Mohl bych se mrknout na toho tvýho Marstecha?“

„Jo, jasně.“

Podala mu pistoli a vzala od něho pušku, kterou zase podal on jí. Chvilku berettu potěžkával, zkontroloval pojistku a displej zásobníku. Pak ji zvedl a střelil mladého vojáka do obličeje. Chlapcova hlava sebou trhnula dozadu a pak poklesla. Zaklapl pojistku, dlaní zkusil teplotu hlavně a podal pistoli zpět Ertekinové.

Nevzala si ji. Když promluvila, hlas se jí třásl potlačovaným vztekem.

„Proč jsi to do prdele udělal?“

Pokrčil rameny. „Protože nebyl mrtvý.“

„Takže ty jsi to musel zařídit?“ Vztek ji naplno ovládl a teď už křičela. „Podívej se na něho. Nebyl nebezpečný, byl zraněný…“

„Jo.“ Carl ukázal na opuštěnou silnici pustou krajinu kolem. „Vidíš tu někde nemocnici?“

„V Arequipě…“

„V nemocnici v Arequipě by byl jen blbej pojištěnec.“ Dovolil vlastnímu hněvu, aby se trochu ozval. „Ertekinová, my se musíme dostat ke Gretě Jurgennsové dřív, než se dozví, co se tady teď stalo. Na nemocnici není čas. Tohle je… cože?“

Ertekinová se zamračila, zadusila vztek a sáhla do kapsy sáčka. Vytáhla mobil, který tiše vibroval a po jeho okrajích pulsovalo bledé, čiré světlo.

„Och, to si snad děláš srandu,“ prohlásil Carl popuzeně a nevěřícně se zadíval do míst, kde se silnice stýkala s obzorem. „Takhle pozdě v noci?“

„Zvonil už předtím,“ odpověděla a přiložila si telefon k uchu. „Ještě než začal ten ohňostroj. Neměla jsem čas ho zvednout. Ertekinová.“

Pak tiše poslouchala. Několikrát jednoslabičně přitakala. Zavěsila a se zamyšleným výrazem strčila mobil zpátky do kapsy.

„Norton,“ tipnul si.

„Jo. Je čas vrátit se domů.“

„Cože?“

„Přesně tak.“ Pohlédla mu do očí a snažila se udržet klidný tón. „Volali z RimSecu. Mají další tělo. A my se máme vrátit.“

Carl zavrtěl hlavou. Dozvuky boje mu bolestivě napínaly nervy a volaly po dalším uvolnění sympu. „Tak mají tělo. Další tělo. Zasraná práce. A ty chceš cuknout teď, když jsme se někam dostali?“

Ertekinová přejela pohledem jatka. „Tomuhle říkáš někam se dostat?“

„Chtěli nás zastavit, Sevgi. Chtěli nás zabít.“

„Iv New Yorku nás chtěli zabít. Chceš se tam vrátit? Když na to přijde, v Istanbulu tě chtěl zabít Nevant. Násilí jde s tebou, kam se hneš, Marsalisi. Jakou u Merrina, jako…“

Sevřela rty.

Carl se na ni podíval a znovu se ho začala zmocňovat ta stará únava. Trochu se pousmál, aby to zakryl.

„Jen to řekni, Sevgi. Jako u Ethana.“ Mávl rukou. „No tak, dostaň to z tý svý nádherný hrudi. Stejně si to myslíš.“

„Nemáš sakra právo myslet si…“

„Ne?“ Udělal efektní pomlku. „Aha, já zapomněl. Tebe nějak perverzně vzrušujou smolaři, a tak si myslíš, že se na nás díváš jinak než celá blbá lidská rasa. Jo, to ale chce víc než trochu kouření a pár flekatejch prostěradel…“

Najednou byl na zemi.

Ležel na zádech v prachu cesty a zíral na ni. Levou dlaní si třela pravou pěst.

„Parchantě,“ řekla udiveně.

Musela udělat krok, než udeřila, uvědomil si. Pravý hák nebo zvedák, nevěděl, co z toho. Vůbec nevěděl, že něco přijde.

„Myslíš, že jsem nikdy nebyla tam, co jsi teď ty, Marsalisi?“

Zdvihl se na loket. „Myslíš rozpláclej na zádech na silnici?“

„Sklapni!“ Celá se třásla. Možná to byl šok z přestřelky. Možná ne. „Myslíš si, že nevím, jaké to je? Zkus vyrůstat jako muslim na Západě, když Střední východ zase hoří. Zkus být ženou v západní muslimské komunitě a zase rozbíjet obležení mentálního fundamentalismu. Zkus být jednou ze tří turecko-amerických strážnic na newyorském okrsku a mít za šéfy řecko-americké detektivy. Chlapy.

Zkus se vyspat s třináctkou a dostaneš to skoro stejně jako jeden z nich, a to nejenom od svý zasraný rodiny. Jo. Lidi jsou blbí, Marsalisi. Myslíš si, že mě o tom musíš poučovat?“

„Nevím, co potřebuješ, Ertekinová.“

„Ne, přesně tak, nevíš to. A poslouchej, když jsme byli v Istanbulu, měl jsi problém, se kterým jsi se vyrovnal, jak jsi potřeboval. Ale nikdy, nikdy už nezpochybňuj můj vztah s Ethanem Conradem. Nebo přísahám, že příště to do tebe našiju.“

Carl si promnul čelist a zkusmo s ní zahýbal do stran.

„Můžu už vstát?“

„Dělej si, co chceš.“

Stála kousek stranou a dívala se přes mrtvá těla někam do vysušené krajiny. Opatrně se zvedl na nohy.

„Ertekinová, jen mě chvilku poslouchej. Rozhlídni se. Podívej se na ten binec.“ ^

„Dívám se.“

„Dobře. Tohle přece musí něco znamenat, ne?“

Stále se mu nepodívala do obličeje. „Jo, to asi znamená, že Manco Bambaren už má plný zuby toho, jak ho buzeruješ na jeho vlastním písečku.“

„Sakra, Ertekinová. Jsi přece polda.“

„To je pravda, jsem polda.“ Najednou se k němu otočila. Bylo to tak rychlé, že málem spustila obranný reflex. „A právě teď, když se já nechám táhnout přes půl zeměkoule, abych viděla, jak uplatňuješ svůj genetický potenciál pro masové vraždění, ostatní policajti jinde na světě dělají opravdovou policejní práci, která někam vede. V tom měl Norton pravdu, maříme čas. Vracíme se.“

„Děláš chybu.“

„Ne.“ rozhodně zavrtěla hlavou. „Chybu jsem udělala v Istanbulu. Teď ji napravím.“

Část čtvrtá

Na moře

„Vždy se musíme mít na pozoru před pocitem konečného úspěchu. Doporučit změnu, jak to činí tato zpráva, neznamená předpokládat, že problémy, které popisujeme, zmizí nebo už nebudou vyžadovat naši pozornost. Nanejvýš se ztratí z očí, což může být kontraproduktivní důsledek, neboť tak se nezabrání sebeuspokojení, které si nemůžeme dovolit.“

Jacobsenova zpráva, srpen 2091

Třicet dva

Greta Jurgennsová šla do práce časně, šourala se přes bělavě dlážděná nádvoří vedle Plaza de Armas dřív, než se sluce dostane tak vysoko, aby je rozpálilo. I tak měla na očích sluneční brýle s masivními obroučkami a její šouravý krok by spíš nasvědčoval parnému létu nebo ženě dvakrát tak staré. Nebyla zvlášť drobná, a přes své německé předky ani nijak bledá, ale vedle obrovských, opálených samojských bodyguardů, kteří ji každé ráno doprovázeli od limuzíny, vypadala slabě a nezdravě. A když vešla pod kamenné podloubí nádvoří, na kterém se nacházela její kancelář, a zamířila k jejím dveřím, otřásla se víc než kterýkoli člověk. Chlad v žilách hlásil říjen. Blíží se tmavé, studené dny.

V Evropě koloběh ročních období, na který byla kalibrována, už ukrajoval podzim a pomalu spěl k zimě. A ty ses nikdy nemohla dostat k tomu, aby ses nechala překalibrovat, co, Greto. Příliš málo důvěry v místní servis – je to komplikovaná procedura a jde příliš do hloubky – a příliš malé příjmy nebo málo času, aby se mohla vrátit a zaplatit si někoho, komu věří. Jo, a když budeš upřímná, tak nikdy nebyl ten správný čas; moc práce, pak zase moc depresí, pak jsi zase byla moc ospalá. Běžné stesky hibernoidů – vedle mnohem zřetelnějších fyziologických faktorů se hormonální výbava hibernoidů poddávala mentálním fluktuacím, které byly co do intenzity téměř bipolární. Po celý bdělý segment cyklu kmitala jako přetížené dynamo magdrivu, pracovala, jednala, zprostředkovávala, žila, ale vždycky byla v jednom kole, příliš zaměstnaná, příliš zaměstnaná na to, aby si odpočinula, vyspala se nebo si dělala hlavu s takovými věcmi, jako je změna jejího života k lepšímu. Když se pak začal neodbytně zdvihat hormonální příliv a těmhle starostem se konečně podařilo proniknout do jejího vědomí, přišly obtížené takovým nepřekonatelným pocitem únavy z dalších nepřekonatelných překážek, že se dokázala jen rozplakat nad marností svého snažení udělat s tím něco. Lepší je to zaspat, nechat to pro tentokrát být, podívat se na to zase na jaře a… A tak to šlo dokola.

Nešťastný vedlejší psychologický efekt, pokračoval suše mravokárný text Jacobsenova protokolu, který poněkud oslabuje ty, které postihuje, není to však selhání, jímž by se tento výbor měl přehnaně zabývat, ani sám o sobě není společenskou hrozbou.

Poněkud oslabuje. Přesně tak. Prsty malátně přejížděla po kódovacím číselníku panelu dveří, byly pomalé a ochablé, jako by ani nebyly její. Samojci stáli opodál. Isaac a Salesi, oba od mládí ranaři familia, dlouho cvičení ve tvrdé služební diplomacii, kde bylo třeba eskortních služeb, dobře věděli, že mají jinou práci než nabídnout pomoc. Poslední dny byla v mizerné náladě, kousavá a tahala za špatný konec vodítka. Ztrácela úsudek a její sociální dovednosti téměř nefungovaly. Za normálních okolností by to tady už předala některému z Mancových schopnějších favoritů, poddala by se nevyhnutelným změnám svého krevního chemismu a nechala by krevní řečiště zaplavit opiátovým teplem. Už by byla zavřená pěkně doma, ve svém kutlochu v údolí Colca, v něčem by se vrtala a připravovala by se na dlouhý spánek. Za normálních okolností by nemusela…

Objevil se odnikud.

Stále měla sluneční brýle, po ránu viděla všechno rozmazaně a v této pozdní části cyklu měla i omezené periferní vidění – nebylo proto divu, že neviděla, že se něco děje. Prvním varováním bylo bouchnutí někde za ní, nebyl to ale jeden čistý náraz. Dveře, které se po zadání kódu otevřely, se už začínaly zavírat. Na kříži ucítila tlapu jednoho z bodyguardů a vlétla dovnitř. Klopýtla, narazila na hranu stolu ve stísněné kanceláři a omámeně se snažila pochopit, co se děje.

Napadli nás.

To není možné. Okamžitě to zavrhla a hlavou jí chaoticky vířily důvody, proč to musí být něco jiného. Manco si došlápl na gangy v Arequipě už před deseti lety, s některými uzavřel spojenectví, jiné vyhladil. Nikdo, nikdo není takový blázen, aby šel proti proudu. A nádvoří, bílým kamenem dlážděné nádvoří, bylo naprosto prázdné, když po něm v tuhle časnou dobu procházeli.

Ten zvuk za ní. V duchu si ho přehrávala a krev jí ztuhla v žilách, když si uvědomila, co to bylo.

Někdo se sem dostal z chodníku nad podloubím, skočil z víc než pěti metrů dolů a přímo na jednoho z bodyguardů. Teď je venku a dokončuje práci… Isaac prudce nalétl na zárubeň dveří a sesunul se k zemi. Vlasy měl slepené krví, která mu stékala mezi oči a na obličej. Mátožně se pokusil vstát, ale znovu se zhroutil.

Za ním se ve dveřích, orámována sílící září ranního slunce, objevila černá silueta. Jejím zpomaleným tělem cukl záškub instinktivního strachu ještě dřív, než si uvědomila, co vidí.

„Dobré ranko, Greto. Překvapil jsem vás?“

„Marsalisi,“ vyštěkla. „Co to sakra děláte?“

Opatrně vstoupil do kanceláře a s kočičí pečlivostí a krátkým, ostražitým pohledem se vyhnul Issacovi. Otevřenými dveřmi za ním viděla Salesiho, nehybně nataženého na šedobílé šachovnici dláždění, jako velrybu vyvrženou příbojem. Na Marsalisovi nebylo nic znát, dokonce ani nebyl zadýchaný. Jen stál necelý metr od ní a netečně si ji měřil.

„Moc jsem toho nenaspal, Greto. Být vámi, myslel bych na to.“

„Nebojím se vás.“

Věděl, že mluví pravdu. Pousmál se. „Asi ne. Vítejte do bratrstva zmetků. Všechna monstra pěkně pohromadě.“

„Opakuji,“ odstoupila od stolu a narovnala se, „co to sakra děláte?“

„Stejně bych se já mohl zeptat Manca. Heleďte, zatím jsem byl docela zdvořilý. Stačí pár rychlých odpovědí a zbavíte se mě navždycky. Žádný rozruch, žádné násilí, všichni budou spokojení. Tak bych to chtěl já, když ale…“

„Často nedostaneme to, co chceme, Marsalisi. Tohle vám máma nikdy neřekla?“

„Jo. Často mi říkala, jak je neslušné skákat do řeči.“ Bleskový pohyb ruky a její sluneční brýle se ocitly v jeho dlani. Oči se jí zalily slzami a okolí se rozmazalo. „Jak jsem řekl, Greto, stačí málo a nebudu tu nikoho otravovat. Namísto toho, když jsem byl v noci na cestě sem, abych si s vámi popovídal, někdo pořádně zaplatil někomu z vaší slavné místní posádky, aby se postaral o moje zmizení.“

Několikrát pevně zavřela víčka, aby zase trochu viděla. Tiše proklínala slzy, které vytryskly z koutků.

„Jaká škoda, že se jim to nepovedlo.“

„Jo. Dneska je to těžký. Jde jen o to, Greto, komu bych to asi měl přičíst?“

Naklonila hlavu, aby viděla na zhroucené tělo u dveří. „Mám za to, že tohle jste už vyřešil.“

„Zaměňujete úmysl a nutnost. Myslím, že vašim ostrovním přátelům nebude příliš vadit, když si sedneme a popovídáme si.“

Podívala se mu do očí. „Mně se nechce sedět.“

Chvíli se na sebe dívali. Pak pokrčil rameny, hodil brýle na stůl a kývl k židli za ním.

„Jen račte.“

Obešla stůl a posadila se. Isaac u dveří kanceláře se pohnul a otupěle potřásl hlavou. Marsalis na něho pohlédl, pak zpět na Gretu, zvedl varovně prst a šel k Samojci. Isaac zachrchlal, vyplivl krev a změřil si černocha zuřivým, nevěřícným pohledem. Opřel se rukama o zem.

„Vstaneš a zabiju tě,“ oznámil mu Marsalis. Zdálo se, že Samojec neslyší. Napjal paže a zašklebil se.

„Isaacu, myslí to vážně.“ Greta se nakláněla přes stůl a její hlas zněl naléhavě. „Je to třináctka. Smolař. Zůstaň, kde jsi. Já to srovnám.“

Marsalis po ní střelil pohledem. „To je od vás velkorysé.“

„Trhněte si, Marsalisi. U někoho loajalita přesahuje výši platu.“ Neubránila se a musela zívnout. „Nečekám, že byste to pochopil.“

„Zdržuju vás?“

„Trhněte si. Chtěl jste se mě ptát, tak se ptejte. A pak vypadněte.“

„Mluvila jste dneska s Mancem?“

„Ne.“

Posadil se na okraj stolu. „Včera?“

„Než odjel za vámi. Pak už ne.“

„Proč použil armádu, a ne nějakého šikulu z familia?“

„Předpokládáte, že to byl on.“

„Už tam v Sacsayhuamanu k tomu měl blízko. Jo, předpokládám, že to byl on.“

„Nemáte jiné nepřátele?“

„Myslím, že jsme se dohodli, že otázky budu klást já.“

Pokrčila rameny a čekala.

„Má Manco nějaké zájmy v Jesuslandu?“

„O kterých vím? Ne.“

„V Pásu?“

„Ne.“

„Má bratrance, který byl ve vězení na Floridě. Zjevně nosil stejný kabát jako já. Víte o tom něco?“

„Ne.“

„Dělají vaši lidi taky do zdravotní techniky?“ Zadržela další bohatýrské zívnutí. „Když se to vyplatí.“

„Slyšela jste o chlápkovi jménem Eddie Tanaka?“

„Ne.“

„Texasan. Nula.“

„Řekla jsem ne.“

„A co Jasper Whitlock?“

„Ne.“

„Toni Montesová?“

„Ne.“

„Allen Merrin?“

Zdvihla ruce. „Co to má sakra znamenat, Marsalisi? Seznamka? Připadám vám jako Shannon Doukoureová? Nejsme žádná agentura na hledání pohřešovanejch.“

„Takže Merrina neznáte?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„A co Ulysses Ward?“

Opřela se a vzdychla. „Ne.“

„Manco s vámi zachází dobře, Greto?“

Znovu vzplanula, ale tentokrát jen naoko. „Do toho vám je prd.“

„Jo, jen jsem zvědavej.“ Mávl rukou. „Jen že vypadáte dobře a vůbec, ale nakonec, jste taky zmetek jako já a…“

„Nejsem jako vy, smolaři,“ opáčila chladně.

„… všichni víme, jak se familias dívají na zmetky. Nedovedu si představit, že by se v tom Manco lišil od ostatních taytas. Musí to být pro vás těžké.“

Greta mlčela.

„No?“

„Nevím, že byste se na něco ptal.“

„Vážně?“ Krutě se ušklíbl. „Moje otázka, Greto, byla, jak se zmetek, gringa a hibernoid jako vy, dostane k práci ve vedení familias?“

„Nevím, Marsalisi. Možná proto. Že někteří z nás zmetků umějí překročit to, co je v našich genech, jít dál a dělat svojí práci. Napadlo vás to někdy?“

„Greto, vy prospíte čtyři měsíce z dvanácti. To je pořádná mezera v produktivitě. K tomu jste bílá, jste žena a nejste odsud. O familias se ví, že nemají zrovna pokrokové názory. Takže nevím, jak by tohle mohlo fungovat, pokud ovšem moje zdroje nakonec nemají pravdu, a vy jste šéf.“

Isaac za ním nevěřícně vykulil zlostí podlité oči. Zachytila jeho pohled, zavrtěla hlavou a znovu se podívala Marsalisovi do očí. „Tomu byste chtěl věřit?“

„Ne, to mi řekl Stefan Nevant.“

„Nevant?“ odfrkla. „Ten debil? Všivej rádoby pistaco, moc blbej na to, aby si uvědomil…“

Zmlkla a jen tiše seděla.

To zatracený ujíždění na konci cyklu. Hnusná zrádná genetická modifika… Marsalis přikývl. „Moc blbej na to, aby si uvědomil co?“

„Aby si uvědomil, že nás potřebuje, ale my jeho ne.“

„Tohle jste nechtěla říct.“

„Och, tak to už je z vás telepat?“

Sesunul se z hrany stolu. „Nedělejme si to ještě nepříjemnější, než je nutný, Greto.“

„Souhlasím. Vlastně to můžeme rovnou zabalit.“

Nový hlas je oba zmrazil na několik vteřin. Greta se zadívala na postavu ve dveřích a znovu na Marsalise, právě včas, aby viděla, jak rezignovaně protáhl obličej. Jeho ústa vyslovila slovo, jméno, došlo jí, a zmateně, ale naprosto jistě si uvědomila, že je po všem.

Do kanceláře vešla Sevgi Ertekinová s Marstech berettou v ruce.

V taxíku seděli odděleni od sebe třiceti centimetry chladného plastu sedadla a každý sledoval ubíhající fasády okénkem na své straně. Venku slunce stoupalo neposkvrněnou modří oblohy, zahánělo chlad časného rána a rozžínalo bílé zdi starého města z vulkanických hornin do oslnivého jasu. Hlavní ulice už byly ucpané a jízda se změnila na trhavé popojíždění.

„Nestihneme ten let,“ zavrčela.

„Ertekinová, odsud odlétá do Limy denně tucet letů. To nebude problém.“

„To ne, ale bude sakra problém chytit suborbitál z Limy do Oaklandu, když tenhle let zmeškáme.“

Pokrčil rameny. „Tak počkáme v Limě na další spojení do Oaklandu. Ten chlapík, co ho našli, je po smrti, ne? Asi nikam nespěchá.“

Prudce se k němu otočila. „Cos to tam sakra dělal?“

„Vytěžoval zdroj, vypadalo to jinak?“

„Mně to spíš připadalo, že z ní chceš vytlouct přiznání.“

„Nechtěl jsem přiznání. Myslím, že o našem malém nočním uvítacím výboru neví.“

„Škoda, že ti to nedošlo, než jsi na ně skočil.“

Carl mávl rukou. „Přežijou.“

„Ten na nádvoří asi ne. Cestou dovnitř jsem se na něho podívala. Řekla bych, že má prasklou lebku.“

„O to vůbec nejde.“

„Ne, jde o to, že jsem řekla, že jsme tady skončili. Řekla jsem, že až do odletu zůstaneme v hotelu. Jde o to, že jsi souhlasil.“

„Nemohl jsem spát.“

Zamumlala něco turecky. Uvažoval, jestli jí má říct pravdu, že spal, ale ne moc dlouho. Probudil ho sen o Eleně Aguirreové, šeptající za ním v šeru nákladního prostoru Felipe Souzy. Na krátký, mrazivý okamžik měl pocit, že stojí vedle jeho postele v setmělém pokoji hotelového apartmá a dívá se na něho vlhce lesklýma očima. Oblékl se a vyšel ven, dychtil po násilí, potřeboval udělat cokoli, co zažene vzpomínky na bezmocnost.

Místo toho jí řekl: „Zná Merrina.“

Chvilku nic, pak sotva postřehnutelné zavrtění, nepatrný pohyb jejího profilu v okně, jediný, kosý pohled. „Jo, dobře.“

„Odříkal jsem jí jména, většinou oběti z tvého seznamu. Merrin bylo jediné jméno, na které zareagovala. Když jsem řekl další jméno, zase se uklidnila. Buď ho znala před tím, než odletěl na Mars, nebo ho zná teď.“

„Možná zná, nebo znala někoho se stejným jménem.“ Znovu se zadívala ven z okna. „Nebo jí jenom připadá povědomé, nebo jsi se spletl v její reakci. Honíš stíny, a ty to víš.“

„Někdo se nás v noci pokusil zabít.“

„Jo. A sám jsi říkal, že Jurgennsová o tom nic neví.“

„Řekl jsem, že si myslím, že nic neví.“

„Jako si myslíš, že zná Merrina?“ Znovu se na něho podívala, ale tentokrát nebylo v jejím pohledu žádné nepřátelství. Jen vypadala unaveně. „Hele, Marsalisi, nemůžeš se na to dívat z obou stran najednou. Buď tvým instinktům věříme, nebo ne.“

„A ty nevěříš?“

Vzdychla si. „Nevěřím tomuhle.“

„Co myslíš tím tomuhle?“

„Myslím to neustálé vracení se na pudovou úroveň. Jak do všeho jdeš silou, dusíš lidi a ždímáš je, dokud z nich něco nevypadne a nedají nám někoho dalšího, s kým se můžeme porvat. Konfrontace, stupňování, zasraná smrt nebo sláva.“ Bezmocně mávla rukou. „Možná to tak kdysi fungovalo v projektu Muž zákona, ale tady to nezabere. Tohle je vyšetřování, ne rvačka.“

„Orlovec.“

„Cože?“

„Orlovec. Nejsem Američan. Nikdy jsem nepatřil k projektu Muž zákona.“ Zamračil se, něco mu blesklo hlavou, ale bylo to příliš mlhavé, než aby si vybavil celek. „A ještě něco nejsem, Ertekinová, a to nezapomínej. Nejsem Ethan.“

Na okamžik si myslel, že po něm skočí, jak to udělala v noci na dálnici vedle džípu plného mrtvol. Ale ona jen sklopila zrak a otočila se.

„Já vím, kdo jsi,“ řekla tiše. Až na letiště nepromluvili.

Let do Limy stihli s předstihem několika minut, do hlavního města se dostali včas a svá místa v suborbitálu do Oaklandu potvrdili hodinu před odletem. Měli čas.

Toaleta v hlučné a rozlehlé odletové hale letiště byla oázou klidu. Sevgi se zadívala do zrcadla a dost dlouho se pozorovala, než pokrčila rameny a jednu po druhé nasucho spolkla několik kapslí synu.

Ušklíbla se.

Třicet tři

Alcatraz. Oddělení pro zvláštní případy.

Než tam dorazila, superfunkční kapsle perfektně naskočily. Její pocity zase patřily jí, měla je pěkně vakuově zabalené a strčené v ocelové piksle, kterou si pro ně připravila. S ledovým nadhledem se soustředila na detaily toho, co se odehrávalo za zrcadlem.

Další zatracený zrcadlo, říkala si.

Ale tentokrát seděla na druhé straně a sledovala, co se děje ve výslechové místnosti. Uvnitř byli Coyle, Rovayová a žena rozvalená na židli. Pod těžkým koženým kabátem, který si ani nesundala, měla přiléhavý černý oděv a své vyslýchající sledovala s opovržením a ostentativním žvýkáním. Byla mladá, něco málo po dvacítce, a její kostnatý slovanský obličej zdobil permanentní škleb. Ostatní byl čistý pásovský mix – krátké blond vlasy zastřižené na klasické djakartské shreddie, které jí zrovna moc neslušelo, na jedné nohavici měla od pasu až ke kotníku vyšité karmínové čínské znaky, na levém spánku měla modrým inkoustem vypíchané přeplácané, rádoby maorské tetování. Její hlas, přenášený reproduktorem do pozorovací místnosti, měl silný přízvuk.

„Hele, co po mně sakra chcete. Na všecko jsem vám odpověděla. Už potřebuju bejt jinde.“ Naklonila se nad stůl. „Když se totiž neukážu v noci v práci, nezaplatěj mi. To není jako u vás ve veřejným sektoru.“

„Zdena Tovbinová,“ řekl Norton. „Dělá pro Filigree Steel. Našli ji ve video archivu bloku, kde ten chlápek kdysi žil. Když vynechal po sobě dvě směny, šla se zřejmě podívat, co s ním je.“

„To od ní bylo hezký. Škoda, že Filigree Steel nenapadlo to samé.“ Norton pokrčil rameny. „Pružnej pracovní trh, víš, jak to chodí. Asi mu párkrát zavolali, a když se neozýval, řekli si, že se sbalil, a na jeho šichty najali někoho jinýho. Tyhle chlapi jsou schopný odkroutit směnu a zmizet, lidi se tam pořád střídají. Co chceš dělat?“

„Nevím. Dát se k odborům?“

„Tsss.“

Alicia Rovayová přecházela po výslechové místnosti. „Když si vás tu budeme muset chvíli nechat, dáme vědět vašemu vedoucímu směny.

Zatím si to ještě jednou projdeme. Říkáte, že jste neměla tušení, že s Driscollem něco je.“

„Ne, věděla jsem, že se něco děje. Kvůli tomu, co viděl v té lodi.“ Zdena Tovbinová chvíli vypadala vystrašeně. „Když jsme to viděli, všem se nám udělalo blbě. Joey byl první, ale všichni jsme viděli, co bylo vevnitř.“

„Viděli jste Driscolla zvracet?“ zeptal se Coyle ze židle. „Ne, slyšeli.“ Tovbinová si dvakrát názorně poklepala na ucho. „Interkom. Rádio.“

„A pak, když už jste ho viděli?“

„Mlčel. Nechtěl mluvit.“ Flegmatické gesto. „Zkoušela jsem to, ale šel pryč. Drsnej chlap, znáte to.“

„Šli tam v maskách,“ zamumlal Norton. „Minimální vybavení, obličejové polomasky, ale taky se natřeli antikontaminačním gelem. Začíná ti svítat.“

Sevgi mlčky pokývla. Pohlédla na Marsalise, ale ten měl oči jen pro ženu za sklem.

„Kdy jste naposledy viděla Josepha Driscolla na vlastní oči?“ zeptal se trpělivě Coyle.

Tovbinová už skřípala zuby. „Už jsem vám to říkala. Zpátky se vracel letounem červený dvojky, vlezl tam omylem. Všichni jsme byli vytřepaný. Nemyslelo nám to. Na základně jsem ho hledala ve služebně, ale už byl pryč.“

„No jo,“ vydechl Marsalis, „už byl pryč.“

„Kde se našlo tělo?“ zeptala se Sevgi.

„Zachytilo se v kabeláži víc než sto metrů hluboko, na kraji jedné z těch pěstitelských plošin, co v těch místech jsou. Je to stejná oblast, kam dopadla Horkanova chlouba, když započítáme proud. Ať tam Driscolla hodil, kdo chtěl, přivázal mu na nohy dva pytle harampádí právě z Horkanovy chlouby. Možná si to připravil dopředu. Stáhlo by ho to krásně až na dno, kdyby se nezachytil. Čirou náhodou tam včera byla četa opravářů.“

„Utopil se?“

„Ne, vypadá to, že byl mrtvý dřív, než se dostal do vody. Rozdrcený hrtan, zlomený vaz.“

„Sakra. Copak tihle maníci nenosí vesty s vitální signalizací?“

„Jo, ale zjevně je nikdo nekontroluje. Snižování stavů. U Filigree Steel snížili počet zdravotníků na palubě transportérů někdy vloni, když šli znovu do tendru.“

„Nádhera.“

„Jo, síly trhu a jeho neviditelná ruka, člověk je musí milovat. Jo, a Driscoll měl na těle taky nějaké menší odřeniny a zhmožděniny. Lidi ze soudního říkají, že ho zřejmě nacpal do odpadního skluzu v kuchyňské sekci a šoupnul rovnou do moře. Přinejmenším dva uzávěry skluzů ústily na ponořené části trupu. Nikdo by si ničeho nevšiml.“

Sevgi zavrtěla hlavou. „Otevření vnějšího uzávěru by se muselo někde ukázat. Je k tomu potřeba energie. Buď tak, nebo by to musel odpálit, jako to udělal u hlavního uzávěru, a to by i pod vodou nadělalo kravál.“

„V bateriích bylo zřejmě proudu dost,“ řekl Marsalis nepřítomně. „Nemusíte použít pyrotechnické zámky. A jak to vypadá, ty lidi se spíš starali o to, jak se nepozvracet, než aby na monitorech pátrali po mizivém odběru proudu.“

Zase si sedl a odfoukl si.

„Náš kamarád Merrin to provedl takhle.“ Potřásl hlavou. „Fakt paráda.“ ^

Norton po něm střelil nepřátelským pohledem.

„Takže.“ Sevgi chtěla, aby to někdo vyslovil, i kdyby to měla být ona. „Merrin se odtamtud dostal jako Driscoll. Vezme si jeho výstroj, namaskuje se a ve všeobecném zmatku vklouzne do špatného transportéru. Myslíš, že to bylo promyšlené, nebo měl prostě jen štěstí?“

Marsalis znovu zavrtěl hlavou. „Na sto procent promyšlené. Dával si pozor.“

„Dostal se na základnu a nějak zase odtamtud. Myslím, že to není moc těžké. Pro někoho, kdo je cvičený jako Merrin, musí být stovky způsobů, jak se dostat ven. Ostraha se stejně soustředí na příchozí, ne na noční šichtu, co se vrací domů. V tom zmatku se tam všichni motali jako vítr v bedně.“ Zarazil se. „Počkat, a co karanténa?“

Norton si povzdechl. „Průšvih. Prohlásili, že karanténu provedli. Všichni prošli nanoskenem. Zřejmě,“ zdůraznil ironicky, „si nikdo ve Filigree Steel nevšiml, že Driscoll skenem neprošel.“

Marsalis zavrčel. „Nebo to zjistili moc pozdě a chránili si zadek.“

„Jo, každopádně karanténa čistila vnitřek prvních pár hodin. Přivezli si nějaké vybavení ze Seattlu, a než ho odtáhli, zkontrolovali trup na kontaminující látky. Pokud si ve Filigree Steel kryli zadek, věděli, že kolem oběda už budou v bezpečí.“

Zamračená Sevgi přikývla. „A než jsme se mohli začít víc hrabat ve Filigree Steel, objeví se mrtvej Ward, my usoudíme, že díky němu se do stal Merrin na břeh, a dál se s Filigree neobtěžujeme. To je pěknej bordel.“

„Klasická technika povstání,“ poznamenal Marsalis. „Naznačit jiný směr, zakrýt stopy.“

„Mohl bys to říkat trochu míň nadšeně?“

Ve výslechové místnosti už skončili. Zdenu Tovbinovou, která se ostentativně dívala na hodinky, už vyváděli ven. Rovayová zůstala uvnitř a dlouze se dívala do jednosměrného zrcadla, jako by viděla ty tři ve vedlejší místnosti.

„To je všechno, děcka,“ prohlásila.

„On to plánoval.“ Sevgi tomu pořád nemohla uvěřit. „On otevřel kryoboxy a rozerval těla na kusy jen proto, aby odvrátil pozornost.“

„Jo,“ souhlasil Marsalis a zdvihl se k odchodu. „A vy jste si všichni mysleli, že jenom zcvoknul.“

Coyle a Rovayová měli spoustu práce. Běžel kompletní virtuál smrti Joey Driscolla, včetně pečlivě vymodelovaného místa nálezu mrtvoly. Krátce se zastavili v nezměrné, reflektory ozářené modři. Driscoll na ně shlížel dolů z propletené kabeláže a jednou odulou paží zvolna mával v proudu. Interface virtuálu z místa činu hned vstřícně nabídl detail, bez kterého by se Sevgi i přes syn docela klidně obešla. Driscollovi chyběly oči a ušní lalůčky, ústa měl vyžraná do pokřiveného šklebu zaječího pysku a celý nafouklý obličej měl voskový lesk od mrtvolného tuku, který prosákl z podkoží. Sevgi viděla horší, mnohem horší věci, které každou chvíli vytáhli z Hudsonu nebo East River, ale to už bylo hrozně dávno a představa, že se v hloubi oceánu vznáší pod vodou nacucaná mrtvola, ji nutila zadržovat dech.

„Říkali jste, že technici už prohledali jeho byt, můžeme to vidět?“ zeptala se.

Coyle přikývl. „Jistě. Tady jsme hotoví?“

„Asi jo,“ opáčil Norton. Marsalis jen přikývl.

„Datový dům šest,“ řekl Coyle. Podmořská modř vzplála oslnivě bílým jasem a pak přešla do tlumených barev interiéru nájemního bytu. Driscoll si buď šetřil na něco lepšího, nebo bydlení nebylo jeho rozpočtovou prioritou. Nábytek byl funkční a opotřebovaný, na stěnách místo obrazů visely náborové plakáty, které zřejmě naznačovaly řetězec zaměstnavatelů. Z okna byl výhled na něco, co asi bylo identickou obytnou budovou na druhé straně dvacet metrů široké ulice.

Sevgi si ulehčeně vydechla.

„Ztotožnili jste genetické stopy?“ zeptala se.

„Jo.“ Rovayová pokynula a po celém pokoji, na nábytku a armaturách, se rozsvítily transparentně rudé body. „Určitě tam byl. Používal byt přinejmenším několik dní.“

Marsalis přešel k oknu a vyhlédl ven. „Viděl někdo něco? Máme svědky?“

Policistka z Pásu se zamračila. „Ne, žádné svědectví. Tyhle bloky stavěli pro imigranty. Nájemníci se tady jen otočí a lidi se staraj hlavně sami o sebe. Ze záznamů bezpečnostních kamer na chodbách toho taky moc není. Vypadá to, že jak se dostal dovnitř, zničil většinu sledovacích zařízení v bloku. Nechali to rozbitý několik týdnů.“

„Standard,“ zamumlal Marsalis.

„No jasně,“ zavrčel Coyle. „Předpokládám, že v tý vaší slavný Eurounii nemáte slumy pro zahraniční dělníky.“ Černoch po něm střelil pohledem.

„Mluvím o zničení sledovacích zařízení. Standardní procedura při proniknutí do města.“

„Aha.“

„Chcete aspoň vidět to, co máme?“ ozvala se Rovayová a pohybem ruky už v prostoru vyvolala obraz záběrů chodby. „Jasně. To nemůže škodit.“

Všichni tedy sledovali na záběrech kamery s rybím okem, jak vyzáblý Merrin s vpadlýma očima prochází halou bloku, chvíli se zamyšleně dívá do objektivu a pak odchází. Sevgi, která při tom také sledovala Marsalise, si všimla, že se trochu napjal ve chvíli, kdy si je Merrin zdánlivě prohlížel z obrazovky. Nebyla si jista, co jeho reakci vyvolalo, snad to bylo jen to, že vidí rovnocenného protivníka. Ten okamžik jí něco přepnul v hlavě, Merrin se dívá vzhůru, mrtvola Joeyho Driscolla zírá dolů, mrtvola a vrah, okna otevřená mimo čas, a jimi nahlíží smrt a zmar. Zkurvený virtuální formáty. Kopie světů, nic než duchové a strojová přesnost interface, které mezi nimi proplouvají a všechno řídí s nelidskou zručností andělů.

Náhle ji napadlo, jestli takhle nějak nevypadá ráj, o kterém mluví imámové. Duchové a andělé a žádné místo pro cokoli lidského a teplého.

„Máme tady problém,“ řekla, aby zaplašila náhlý a plíživý pocit zkázy. „Jestli se Merrin dostal z Horkanovy chlouby takhle, pak…“

„Jo.“ Coyle dokončil úvahu za ni. „Jak se ještě to samé odpoledne dostal do Ward Biosupply a vymaloval dok krví Ulyssese Warda?“

„Jak, to není až tak důležité,“ poznamenal polohlasem Marsalis, „mnohem víc by vás mělo zajímat proč.“

Coyle s Rovayovou na sebe pohlédli. Sevgi hned hlavou projel titulek. Kdo ví, proč ten zatracené] smolař zmetek dělá cokoli? Nebyla si jistá, jestli Marsalis zachytil stejný podtext.

Norton si odkašlal. „Merrin tam byl. Dokazují to satelitní snímky a záznamy z ponorky. Předpokládali jsme, že to byla shoda okolností, jeho smůla, že byl ve stejné oblasti. Zachránil Merrina z vraku a doplatil na svoji dobrotu životem.“

„Velkorysý předpoklad,“ řekl Marsalis ještě tišeji.

„Nic jsme nepředpokládali,“ ozvala se Rovayová podrážděně a z jejího hlasu byla cítit únava. Až když si to uvědomila, všimla si Sevgi, že oba policisté z Pásu vypadají, že toho moc nenaspali. „Projeli jsme Wardovy záznamy. KOLINem schváleným bezpečnostním s-džinem. Není tam žádný důkaz o spojení s Merrinem nebo Marsem.“

„Teď už jo. Možná jste jen nešli dost do hloubky.“

Coyle se naježil. „Co o tom sakra víte? To je z vás najednou polda, nebo co?“

„Tak nějak, jo.“

„Vy jste hovno, Marsalisi. Přinejlepším jste licencované] ranař, a ani ne moc dobrej, pokud jsem slyšel. Museli vás pro tuhle práci vytáhnout z vězení na Floridě, že jo?“

Marsalis se pousmál.

„Vraťme se k Wardovi,“ ozvala se rychle Rovayová. Vstoupila mezi oba muže a řečí těla mírnila Coyla a zklidňovala situaci. Sevgi to pokládala za instinktivní reakci – ve virtuálu se nemůžete poprat, ale Rovayová zřejmě zapomněla, kde je. „Změníme protokoly, možná použijeme jiného s-džina. Půjdeme hlouběji, dokud nenajdeme spojení. Teď je jasné, že se znali. Takže můžeme skoro s jistotou říct, že Ward tam plul s úmyslem vyzvednout Merrina.“

Coyle přikývl. „Jenže Merrin nespolupracoval. Neukázal se; po tom, co se mu stalo cestou z Marsu, nevěřil Wardovi ani nikomu, kdo měl s věcí něco společného. A Ward neměl dost času na to, aby ho hledal po celé lodi před tím, než se objeví Filigree Steel.“

„Nebo,“ přišla Rovayová se svým návrhem, „vlezl dovnitř, a když viděl tu spoušť, vyděsil se a utekl.“

Coyle se ušklíbl. „Jo, i tak to mohlo bejt. Každopádně si Merrin našel vlastní cestu a stejně se za Wardem vydal. Víte, jak mi to připadá? Jako pomsta.“

Sevgi se obrátila na Marsalise. „Dává ti to smysl?“

„No, znáte nás třináctky.“ Marsalis střelil pohledem po Coylovi. Napodobil lenivý jesuslandský přízvuk. „Když nás někdo nasere, chováme se naprosto iracionálně.“

Coyle nad tím mávl rukou. „Jo, něco jsem slyšel.“

„Merrin právě přežil sedm měsíců na cestě,“ připomněl Norton. „Musel sklouznout ke kanibalismu, aby přežil. To všechno proto, že někdo špatně nastavil otevření jeho kryoboxu. Jestli to dával za vinu Wardovi…“

„Nebo jestli má tady Alicia pravdu a Ward se opravdu vyděsil a vzal nohy na ramena,“ Coyle mávl rukou. „Hele, ať se na to díváte jak chcete, tenhle zme… tenhle chlapík nemá zrovna ve zvyku odpouštět. To je pomsta, hotovo dvacet.“

„Marsalisi,“ zkusila to Sevgi ještě jednou. „Ptala jsem se tě, co si myslíš. Můžeš mi odpovědět?“

S kamennou tváří se jí podíval do očí. „Co si myslím? Myslím, že tady marníme čas.“

Coyle zavrčel a Rovayová mu sevřela loket. Černoch se jejich směrem sotva podíval. Přešel virtuálním bytem a zastavil se před obrazovkou, na které zůstal zmrazený záběr Merrina mizejícího ze zorného pole kamery.

„Byl volný,“ řekl zvolna. „Vyběhl s vaším posraným privátním bezpečnostním systémem a nechal je, ať si sbírají svoje zvratky, přesně jak to naplánoval. Vodil je dokola, rozptýlil pozornost a pak se vmísil do místní populace přesně tak, jak ho to učili. Vrátit se pro Warda znamenalo odkrýt se, vyjít z úkrytu.“ Dlouze a zamyšleně se zadíval na Coyla. „Když operujete na nepřátelském území, neriskujete kvůli něčemu, jako je pomsta.“

„Jasně,“ přitakal Coyle. „Váš druh to prostě nechá být. Ať si to ti lidi, co ho nechali ve vesmíru, vyřeší se svým svědomím.“

„Kdo mluvil o tom, že to necháme být?“ opáčil Marsalis a nepříjemně se usmál. „Můj druh ví, jak čekat, dobytku. Můj druh by nechal ty lidi žít s vědomím, že přijdeme, nechali bychom je probouzet se každé ráno s tím…“

„Jak jste mi to řekl?“ Coylovi chvilku trvalo, než mu došlo, jakou urážku právě slyšel. „Slyšel jste mě.“

„Vy dva toho nechte,“ štěkla Sevgi. „Řekl jsi, že to není pomsta, Marsalisi. Co to tedy je?“

„Já nevím, co to je,“ odpověděl černoch podrážděně. „Nejsem Merrin, a na rozdíl od toho, co si tady náš kamarád myslí, ne všichni s genetickou variantou třináct uvažujou úplně stejně.“

„To ne, ale měli jste podobný výcvik,“ vložil se do sporu Norton, „a to musí mít nějaký význam. Říkáte, že jeho trénink vylučuje impulzivní pomstu. Co by mu v téhle situaci přikazoval?“

„Možná jen potřeboval Warda umlčet,“ nadhodila Rovayová. „Zakrýt ústup. Jestli Ward mluvil…“

Sevgi zavrtěla hlavou. „Tohle nesedí. Ward není dost vysoko na žebříčku. Biomagnáti, co se sami vypracovali, se nepřetrhnou, aby něco zařizovali na Marsu, dokonce ani ti z Kalifornie. Jestli do toho byl Ward zapletený, tak byl jen pěšák. Najali ho, aby vytáhl Merrina z Pacifiku, a předal ho dál. Konec. Věděl jen to málo, co se mu muselo říct.“

„Dobře,“ protáhl Coyle. „Ale musel znát žebříček velení, alespoň nejbližší úrovně. Díváme se na to blbě. Merrin nepřišel Warda umlčet, chtěl z něho něco dostat. Jména lidí, co vydávali rozkazy.“

Norton se zatvářil radostně. „Myslíte, že Merrin dostal svůj seznam vražd od něho?“

„Sotva.“ Marsalis bloumal virtuálním bytem jako někdo, kdo hledá skrytý východ někam k lepším zítřkům. „Podle toho, jak Merrin běhal sem a tam přes hranice, je jasné, že pracuje na základě částečných nebo útržkových vědomostí. Ať dostal od Warda cokoli, seznam to nebyl.“

„Třeba to nebyl celý seznam,“ řekl Norton s nadějí v hlase. „Možná měl Ward jenom několik prvních jmen.“

„Mezi Wardem a Whitlockem není žádné spojení,“ připomenula Rovayová.

„Ani mezi ním a Montesovou,“ dodal Coyle.

Norton si vzdychl. „Jistě. Nebo jakoukoli vraždou v Jesuslandu, pokud víme. Škoda, bylo by fajn, kdybychom se pro změnu někam hnuli.“

„Jo, ale proto musíte hledat na správném místě,“ řekl Marsalis a mávl rukou kolem. „A jak jsem už řekl, tady jen marníme čas.“

Coyle našpulil rty. „Pak by vám snad nemuselo být na obtíž vysvětlit nám, jak bychom ten čas mohli strávit účelněji.“

„Kromě toho, že bychom se vrátili na altiplano a zmáčkli Manca Bambarena?“ Pokrčení ramenou. Marsalisův a Sevgin pohled se zkřížily jako dva meče. „No, třeba si můžete položit otázku, proč se ty těla najednou objevujou právě teď, když šlapeme na kuří oka familias. Můžete se zají mat, proč to trvalo skoro šest měsíců, než někdo začal čmuchat kolem biozařízení poblíž místa dopadu…“

„Kdo je sakra ten Bambaren?“ dožadovala se Rovayová vysvětlení. Sjela pohledem na Nortona a pak na Sevgi. Ta jen unaveně zavrtěla hlavou. Neptejte se.

Coyle se teď už šklebil naplno. „Důvod, proč trvalo pět měsíců, než se našlo tohle tělo – když pomineme geneticky posílenou paranoiu – je ten, že firma, která se stará o údržbu hlubinných plošin Ward Biosupply, to dělá dvakrát do roka. Daskeen Azul. Mají základnu na družstevní lodi Bulgakovova kočka. Právě připluli.“

„Myslíte si, že jsem paranoidní?“ zeptal se Marsalis zase s tím milým úsměvem.

Urostlý policajt si odfrkl. „Chcete mě nasrat? Vás už paranoidního udělali, Marsalisi.“

Norton si odkašlal. „Myslím…“

„Ne, řekneme si to pěkně na rovinu.“ Coyle namířil prst na Marsalise. „Nesnáším váš druh, Marsalisi, pokud vám to nějak uniklo. Nemám vás rád a doufám, že na veřejnosti budete chodit jen s vlčím železem na noze. Ale to není moje věc.“

„Ne, to ne,“ skočil mu do řeči Norton. „Tak proč se ne…“

„Ještě jsem neskončil.“

Marsalis policistu klidně pozoroval. Odhaduje ho, uvědomila si Sevgi.

„Tohle je vyšetřování státní policie Pásu,“ prohlásil Coyle. „Ne nějaká střílečka naslepo na Středním východě. Jsme tu od chytání zločinců, nemáme je vraždit…“

„Ano. Ale přesto to vypadá, že jste Merrina ještě nechytili.“

Coyle vycenil zuby. „Jo. Tohohle jsme ještě nechytili. Ale chytíme. A až ho…“

„Royi,“ to bylo poprvé, co Sevgi slyšela Rovayovou vyslovit křestní jméno jejího partnera. „Sklapni už.“

„Ne, AI, ta nafoukanost mi už leze krkem. Musím to říct.“ Coyle ostře pohlédl na Sevgi a Nortona a pak zase utkvěl pohledem na třináctce. „Jestli se tady vaši šéfové z KOLINu rozhodnou Merrina bez soudu popravit, až ho chytíme, pak si asi vyžádáme váš profesionální názor. Zatím ale držte na uzdě svoje zmet… geneticky posílený sklony a nechte nás pracovat.“

Když domluvil, jako by mezi nimi vyrostla stěna ticha, na kterou jeho poslední slova dopadla jako oblázky na evercret. Sevgi si se synem zdůrazněnou jistotou uvědomila, že mimo virtuál by z toho byla rvačka tak jistě, jako že z čerstvé rány krev vytryskne. Marsalis a policista se navzájem dívali do očí, jako by nic jiného kolem neexistovalo. Ve tváři Rovayové zachytila něco, čemu nerozuměla. Byla ztuhlá, jako by nedokázala udělat poslední krok před činem. Norton se třásl bezmocným vztekem. A ona, Sevgi, sledovala, jak se situace zhoršuje… „Dobře,“ řekl sotva slyšitelně Marsalis.

Sevgi myslela, že je to všechno. Už otvírala ústa, ale černoch pokračoval.

„Jen pár věcí.“ Mluvil stále tiše a laskavě, jako když přebírá bavlnu. „Za prvé, jestli si myslíte, že Allena Merrina dostanete jinak než mrtvého, nežijete v reálném světě. Nikdo z vás. A za druhé, Royi, jestli se mnou budete v reálném světě někdy mluvit takhle, zařídím vám pobyt na jednotce intenzivní péče.“

„Hej, tak chceš se mnou jít ven?“ vybuchl policista.

„Velice rád.“ Ale Sevgi měla zvláštní pocit, že Marsalis při tom sotva postřehnutelně zavrtěl hlavou. „Ale to se nestane. Chci, abyste si zapamatoval jedno jméno, Royi. Sutherland. Isaac Sutherland. Dneska vám zachránil život.“

V následujícím okamžiku zmizel.

V záblesku virtuálního světla, s nímž je zanechal v prázdném bytě, zmizel i Merrinův zastavený záběr a stovky rudých značek po jeho přítomnosti.

Třicet čtyři

Kupodivu to byla právě Rovayová, kdo ho šel najít. Když ho našla, už naštvaně neprocházel policejním sídlem na Alcatrazu, ale nervózně postával na vnějším ochozu v západní části komplexu. Našla ho, jak se opírá o zábradlí a zírá přes hladinu s bělavými hřbety vln k ústí zátoky, přes kterou se klenul rezavě zbarvený oblouk zavěšeného mostu. Proti modré obloze se zdvihala líně plynoucí stěna mlhy jako bělavá cukrová vata. „Stačí vám tolik vody?“ zeptala se.

Střelil po ní zvědavým pohledem. „Už jsem zpátky dost dlouho.“

„Jo, já vím.“ Rovayová se opřela o zábradlí vedle, něho. „Mám bratrance ve Freeportu, když byl mladší, strávil na Marsu šest let. Pedolog. Dva tři roky a stačí to. Říkal, že si pak už nikdy nezvyknete na tolik vody, ať jste zpátky, jak dlouho chcete.“

„Možná on. Každý to snáší jinak.“

„Chybí vám to?“

Znovu se na ni podíval. „Co chcete, Rovayová?“

„Říká, že mu chybí nebe,“ pokračovala neutrálně, jako by nic neřekl. „Noční nebe, víte? Krajina s blízkým horizontem, říká, že to vypadá jako nábytek nacpaný do skladiště, které je pro to všechno moc malé. A všechny ty hvězdy. Říká, že je to jako byste všichni tábořili společně, jako byste patřili k jedné armádě nebo něčemu takovému. Vy a všechny lidské bytosti, které znáte, jsou na planetě s vámi, všechny mají stejný důvod tam být, všichni děláte něco smysluplného.“

Carl zabručel.

„Měl jste někdy takový pocit?“

„Ne.“

Řekl to mnohem příkřeji, než měl v úmyslu. Vzdychl si a rozevřel dlaně opřené o zábradlí. „Nezapomeňte, že jsem třináctka. My netrpíme potřebou být užiteční, kterou máte vy lidi. Nejsme nastavení na skupinovou harmonii.“

„Jo, ale vy vaše nastavení nenecháváte pokaždé rozhodovat o tom, co dělat, ne?“

„Možná, že ne, ale řekl bych, že čas od času se mu vyplatí naslouchat. Pokud chcete být někdy šťastný, asi tak.“

Rovayová se opřela zády o zábradlí, zaklonila se a zahákla se pažemi. „Myslím, že jsem někde četla, že na to není nastavený nikdo. Být šťastný. Prý je to jen vedlejší chemický produkt nějaké funkce, trik dostat vás tam, kde vás geny chtějí mít.“

Jeho pohled sklouzl, přilákaný mrštností, s jakou se otočila. Viděl ji z profilu, štíhlé tělo s vysokými ňadry a dlouhými stehny, tmavá, zářící tvář. Vítr od zátoky se jí probíral vlasy a tiskl jí je k hlavě.

„S Coylem si nedělejte hlavu,“ řekla s pohledem upřeným mimo.

„Nedělám.“

Usmála se. „Dobře. Já jen pro jistotu. Víte, tady v Pásu moc třináctek nemíváme. Občas se objeví, my je chytíme a vyprovodíme. Strčíme je do Cimarronu nebo Tanany. Jesusland je výborné místo na vývoz všeho, co si nechcete skladovat na dvorku. Nezpracovatelný nukleární odpad, odpad z nanotechnických testů, omyly vědeckého výzkumu. Republika to od nás bere za zlomek toho, co by nás stálo zpracování.“

„Já vím.“

„Jo, vy máte na triku pár zběhů z Cimarronu, že jo?“

„Šest,“ zamyslel se. „Sedm, jestli počítáte Erica Sundersena vloni. Utekl cestou, nikdy vlastně v Cimarronu nebyl.“

„Jo, na toho si vzpomínám. Ten chlapík, co vyzkratoval autokoptéru, že jo?“

„Jo.“

„Vy jste ho tam přivedl?“

„Ne,“ odpověděl stroze. Eric Sundersen zemřel pod palbou automatických pušek v ulicích Minneapolisu. Běžná policejní praxe a taktika, zřejmě si ho spletli s místním drogovým dealerem. Carl tou dobou sledoval falešnou stopu do Juarezu. Vrátil se domů s úhradou jednodenních výdajů a menšími řeznými ranami od břitvy, které utržil při rvačce, když se příliš vyptával v nesprávném baru. „Tohohle jsem minul.“

„Vážně?“ Rovayová se vyšvihla na zábradlí. „No, jak jsem říkala. Nikdo z nás tu na vás není moc zvyklý. Coyle má přesně ten samý názor na to, co je dobré a co ne, jako většina lidí v Pásu. A při tom bordelu, co Merrin udělal na lodi… Coyle je prostě polda a nechce vidět další krev na ulicích.“

„Chcete se za něho omlouvat? Tak je to?“

Ušklíbla se. „Snažím se jen zajistit, že se vy dva nezabijete dřív, než to doděláme.“

Povytáhl jedno obočí. „Můžu vám zaručit, že mě Coyle nezabije.“

„Jo,“ přikývla a sevřela rty. „Jenom abyste věděl, je to můj parťák. Jestli se něco semele, nebudu stát stranou.“

Nechal to sednout, čekal, jestli už skončila a nechá ho tady samotného se svou výhrůžkou. Když to neudělala, znovu si vzdychl.

„Tak dobře, Rovayová, vyhrála jste. Běžte říct tomu svému dobrému, čestnému a soucitnému parťákovi, že když si bude příště trochu víc dávat pozor na slovo zmetek, nechám ho na pokoji.“

„Já vím, mrzí mě to.“

„Nemusí. Vy jste to neřekla.“

Zaváhala. „Nemám to slovo ráda stejně jako vy. Jenom, jak jsem říkala, nemáme tu…“

„Jo, já vím. Nemáte tady v Pásu tolik takových, jako jsem já, takže Coyle je zvyklý házet kolem sebe slova a nic se neděje. Nedělejte si starosti, jinde to není o moc lepší.“

„Kromě Marsu?“

Trochu se sehnul, aby na ni pořádně viděl. ^

„Mars? Ten váš bratranec asi něco zasel, ne? O co jde, chystáte se tam?“

Nepohlédla mu do očí. „Nic takového. Jenom Enrique, můj bratranec, mluvil hodně o tom, že tam s třináctkami nikdo problém nemá. Spíš tam mají postavení celebritní menšiny.“

Carl zabručel. „Na prd menšiny, řekl bych. Připadá mi, že váš bratrance Enrique má pořádnej záchvat nostalgie. To je běžná věc, když se dostanete v pořádku zpátky, ale všimněte si, že většina se už na další turnus nehlásí. A on taky ne, mám pravdu?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že by chtěl, asi by tam chtěl zůstat dýl, možná se ani nevracet. Ale začal se bát. Neřekl mi to přímo, ale je to poznat podle toho, co říká.“

„No jo, tam se začnete bát snadno,“ přiznal Carl zdráhávě.

„I třináctky?“

Pokrčil rameny. „Je pravda, že my se tak bát neumíme. Ale tohle je něco hlubšího, to není strach z něčeho. Přichází to zevnitř. Bez varování, není to konkrétní. Prostě jenom pocit.“

„Jaký pocit?“

Carl se ušklíbl, když si na to vzpomněl. „Pocit, že tam nepatříte. Že byste tam neměla být. Jako kdybyste byla v cizím domě bez vědomí majitele a věděla, že se může každou chvíli vrátit.“

„Veliké zlé marťanské nestvůry?“

„Neřekl jsem, že to dává smysl.“ Zadíval se na most. Jižní věž se už téměř ztrácela v postupující mlze. Pod hlavní oblouk se natahovala plazivá chapadla. „Říká se, že to dělá gravitace a blízký horizont. Spouští to strach o přežití. Možná je to pravda.“

„Myslíte, že jste se s tím vyrovnal líp?“ Udělala rozpačité gesto. „Protože... protože jste to, co jste?“

Teď se zamračil. „Co ode mě chcete slyšet, Rovayová? O co vám doopravdy jde?“

„Ale, jen si povídáme. Chcete být sám? Stačí říct. Dojde mi to, když mi to omlátíte o hlavu.“

Carlovi lehce zacukaly koutky.

„Perete se s tím, snažíte se najít rovnováhu,“ řekl. „Strach se překlopí do rozjaření. Slabost se změní v sílu, pohání vás, abyste se mohla postavit čemukoli, před čím vás varuje strach o přežití. Namísto aby vám bylo zle, začínáte se cítit dobře.“ Zadíval se na hřbety svých rukou svírajících zábradlí. „Za čas se z toho stane něco jako návyk.“

„Myslíte, že jsou rádi, že vás mají na Marsu?“

„Rovayová, oni jsou rádi, že na Marsu mají vůbec někoho. Kvalifikovaní pracovníci se vrací většinou hned, jak jim skončí turnus – váš bratranec musí být drsná nátura, že vydržel dva turnusy – a u trvalých osadníků je ohromný výskyt mentálních poruch, a to jsou dělňasové a bývalí dělňasové, kteří jsou zvyklí, takže se zdá, že v tomhle není velký rozdíl. A výsledek – nikdy tam není dost pracovních sil, nikdy není dost odborníků nebo aspoň lidského materiálu, který by se vyškolil. Takže se smíří s faktem, že jste zmetek a sociopat, pokud si myslí, že dokážete vydělat víc, než stojí doprava vaší váhy.“ Trpký úsměv. „A to my většinou dokážeme.“

Policistka přikývla, jako by si sama pro sebe něco potvrdila.

„Říká se, že Číňani pěstují novou variantu pro Mars. Proti chartě. Věříte tomu?“

„U těch parchantů z Pekingu bych věřil všemu. Při ovládání největší světové ekonomiky šlápnete na pár lidských práv.“

„Všiml jste si něčeho? Myslím, když jste tam byl.“

Carl zavrtěl hlavou. „Na Marsu moc Číňanů nepotkáte. Většinou se usadili dole v Hellas a kolem Utopie. Daleko od Bradbury nebo Wellsu. Tam se moc nedostanete, pokud nemáte nějaký zvláštní důvod jet se tam podívat.“

Oba chvíli pozorovali stříbřitě zpěněné hřebeny vln.

„Opravdu jsem uvažovala, že tam půjdu,“ řekla nakonec. „Když se Enrique vrátil, byla jsem mladší, sotva devatenáct. Chtěla jsem trochu studovat a pak se upsat na tři turnusy.“

„Co se stalo?“

Zasmála se. „Život se stal. Jeden z těch snů, které musíte odsunout.“

„Asi jste o moc nepřišla.“

„Ale vy jste šel.“

„Šel jsem, protože další možností byla internace.“ Hlavou mu bleskla vzpomínka na Nevantovy posměšky. „A vrátil jsem se tak rychle, jak to jen šlo. Neměla byste věřit všemu, co vám bratranec vypráví. Ve zpětném zrcátku to vždycky vypadá o moc líp. Po většinu času je Mars je jen studeným, drsným místem, kam nikdy nebudete patřit, ať se snažíte, jak chcete.“

Rovayová pokrčila rameny.

„Jo, tak dobře.“ Tváří jí přelétl krátký, tvrdý úsměv, ale její hlas byl tichý a plný vědoucího policejního klidu. „Myslíte, že na Zemi je to jinak, Marsalisi? Myslíte, že vám někdy dovolí, abyste sem patřil?“

A na tohle neměl odpověď. Jen stál a pozoroval mizející most, dokud se Rovayová neodstrčila od zábradlí a nedotkla se jeho paže. „Tak šup,“ řekla kamarádsky. „Zpátky do práce.“ Na případu Horkanovy chlouby pracovali v uzavřeném kancelářském apartmá v dolních patrech policejního komplexu Alcatraz. Stínění masivních konstrukcí nad nimi zajišťovalo zabezpečení dat, přenosové systémy v obou směrech používaly standardní Marstech kódování a veškeré vybavení apartmá bylo pospojováno jako ruka silnými svazky opravdových kabelů. Kancelářím to dodávalo historický nádech, který dobře ladil s drsnými pískovanými kamennými stěnami a podzemním chladem, jenž z nich vyzařoval. Sevgi seděla ve velitelském křesle, dívala se na hrubě přitesané zdivo rohu a snažila se nepodívat se na Marsalise. Byla naštvaná sama na sebe kvůli tlaku, který se jí usídlil v břiše, když dovnitř vešla Rovayová s černochem v závěsu.

„Coyle a Norton šli za Tsaiem,“ řekla jim. „Chtějí zamluvit s-džina, a jakmile ho dostanou, sjet nový model spojení Warda a obětí.“

Rovayová pokývla a zastavila se u svého stolu, kde se s minimálním nadšením začala probírat stohem papírů. Sevgi se obrátila k Marsalisovi. „Je tady soubor z Marsu, který bys asi rád viděl. Když jsme byli v Istanbulu, Norton se zřejmě spojil s Kolonií a přiměl je vytáhnout Gutierreze. Chceš to dát na monitor?“

Zdálo se jí, že se krátce napjal, ale on jen pokrčil rameny. „Myslíš, že to za to stojí?“

„Nevím,“ opáčila kysele. „Ještě jsem to neviděla.“

„Pravděpodobnost, že by Kolonie něco dostala ze starého člena familia, jako je Gutierrez, je mizivá.“

„Ale to není podstatné,“ ozvala se Rovayová z druhé strany místnosti, aniž zdvihla oči od papírů. „Polda vám řekne, že právě to, co někdo nepoví, může hodně pomoct.“

„Hm, přesně tak,“ zavrčela podrážděně Sevgi.

Marsalis přejel obě ženy útrpným pohledem.

„Tak dobře. Podíváme se na tu pitomost společně,“ prohlásil příkře.

Ale v promítací místnosti viděla, jak rychle se podrážděnost změnila v upřený pohled, který se dal zaměnit s nudou, kdyby ho nebyla viděla už tehdy, když se v New Yorku díval za třetím bruslařem, kterého se mu nepodařilo zabít. Nevěděla přesně, na co se Marsalis zaměřuje – soubor byl standardním děleným záznamem z výslechu, na LCLS displeji bylo šest nebo sedm obrazů. Záběr zepředu na Gutierreze, tvář a tělo nad deskou stolu, životní funkce se průběžně zobrazovaly v dolní části, zmenšené záběry celé výslechové místnosti ze dvou nebo tří různých úhlů, hlasové profily dole vlevo. Podle policejního zvyku projela detaily v náhodném pořadí. Ale kdyby měla hádat, řekla by, že třináctka po jejím boku pohledem provrtává trochu vyzáblou, sluncem ošlehanou tvář hackera familia, který klidně seděl a během výslechu pokuřoval.

„Oni mu tam dovolili cigarety?“ vyjela pobouřeně Rovayová.

„To vlastně nejsou cigarety,“ opáčila trpělivě Sevgi. Když to viděla poprvé, také ji to trochu šokovalo. „To je gill. Jako v osadnických filmech. Chemická reakce, co místo spalování kyslíku kyslík uvolňuje. Něco jako plicní nabíječka.“

Rovayová luskla prsty. „No jo. Kwame Oviedo má vždycky jednu v koutku, prakticky v každé scéně z trilogie Hrdinové Vysočiny.“

Sevgi přikývla. „Jo, stejně Marisa Mansourová. Dokonce i v Marťanské královně, kde to je docela…“

„Neměli bysme se dívat na tohle?“ ozval se Marsalis hlasitě.

Sevgi významně povytáhla obočí a obě se otočily k obrazovce. Gutierrez pohodlně zapadl do role chladného kariérního kriminálníka. Mluvil táhlým kečuánským dialektem z Vysočiny – jazykový monitor v pravé dolní části obrazovky se strojovou rychlostí nabízel simultánní titulky v amangličtině, ale pro vyšetřovatele to musela být dřina. Aby tam člověk mohl rozumně fungovat jako policista, předpokládala Sevgi, musel pochytit něco z pouliční kečuánštiny, ale na těchhle bylo vidět, že mají potíže. Stále sklouzávali do amangličtiny nebo španělštiny – podle záznamů Gutierrez oba jazyky dobře ovládal – stále poslouchali, co jim našeptávají černá sluchátka v uších. Hacker se šklebil.

„Hele, Nicky, nech těch keců,“ řekl zřejmě. „Máte na mě úplný prd. Dřív nebo pozdějc mě musíte nechat zavolat. Tak proč to nezkrátit a neudělat to hned?“

Důstojnice, která seděla na druhé straně stolu, se opřela v židli a zabodla do bývalého hackera vážný pohled.

„Myslím, že jsi zapomněl, Frankline, na které jsi planetě. Můžeš si zavolat, až já řeknu, že můžeš.“

Její kolega vstal ze židle a pomalým krokem začal obcházet stůl. Gutierrez zaklonil hlavu, chvilku sledoval jeho pohyb, potáhl, vypustil do vzduchu dlouhý kouřový chochol a zadíval se zpět na ženu za stolem. Zavrtěl hlavou.

„Ty přece víš, Nicky, že ke mně vlítli a vytáhli mě ještě před snídaní.“

Druhý policajt mu dal plnou silou facku za ucho. Gill vylétl obloukem. Gutierrez jej v nízké gravitaci následoval i se židlí. Náraz plastu na evercret, měkké heknutí. Rovayová sebou trhla – Sevgi to zahlédla koutkem oka přes dvě sedadla. Gutierrez na obrazovce se přestal kutálet a policista už byl u něho. Hacker zmateně kroutil hlavou a snažil se postavit – útočník ho sevřel svalnatou paží kolem krku a zvedl ho na nohy. Důstojnice to lhostejně sledovala.

„Špatně, zmrde,“ zasyčel policista do neohlušeného ucha. „Hele, my tady v tom máme hodně volnou ruku. Víme, že ses pořádně povrtal v Horkanově chloubě. Z KOLINu toho máme tolik, že tvoji kamarádíčkové ve Wellsu nebudou vědět, co s tím. Řek bych, že si tě tu necháme tak aspoň dva tejdny.“

Hacker zachrchlal nějakou odpověď. „Reyesi,“ naskočilo v titulcích, „zase si pleteš svý erotický sny se skutečností.“

Policajt v úšklebku vycenil zuby. Hmátl dolů a sevřel Gutierreze v rozkroku. Zakroutil. Hacker tlumeně zaskučel.

„To může…“ zamumlala Rovayová.

Marsalis natočil hlavu jejím směrem a zachytil její pohled. „Policie Kolonie. Jo, ten může.“

Důstojnice nepatrně pohnula hlavou. Její kolega pustil Gutierrezova varlata a hodil hackerem na stůl jako s pytlem prádla. Ležel, obličej na stranu a vzduch mu sípavě hvízdal mezi zuby. Policista jménem Reyes pevně přitiskl otevřenou dlaň na krk podezřelého, přitlačil a naklonil se těsně k němu.

„Měl by ses kurva naučit chování, Frankline,“ řekl konverzačním tónem. „Podle toho, co mi řekli, na tebe můžeme vyplácat celej letošní kompenzační rozpočet.“ Pohlédl na ženu. „Co se teď platí za rozbitý koule, Nicky?“

Důstojnice pokrčila rameny. „Třicet sedm litrů.“

Reyes se znovu zašklebil. „Fajn. To je za každou?“

„Ne, za obě.“ Žena se mírně předklonila. „Slyšela jsem, že regenerační chirurgie je pěkný svinstvo, Frankline. Nic, čím bys chtěl projít až do konce.“

„Jo, a co kdybys s náma pro změnu mluvil anglicky?“ Reyes svoji prosbu zdůraznil tím, že tvrdě přejel hackerovi dlaní přes tvář, jako by ji otíral. Znechuceně se ušklíbl. „Protože všichni víme, že to docela umíš. Strč si na čas to vřeštění z Vysočiny někam. Udělej nám tu malou laskavost, co? Možná pak nechám tvoje cojones v celku.“

Ustoupil. Gutierrez vydal vysoký zvuk. Sevgi si nevěřícně uvědomila, že je to smích. Hacker se tiše chechtal.

Reyes se nad ním znovu sklonil. „Máš z něčeho srandu, pendejo?“

Gutierrez se postavil. Uhladil si oblek a pokývl, jako by mu právě něco rozumně vysvětlil. Sevgi věděla, že mu stále musí příšerně zvonit v uchu.

„Pouze dialog.“ Mluvil anglicky s lehkým přízvukem, ale jinak bezchybně. „Říkáte, že mě můžete držet, jak dlouho chcete. Dobře, beru to. Nicky, nechceš si uvázat toho svýho psa?“

Reyes se napjal, ale žena znovu téměř neznatelně pohnula hlavou a uvolnila se. Gutierrez se opatrně a s bolestivým výrazem posadil. Zašátral po kapsách, vytáhl balíček gillů a jeden si strčil do úst. Ukroutil konec a potáhl, aby se rozhořel. Vydechl kouř nosem a ústy. Sevgi měla za to, že získává čas. Hacker pokrčil rameny.

„Tak co chcete vědět?“

„Horkanova chlouba,“ řekl Reyes klidně,

„Jo, už jsi říkal. Veliká loď, vracela se vloni. Říká se, že spadla do moře.“ Vyfoukl bledý kouř. „A co?“

„Proč jsi to udělal?“

„Proč jsem udělal co?“

Policisté si teatrálně vyměnili rozčílené pohledy. Reyes udělal několik kroků a výhružně zvedl ruce.

„Počkej,“ řekla žena. Po těch signálech, které si vyměnili, to bylo hodně hrané.

„Jo, počkej,“ souhlasil Gutierrez. „To mi chcete přišít selhání systému na jiný planetě? Tehdy mi sice bylo fajn, ale ne zas tak moc fajn.“

„Zrovna tohle se nám nedoneslo,“ zavrčel Reyes. „A co přesně se vám doneslo?“

„Proč nám to neřekneš, pendejo?“

Gutierrez naklonil hlavu na stranu. „Proč já vám neřeknu, co se vám doneslo? To jsem snad telepat?“

„Hele, ty zmrde…“

Marsalis zlostně zavrčel. Sevgi s ním sotva mohla nesouhlasit. V Kolonii to neuvěřitelně mršili.

Přesto to vydrželi. Následovalo ještě několik kol výslechu a pokaždé, když dosáhli třetího stupně, zase polevili. Gutierrez nabíral sílu z kouře gillu a krátkých přestávek, aby pak snášel následující Reyesovu brutalitu. Neustoupil ani o milimetr. Když skončili, kulhal, měl rozbitá ústa, modřinu pod okem a držel si vymknuté zápěstí. Cestou z výslechové místnosti věnoval jedné z kamer krvavý úsměv. Jakmile vyšel na chodbu, monitor životních funkcí zhasl a důstojnice formálně ukončila výslech. Obrazovka ztmavla.

Marsalis si povzdechl. „Má dušička pokoj?“

„Měla by, kdybys mi řekl, na co myslíš.“

„Na co myslím? Na trochu profesionálního mučení s elektrodami a psychotropními látkami. Gutierrez neřekne Kolonii nic, co by za něco stálo. Jak je to staré?“

„Pár dní. Norton vydal zatykač tu noc, co jsme letěli do Istanbulu.“

„Ještě ho mají v práci?“

„Pochybuju. To je všechno, co máme. Sotva ho víc zmáčknou, pokud od nás nedostanou něco solidního.“

„Jo, ale i tak budou zřejmě jen marnit čas. Na Zemi nebo na Marsu, familias do takových chlápků hodně investovaly. Dostávají stejné synaptické kondicionování, jaké najdete u biotechnologií pro tajné operace. Dřív než vyzradíte informaci, máte z mozku horkou kaši.“

„Vážně si myslíte, že by mohl mít něco takového?“ zeptala se mírně vykulená Rovayová.

„Kdybych ho řídil já, vestavěl bych mu to už před lety.“ Marsalis se protáhl v sedadle a zívl. „K tomu si uvědomte, že Gutierrez je hacker. Tihle maníci žijou virtuálem, celý život tráví tím, že se odpojují od muk reálného života. Jestli mají něco zmáknuté, pak je to distancování se od vlastního těla. V počátcích, když technologie byla nová a propojení bylo mnohem složitější než dnes, spousta z nich umřela na takové blbosti, jako je dehydratace, nebo uhořeli, protože neslyšeli požární poplach. Pamatuju se, že mi Gutierrez jednou řekl: Hele, bolestí ti tělo dává najevo, že to, co děláš, bude něco stát – ty prostě jen musíš jít a zaplatit účet. Tohle je nejtvrdší parchant, jakého jste kdy viděli vejít do výslechový místnosti. A s familias za zády nemá strach ani ze zranění, protože ví, že se to dá spravit.“

„Umírání se snad bojí,“ ozvala se ostře Sevgi.

„Jo, a to je část vašeho problému. Koukněte, policie v Kolonii je opravdu parta mlátiček, ale nemůžou vás zabít, snad jen nešťastnou náhodou. Ale lidi, pro které Gutierrez pracuje, familias, to je úplně jiný kafe. Když si budou myslet, že mluvil, nebo jen že mohl mluvit, odstraní ho bez nejmenších problémů. A on to ví. Takže Gutierrez se bojí umírání jako každý druhý. Ale musíte umět hrozbu splnit.“

Chvíli seděli a dívali se na prázdnou LCLS obrazovku. Sevgi pohlédla na Rovayovou.

„Nechala byste nás chvilku?“ požádala ji.

„Ne,“ řekl, jakmile osaměli. „Neříkám…“

„Vím přesně, co chceš říct, a hezky rychle na to zapomeň. Jsou přece na Marsu, Ertekinová. Viděla jsi záběry. Myslíš, že můžu Gutierreze vyděsit ještě víc na vzdálenost dvou set padesáti milionů kilometrů?“

„Jo, myslím, že můžeš,“ odpověděla umíněně.

Zavrtěl hlavou a jeho hlas už zněl podrážděně. „A proč?“

„Protože ty a Gutierrez máte společnou minulost. Jsem polda, Marsalisi. Dělám to jedenáct let, tak uznej, že mám zkušenosti. Viděla jsem, co to s tebou udělalo, když jeho jméno vyskočilo ze skenu s-džina. Viděla jsem, jak jsi ho teď sledoval na obrazovce.“ Zhluboka se nadechla a zase vydechla. „Gutierrez zařídil, aby ses probudil během letu na lodi Felipe Souza, co?“

„Co?“ Jeho hlas teď neměl vůbec žádný výraz.

„Ale jo.“ Jeho strnulost jí dodávala jistotu. „Mezi tebou a Merrinem je příliš mnoho podobností. Jak to vidím, měl jsi s Gutierrezem nějakou dohodu kolem výhry v loterii, ale jemu se nakonec nelíbilo, co mu to hodilo. Poslal tě domů s malým kopancem na rozloučenou. Pohrál si s tvojí hlavou a nechal tě tam vzbudit, možná doufal, že se zblázníš dřív, než tě zachrání. Takhle to bylo?“

Pootočil se k ní, hlavu stále opřenou o opěradlo sedadla. Podíval se na ni a ona se ho najednou, po dlouhé době, zase bála.

„Jo, ty jsi polda,“ řekl bezvýrazně. „Máš to všechno pohromadě, tak na co mě potřebuješ?“

Vyskočila, došla k obrazovce a tam se otočila zpět. Říkala si, že to není ústup.

„Potřebuju tě na to, aby ses podíval na Gutierreze tak, jako ses podíval na mě. Podívej se mu do očí a řekni mu, že ho zabiješ, jestli nám neřekne, co chceme vědět.“

„To je teď běžný postup u newyorské policie?“

V tu chvíli byla zpátky na ranním poli za New Yorkem a cítila dávivý pach rozkládajícího se masa. Podezíravé pohledy vyšetřovatelů z Vnitřního.

„Trhni si.“

„Hele. Vždyť nevyděsím ani tebe. A to jsi se mnou v jedné místnosti. Jak mám vyděsit Gutierreze na Marsu?“

„Přece víš, o čem mluvím.“

Vzdychl si. „Jo, vím, o čem mluvíš. Mluvíš o mýtech, mám pravdu? Myslíš si, že když je Gutierrez nadšenej pro třináctky, beze zbytku věří těm kecům o nesmiřitelných genetických bojovnících? Ale tohle je Mars, Sevgi. To jsou stovky milionů kilometrů prázdnýho prostoru, přes kterej se bez povolení nedostaneš. Nechápeš, co to dělá s lidskými imperativy, na kterých staví Jacobsen? Co to dělá s láskou, loajalitou, důvěrou a pomstou? Mars není jenom jinej svět, je to sakra jinej život. Co se stane tam, to tam taky zůstane. Když se vrátíš, necháš ho za sebou. Je to jako sen, ze kterého se probudíš. Gutierrez mi pomohl domů. V životě neuvěří tomu, že se vrátím jen proto, abych ho zabil za to, co udělal, a už vůbec ne abych ho vyděsil kvůli vám.“

„Mohl by uvěřit, že to zařídíš. Že někomu zaplatíš, aby to tam na druhém konci udělal.“

„Někomu, kdo se nebojí familias?“

Na vteřinu zaváhala. „Jsou možnosti…“

„Jo, jo, to vím. Nepochybuju, že KOLIN pro mě schrastí speciální jednotku, když Norton zavolá na správný čísla. Ale Gutierrez ví, že si zabíjím sám. V tom ho nepodfouknu. A víš co, Sevgi? Dokonce i kdybych si myslel, že to můžu udělat, neudělal bych to.“

Poslední slova mu zaskřípěla v ústech, jako když se brzdí na štěrku. Sevgi si všimla, jak ztuhl. „Proč ne?“

„Protože je to blbost. Ten čurák nás vodí za nos tady, a to nemá nic společného s tím, co se možná stalo nebo nestalo na Marsu. Hledáme na špatných místech.“

„Do Arequipy už nejedu.“

„Dobře, můžeme začít trochu blíž. Třeba se trochu blíž podívat na tvýho kámoše Nortona.“

Rozhostilo se ticho. Sevgi si založila ruce na prsou a opřela se o opěradlo sedadla.

„Co má tohle sakra znamenat?“

Pokrčil rameny. „Přeber si to sama. Kdo jiný věděl, kde v New Yorku spím, když na nás ráno zaútočili bruslaři? Kdo ti volal přesně ve chvíli, kdy nás přepadli na cestě do Arequipy? Kdo nás sem dotáhl z takový dálky jen proto, abysme se podívali na čtyři měsíce starého utopence, když jsme se konečně začínali hýbat z místa?“

„Och.“ Bezmocně máchla rukou. „Trhni si, Marsalisi. Coyle měl pravdu, tohle je čistá třináctkovská paranoia.“

„Vážně?“ Marsalis prudce vstal a šel k ní. „Uvažuj o tom, Ertekinová. Vaše vyhledávání duchem nevedlo nikam. Nenašlo se spojení mezi Wardem a Merrinem, nenašli jste Gutierreze. Všechno, na co jsme přišli od chvíle, kdy jsem do toho začal šťourat, ukazuje na kamufláž a Norton je na tom nejlepším místě. Je pro takovou věc ideální.“

„Drž hubu, Marsalisi! O Tomovi Nortonovi nevíš nic. Vůbec nic!“

„Znám lidi jako on.“ Stál u ní tak blízko, až měla dojem, že cítí jeho teplo. „Co se pamatuju, byli v celém projektu Orlovec. Dobře se oblíkali, mluvili slušně a usmívali se, jako by to všechno dělali pro společenskou rubriku. Ale když přišel čas, bez mrknutí oka nařizovali mučení a vraždění žen a dětí, protože je zajímala jenom jejich agenda. A vy, vy lidi jim předáváte vedení každou chvíli, protože nakonec nejste nic jinýho než stádo ovcí, co hledá baču.“

„Jo, dobře.“ Hněv se jí zvolna obracel v útrobách. Intuitivní reflex, snad z dob, kdy byla s Ethanem, jí řekl, jak s ním naložit a jak udržet neutrální tón. „Pokud řídili Orlovce, tak bych řekla, že i vy jste jim předávali kontrolu docela snadno.“ Bylo to jako vytáhnout zátku.

Dobrou ránu vycítíte, řekl jí jednou v počátcích výcviku instruktor střelby newyorské policie. Jako kdybyste vy, cíl, pistole a kulka byli součástí jediného mechanismu. Při takové ráně poznáte, že jste chlápka trefila ještě dřív, než se složí.

Tohle bylo podobné. Hněv jako by z Marsalise tryskal. Přestože se vůbec nepohnul, jako by se vzdaloval. „Bylo mi jedenáct.“

A pak opravdu odešel. Neohlédl se, zavřel za sebou dveře a nechal ji samotnou s pohaslou LSLC obrazovkou.

Třicet pět

„Ona není tvoje matka,“ říká mu strýc v obleku.

„Je,“ říká a ukazuje skrz článek v pletivu na Marisol. „To je ona.“

„Ne.“ Strýc se mu staví do výhledu a opírá se o plot, který se pod jeho vahou prohýbá a skřípavě pruží. Od moře fouká ostrý, nárazový vítr a strýc musí zvýšit hlas, aby ho překřičel. „Žádná z nich není matka, Carle. Jenom tady pracují a starají se o vás. Jsou to jen tety.“

Carl k němu zlostně vzhlédne. „Nevěřím vám.“

„Já vím,“ řekl strýc a na okamžik se zatváří, jako by mu nebylo úplně dobře. „Ale uvěříš. Tohle je tvůj veliký den, Carle. Vylézt na tu horu byl jenom začátek.“

„Musíme tam vylézt ještě jednou?“ snaží se, aby to znělo nenuceně, ale hlas se mu třese. Hora byla děsivá úplně jiným způsobem než předešlé strýcovy hry. Nebylo to jen tím, že na ní byla místa, kde člověk mohl snadno spadnout a zabít se, a že tentokrát neměli žádná lana; byl to pocit, že strýcové ho sledují bedlivěji, když se dostali do takových míst, ale že ho nesledují proto, aby se ujistili, že je v pořádku, že je jim jedno, jestli je v pořádku, ale že ho pozorují proto, aby věděli, jestli se bojí, nebo ne. A to bylo dokonce ještě děsivější, protože nevěděl, jestli se má bát, nebo ne, nevěděl, jestli chtějí, aby se bál, nebo ne (i když to nepovažoval za příliš pravděpodobné). A kromě toho se už připozdívá, a přestože si je Carl jistý, že by výstup zvládl znovu, ve tmě by to asi nedokázal.

Strýc se nuceně usmívá. „Ne. Dneska ne. Ale čekají nás ještě další věci. A teď běž s ostatními dovnitř.“

Na druhé straně drátěného plotu a spirálami žiletkového drátu za ním přechází Marisol po přistávací dráze helikoptér, takže ji může vidět i přes strýcovo stínící tělo. Dívá se na něho, ale nezavolá, ani nezdvihne ruku. Vzpomíná si, jak ho ráno, než si pro něho přišli strýcové, políbila. Držela jeho hlavu v dlaních a upřeně se mu dívala do tváře, jako to někdy dělávala, když byl poškrábaný a odřený z rvačky.

Pak ho spěšně pustila a odvrátila se. Tiše vzlykla, rukou si začala nervózně upravovat vlasy, jako by je měla rozcuchané, ale to si je opravdu rozcuchala, takže si je musela začít upravovat tím pohybem, jakým to dělala vždycky…

Ty signály poznal. Jen mu nebylo jasné, čím ji tentokrát rozplakal. S žádným z dětí se nepopřál už aspoň týden. Ještě déle nebyl hubatý na strýce. Pokoj měl krásně uklizený a školu zvládal skvěle jen kromě matematiky a chladných zbraní, ale strýc David i pan Sessions říkají, že i v tom dělá pokroky. Ten týden pomáhal v kuchyni skoro každý večer, a když se včera spálil o okraj pánve, zaplašil bolest jednou z technik, které se učiv kurzu ovládání bolesti tety Chitry. Viděl Marisol na očích, jak je na to pyšná. Tak proč?

Horečně o tom přemýšlel cestou k hoře, ale nedokázal najít odpověď. Marisol neplakala často, a už vůbec ne bez důvodu, kromě jednoho případu, kdy mu mohlo být tak pět nebo šest, když přišel ze školy s hromadou otázek o penězích. Jak to, že někteří lidé jich mají víc než jiní, mají jich strýcové víc než tety, potřebovala jsi je moc a udělala bys za ně někdy něco, co opravdu, opravdu nechceš? Tehdy se zničehonic rozbrečela, náhle, stále na něho mluvila skrz tekoucí slzy, než se dokázala odvrátit a skrýt je.

Ví, stejně jako tehdy, že ostatní matky také občas brečí z důvodů, které nikdo nezná, a matka Roda Gordona musela nakonec odejít, protože s tím nedokázala přestat. Ale on si byl vždycky nějak jistý, že Marisol není taková, že je jiná. Se stejnou jistotou byl hrdý na čerň její pleti, na to, jak se jí při úsměvu bělostně lesknou zuby a na to, jak španělsky zpívá o jejich domě. Ví, že Marisol je úplně jiná. Vlastně si to úplně uvědomuje až teď, pospojované útržky samozřejmostí se náhle slily v pevnou hmotu pochopení, která se mu usadila v hrudi jako kámen. Náhle měl v hlavě jenom ji. Díval se na ni přes drátěný plot a žiletkový drát, jako by ji viděl poprvé v životě.

Pomalu zdvihá ruku, jako by byla ve třídě a hlásila se, ale nebyla si jistá odpovědí. Mává mu.

„Chci s ní mluvit,“ říká strýci.

„Bojím se, že nemůžeš, Carle.“

„Já chci.“

Zamračený strýc se odstrčí od plotu. Pletivo se s kovovým chrastěním vyrovná. „Ty přece víš, že takhle nesmíš mluvit. Tvoje přání jsou v tomhle světě jen nepatrné drobečky, Carle. Tvoje cena je v tom, co můžeš dokázat, ne v tom, co chceš.“

„Kam ji berete?“

„Jde pryč.“ Strýc stojí nad ním. „Všechny. Udělala svoji práci, takže jde domů.“

Z nějakého důvodu už tohle ví, ale přesto ta slova cítí jako nárazy větru na tváři, prudké a beroucí dech. Cítí, jak mu z nohou mizí síla, lehce zavrávorá na popraskaném betonu. Chce se mu spadnout, nebo si aspoň někde sednout, ale ví, že to nemůže na sobě nechat znát. Dívá se na natěsnané stavby osady Orlovec osmnáct, domky v úhledných řadách, škola a jídelna, světla, která se už sem tam začínají rozsvěcet, protože z odpoledne se stává večer. Mírně zvlněné pobřežní mokřady pod cínovým nebem, vzdálené, zaoblené obrysy prastarých hor. A za tím se daleko na sever rozkládá studený Atlantik.

„Tohle je její domov,“ snaží se přesvědčit sám sebe.

„Užne.“

Carl náhle pohlédne muži do tváře. Na jedenáct let je hodně vysoký, strýc ho převyšuje sotva o půl hlavy.

„Jestli ji odvedete, zabiju vás,“ říká s přesvědčením stejně hlubokým, jako je jeho náhlá jistota o Marisol.

Strýc mu vrazí facku.

Je to krátká, prudká rána – později zjišťuje, že mu roztrhla kůži na tváři – a její neočekávanost ho sráží na zem. Když se ale zvedne na nohy, tak jak ho to naučili, a přestává ovládat svůj vztek, strýc blokuje jeho výpad a udeří ho těsně pod žebra tak, že nemůže dýchat. Zapotácí se vzad, strýc za ním, mozolnatou hranou levé ruky mu zasazuje ránu do krku a posílá ho k zemi podruhé.

Dopadá a marně lapá po vzduchu. Leží obrácený od přistávací plochy a od Marisol. Trhaně se na asfaltu prohýbá, snaží se otočit, nadechnout. Ale strýc zná jeho choulostivá místa a zasáhl je s naprostou jistotou. Carl sebou dokáže sotva cuknout, natož se pohnout. Myslí si, že Marisol musí běžet k němu, ale tam je žiletkový drát, drátěný plot, ostatní tety a strýcové…

Strýc se k němu shýbá a zkoumá výsledek. Zdá se, že je spokojený.

„Takhle už nikdy s nikým z nás nebudeš mluvit,“ říká klidně. „Především proto, že všechno, co jsi kdy měl, včetně ženy, o které sis myslel, že je tvojí matkou, máš od nás. Jen na to pamatuj, Carle, a ukaž trochu vděčnosti a úcty. Za všechno, čím jsi, čím jsi se stal a staneš se, vděčíš nám. To je první důvod. Druhý důvod je ten, že pokud ještě někdy budeš s někým z nás mluvit jako teď, já osobně se postarám o to, abys dostal takový nářez, vedle kterého bude to, co jsme museli udělat Rodoví Gordonovi, jen nevinná sranda. Rozumíš tomu?“

Carl na něho jen zírá uslzenýma očima. Strýc to vidí, vzdychne si a vstane.

„Za čas,“ říká odněkud, co vypadá jako strašná výška, „pochopíš.“

A v dálce zesiluje uspěchaný rachot helikoptéry, blíží se podzimním nebem jako kombajn kosící letní úrodu.

Přišel k sobě v neznámé posteli, mezi povlečením, ze kterého stoupala vůně ženy. Lehce se pousmál, to bylo něco jiného než hořká pachuť vzpomínek na Orlovce.

„Špatné sny?“ zeptala se Rovayová z druhé strany pokoje.

Seděla o několik metrů dál v hlubokém sofa pod oknem, stulená a kromě bílých kalhotek nahá a četla něco z hlavového displeje. Světla z ulice vrhala měkkou záři na ebenové křivky jejího těla, čáru zdviženého stehna, kopuli kolene. Vzpomínka ho udeřila jako rozjetý náklaďák – on vzpřímeně klečí na posteli, totéž tělo ovinuté kolem něho, drží její zadek jako dvě jablka a ona se zdvíhá a klesá na jeho klacek a znovu a znovu vydává hluboký hrdelní zvuk jako někdo, kdo ochutnává jídlo připravené k naprosté dokonalosti.

Posadil se. Zamrkal a zadíval se do tmy za oknem. Nevěděl, kde je – necítil se dobře.

„Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Moc dlouho ne. Tak hodinu.“ Sundala sadu z hlavy a stále zapnutou ji položila dozadu na sofa. V brýlových rámečcích žhnuly drobné modré plochy jako oči robotické gardedámy. Setřásla si vlasy dozadu a zašklebila se na něho. „Myslím, že sis zasloužil oraz.“

„Zatracená pásmová nemoc.“ Naposledy si matně pamatoval, to bylo dlouho po tom, co ho už její ruce ani ústa nedokázala zvednout, jak leží s hlavou na jejím stehně a vdechuje vůni její kundy, jako by to bylo moře. „Můj smysl pro čas je na hadry. Takže jsem měl asi špatnej sen, co?“

„Jako by ses pral s Haystackem Harrisonem o kalifornský titul. Mlátil jsi sebou po celý posteli.“ Zívla, protáhla se a vstala. „Byla bych tě vzbudila, ale prý je lepší nechat to být, aby představy samy vyšuměly, nebo tak nějak. Nepamatuješ si, co se ti zdálo?“

Zavrtěl hlavou a zalhal: „Tentokrát ne.“

„Tak to se ti možná zdálo o mně.“ Opřela si ruce v bok. „Pět čísel.“ Napodobil její úsměv. „Nevím, teď jsem úplně zničený, věřím všemu.“

„Jo, to asi jsi,“ opáčila reflexivně. „Vypadáš jako chlap, který ví, co chce.“

O to se nemohl přít – když se vyhodil z projekční místnosti, plný vzteku na Ertekinovou, zastavil se uprostřed operační místnosti, a když uviděl Rovayovou, která se opírala o svůj stůl a pozorovala ho, neomylně k ní zamířil jako střelka kompasu k severu.

„Problémy?“ zeptala se neutrálně.

„To si pište.“

Přikývla. Naklonila se přes stůl k datasystému a vyťukala ukončovací kód. Obrátila k němu tázavý pohled temných očí. „Něco k pití?“

„Přesně to potřebuju,“ odpověděl chmurně.

Odešli a jeli výtahem tak vysoko, dokud okny neviděli oblohu a moře. Tlak poklesl. Na horní terase ho Rovayová zavedla do kavárny jménem Lima Alpha, se stolky s výhledem přes zátoku. Oběma objednala silné pisco, podala mu jeho sklenici, zabořila se do křesla proti němu a zamyšleně ho pozorovala. Usrkával koktejl a musel uznat, že je výborný. Zlost pomalu ustupovala. Povídali si o ničem a koupali se v pozdně odpoledním slunci. Ani si nevšimli, kdy sklouzli z amangličtiny do španělštiny. Uvolnili se a zabořili se ještě hlouběji do křesel. Téměř se nehýbali.

Telefon Rovayové se hlásil o pozornost. Ušklíbla se, vyndala ho a přiložila k uchu. Jenom v audio režimu.

„No, co je?“ Poslouchala a znovu se ušklíbla. „Na cestě domů, proč?“

Z telefonu bylo slabě a vzdáleně slyšet mužský hlas.

„Royi, nebyla jsem doma třicet, ne, počkejte,“ podívala se na hodinky, „třicet pět hodin. Za posledních dvanáct hodin jsem spala devadesát minut, a to na gauči v operační…“

V telefonu zapraskaly námitky. Rovayová byla nažhavená.

„… Ne, to sakra ne…“

Coyle prskal dál. Přerušila ho. ^

„Hele, neříkejte mi, jak dlouho jsem spala, Royi. Vy ne…“ Bia, bia, prsk.

„Jo, máte pravdu, všichni jsme hrozně unavený, a když jste na tom taky tak zle, tak víte co, Royi? Jděte se trochu prospat. Já nechci táhnout další noc jen proto, abyste si s Tsaiem mohli hrát na drsný poldy ze starý školy. Takhle se případy řeší jenom v těch pravěkejch filmech, co tak milujete. Jestli se vy kluci chcete chovat tak, jako by neexistovala nová matematika, poslužte si. Já padám domů.“

Další tlumené prskání. Rovayová krátce pohlédla na Carla a zvedla obočí.

„Ne,“ řekla suše. „Neviděla. Copak nemá telefon? Ne? No tak zkuste jeho hotel. Nashle ráno.“ Ukončila hovor. „Je po tobě sháňka.“

„Och.“

„Jo. Chceš, aby tě našli?“

„Ani ne.“

„Myslela jsem si.“ Dopila, co zbylo ve sklenici, a znovu se na něho zpytavě zadívala. „Řekla bych, že tvůj hotel bude profláklej. Co takhle skleničku u mě?“

Opětoval její pohled. „To je chyták?“

Stanice Alcatraz pro své zaměstnance zajišťovala nepřetržitou leteckou službu na obě strany zátoky. Několik přistávacích ploch vrtulníků firmy Oakland bylo kousek od bytu Rovayové. Šli volným krokem, smáli se a užívali si špičku po koktejlu a pocit záškoláctví. Ptala se ho, jak to, že mluví španělsky, a on jí řekl něco o Marisol a trochu víc o Marsu a projektech Vysočina. Jako před tím, i teď ji nesmírně zajímaly detaily. Dotýkali se mnohem častěji, než by vzhledem k jejímu hispánského původu bylo přípustné. Jasné a čitelné signály přicházely z obou stran. Do jejího bytu ve druhém patře došli uchechtaní a téměř v objetí.

Dveře před nimi sklouzly stranou s hlasitým žuchnutím a brbláním zabezpečovací elektroniky.

Za nimi se jejich zdrženlivost rozsypala v prach. „Tak co chceš dělat dál?“

Stála před ním s vystrčeným bokem jako modelka. I teď cítil, jak se jeho rozbolavělé a scvrklé brko při tom pohledu chvěje.

„Myslel jsem, že jsme unavený.“

Pokrčila rameny. „Já taky. Periodicky, řekla bych. Dej mi pár hodin a budu zase.“

„Máš v sobě nějaký xtrasomy?“

„Ne, žádný.“ Teď byla opravdu podrážděná. „Vypadám snad, že bych na to měla? Myslíš si, že kdyby moji rodiče měli prachy na implantaci, dělala bych pro RimSec?“

Zamrkal. Zvedl otevřené dlaně. „Dobře, dobře. Jen mě tak napadlo. Státy Pásu jsou tímhle vyhlášený, vždyť víš.“

Neposlouchala ho. Ukázala rozevřenou dlaní na sebe. Podle jejího výrazu v tom gestu nebyl žádný cit. „Se vším, co mám, jsem se buď narodila, nebo jsem na tom musela zatraceně makat. Prošla jsem si to od zdola, trvalo mi osm let, než jsem se dopracovala na detektiva, a nebrala jsem při tom žádný genetický zkratky. Nemusela jsem…“

„Řekl jsem, že dobře.“

To ji zastavilo. Znovu se zabořila do sofa, seděla shrbená na kraji, předloktí opřená o stehna a ruce svěšené v mezeře mezi nimi. Zvedla hlavu a podívala se na něho. Tvářila se docela ztrápeně.

„Promiň,“ zamumlala. „Všichni jsme tu už unavený z Asie Badawisové a Nicholsona Changa.“

„Badavisowá je newyorská Súdánka,“ podotkl.

„Jo? Měl bys vidět její dům na pobřeží. Na cizinku obrovskej pozemek. Ale o tom jsem nechtěla mluvit.“

„Ne?“ Postkoitální intimita byla náhle příliš těsná, svazovala mu údy a na obličej navlékala tuhou blánu. Rovayová byla náhle cizinkou, kterou vždy byla, ale nahou a příliš blízko. Pocítil nečekaný, fyzický stesk po sexu se Sevgi Ertekinovou. „Takže nejsi fanda do vylepšování?“

Odfrkla si. „Myslíš, že je někdo velkej fanda do xtrasomů, když je nemá?“

„Já jsem,“ odvětil ponuře. Ale podvědomě cítil, že se ji jen snaží provokovat. „Myslíš, že bych se dostal do tohohle zmatku, kdyby chromosomovou technologii pro lidi vyvinuli před čtyřiceti lety? Myslíš, že bysme se teď honili za nějaký vysloužilým supervojákem, ze kterýho se stal survivalista – kanibal, kdyby třináctkovské sklony byly uložené v bázi a daly se podle potřeby zapnout a vypnout? Podívej se na mě, Rovayová. Já jsem chodící ztělesnění předxtrasomové zbrojařské technologie minulýho století.“

„Já vím.“

„O tom vážně pochybuju.“ Carl se dotkl obličeje a prsty si přejel po tváři. „Vidíš to? Když jsi varianta, lidi se nedívají na tohle. Dívají se skrz kůži a vidí jen to, co je zapsané v tvojí dvojité šroubovici.“

Pokrčila rameny. „Možná bys byl raději, kdyby se; zastavili u kůže. Podle toho, co jsem slyšela o starých časech, máme oba špatnou barvu. Vážně bys byl raději, aby to bylo jako dřív? Špetka starého dobrého rasismu?“

„No, svoji špetku jsem si užil. Nezapomeň, že jsem byl skoro čtyři měsíce ve vězení v Jesuslandu.“

Vykulila oči. V tu chvíli vypadala děsivě mladě. Ertekinová, pomyslel si, by jen zvědavě povytáhla obočí.

„Tys tam byl čtyři měsíce? Myslela jsem…“

„Jo, to je na dlouho. Jde o to, Rovayová, že se ti o tom mluví hrozně snadno. Dokud nežiješ se změněným a uzamčeným genetickým kódem, nemůžeš vědět, jaký to je. Nemůžeš vědět, jak bys byla šťastná, mít xtrasomový vypínač, který ti pomůže.“

„Myslíš?“ Rovayová se sehnula, hrábla na podlahu vedle sofa, sebrala košili a nasoukala se do ní. Po celou dobu nespouštěla oči z jeho obličeje. V tu chvíli si připadal jako vetřelec. Stiskla statické zapínání natolik, aby košili přetáhla přes ňadra a zakryla si je. „Co ty o mně víš, Marsalisi? Myslím doopravdy.“

Měl na jazyku pár palčivě vtipných odpovědí, ale spolkl je. Možná si toho všimla.

„Jasně, šukali jsme. Jen mi prosím řekni, že si nemyslíš, že to něco znamená.“

Mávl rukou. „Zrovna žádat o ruku jsem tě nechtěl.“

Věnovala mu prchavý, neveselý úsměv. „Jo, Marsalisi, věci se mají tak.“ Znovu dosedla na sofa. „Jsem bonobo.“ Zůstal na ni civět. „To sakra ne.“

„Ne? Myslel sis, že jsme všechny hospodyně v sárí nebo gejši? Nebo jsi čekal uchichotanej model jako z tý farmy na děvky, co mají v Texasu?“

„Ne, ale…“

„Nejsem stoprocentní. Moje matka je stoprocentní, dělala eskort pro panamskou agenturu. Mého otce potkala, když tam byl rybařit. Propašoval ji.“

„Pak ale nejsi bonobo.“

„Napůl ano,“ opáčila tvrdohlavě s pohledem upřeným do jeho očí. „Přečti si svého Jacobsena. Zděděné rysy se stanou neznámým faktorem pro budoucí generace. Konec citátu.“

V místnosti se něco stalo. Za jejími slovy následovalo husté, ohlušující ticho, které se vzedmulo jako příliv.

„Ví to Coyle?“ zeptal se, aby ticho něčím narušil.

„Co myslíš?“

Znovu ticho.

Nakonec zdvihal jeden koutek. „Nevím,“ řekla zvolna. „Dívám se na sebe, jak reaguju, pak se podívám na ni, a prostě nevím. Táta říká, že tam nikdy nepatřila, nikdy nebyla poddajná, jak se to od bonobo čeká. Říká, že byla jiná než všechny ostatní, proto ji odtamtud dostal. Nevím, jestli mám těm kecům věřit, nebo to připsat na vrub růžovým brýlím a nostalgii.“

Carl si vzpomněl na bonobo, které viděl v tranzitních táborech v Kuvajtu a Iráku, takové, kterým se nevyhnete v Thajsku a na Srí Lance. S několika mluvil, jednu nebo dvě šukal. A pak v Londýně to byla Zoolyina kamarádka z klubu, Krystalayna, která o sobě vždycky tvrdila, že je, ale nikdy mu nedokázala, že to nejsou jen kecy fantazírující fanynky.

„Myslím, že nechceš zaměňovat poddajnost s mateřským citem nebo nenásilností,“ řekl opatrně. „Většina bonobo, které jsem kdy potkal, věděla, jak dostat, co chtějí, jako každý druhý.“

„Jo,“ opáčila a hlas se jí chvěl zlostí. „Vím, jak parádně vykouřit. Nemyslíš?“

„Tohle jsem nemyslel.“

„Víš, jak si připadám, Marsalisi? Neustále porovnávám svoje chování s teorií o tom, jak bych se asi chovat měla. Přemýšlím o tom každý den v práci, pokaždé, když dělám kompromis, pokaždé, když reflexivně po držím mužského kolegu, přemýšlím, jestli jsem to já, nebo za mě mluví genetické kódování.“ Kyselý úsměv. „Honí se mi to hlavou pokaždé, když šukám, co ten kluk, kterého jsem si na to vybrala, dokonce i to jak ho šukám, všechno, co dělám, co chci dělat, co chci, aby on dělal mně. Víš, jaké to je, zkoumat tyhle věci pořád dokola?“

Přikývl. „Samozřejmě, že vím. Přesně jsi popsala, jak žiju.“

„Jsem dobrej polda,“ řekla naléhavě. „U RimSecu nevydržíš, pokud nejsi. Zastřelila jsem ve službě tři chlápky, a ani kvůli jednomu špatně nespím. Někdy je mi samozřejmě mizerně a chodím na konzultace jako každej, ale pak jsem zase v pohodě. Mám pochvaly, povýšení za zvláštní případy, prémie…“

Zvedl ruku „Stačí, Rovayová.“ Překvapovalo ho, jak ho unavuje vidět v ní odraz svého mladšího já. „Řekl jsem ti, že to vím. Ale jdeš na to špatně. Sebe nesmíš posuzovat podle nikoho jiného než zase podle sebe. Nakonec je to to jediné, na čem záleží.“

Znovu se usmála tím tvrdým, neradostným úsměvem. „Mluvíš jako pravá varianta třináct. Je jasné, že jsi nikdy nestál před odhadcem genetické způsobilosti.“

„Myslel jsem, že v Pásu…“

„Jo, občané Pásu mají v tomhle směru spoustu práv. Ale občanka neobčanka, pořád musím žít se svojí jacobsenovou licencí. A než to řekneš, ano, jsou to důvěrné údaje, chráněné až na půdu. Ale když se dáš k RimSecu, můžeš si s právy na svoji ochranu vytřít.“

„A Coyle o tobě přesto neví?“

„Ne. Posudek je součástí standardní policejní prověrky. Nikdo se nemůže dozvědět, že jsem prošla něčím jiným než všichni ostatní. Ví to Tsai, jako můj velicí důstojník. A několik dalších na divizní úrovni, co byli v prověrkové komisi. Ale ztráta místa jim nestojí za to, aby něco takového proflákli.“

„Myslíš, že kdyby to Coyle věděl, dělal by z toho něco?“

„Nevím. Ty všem svým přátelům říkáš, kdo jsi?“

„Já jsem třináctka,“ řekl s vážnou tváří. „My přátele nemáme.“

Nuceně se zasmála. Tentokrát zněl její smích trochu pobaveně. „Proto seš tady?“

„Myslel jsem, že moje důvody, proč jsem tady, jsou naprosto zřejmé.“

„No ano,“ odpověděla a naklonila hlavu na stranu. „Myslím, že jsi mi to už dřív vysvětlil úplně jasně.“

„Díky.“

„Ale stále tu je jedna otázka.“ Trochu se uvolnila. Přehodila jedno dlouhé, ebenové stehno přes druhé, lehce komíhala nohou a roztáhla ruce na opěradle sofa. „Co chceš dělat dál?“

Usmál se.

„Něco mě napadlo.“

Třicet šest

Z klesající autokoptéry vypadala Bulgakovova kočka jako převrácený noční mrakodrap položený na hladinu oceánu. Každou část plovoucí továrny zdobila světla, kupila se na všech výstupcích a prohlubních, označovala přistávací plochy a sportoviště na horních palubách. Carl našel diamant baseballového hřiště, fotbalový stadion, shluk basketbalových hřišť a měkce osvětlené bazény, z nichž asi polovina byla v provozu. Jako většina jejích plovoucích sester byla i tahle loď čtyřiadvacetihodinovým městem, pulsujícím výrobním strojem, pracovištěm a místem zábavy, jehož reaktorem poháněné srdce nikdy nevypadlo z rytmu. Propagační materiály tvrdily, že je domovem třiceti tisíc lidí, nepočítaje turisty. Carlovi stačilo, aby se podíval dolů, a okamžitě se cítil jako nervní sociopat.

Alicia Rovayová na vedlejším sedadle mohutně zívla a přes zdvižený límec bundy si ho otráveně změřila. „Nemůžu sakra uvěřit, že jsem se do toho nechala ukecat.“

„Ptala ses mě, co chci dělat.“

„Jo.“ Naklonila se mu přes klín, aby viděla ven. „Zrovna tohle jsem v tu chvíli nemyslela.“

Autokoptéra se zhoupla blíž a před dosednutím udělala zdvořilostní kolečko, aby její znaky byly čitelné i zrakem, nejenom strojově. Carl rozeznal několik postav na baseballovém hřišti a stíny vytrvalých plavců v téměř klidných, mihotavých světlech bazénů.

„Ber to jako intuitivní zlom,“ opáčil bezmyšlenkovitě.

„Beru to jako paranoidní, fantasmagorický výlet. Přesně tak to totiž bude vypadat, až budu muset vypisovat letový čas. Říkala jsem ti, že Donaldson a Kodo tu byli včera a mluvili s nimi. Záznam je ve složce. Marníme čas. Letíme takovou dálku pro nic.“

„Ještě je tu něco jiného, nad čím bys mohla zapřemýšlet. Kočce chybí ještě pár set kiláků do optimální pozice pro údržbu Wardových zařízení. Proč tolik spěchali udělat to právě teď, když by stačilo počkat do příštího týdne?“

„Jak to mám sakra vědět?“ zabručela. „Možná, kdyby ses podíval do složky a netrval na tom, že sem půjdeme osobně, už bys měl odpověď.“

„Jo, měl bych odpověď. Věděl bych, co jim v Daskeen Azul nalhali, aby si kryli zadky. A to mě zrovna nezajímá.“

Rovayová obrátila oči v sloup. „Vždyť to říkám. Paranoik.“

Autokoptéra vyhledala přidělenou přistávací plochu, krátce poklábosila s elektronickým řízením dopravy a dosedla s typickou, nelidskou přesností. Dvířka kabiny se otevřela a Carl vyskočil ven. Rovayová ho se vzpurným výrazem následovala.

„Hlavně nic nerozbij,“ řekla mu.

Firma Daskeen Azul měla nezajímavý stánek pro přímý styk s klienty v nákupním centru někde uprostřed lodi a několik dílen s výtahy hluboko v trupu, kde se skladovala podmořská výstroj. Přistávací čas a leteckou podporu nakupovali jinde, ale jejich vlastní hladinová plavidla a ponorky byly v suchých docích na zádi a pravoboku. Tohle mu Rovayová mohla říct z hlavy, několik detailů, které si pamatovala z Donaldsonovy a Kodovy zprávy. Ve složce toho bylo mnohem víc a teoreticky z ní mohli čerpat prostřednictvím počítače autokoptéry, ale jí se zřejmě nechtělo využívat strojové systémy víc, než to už dělali – zdálo se, že už teď lituje toho, že vrtulník zabrala díky svému odznaku zvláštního oddělení – a Carlovi to bylo jedno. Ten měl práce víc než dost.

Takže svoji činnost na palubě Bulgakovovy kočky označili jako následné vyšetřování, počítač autokoptéry to oznámil hlavnímu počítači lodi a bezpečnostní protokoly RimSecu zařídily zbytek. Technicky byla plavidla jako Kočka nezávislé národní státy, ale každý národní stát, který tak dobře žil díky hyperdynamické ekonomice států Pásu, musel také žít s politickou realitou, kterou to s sebou přinášelo. Bulgakovova kočka svobodně vplouvala a vyplouvala z výsostných vod Pásu, její občané měli právo vstupu na území Pásu, její závazky byly vymahatelné u soudů Pásu – ale to všechno za cenu fakticky koloniálního vztahu. Rovayová vedla Carla palubami a chodbami továrny, čišela z ní minimální sebedůvěra a bundu jí lehce nadouvala povolená a nabitá pistole. Podle toho, jak byla napjatá, to mohlo vypadat, že procházejí stanicí Alcatraz. Když vstoupili na palubu, s nikým nepromluvili, nikoho neupozornili, žádné přivítání na lidské úrovni se nekonalo. Někde za stěnami si o nich stroje mezi sebou šeptaly nepostřehnutelnými elektronickými tóny, ale kromě toho došli do firmy Daskeen Azul bez povšimnutí.

„A v tuhle noční dobu,“ postěžoval si firemní agent za stolem s nijak nezakrývaným podrážděním. „Chci říct, že naše obvyklé úřední hodi –“

„Nejsou můj problém,“ přerušila ho ostře Rovayová. „Jsme tu kvůli následnému vyšetřování vraždy, a pokud vím, Bulgakovova kočka je společenství, které funguje dvacet čtyři hodin denně. Viděl jste můj průkaz, tak co kdybyste naskočil na ten čtyřiadvacetihodinový servis a odpovídal na moje otázky?“

Agent přejel pohledem na Carla. „A tenhle?“

„Ztrácí trpělivost,“ řekl Carl ledově.

„Neviděl jsem žádný průkaz,“ trval na svém agent. Pod hladkou deskou stolu jeho prsty tančily po tlačítkách. „Musím vidět oba průkazy.“

Rovayová se naklonila nad stůl.

„Tuhle práci vám sehnala matka?“ zeptala se zvědavě.

Agent na ni vyvalil oči, čelist mu poklesla, ale na zlostnou odpověď byl příliš pomalý.

„Protože je zřejmé, že vás nic netlačí k tomu, abyste ji dělal pořádně. Tento muž je soukromým konzultantem RimSecu a pracuje se mnou, ne s vámi. Ukázala jsem vám průkaz, chlapče, a tak za deset vteřin vám ukážu příkaz RimSecu k předběžnému uzavření. Buď. mi teď odpovíte na otázky, nebo z postele vytáhnete někoho líp placeného, kdo to udělá za vás. Mně je to v podstatě jedno. Tak co?“

Muž za stolem zrudl, jako by dostal facku.

„Hned se podívám,“ mumlal a jeho prsty ze rozeběhly po dalších tlačítkách. „Jen, hm, prosím, posaďte se.“

„Děkuji,“ řekla Rovayová se silnou dávkou ironie.

Usadili se do obyčejných sedadel naproti stolu. Recepční něco mumlal do sluchátka telefonu. Venku po rozlehlé ploše nákupního střediska procházely kolem otevřených obchodů skupinky nočních zákazníků. Bylo to vždy jen několik lidí, ale přicházeli neustále. Pestré oblečení, nespěchá výkrok bez zjevného cíle, jako náměsíční nebo oběti masové hypnózy. Carl seděl a snažil se potlačit vzrůstající opovržení, jako ho to vždy učil Sutherland. Nebylo to snadné.

Na Marsu…

Do hajzlu.

Na Marsu jsou věci jinak, protože jinak být musí, chlape. Křivý úsměv jako by prozrazoval nějaké tajemství, které neměl. Ale to je jenom dočasné. Není v tom víc trvalé pravdy než v reklamách, co mají pro kvalifikované síly. Přijde den, kdy to tady bude stejné jako doma, jen s nižší přitažlivostí. To jsou oni, Carle. To jsou lidi. Vezmi je, kam chceš, dej jim čas a postaví ti vždycky úplně stejný hřiště. A v tom ty musíš žít, chlape, ať se ti to líbí, nebo ne.

Ve dveřích za stolem se objevila štíhlá, elegantně oblečená žena. Na míru šitý olivový kalhotový kostým s kapkou černé, s nepatrnou stylizací do pracovního oděvu. Nádherně modelovaná tvář s převahou čínských genů, ale okořeněná ještě něčím navíc. Naklonila se nad recepčním, měkkým hlasem mu tiše něco řekla a znovu vzhlédla. Carl se setkal s jejím pohledem. Podle hlubokého, chladného klidu, který z nich vyčetl, poznal, že teď jsou na té správné úrovni. V očích té ženy zahlédl něco jako pochopení. Hned poté se žena narovnala, obešla stůl a zamířila k nim. Pohybovala se jako baletka, jako profesionální bojovnice.

Carl vstal, naprosto automaticky, jak by to udělal, kdyby někdo v místnosti vytáhl pistoli.

Nově příchozí si toho povšimla a pousmála se. Stále opatrný a obezřelý si podruhé intenzivně uvědomil, že je krásná tím asijsko-pacifickým způsobem, tou směsí, která se vyskytuje v Pásu a kterou můžete vidět u filmových hvězd z Freeportu a špičkových političek po celém západním pobřeží. Podala Carlovi ruku jako první. Stisk i pohled, který jej následoval, byly chladně hodnotící. Potřesení rukou s Rovayovou byla čistě formální, nepodstatná záležitost, která byla okamžitě zapomenuta.

„Dobrý večer,“ řekla. „Jsem Carmen Renová, asistentka vedoucího směny. Musím se omluvit za to přijetí, ale jsme stále ještě otřeseni z toho, co jsme našli ve Ward Biosupply. Ale samozřejmě chceme při vyšetřování plně spolupracovat. Pojďte prosím se mnou.“

Provedla je dveřmi, kterými přišla, a vešli do skladiště plného polic s potápěčskou výstrojí a jiným, těžko identifikovatelným materiálem. Za jednou poloprázdnou policí Carl zahlédl dveře nákladního výtahu. Ve vzduchu bylo lehce cítit slanou vlhkost moře. V zadní části místnosti se nacházely další dveře, které vedly do maličké kanceláře. Tam jim Renová pokynula ke dvěma židlím a sama si vyklopila skládací sedadlo ze stěny. Seděli, téměř se dotýkali koleny a Číňanka přejížděla pohledem z jednoho na druhého.

„Takže,“ začala optimisticky, „bylo mi řečeno, že vaši kolegové dostali všechny informace, které potřebovali, ale je zřejmé, že to tak není. V čem vám tedy mohu pomoci?“

Rovayová pohlédla na Carla a ironicky velkomyslně mu pokývla. Ještě pořád byla napružená z jejich přijetí na recepci a lehké přezíravosti, s jakou se k ní Renová stavěla. Carl pokrčil rameny a dal se do toho.

„Plantáže Ward Biosupply jsou odsud dobrých dvě stě kilometrů na sever. A když jste se k nim vydali přede dvěma dny, byly od vás téměř tři sta kilometrů. Mohla byste nám vysvětlit, proč jste nepočkali, až bude Kočka o něco blíž?“

„No,“ opáčila Renová a udělala omluvné gesto. „Nebyla jsem vedoucí té směny, takže na tuto otázku neumím podat vyčerpávající odpověď. Ale často tímto způsobem plníme závazky. Je to víc záležitost turnusů pracovníků, vytížení zařízení a podobných věcí, než vzdálenosti. Jak možná víte z našich propagačních tiskovin, má Daskeen Azul v případě potřeby operační rádius pět set kilometrů.“

„A tady potřeba nastala.“

„Zdá se, že ano. I když, jak jsem řekla…“

Rovayová se vložila do hry. „Jo, nebyla jste ve službě. To jsme slyšeli. Kdo tedy byl?“

„To bych se opravdu musela podívat do rozpisů služeb, abych to mohla říct s jistotou.“ Její hlas zněl lehce káravě. „Ale jsem si naprosto jistá, že policisté, kteří tu byli předevčírem, budou tu informaci mít.“

Carl ignoroval významný pohled Rovayové.

„Mě nezajímá, co jste vykládali Donaldsonovi a Kodovi,“ řekl neomaleně. „Jde mi o Allena Merrina.“

Renová se zamračila; buď byla opravdu vyvedená z míry, nebo to bezvadně hrála. „Alana…?“

„Merrina,“ doplnila Rovayová.

„Alan Merrin,“ opakovala Renová s chybným přízvukem na první samohlásce křestního jména. „Obávám se, že nemáme zaměstnance toho jména. Ani klienta, pokud vím. Mohla bych…“

Carl se usmál. „Já nejsem policista, Renová. Nenechte se mýlit. Já jsem tady kvůli Merrinovi. Když ho neprozradíte, dostanu se na něho přes vás. Je to na vás, ale tak nebo tak, bude konec. Může se plížit po celé Americe, schovávat se v davu jako dobytek, jestli chce, ale to mu nepomůže. Hra je u konce. Až s ním budete příště mluvit, vyřiďte mu to.“

Tichým vydechnutím dala najevo zdvořilé rozpaky. „A vy jste kdo?“

„Není důležité, kdo jsem. Můžete mi říkat Marsalis, jestli chcete. Jde o to, co jsem.“ Zblízka se jí zadíval do tváře. „Jsem varianta třináct, stejně jako váš kámoš Merrin. Jestli chcete, můžete mu to taky říct.“ Na rtech jí zaváhal lehce vzdorovitý úsměv. Její pohled sjel k Rovayové, jako by ji žádala o pomoc.

„Opravdu nevím, kdo má být ten váš Merrin. A detektive Rovayová, musím říci, že tady váš kolega má mnohem horší způsoby než ti dva, co tu byli před vámi.“

„Není to můj kolega,“ opáčila Rovayová lhostejně. „A taky si myslím, že na způsoby moc nedá. Být vámi, začnu spolupracovat.“

„My již plně spolupracujeme s…“

„Cestou sem na sever jste zapadli do Limy, nemám pravdu?“ zeptal se Carl.

Znovu se zamračila a tentokrát mu připadalo, že to nehraje. „Bulgakovova kočka jen velice zřídka někam zapadne, jak to nazýváte. Zajíždíme do suchého doku v Angelině Freeportu přibližně každých pět let, ale jinak…“

„Já teď nemluvím o Kočce. Mluvím o firmě Daskeen Azul. Máte přátele na peruánském pobřeží, ne?“

„Já osobně tedy ne. Ale je možné, že někteří z našich zaměstnanců ano. Jak jistě víte, Bulgakovova kočka má licenci pro celé pacifické pobřeží Ameriky. A Daskeen Azul má samozřejmě kontrakty i v peruánském segmentu. Stejně jako mnoho jiných společností na palubě. Ale tohle všechno je všeobecně známé. Mohli jste si to zjistit v kterémkoli oblastním obchodním rejstříku.“

„Viděla jste v poslední době Manca Bambarena? Nebo Gretu Jurgennsovou?“

Další elegantní zamračení čistě bílého obočí. Stisknuté rty a odmítavé zavrtění hlavou. Zavlnění dlouhých, lesklých vlasů. „Pokud jde o ta jména, je mi líto. Žádné z nich neznám. A stále mi není jasné z čeho, pokud vůbec z něčeho, nás obviňujete.“

„Jak vás platí?“

Krátké ticho a znovu ten letmý úsměv. „Vážně myslím, pane Marsalisi, že můj plat není…“

„Ne, vážně. Zamyslete se nad tím. Myslím, že lidé, které zastupuji, vám vynahradí, když otočíte. A tohle vás nakonec stejně stáhne s sebou. Zatím toho nemáme dost, ale budeme mít. A až se Merrin prozradí, budu u toho. Věřte mi, že do takové křížové palby se nebudete chtít dostat.“

„Chcete mě vyděsit, pane Marsalisi?“

„Ne. Dovolávám se vašeho smyslu pro realitu. Nemyslím, že byste se nechala snadno vystrašit. Ale myslím, že jste dost chytrá na to, abyste poznala, kdy je čas odříznout lano a vypadnout.“ Zadíval se jí do očí. „Ten čas nastal.“

Zase to pomalé, zdvořilé vydechnutí. „Opravdu nevím, jak na tohle odpovědět. Chcete mě… podplatit?“ Další pohled směrem k Rovayové. „Proč? Tohle jsou teď standardní postupy RimSecu?“

„Už jsem vám řekl, Renová, že nejsem polda. Jsem jako vy. Námezdní síla a…“

Renová se bleskově vztyčila. Ve stísněném prostoru kanceláře a bez jakékoli opory pro ruce to byl pozoruhodný fyzický výkon. Přitiskla lehce sevřené pěsti k hrudi. Formální postoj prozrazoval výcvik dódžó.

„To stačí!“ vybuchla. „Tenhle rozhovor skončil. Spolupracovala jsem, jak se dalo, detektive Rovayová, a dočkala jsem se jen narážek a urážek. Nechci, abyste mě takhle srovnávali s nějakou… variantou. Vemte si svého geneticky vylepšeného přítele a vypadněte. Jestli se mnou ještě budete chtít mluvit, obraťte se na naše oficiální zástupce.“

„Myslíš, že to bylo doopravdy?“ zeptala se Rovayová cestou k přistávací ploše. V prstech stále držela drobnou vizitku, kterou jí Renová dala.

Carl zavrtěl hlavou. „Chtěla nás odtamtud dostat a podle ní bylo nejlepší na nás zařvat a vyrazit nás.“

„Jo. Myslela jsem si to.“

„Jestli ona dělá u Daskeen Azul vedoucí směny, tak jsem sakra bonobo. Viděla jsi, jak se pohybuje?“ Rovayová neochotně přikývla. „Pořád si ještě myslíš, že jsem paranoidní?“

„Myslím, že jsi…“

A náhle, zničehonic, na okraji nákupního centra, mezi rozptýleným davem zákazníků, z tiché hudební kulisy a šumu panický výkřik, vysoká, štíhlá postava v prudkém pohybu, ústa rozšklebená v divokém řevu, oči vyvalené nenávistí a kovový záblesk čepele sekající mačety.

Třicet sedm

Scott Osborne už viděl a slyšel dost.

Už téměř pět měsíců nečinně seděl a čekal, protože Carmen řekla, že tak to má být. Měsíce, kdy se Bulgakovova kočka plazila nahoru a dolů podél pobřeží obou Amerik, které bylo vždy v nedohlednu, těsně pod obzorem stejně jako vysvobození, které Carmen slibovala, ale které stále nepřicházelo. Měsíce ubíhaly. Než Scott přišel do Pásu, nikdy neviděl oceán na vlastní oči a žít na lodi uprostřed vod mu připadalo nepřirozené. Snášel to, protože musel, a proto, že když za ním Carmen přišla, připadalo mu, že to všechno za to stojí. Když s ní potom spal, zdálo se mu, že cítí blížící se bouři a přijímá ji se stejnou příjemnou bolestí, jakou cítil minulé léto, když zamířil do Bozemanu a pak přes plot. Bylo to vědomí, že mu ubíhá čas, a náhlá hodnota všeho, co dříve považoval za samozřejmé, všeho, co bude brzy smeteno.

Ale bouře nikdy nepřišla.

Namísto toho jen čekali a život na palubě továrny začal být stejně skličující jako kdekoli jinde, když se snažíte přežít mimo domov. Motal se kolem Daskeen Azul, koukal, co by mohl dělat, a bral každou práci, kterou mu nabídli. Dával si pozor, aby se držel stranou od cizince – dokonce i teď, když si zvykl oslovovat ho Merrine a kolena se mu už netřásla, když pohlédl do jeho prázdných očí – a neptal se, když se Merrin a Carmen někam na dlouhou dobu vytratili. Ale něco se stalo s jeho radostí, kterou cítil tam na tom opuštěném letišti, a to bylo špatné.

Nechtěl věřit tomu, že by to byl nedostatek víry, teď už ne. Modlil se teď ještě víc, než se kdy modlil doma, a modlil se hlavně o radu, protože to, co mu tehdy na polním letišti, když měl ještě ovázanou hlavu a plné srdce strachu, připadalo jako naprosto jasné, pomalu ale jistě ustupovalo chaosu protichůdných hlasů v téže hlavě a v témž srdci. Vědomí, že soud je nablízku, v něm zpočátku vzbuzovalo samolibý pocit nadřazenosti nad ostatními zaměstnanci a obchodníky na palubě Kočky, když je sledoval, jak prázdně a v nevědomosti prožívají patrně poslední měsíce svého života, ale ten pocit rychle mizel. A teď i jeho trápila ta blažená ignorance jako špatně padnoucí bota a probouzela něco hluboko uvnitř, co ho nutilo popadnout je všechny za krk, když jako ovce procházeli třpytivě osvětleným skleněným průčelím nákupního centra nebo posedávali na svačině v útrobách Bulgakovovy kočky a jako debilové se chechtali a hýkali, když si vyprávěli, co by udělali s tou vyzáblou štětkou Asií Badawiovou, kdyby se s ní někdy ocitli ve výtahu. Chtělo se mu škrtit je, mlátit, vytlouct z nich tu idiotskou samolibost a řvát jim do ksichtu: Copak nechápete, že nastal čas? Nevidíte, že přichází? Budete zváženi a shledáni lehkými!

Snažil se to nutkání zatlačit co nejhlouběji. Modlil se o trpělivost, rozmlouval s Carmen.

Ale v posledních dnech ani Carmen nebyla tou útěchou, jakou bývala. Když spolu spali, někdy cítil, jak z ní přitom čiší netrpělivost, jako by on byl nějakou obtížnou chaluhou, omotanou kolem značkovací bóje Wardových majetků. Několikrát na něho po tom ostře vyjela, hned se samozřejmě omlouvala a říkala, jak ji to mrzí, jak je unavená, ano, čekání ji také unavovalo, ale tak to muselo být, to byl těžký úděl, hm, spravedlivých.

A pak tu byl Merrin.

Hrůza z rozkolísané víry mu duchovitým pohlazením ježila chloupky na pažích. Dlaně se mu potily a cítil ledový strach, jako by stál na okraji propasti. Co když se mýlí? Co když se mýlí Carmen? Co když se mýlí oni všichni? Merrin byl často pryč a Scott neměl tušení, co dělá. Ale když byl na lodi, nevypadal jako spasitel, jako Pán nebes přicházející v triumfu. Připadal si spíš jako ve v-formátu s úvodním nahým interface, s jedním z těch kostních šasi, která si můžete rovnou koupit a pak upravit podle svých představ, jak to dělali ti kluci, se kterými nějaký čas bydlel ve Freeportu. Merrin skoro nemluvil, na otázky odpovídal ještě méně a většinou jen seděl, zahalen do vlastního ticha, a z různých míst pozoroval moře. Vypadalo to, jako by nikdy předtím oceán neviděl, a Scottovi to na nějaký čas poskytlo hřejivý pocit sounáležitosti. Pomyslel si, že by to mohlo znamenat, že by přece jen mohl být vhodným učedníkem.

Samozřejmě věděl, že musí Merrina nechat o samotě. Alespoň v tomhle se Carmen vyjadřovala jasně. Ale pokaždé, když Merrina potkal ve stísněných prostorách Daskeen Azul a zachytil jeho pohled, necítil nic jiného než mrazení. A nikdy Carmen neřekl, nikdy se neodvážil, o tom, jak jednou přistoupil za Merrina při jeho mořské vigilii a řekl tím nejklidnějším a nejpokornějším hlasem, jakého byl schopen: Jo, taky mě to dostalo, když jsem to poprvé viděl. Myslel jsem, že není možný, aby bylo pohromadě tolik vody. A Merrin se k němu otočil jako násoska, kterému právě rozlil panáka, jenomže rychleji, nelidsky rychle. A neřekl nic, vůbec nic, jen se na něho díval tím stejným prázdným, necitelným pohledem, jaký měl někdy Nocera, ale nebylo to úplně stejné, protože v tom pohledu bylo něco tak hlubokého, chladného a vzdáleného, že ať už Scott věřil čemukoli, byl si jistý, že mu Carmen Renová říkala pravdu, když tvrdila, že Merrin opravdu přišel přes propast, kterou bez ochrany nic lidského nedokáže překonat. Vydržel se do těch očí dívat jen několik vteřin a cítil z nich takový chlad, jako by Merrinův pohled byl otevřenými dveřmi do nicoty, kterou musel překonat, aby se sem dostal.

Scott zamžikal, odvrátil se a mumlal zmatené omluvy.

Pohyboval se jako had.

Když odcházel, slyšel, jak Merrin říká něco o dobytku. Určitě to muselo být nějaké jiné slovo a on se snažil vypudit vzpomínku na to setkání z hlavy. Ale způsob, jakým se k němu cizinec otočil, prudkost a zloba v tom pohybu, toho se zbavit nedokázal. Pohybuje se jako had, ozývalo se mu neúprosně v hlavě, jako když odkapává jed. Nedokázal si to srovnat s tím, čemu věřil.

Soud znamená přesně to, co znamená, varoval je vždy pastor William. Myslíš si, že Pán přijde jako nějaký jemnocitný liberál ze Spojených národů a bude nás všechny milovat? Ne, chlapečku. Přijde se soudem a pomstou pro ty, kteří poskvrňují jeho dary. Jak se říká v samotné dobré knize – zamává velikou černou biblí v měkkém, ohmataném obalu: Nemyslete, že přináším mír na zemi; přišel jsem nikoli s mírem, ale s mečem. Ano, chlapečku, až Pán přijde, bude strašlivý, a ti, kteří nekráčeli pravou cestou, poznají hrůzu jeho spravedlnosti.

Hrůzu Scott dokázal přijmout, dovedl ji pochopit, ale měl by se spasitel lidstva pohybovat jako had?

Otázky a pochybnosti se mu motaly v hlavě a Carmen, o něco chladnější pokaždé, když spolu spali, se mu vzdalovala. V poslední době se stávalo, že ho nechtěla, odbývala ho výmluvami, kterým věřil stále méně. Už viděl dobu, kdy… A pak místo toho přišel černej.

„Ty se drž stranou,“ štěkla na něho Carmen, když na sebe hodila oblečení. „Ani se nehneš, dokud ti neřeknu, jasný?“

Ve dveřích malého bytu na dolní palubě se otočila a s neskrývaným úsilím zklidnila hlas.

„Promiň, Scotte. Víš, jak je to teď pro nás všechny těžké. Jen to nech na mě. Budu zas dobrá.“

Tak sledoval monitory a pozoroval černého vlastníma očima. Černého prozradila jeho vlastní arogance. Já nejsem policista, Renová. Nenechte se mýlit. Já jsem tady kvůli Merrinovi. Když ho neprozradíte, dostanu se na něho přes vás. Je to na vás, ale tak nebo tak, bude konec. Scott cítil, jak jeho předchozí zmatenost chřadne a mizí. Znovuzískaná jistota ho naplňovala radostí a rozlévala se jeho údy.

A Carmen, která nedala najevo strach – zajíkal se pýchou a láskou k ní, ale věděl, jak musí být vyděšená, když sama čelí temnotě. Carmen, statečná natolik, aby dokázala mlčet tváří v tvář výhrůžkám černého, aby vydržela jeho přítomnost, dost silná, aby vykonala to, co bylo třeba vykonat.

Máme v tomhle své role, Scotte. Ty máš svoji roli. A teď ví, co to je.

Mačeta byla přichycená k desce na spodní straně postele. Carmen to neřekl, ale uměl si představit, jak to může dopadnout. Nepřítel proráží dveře jako policajti bez tváří v přilbách UN z Konce času, Svazek I, Kapitola 56, a vytahuje je nahé a bezbranné z postele.

Tohle nemůže dovolit.

Oblékl se a vzal si krátký plášť s logem Daskeen Azul na zádech a na rukávech. Uvolnil mačetu z úchytu a vsunul ji pod plášť. Zkontroloval se v zrcadle. Bylo to celkem dobré, ostrahou by sice neprošel, ale v davech na nákupních palubách si ho nikdo nevšimne a on se dostane dost blízko.

Zbytek je v rukou božích.

Díval se do zrcadla a viděl, jak z jeho tváře mizí napjatá rozhodnost a na krátký okamžik mu připadalo, jako by to byl on, Merrin, kdo se dívá jeho očima a propůjčuje mu potřebnou sílu vůle.

Scott rychle zamumlal děkovnou modlitbu a vyšel vstříc černému.

Bylo to stejné jako s tím saúdským bojovým psem. Jako s Dudeckem a jeho Árijci. Carl zahlédl ty oči, instinktivně se na ně zaměřil a uviděl v nich stejnou vybičovanou nenávist. Kdo to kurva…

Nebyl čas – mačeta už dokončovala oblouk. Útočník byl urostlý a vysoký, reakce přišla sama. Carl skočil vpřed pod dopadající mačetu, zablokoval úder a dostal boj na zem. Útočník proti všemu očekávání kolem sebe začal tlouct jako brouk převrácený na záda. Carl vyrazil loktem, zasadil mu tvrdý úder do obličeje, úchopem taninda sevřel ruku s mačetou, zakroutil a zbraň s třeskotem dopadla na zem. Dostal kolenem do rozkroku, ne sice plnou silou, ale stačilo to. Útočník na něho křičel nějaké divné nadávky a něco, co vypadalo jako náboženské citace. Ruce se mu sápaly po hrdle. Takovýhle druh boje Carl neznal. Odrážel protivníka a čekal nějaký trik. Dočkal se jen chabého opakování. Udělal tedy to nejjednodušší. Popadl ho za prst a trhl jím na stranu. Pobožné výkřiky přerušilo zaječení. Proti němu znovu vylétla dlouhá noha, ale snadno ránu zneškodnil, dál svíral prst a znovu jím zakroutil. Útočník znovu zaječel a třepal sebou jako ryba na háčku. Carl měl čas znovu mu pohlédnout do očí, ale neviděl v nich ani náznak kapitulace. Sekl ho ze strany do krku. Na poslední chvíli ránu ztlumil; ještě si s ním bude muset promluvit. Bylo po boji.

Přitočila se Rovayová a namířila pistoli na nehybnou postavu na zemi. Carl zavrčel, protože ho bolely koule, a šlehl ironickým pohledem po pistoli.

„Díky. Na to je trochu pozdě.“

„Je mrtvý?“

„Ještě ne.“ Carl vstal, znovu zaúpěl bolestí a rozhlédl se kolem. Dav čumilů ustoupil. „Takže jenom on?“

„Vypadá to tak.“ Rovayová zdvihal ruku a ukázala přihlížejícím holo v dlani.

„RimSec,“ řekla zřetelně. „Je tu někdo z ochranky?“ Krátké zaváhání, a pak si cestu davem začal razit podsaditý muž v uniformě, s nevýraznými samojskými rysy. „Já.“

„Dobře,“ přečetla si jeho jméno z visačky na hrudi, „Suaniu. Nahlaste to, a ať pošlou ještě někoho. A vy nám tu udělejte místo.“

Útočník na zemi se rozkašlal pohnul se. Všichni na něho pohlédli. Carl náhle viděl, že je mladý, ještě mladší než Dudeck. Sotva dvacet. Rozhlédl se a u pultu se suši, který měl na noc zavřeno, uviděl stolky a židle z uhlíkových vláken. Zdvihl chlapce za límec a dotáhl ho k nejbližší židli. Dav se před nimi rychle rozestupoval. Chlapec nejistě otevřel oči. Carl jím hodil do židle a tvrdě ho udeřil do obličeje.

„Jméno?“

Chlapec zahekal a chtěl si sáhnout na krk na místo, kam ho zasáhl Carlův omračující úder. Černoch ho znovu udeřil. „Jméno,“ zopakoval.

„Tohle nesmíte,“ ozval se z davu ženský hlas s australským přízvukem. Carl otočil hlavu, našel tu ženu a změřil si ji ostrým pohledem. Elegantní panička těsně po padesátce, olivová pleť, hubená jako bič. Několik zavazadel, okrové a zelené balíčky, černá pletená poutka, na okrovém balíčku lesklá reklama v thajštině. Našpulil rty. „Nechtěla jste si jít koupit nějaké boty?“

„Trhni si, brácho.“ Nechtěla přestat. „Tady nejsi v Pásu. Takhle po nás nebudeš šlapat.“

„Díky. Budu na to myslet.“ Carl se znovu obrátil k chlapci na židli a udeřil ho hřbetem ruky. Vytryskla krev. „Jméno.“

„Marsalisi.“ Rovayová stála vedle něho. „To stačí.“

„Myslíš?“

Ztišila hlas. „Ona má pravdu. Tohle není Pás. Můžeme přitlačit jen do nějaké míry.“

Carl se rozhlédl. Příslušník ochranky mluvil do telefonu, ale nespouštěl oči z chlapce a černocha stojícího nad ním. Lidé sice ustoupili, když je Rovayová vyzvala, ale nerozcházeli se. Carl odhadoval, že zápas viděl asi tak jeden z deseti, a útok mačetou, který mu předcházel, téměř nikdo.

Prostor pro interpretace byl téměř neomezený.

Pokrčil rameny. „Máš pistoli.“

„Jo, to mám, ale nehodlám s ní tady střílet do lidí.“

„Nemyslím, že by to došlo tak daleko.“

„Marsalisi, zapomeň na to. Já nej…“

Prskavé zakašlání. Chlapec na židli sebou zazmítal a sevřel područky z uhlíkové tkaniny. Zadíval se Carlovi do tváře. „Černej,“ vyprskl.

Carl sjel pohledem na Rovayovou. „Náš parchantík má pozorovací talent, co?“

Policistka se ušklíbla a postavila se mezi Carla a židli. Ukázala chlapci holo RimSecu.

„Vidíš to? Máš tušení, jakej průšvih sis zavařil, chlapče?“

Chlapec se na ni zadíval. „Já vím, že lžeš kvůli němu. Úřady Babylonu a černé lži chrání služebníka Satanova. Vím, kdo je tvým pánem.“

„No nazdar.“

„Sklapni na chvilku, Marsalisi.“ Rovayová zavřela dlaň, zasunula pistoli a prohlížela si chlapce s rukama v bok. „Ty jsi z Jesuslandu, co? Šel jsi přes plot? Máš představu, jak rychle tě můžu poslat zpátky?“

„Nepodléhám vašim zákonům. Neskloním se před mamonem a ďáblem. Jsem vyvolený.“ Chlapcova tvář byla v křišťálovém světle nákupního střediska bledá a leskla se potem. „Jsem na druhé straně.“

„To jo,“ poznamenal Marsalis hrozivě.

„Marsalisi!“

„Hele, po tobě s tou zkurvenou mačetou nešel.“ Chlapec se pokusil vstát. Rovayová ho napřaženou paží netrpělivě strčila zpět do židle, která při tom poskočila kousek dozadu. „Seď,“ doporučila mu.

V očích mu zaplála zuřivost a hlas vylétl o oktávu výš.

„Jste falešní soudci. Falešní zákonodárci, penězoměnci, topíte se ve smrdutých hříších a zkaženosti.“ Vypadalo to, jako by vyzvrátil něco, co v sobě dlouho potlačoval. „Nesvedete mě na scestí, než…“

„Mám ho umlčet?“

„… vítězíte, jsem povznesen nad vaše svody. Soud…“

„Ne, sakra, ne. Chci…“

„… přichází, je zde! Je živý, z masa a krve, mezi námi! Znáte ho jako Merrina, ale nevíte nic, on je…“

Tiráda trochu polevila a ztratila něco ze svého zběsilého hněvu. Carl a Rovayová sledovali chlapce s novým zájmem.

„… velitelem nebeských legií,“ zakončil nejistě.

„Merrin je tady?“ vyštěkl Carl. „Na Kočce? Teď?“

Chlapec stiskl rty. Carl sjel pohledem na Rovayovou. Ta sáhla po telefonu.

„Můžeš to tu uzavřít?“

„Dělám na tom.“ Už vytáčela číslo. Přiložila telefon k uchu a sledovala ho. „Alcatraz má právo zablokovat příchozí i odchozí dopravu. Možná to vytáhne pár lidí z postelí, ale…“

V telefonu zacvrlikalo přepojování a ozval se hlas. Rovayová ho ihned přerušila.

„Alicia Rovayová, zvláštní případy. Ověřte si mě a pak mi dejte dozorčího důstojníka Alcatrazu.“

Pauza. Carl se velmi opatrně otočil zády k chlapci na židli. „Půjde to přes satelit?“ zeptal se nenuceně.

Rovayová přikývla. „Něco nad námi musí být. Nějaký z našich, nebo jiný, na kterém máme koupený čas. Zvláštní případy to obvykle mají. Haló? Jo, tady je Rovayová…“

„Hej! Ne!“

Carl to anonymní varování vlastně ani nepotřeboval. Tanindo, jako ho vyučoval Sutherland, pracovalo s vysokou úrovní vnímání vzdálenosti a symp ji ještě precizoval. Aniž by se musel otočit a podívat se, cítil, že se chlapec za ním zvedá ze židle. Přesto se zvolna obrátil a zahlédl chlapce koutkem oka, stejným periferním viděním, které ho před tím za chránilo před útokem mačetou. Chlapec byl už z dosahu a hnal se k postrannímu přístupovému chodníku. Pumpující údy, zakloněná hlava, zoufalý finiš. Vzhledem k okolnostem to nebylo špatné.

Viděl, jak Rovayová ztuhla a přerušila hovor s Alcatrazem. Sáhla po pistoli. Zadržel ji napřaženou rukou a zavrtěl hlavou.

„Nech ho jít. Jdu po něm.“

„Ale ty…“

„Uklidni se. Honění idiotů mě živí.“

Otočil se. Byl by si vzal její pistoli, ale nebyl čas se o tom dohadovat… „Utíká!“ zakřičela ta Australanka.

Carl jí věnoval vražedný pohled a už byl v pohybu. Pomalý běh přešel ve sprint, nabíral rychlost a cílevědomé soustředění lovce. Je čas najít Merrina a sejmout ho.

Třicet osm

Naplno probuzená, rozhozená pásmovou nemocí, se kterou si ani syn nedokázal pořádně poradit, seděla na okně hotelového pokoje a dívala se přes zátoku. Privilegium KOLINu – apartmá v posledním patře s čistým výhledem. Ubíhající světla na mostě Bay Bridge vedla její pohled neodolatelně tam, kde na pobřeží a v kopcích svítila a blikala světla Oaklandu. Laciná sračka.

Norton chtěl rozjet prohlídky a zatýkání po celém městě, ale ona i Coyle byli proti. Oba zatraceně dobře věděli, kde je, a to, že je technicky vzato pryč bez povolení, je trápilo nejméně. Rovayová nezvedala telefon, a co to pro ni znamenalo, měla Sevgi otisknuté ve tváři jako modřinu z pouliční bitky. Nebyla si jistá, jestli Coyle a Rovayová spolu něco měli, ale byli parťáci a tohle se stávalo docela často. Byla to vysoká sázka o důvěru – na člověku, kterého měla dneska v posteli, mohl zítra záviset její život. U newyorské policie měla dost krátkodobých vztahů s kolegy, ale nikdy nepřekročila hranici a nespala s parťákem. Ne proto, že by ji to nelákalo, ale protože by to byla hloupost. Jako vzít si mohutný rychlý hlídkový člun do mělkých vod turistické pláže. Máte jistotu, že naletíte na mělčinu a převrátíte se.

Ale ne teď, co, Sev, poškleboval se jí syn. Tohle máš pěkně pod kontrolou, ne? Hluboká voda a rovný kýl.

Ztichni.

Netušila, jak dlouho takhle sedí zahleděná do mihotavých nočních světel, když někdo začal bušit na dveře. „Sevgi?“

Zamrkala. Byl to Nortonův hlas, tlumený zvukovou izolací dveří a trochu nejistý. Předtím nějakou dobu seděli v hotelovém baru, pití se sotva dotkli a skoro nemluvili. Alespoň jí připadalo, že skoro nepijí, až do chvíle, kdy Norton najednou zničehonic tiše řekl: „Úplně jako kokain, co? Žádná obrana a srdce k prasknutí.“ Zírala na něho, věděla, že si z ní nějak utahuje, ale nedokázala dát jeho slovům smysl. „Nevím, na co právě myslíš, Tome,“ odpověděla upjatě, „ale já přemýšlím o Heleně Larsenové a o tom, že jsme ještě nechytili toho zmrda, co ji zabil.“ Byla to jen poloviční lež. Slib, který dala sobě a zohavenému tělu tehdy v červnu, na ni těžce dolehl pokaždé, když mu dala prostor.

Popřála tedy Nortonovi krátce dobrou noc a odešla od baru. Vypadalo to, že on tam zůstal o něco déle.

„Sev. Jsi tam?“

Vzdychla a seskočila z parapetu. Došourala se ke dveřím a otevřela. Norton se zdviženou rukou opíral o zárubeň. Nebyl tak opilý, jak se bála.

„Jo, jsem tady. Co se děje?“

Zakřenil se. „Tohle se ti bude líbit. Právě volal Coyle.“

„Jo?“ Otočila se a nechala dveře otevřené. „Tak pojď dovnitř. Co se vlastně stalo? Vrazil k Rovayové a vytáhl jí Marsalise z postele?“

„Ne. Ne tak úplně.“ Norton šel za ní a čekal, až se zase otočí k němu. Stále se křenil. Založila si ruce na prsou.

„Tak?“

„Tak Rovayová a Marsalis večer vrazili na Bulgakovovu kočku, vlítli do kanceláří Daskeen Azul a udělali tam bugr. Někomu to zvedlo mandle a vyjel na Marsalise s mačetou.“

„Cože?“

„Přesně tak. Pak Rovayová volala RimSec, aby zajistili celou loď, a Marsalis je někde v břiše velryby a honí toho umělce s mačetou, protože si myslí, že je součástí nějakého ohromného spiknutí, které ho dovede k Merrinovi.“

„Och, to si ze mě děláš srandu.“

„Kéž by.“

„No a kde je Coyle?“

„Už sem jede. Vyráží za nimi s jednotkou hrdlořezů RimSecu v závěsu. Tak jsem ho přemluvil, aby se tu pro nás zastavil.“

Sevgi sebrala sáčko z postele a vsoukala se do něho.

„Ten s ní určitě šukal,“ zamumlala, než si uvědomila, že není sama.

Norton dělal, že nic neslyšel. V útrobách Bulgakovovy kočky se Carlovi zvláštním způsobem ulevilo. Přinejmenším už tu nebyly žádné obchody.

Jeho krátkodobá paměť chrlila vzpomínky na nekonečné měkké chodníky a měnící se výklady v takovém množství, že se nakonec slily v jedno. Šaty za sklem, jednou vystavené s vážností muzejní výstavy, podruhé křiklavě naaranžované, podle toho, na koho bylo políčeno. Měkce nasvícené zbraně. Jídla a nápoje na holo realistických hromadách navozujících představu pouličního trhu. Psychofarmaka nafouknutá na holodisplejích tak, že pilulky a jejich molekuly začínaly připomínat fetišizované kousky v prodejnách se zbraněmi. Služby a produkty nabízené obrazy, které s nimi neměly žádnou zjevnou spojitost. Patro za patrem, patro za patrem, patra plná toho všeho, chodníky, spleť chodeb, výtahů a schodišť, všechno jasně osvětlené a bez konce.

Vyhnal to z hlavy a běžel za klukem co nejtěsněji, jak to řídký noční dav dovoloval.

Už dávno zjistil, že pokud prchá někdo nevycvičený, zpočátku se často ohlíží, a když nemá pronásledovatele v dohledu, brzy získá jistotu. Předpokládal, že je to vlastnost získaná vývojem – když vás velký dravec nedostane během několika prvních minut, máte s největší pravděpodobností vyhráno. Každopádně trik spočíval v tom držet se dál a dovolit kořisti, aby získala onu jistotu, pak se na ni přilepit a sledovat, dokud vás nezavede tam, kam potřebujete. Málokdy to selhalo.

Pochopitelně by se mu hodilo lepší krytí. Pozdní zákazníci tvořili jen řídký dav, a aby to bylo ještě horší, byli směsí typickou pro Pás, což znamenalo, že černé nebo bílé tváře byly mnohem méně zastoupeny než asijské nebo hispánské. A kluk s mačetou byl zřejmě podivuhodně fixován na Carlovu barvu kůže. Mohl to být jen obyčejný zastydlý rasismus – kluk byl koneckonců z Jesuslandu, podle těch náboženských keců, takže možné bylo všechno, ale i kdyby ne, bude hledat černý obličej, a těch v davu mnoho nebylo. Carl potřeboval, aby jich pár zahlédl, vyděsil se a pak se zase uklidnil, když si uvědomí, že to je někdo jiný. Čím častěji k tomu dojde, tím bude jeho adrenalinová reakce na černý obličej slabší a on uvolněnější.

Držel se zpátky, využíval lesklé plochy, narcismus výkladů prodejních prostor a pozoroval kořist, jejíž divoký úprk a neustálé ohlížení přešly v pomalejší a promyšlenější kličkování davem. Nakonec se už neotáčela celým tělem a jen občas se ohlédla přes rameno. Carl ho beze spěchu sledoval, držel se za skupinkami zákazníků a občas se přikrčil, když nablízku nebyl nikdo dost vysoký, za kým by se schoval.

Pak obchody skončily.

Vytrvale klesali podlaží za podlažím, po mramorových schodištích, podivně zářícím proskleným výtahem, vždy směrem dolů. Zprvu si Carl myslel, že se vracejí zpět do Daskeen Azul, ale už byli příliš nízko a on nepředpokládal, že by kluk měl tolik důvtipu nebo duchapřítomnosti, aby běžel jinou cestou. Ceny ve výlohách klesaly. Mezi obsazenými prostorami se objevovala prázdná místa k pronajmutí.

Holodispleje byly ošuntělé a zboží a způsob prodeje se jen tvářily kvalitně. Laciná kopie toho, co nabízely horní paluby. Způsob nabídky byl méně lákavý, nebo přinejmenším méně uhlazený. Zabijácká čubka k mání, hlásal laciný neon. Nebyl si jistý, co to má znamenat, ani jestli to chce vůbec vědět. Jinde někdo na výlohu prázdného obchodu nasprejoval velký obdélník a do něho napsal: NAKUPOVAT KONZUMOVAT ZEMŘÍT – UMĚLECKÉ DÍLO HODNÉ NÁSLEDOVÁNÍ. Nikdo to nesmazal.

Kluk prudce zahnul vlevo od řady krámků a na další schodiště. Tohle bylo obyčejné železné a nikdo jiný na něm nebyl. Když k němu Carl doběhl, slyšel v šachtě klapot jeho kroků.

Kurva.

Počkal, dokud kovové klapání neutichne, a pak se co nejtišeji rozběhl dolů. Na dně šachty se ocitl v laciné obytné části. V matně šedých stěnách chodby byly zasazeny jednoduché zelené bezpečnostní dveře a kostrbatá graffiti na stěnách už vytvářela vystupující reliéf. Vytrvalé hučení napovídalo, že někde blízko pracují mohutné stroje. Pod nohama skřípala špína a po obou stranách se táhly úhledné řádky nepořádku, smetené buď mechanickými čisticími vozíky, nebo ručně samotnými obyvateli. Jasný důkaz toho, pokud by ho potřeboval, že se sem nano-technické hygienické systémy příliš často nedostanou. Nebo kdokoli, napadlo ho, kdo tu nežije nebo tu nemá známého.

To bylo samozřejmě pro Merrina ideální.

Chodba byla opuštěná. Řady zavřených dveří a po klukovi ani památky. Před ním odbočovaly dvě chodby. Jedna vpravo, druhá vlevo. Když do nich nahlédl, zjistil, že jsou úplně stejné jako ta, ve které se nachází. Sympem zvýšené napětí zvolna ustoupilo vědomí, že jeho kořist zmizela. Snažil se ten pocit co nejvíc potlačit, pomalu postupoval levou chodbou, vytěsnil hučení strojů a natahoval uši po hlasech nebo zvuku kroků. Dobře věděl – vím to, sakra, vím, že dveře mohou mít bezpečnostní kamery a s každými, které minul, se zvyšuje riziko, že jeho kořist sedí v bytě za nimi a sleduje ho na monitoru.

Přesto šel dál. Možná má kluk ještě nějakou zbraň a chce svůj pokus zopakovat.

Na další křižovatce našel na zdi přišroubovaný plán sekce. Prohlédl si ho. Na zdi vedle plánu byla připsána legenda: Bohužel jste zde – nějak se s tím vyrovnejte. Mimoděk se ušklíbl a pomalu se vracel stejnou cestou. Chtěl začít hledat systematicky. Musí něco dělat, než sem vtrhne RimSec. A doufat, že uzávěra lodi funguje.

Za ním se ozvalo cvaknutí odemykaných zámků. Prudce se otočil a přikrčil k výpadu, když uviděl ženu, jak couvá z otevřených dveří. Na montérkách měla logo, které neznal, a neposlušné, husté kudrnaté vlasy pevně stažené stuhou. Mestické rysy a v koutku úst nezapálený joint. Než se úplně otočila, vypadal, jako by jenom procházel kolem.

„Dobrej.“

Přejela ho pohledem od hlavy k patě. „Copak, ztratil jste se?“

„Skoro.“ Věnoval jí úsměv. „Mám se tady dole sejít s někým od Daskeen Azul, ale buď jsem někde špatně zahnul já, nebo on.“

„To je pravý?“

Uvědomil si, že se dívá na jeho S (t) igma kabát. Bylo možné, že společnost a její zaměření nebyly takhle daleko na západě v povědomí, ale i v případě, že jste byli imunní vůči zprávám z kontinentální Ameriky, nebylo možné nevšimnout si střihu a jasných pruhů na rukávech. Povzdechl si.

„Sháním práci, víte?“ odpověděl s předstíranou únavou. „Ten chlapík říkal, že by to snad na pár hodin šlo.“

Znovu si ho rychle přeměřila. Vyndala joint z koutku, otočila se a mávla s ním k rohu s plánem. „Tamhle zahněte vpravo. Dva bloky rovně, pak jeden doprava. Tam projdete přepážkou na nakládací plochu na pravoboku. Myslím, že Daskeen tam má nějaké doky. Nejste daleko – zřejmě jste z chodby Margarita sešel špatným schodištěm.“

„Fajn.“ Nechal nový nával systému marsovského přizpůsobení, ať se projeví jako nedočkavost. „Jo, vážně moc děkuju.“

„To nic. Nate.“ Podala mu joint. „Jestli dostanete práci, zapalte si na moje zdraví.“

„Och, ale ne, to nemusíte…“

„Ale no tak, vemte si.“ Držela joint před ním, dokud si ho nevzal. „Myslíte, že jsem na tom nikdy nebyla jako vy?“

„Díky. Moc děkuju. Hele, ale měl bych…“

„Jasně. Nechcete zmeškat pohovor.“

Zašklebil se, přikývl, otočil se a rychle zamířil zpět k nároží. Jakmile zahnul, dal se do běhu.

„Kdo je tam?“

„Tady Guava Diamond. Jsme prozrazeni, Claw Control. Opakuji, jsme prozrazeni. Seslaný z nebes je v lepším případě ohrožený, v nejhorším naprosto nechráněný. Nevím, sakra, na co si tam hrajete, ale tohle přišlo nečekaně. Nemáme krytí a žádnou jistou strategii ústupu. Žádám okamžité vyzvednutí.“

Přepážka se skvěla černí nanovláken, drsná a lesklá kontrastovala se šedými stěnami chodeb obytné sekce, stejně jako jeho košile koupená v Hiltonu s vězeňským kabátem, který si přes ni oblékl. Jasně žluté šipky ukazovaly ke dveřím. Podle jejich vzhledu se dalo soudit, že je bylo možné zakódovat a uzavřít na molekulární úrovni, kdyby zámky a závěsy splynuly s povrchem dveřních křídel. Když jimi pocházel, vzpomněl si najednou na Mars. Přišlo mu, že od chvíle, kdy opustil obchodní patra, mu ho tohle místo připomíná. Život na Marsu. To místo ho připomínalo až po přátelskost vstřícné mesticky a samozřejmě nabídnutou cigaretu.

Teď si myslíš, že ti tohle nebude vůbec chybět. Řekl mu Sutherland a zašklebil se. Ale bude, chlape. Počkej a uvidíš.

Za přepážkou se rozkládala nakládací plocha pravoboku.

Na továrních lodích byl už několikrát předtím, ale vždy snadno zapomínal, jak je tam všechno ohromné. Když se podíval přes zábradlí lávky, na které se ocitl, měl dojem, že se dívá na obrovský testovací polygon továrny na lanovkové kabiny. Nakládací prostor tvořil padesátimetrový svah stoupající od hladiny a rozlehlá střecha ze stejného materiálu jako přepážka se klenula tak vysoko, že připomínala noční nebe. Do podlahy se zařezával možná víc než tucet lanových skluzů, které začínaly pod hladinou a vedly do doků v horní části. Lana z nanovláken se v jejich kanálech leskla jako lékořicoví hadi. Pod prudkými obloukovými LCLS světly zářily vlhce a nově. Mezi hladinou a otevřenými vraty doků se ve skluzech pohybovalo několik obřích kolébek s loděmi. Podél skluzů se táhly ocelové můstky a schodiště údržby a obsluhy, které končily u doků nahoře. Z šikmého povrchu trčely pylony a jeřáby. Dole se rojily drobné postavy a chladným, jeskynním vzduchem se nesly tlumené výkřiky. Carl hledal na velínech nad doky logo Daskeen Azu. Našel je na šesti vedle sebe. Rozeběhl se tam.

„Guava Diamond?“

„Ještě jsme tady.“

„Nemůžeme vám pomoct. Opakuji, nemůžeme vám pomoct. Návrhu…“

„Cože? Ty bonobo vobšoustníku, radši mi řekni, že jsem se přeslechla!“

„Máme problémy s ovládáním. Nemůžeme jednat. Je mi líto, Guava Diamond. Je to na vás.“

„Jestli se z toho dostaneme, tak budeš litovat!“

„Opakuji, Guava Diamond. Nemůžeme jednat. Navrhujeme provést okamžitě Ještěrku a opustit Bulgakovovu kočku, dokud to jde. Možná ještě máte čas.“

„Pauza.“

„Chcípneš, Claw Control.“ Statický šum.

Carl byl téměř u doku Daskeen Azul, když se lana ve skluzu vedoucím dovnitř s táhlým hvízdnutím rozjela. V odlescích nanovláknové černi jejich kanálů to spíš vypadalo, jako by v nich tekl roztavený grafit. Mini-ponorka dole sebou trhla a začala stoupat vzhůru. jdeme na to.

Byl stále na úrovni, na které vešel, kousek za a tři metry nad střechami velínů doků. Z jeho lávky se oddělovalo schodiště s dlouhými, nízkými stupni, nořilo se mezi velíny a navazovalo na další lávky, které velíny obepínaly. Zamířil ke dveřím a průlezům do budov. Níž začínala další schodiště, která se vinula dolů a končila na šikmé ploše s lanovými skluzy.

Ve střeše velínu Daskeen Azul bylo několik průlezů, ale byly nejspíš uzavřené zevnitř. Ale i kdyby byly otevřené, jít jimi by byl ten nejlepší způsob, jak se nechat střelit do zadku. Carl zpomalil, přikrčil se, zahnul za roh velína a dal se dolů po vnějším po schodišti. Zevnitř k němu pronikal hluk navijáku. Stěnu z vlnitého plechu narušila dvojice okének a schodiště skončilo u zavřených dveří. Neměl žádnou zbraň a netušil, jak to vypadá uvnitř velína. Neměl ani představu, kolik zaměstnanců Daskeen Azul bude mít proti sobě a jak budou ozbrojeni.

Jo, tak tady by ses měl otočit a počkat na kavalerii Rovayové.

Ale už v tu chvíli věděl, že to neudělá.

Doplazil se pod jedno okno a opatrně zvedl hlavu těsně vedle rámu. Získal tak úzký pohled do prostoru na druhé straně zdi. Čistá podlaha, srovnané záchranné čluny a další, obtížně identifikovatelný materiál, LCLS panely osvětlující prostor ze stropu a stěn. Zavalitá masa stroje navijáku na konci lanového skluzu a skupinka čtyř postav. Přimhouřil oči – sklo bylo špinavé a systém navijáku mu překážel ve výhledu. Všichni čtyři měli vesty Daskeen Azul a tvář, kterou viděl zřetelně, pařila neznámému muži. Ale profil postavy vedle něho patřil klukovi s mačetou. Divoce gestikuloval na ženu, kterou Carl podle postavy a držení těla identifikoval jako Carmen Renovou ještě dřív, než uviděl její obličej. Ve spuštěné ruce držela telefon.

Čtvrtá postava stála zády k oknu, dlouhé vlasy měla sepnuté do ohonu, který jí volně visel přes límec vesty. Carl ho pozoroval a něco mu sevřelo hruď. Nepotřeboval vidět obličej. Stejnou postavu viděl duševním zrakem s-džina Horkanovy chlouby odcházet mrtvolně tichými chodbami lodi. Viděl, jak se zastavuje, otáčí se a dívá se do kamery, jako by věděl, že tam Carl je.

Teď se rozhlédl, jako by ho někdo zavolal.

Carl trhl hlavou nazpět, ale ne dřív, než zahlédl tu vyzáblou tvář, snad teď trochu plnější, ale stále tytéž vpadlé tváře a prázdný pohled. Kontroloval dveře, snad šestý smysl, spuštěný silou Carlova pohledu.

Allen Merrin. Doma z Marsu.

Carl dosedl na schod a prudce oddechoval. S Haagem, pistolí Rovayové, jakoukoli zatracenou pistolí by prostě vletěl dovnitř a skončil to. Merrinův symp, bojové držení těla Renové, neznámý faktor, který reprezentoval další zaměstnanec Daskeen Azul, jakékoli zbraně, které ti čtyři mohli mít, to nic neznamenalo. Naplnil by vzduch kulkami, několik ran do každého těla, bordel by se uklidil potom.

Beze zbraně byl ve slepé uličce.

Kde je ten zatracenej RimSec?

V uších mu zazvonila slova Rovayové. Alcatraz má právo zablokovat příchozí i odchozí dopravu. Možná to vytáhne pár lidí z postelí, ale…

Ale nic. Merrin a jeho kámoši to tu sbalí dřív, než si hlavouni RimSecu protřou oči…

Ponorka v kolébce dorazila na horní konec skluzu.

A zůstala stát.

Carl se zadíval dolů roštem lávky. Kolébka byla stále ještě dobrých dvacet metrů dolů po svahu. Motor navijáku uvnitř velína stále běžel, ale měl jiný zvuk. Lékořicově černá lana ležela bez pohybu v kanálu. Naviják byl odpojený.

Rozhlédl se a viděl, že všude kolem je to stejné. Nikde žádný pohyb, lana stála.

Uzávěra. Byl k RimSecu nespravedlivý.

Uvědomil si to právě včas. Odstoupil od stěny, přikrčil se do střehu a v tu chvíli se tři kroky před ním otevřely dveře. Symp v něm se rozpumpoval. Vyšla Renová, ostatní v hloučku za ní.

„… vytrhněte západky kolíbky a sjeďte s tím dolů. Není jiná…“

Uviděla ho. Skočil.

Pomohlo mu, že jich bylo víc. Prudce vrazil do Renové a srazil ji na lávku. Kluk s mačetou zařval a nemotorně se po něm ohnal. Carl úder zastavil, vyrazil loktem a hodil kluka na oba zbývající muže. Všichni tři potácivě spadli zpátky do dveří. Bezejmenný zaměstnanec Daskeen Azul vykřikl a nemotorně zamával zbraní v jedné ruce. „Uhni, uhni!“ řval.

Carl si uvědomil, že je to žraločí puška, a naskočila mu husí kůže. Využil své rychlosti, vlétl do dveří a vrazil do trojice. Popadl muže s puškou za ruku, zkroutil mu ji, srazil ho na zem, padl na něho a přitom mu zaryl koleno do žaludku. Nahmátl tlakový bod na jeho zápěstí a znovu zakroutil. Puška vystřelila a ozval se kovový třesk, jak smrtící náplň vyrazila do střechy zubaté díry. To už pušku držel a její bývalý majitel se pod ním svíjel bez ruky. Carl se otočil, bez míření sklonil hlaveň a vystřelil. Muž se náhle od pasu nahoru změnil v cáry masa promíchané s kostmi. Obsah střev a krev zastříkaly Carla od hlavy k patě.

Smysl pro blízkou přítomnost mu signalizoval vlevo. Carl se zvedl a díky sympu se bleskově otočil. Zamrkal, aby dostal krev z očí. Kluk běžel přímo na žraloci pušku a svolával na něho oheň pekelný. Tentokrát stiskl spoušť reflexivně. Zásah kluka odhodil k otevřeným dveřím a ve vzduchu ho roztrhl vedví. Jeho křik utichl v polovině slabiky a stěna i zárubeň dveří byly náhle vymalovány vnitřnostmi. Carl zíral na spoušť, kterou zbraň způsobila…

… a Merrin ho udeřil ze strany. Vytrhl mu zbraň úplně stejně, jako to před okamžikem udělal sám. Carl hekl a ztlumil útok. Jejich společný pohyb teď připomínal potácivý tanec. Držel zející ústí hlavně žraloci pušky od sebe, jak to jen šlo. Zkusil ho přehodit chvatem z taninda, ale Merrin to znal. Dál se přetlačovali těsně u okraje otvoru v podlaze, kudy dovnitř ústil skluz.

„Hledal jsem tě,“ zavrčel Carl.

Merrin mu zaryl prsty do zápěstí. Carl zabral a nechal žraloci pušku vypadnout. Propadla otvorem na šikmou plochu pod nimi a těžce rachotila dolů. Lepší, než ji nechat někde tady, kde by ji mohla sebrat Renová. Zkusil se mu vytrhnout jinou technikou, snažil se dostat od otvoru a loktem udeřil Merrina do žaludku. Ten úder ztlumil, přišlápl mu patou kotník a oba dopadli na zem. Obrovskou silou udeřil Carla loktem ze strany do obličeje. Ten na okamžik oslepl. Merrin se dostal nad něho a vycenil zuby.

„Neprošel jsem prázdnotou, abych se nechal zabít jako dobytek,“ zasyčel. „Abych chcípnul na jatkách. Vůbec jsi nepochopil, kdo jsem.“

Opřel se předloktím o Carlův krk a začal mu drtit hrtan. Carl, kterému stále před očima tančily hvězdičky, měl jedinou možnost. Zapřel se jednou nohou a oba se překulili přes hranu otvoru. Nespadli z příliš veliké výšky; v horní části rampy nebyly ani tři metry. Náraz je ale od sebe odtrhl a po svahu se kutáleli každý zvlášť. O dvacet metrů níž na ně čekala mohutná ocelová masa zablokované kolébky. Bude to bolet.

Carl sjížděl nohama napřed a snažil se zarazit jednu nohu do lanového kanálu skluzu. Podrážka boty klouzala po lanu z nanovláken. Trochu ho to zpomalilo, ale ne příliš. Merrin sklouzl kolem něho, krátce ho zachytil a noha se mu vysmekla. Zkusil Merrina kopnout, ale minul. Kolébka se tyčila kousek od nich, její obrovské vzpěry držely v ocelovém sevření hladce oblý trup ponorky. Merrin narazil, okamžitě se díky sympu vzpamatoval a vstoje se zapřel o jednu ze vzpěr. S vyceněnými zuby se otočil na Carla. Ten trochu zpanikařil, zarazil nohu mezi lana a snažil se posadit. Zachytil za nějakou konzolu nebo výztuhu. Jeho pád se prudce zastavil několik metrů před kolébkou. Setrvačnost ho zdvihla téměř do stoje a letěl vstříc Merrinovi jako špatný bruslař, který nemůže udržet rovnováhu. Třináctka téměř nestačila zareagovat; Carl se řítil neskutečnou rychlostí. Carl vyrazil pěstí, ani netušil, že má takový reflex, a vší silou, znásobenou navíc rychlostí, udeřil Merrina ze strany do krku.

Málem si zlomil zápěstí.

Slyšel prasknutí v kloubu, ale to přehlušila divoká radost, když Merrin zachrčel a podklesl. Po úderu se otočil a udeřil se o bok ponorky. Merrin se chabě pokusil o obranu. Carl ji prorazil, uchopil ho oběma rukama za hlavu a vší silou s ní udeřil o hranu kolébkové vzpěry. Merrin přidušeně zachrčel a ohnal se po něm. Carl ránu odrazil a znovu udeřil jeho hlavou o železo. A znovu a znovu a znovu…

Cítil, že už se nebrání. Nepřestal.

Přestal až tehdy, když na šedý trup ponorky náhle nevystříkla krev a teplá sprška mu znovu zalila obličej.

Třicet devět

Sevgi scházela po schůdcích mezi záplavou světel osvětlujících místo činu a techniky, kteří si rozbalovali své nádobíčko. RimSec obklíčil celou pravoboční nakládací plochu, odvedl všechny k výslechu a celé místo uzavřel. U každého vchodu stál na lávce policista a hladinu zvolna křižoval černý hlídkový člun připomínající žraloka, který vyhlíží kořist. Čáru ponoru lemovaly malé nafukovací čluny jako vyplavené oranžové chaluhy a pohupovaly se nahoru a dolů na vlnách dorážejících na šikmou plochu nákladního prostoru. Klenutá střecha vytvářela dojem pustoty, vyprázdněnosti a konce.

Sevgi vytáhla z kapsy identifikační kartu KOLINu a ukázala ji velicí důstojnici ve velínu Daskeen Azul. Překvapivě se jí trochu zastesklo po době, kdy podobně ukazovala dlaňový holoodznak newyorské policie. Tehdy byla také policistkou. Ta na ni teď bez zájmu pohlédla.

„Jo, co chcete?“

„Hledám Carla Marsalise. Řekli mi, že je pořád tady.“

„Marsalis?“ Žena byla chvilku zmatená, ale pak jí svitlo. „Aha, vy myslíte toho zmetka? Toho, co udělal všechen ten binec?“

Sevgi byla příliš vyčerpaná na to, aby ji napomenula, tak jenom přikývla. Policistka ukázala dolů.

„Sedí tamhle na té prázdné kolébce naproti tomuhle skluzu. Chtěli jsme ho násilím odvést k výslechu, ale volal někdo ze Zvláštních případů, že ho máme nechat na pokoji. Může si tam sedět celou noc, jestli bude chtít.“ Mávla rukou. „To se mám hádat se Zvláštním, no ne?“

Sevgi zamumlala něco v tom smyslu, že chápe, a pokračovala dolů po schůdcích podél skluzu Daskeen Azul. Když došla na úroveň prázdné kolébky v protějším skluzu, musela opatrně přejít po šikmé ploše, jednou nebo dvakrát zavrávorala a musela se přikrčit, aby nespadla. Dostala se ke kolébce a s úlevou se chytila jedné podpěry.

„Nazdárek,“ řekla rozpačitě.

Marsalis se podíval dolů, zjevně překvapený, že ji tady vidí. Bylo to poprvé, kdy ho viděla tak bez zájmu o okolí, a překvapilo ji to snad víc než jeho přítomnost. Hlavou jí blesklo, jestli není v šoku. Jeho oděv byl samá zasychající krev a na obličeji měl rudé šmouhy. Opláchl se, ale zřejmě ne dost důkladně.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho.

Pokrčil rameny. „Pár modřin. Nic vážnýho. Kdy jsi dorazila?“

„Před chvílí. Byla jsem nahoře seřvat vedení Daskeen Azul.“ Sevgi se vyhoupla do kolébky, opřela se o operu vedle něho a natáhla nohy před sebe. „Tak. Vypadá to, že jsi měl nakonec pravdu.“

„Jo. Paranoia třináctky.“

„Nebuď škodolibej, Marsalisi. To není hezký.“

„No jo, nechci se hádat.“

Krátce po něm střelila pohledem. „Ne. Myslím, že na jeden večer toho máš až až.“

Pokrčil rameny, ale nepodíval se na ni.

„U Daskeen Azul popírají, že by cokoli věděli. Merrin, Renová a Osborne byli řadoví zaměstnanci, kterým se vždycky po měsíci automaticky obnovovala smlouva, pokud nebyly nějaké problémy. Nikdy žádné neměli. Lžou, jako když tiskne, ale nevím, jestli jim to RimSec bude moct dokázat.“

„Osborne?“

„To je ten kluk, co na tebe šel s mačetou. Scott Osborne, utekl z Jesuslandu. RimSec ze stop zjistil, že byl jedním z Wardových zaměstnanců, co utekli, když se tam objevil Merrin. DNA sedí na genetické stopy u Warda i odsud.“

Přikývl. „A Renová?“

„To je jiný kafe. Po ní u Warda nezůstaly žádné genetické stopy, takže to vypadá, že to tam po jejich odchodu někdo vyčistil. Ale dáváme dohromady svědecké popisy a vypadá to, že tam byla taky.“

„A co genetika. Tu už projeli?“

„Zatím ne.“ Zvědavě na něho pohlédla. „Zdá se, že z toho nemáš moc velkou radost.“

„To ne.“

Zamračila se. „Je po všem, Marsalisi. Můžeš jít domů. Do Londýna, do té vaší uhlazené, komfortní evropské sociální zóny.“

Povytáhl obočí a zadíval se na hladinu. „Tak to mám štěstí.“

Náhle se jí trochu sevřelo hrdlo. „Copak, budu ti chybět?“ Mělo to vyznít ironicky.

Otočil se a zadíval se na ni.

„Tohle ještě neskončilo, Sevgi.“

„Že by?“ Cítila, že se jí do hlasu vkrádá morbidita místa činu. „Jo, možná sis ze mě dělal legraci. Přece jsi je všechny zabil. Osborne a ten druhej jsou tady všude kolem. Z Merrina jsi vymlátil mozek. Řekla bych, že je konec, nemyslíš?“

„A Renová?“

Sevgi mávla rukou. „Dřív nebo později ji dostaneme.“

„Jo? Jako jste ji dostali po tom, co zmizela z Ward Biosupply?“

„Marsalisi, měl bys tu mít vítěznou přehlídku. Renová je jenom vedlejší produkt, maximálně nepodstatný detail. Merrin je po smrti, a to je hlavní.“

„Jo. Takže bysme asi měli slavit, co?“

„To asi jo.“

Přikývl a sáhl do kapsy svého vězeňského kabátu. Vyndal pěkného jointa a ukázal jí ho. „Dáš si?“

„Co to je?“

„Nevím. Někdo mi to dal. Pro případ, že bych potřeboval něco slavit.“ Vsunul jointa mezi rty a stisknutím konce ho zapálil. Vtáhl kouř a trochu se rozkašlal. „Zkus to. Dobrý.“

Vzala jointa a šlukla si. Kouř byl sladký a hebký, pěkně silná droga a ještě špetka něčeho jiného. Zadržela ho v plicích a pak vydechla. Ucítila příjemnou malátnost v údech. Všechny uzly, co jich měla v hlavě, jako by se najednou rozmotaly. Šlukla si ještě jednou, tentokrát kouř vydechla rychleji a vrátila mu jointa.

„Tak mi teda řekni, proč nejsi rád.“

„Protože nemám rád, když mě někdo vodí za nos, a tahle zatracená věc byla narafičená od samého začátku.“ Chvilku tiše, zadumaně kouřil, pak podržel joint a pozoroval hořící konec. „Zatracený mýty o monstrech.“

„Ech?“

„Monstra,“ prohlásil trpce. „Superteroristi, sérioví vrazi, geniální zločinci. Vždycky je to stejná, hnusná lež. Stejně dobře můžeme mluvit o vlkodlacích a upírech, a vyjde to nastejno. My jsme ti hodní, civilizovaní lidé. Hovíme si v útulném světle našich ohnišť, měst a domovů, a tam někde,“ mávl rukou, „tam někde v temnotě se plíží monstra. Veliké Zlo a Hrozba pro kmen. Zabijte bestii a všechno bude v pořádku. Je jedno, že…“

„Budeš to ještě kouřit?“

Zamrkal. „Jo, promiň. Na.“

„Tak ty si myslíš, že jsme bestii nezabili?“

„Jistě. Zabili jsme ji. A co? Nedostali jsme žádnou odpověď. Pořád nevíme, proč se Merrin vrátil z Marsu, nebo jaký smysl mělo to vraždění.“

„Měl ses ho zeptat.“

„Jo, jasně. Nějak mi to v tu chvíli vypadlo z hlavy.“

Dívala se na špičky svých bot a mračila se. „Hele, možná máš pravdu. Možná jsme ještě nedostali odpovědi. Ale to, že nevíme, o co šlo, neznamená, že nemůžeme být rádi, že jsme to zastavili.“

„Nezastavili jsme to. Už jsem ti řekl, že tohle celé bylo nastražené.“

„Ale no tak. Jak nastražené? Rovayová říká, že jsi Daskeen Azul totálně překvapil. Vůbec to nečekali.“

„Přišli jsme brzy.“

„Cože?“

Vzal od ní jointa. „Přišli jsme brzy. Nečekali, že budu postupovat tak rychle, možná by to dohráli někdy příští týden.“

„Dohráli příští týden?“ Její podráždění trochu otupilo to, co kouřili. „Myslíš, že si Merrin plánoval, že ho zabiješ?“

„Nevím,“ odpověděl zamyšleně. „Opravdu nebojoval tak urputně, jak jsem od něho čekal. Tedy, na konci jsem měl štěstí, ale celé to vypadalo… nevím. Nijak. Ale o to nejde. Renová se do toho mohla kdykoli vložit a zvrátit výsledek. Nebyla zraněná. Jenom jsem ji srazil.“

„No a? Prostě jenom zdrhla, dokud to šlo.“

„Po tom, co s tím chlapíkem strávila čtyři měsíce? To se mi nezdá. Renová je profík, měla to napsaný na čele. Jak se pohybovala, držení těla. Jak se dívala. Někdo takovej nezpanikaří. Nesplete si jednoho neozbrojenýho muže s invazí RimSecu.“

„Řekl jsi jí, že jsi třináctka?“

Znaveně na ni pohlédl.

„No tak. Řekls jí to?“

„Jo, ale…“

„To je ono.“ Pokrčila nohu a trochu se natočila, aby na něho lépe viděla. „Proto zpanikařila. Hele, Marsalisi, byla jsem u toho, když jsi bojoval, a opravdu mě to vyděsilo. A vím, co je třináctka doopravdy zač.“

„To ona taky. Nezapomeň, že poslední čtyři měsíce se o jednu starala.“

„To není totéž jako vidět ji při boji. Reagovala by jako člověk, standardně…“

„Tahle žena ne.“

„Ohó, myslíš si o sobě, že jsi odborník na ženy, co?“

„Jsem odborník přes vojáky, Sevgi. A to právě Renová je. Ona je vojákem toho, kdo vytáhl Merrina z Marsu. A ať to byl, kdo chtěl, a z jakéhokoli důvodu, připravovali se na to, že se ho zbaví. Možná proto, že posloužil svému účelu, možná proto, že jsme se v Cuzcu dostali příliš blízko k pravdě. Každopádně tohle,“ kývl k šikmé ploše pod nimi, kde stále bzučelo ohledávání místa činu, „tohle všechno bylo naplánované. KOLIN s nohou na těle bestie, široké úsměvy do kamery, gratulace ze všech stran. Šťastnej konec a stmívačka.“

„To mi nepřipadá tak špatný,“ zabručela.

„Vážně?“ Vyfoukl kouř k nanovláknové klenbě. „A to jsem si myslel, že jsi polda.“

„Bývalej polda. Pleteš si mě s Rovayovou. Měl by ses trochu snažit a oddělit si ženský, který šukáš.“

Rychle mu sebrala jointa. Chvíli ji tiše pozoroval, jak kouří. Dělala, že o tom neví.

„Sevgi,“ řekl nakonec. „Netvrď mi, že od toho klidně odejdeš s vědomím, že nás tahali za nos.“

„Že ne?“ Pohlédla mu do očí a do tváře mu foukla kouř. „Pleteš se, Marsalisi. Já od toho můžu jít šťastná, protože ten psychouš, co rozřezal Helenu Larsenovou na kusy a snědl ji, je po smrti. Myslím, že aspoň za to bych ti měla poděkovat.“

„To nestojí za řeč.“

„Jo. Nevíme, proč se Merrin vracel, a možná se to nikdy nedovíme. Ale s tím můžu žít, stejně jako jsem žila s více nevyřešenými případy, než si umíš představit, když jsem dělala na vraždách. Nikdy nemáš úplně čistej štít. Život je složitej a zločin taky. Někdy musíš bejt rád, že jsi dostal toho zlýho, a zbytek odpískat.“

Odvrátil se a zadíval se na moře. „No jo, to je ta lidskost.“

„Jo. To je.“

„Norton bude mít radost.“

Natočila hlavu stranou, vyfoukla kouř a skrz něj ho probodla pohledem. „Nebudeme mluvit o Tomovi Nortonovi.“

„Fajn. Nebudeme mluvit o Nortonovi, nebudeme mluvit o Renové. Nebudeme mluvit o ničem nevhodném, protože vy máte svoje monstrum a na ničem jiném nezáleží. Kriste pane, není divu, že vy lidi máte ve všem takovej zmatek.“

V očích jí zaplál hněv.

„My lidi? Trhni si, Marsalisi. Víš co? My lidi teď řídíme mnohem mírumilovnější planetu, než kdy lidská rasa měla. Je tu prosperita, tolerance, spravedlnost…“

„Jak jsem si všiml, tak na Floridě ne.“

„No jo, co chceš? To je Jesusland. Globálně se věci zlepšují. Na Středním východě se nebojuje…“

„Zatím.“

„… v Africe nikdo nehladoví, v Číně se neválčí…“

„Protože nikomu se na ně nechce vlítnout.“

„Ne. Protože jsme se naučili, že vlítnout na ně znamená prohrát. Teď už nikdo válku nevyhraje. Změna je pomalá, musí přijít zevnitř.“

„Vysvětli to uprchlíkům z černých laboratoří.“

„Och, ušetři mě tý pseudoempatie. Čínskej uprchlík, kterýho jsi v životě neviděl, ti může bejt u prdele. Znám tě, Marsalisi. Pro chlápky, jako jsi ty, existuje jen osobní nespravedlnost – pokud se to nestane tobě nebo někomu, o kom si myslíš, že k tobě patří, tak se tě to vůbec nedotkne. Ty ne…“

„Mně se to kurva stalo!“

Výkřik se chvěl pod klenbou rozlehlého prostoru. Napadlo ji, jestli ho slyšeli technici RimSecu ohledávající místo činu. Držel ji za ramena, prsty jí zarýval do masa, hlavu těsně před jejím obličejem a upřeně se jí díval do očí. Takhle blízko nebyli od doby, kdy spolu šukali, a něco ukrytého hluboko v ní, něco zděděného v jejích genech zaznamenalo jeho blízkost a vyslalo prastaré, zmatené signály.

Tuhle část svého já nenáviděla nejvíc.

Vydržela ten upřený pohled. Natáhla ruku a zabodla mu žhavý konec jointa do hřbetu ruky.

V očích mu něco explodovalo, ale zase okamžitě zmizelo. Prudce rozevřel prsty. Zvolna oddaloval svoji tvář od její. Odtlačovala ho pohledem.

„Sundej ze mě ty pracky.“

„Myslíš…“

Chraptěl. Odmlčel se, polkl a začal znovu.

„Myslíš, že nedokážu cítit s někým z černých laboratoří, s živým genetickým experimentem? Já jsem jeden z nich, Sevgi. Co myslíš, že byl Orlovec? Já jsem taky zatracenej experiment. Vyrůstal jsem v řízeném prostředí, kontrolovali a škatulkovali mě chlapi v oblecích. Ztratil jsem…“

Znovu se zarazil a sklouzl pohledem stranou. Na čele mu naskočilo několik vrásek. Na zlomek vteřiny si pomyslela, že se snad rozpláče, zalila ji vlna sympatie a zašimralo ji v krku.

„Zmrd jeden,“ zašeptal.

Chvilku čekala, nakonec ho pobídla. „Cože?“

Marsalis se na ni podíval a v jeho očích nebyla ani stopa hněvu. Pořád mluvil tiše.

„Bambaren. Zkurvenej Manco Bambaren.“

„Co je s ním?“

„Tam v Sacsayhuamanu do mě ryl. Myslel si, že Marisol, moji náhradní matku, ode mě vzali, když mi bylo čtrnáct. Ale tak to bylo v projektu Muž zákona, v Orlovci to dělali v jedenácti. Jiná psychologická teorie.“

„A?“

„A on znal detaily. Nebyl to jenom věk, ale i to ostatní kolem. Mluvil o mužích v uniformách, rozhovorech v plechových přívěsech. Všichni vychovatelé v Orlovci nosili obleky. Nikdy jsme neměli žádné přívěsy. Byly tam normální baráky.“

Pokrčila rameny. „Možná o tom četl. Viděl nějaký film.“

„Tak to nevypadalo, Sevgi. Znělo to osobně. Jako by v tom byl nějak zapletený.“ Vzdychl. „Já vím, třináctkovská paranoia, co?“

Zaváhala. „Je to hodně slabý.“

„Jo.“ Pohlédl stranou. Zdálo se, že ho to stojí veliké úsilí, viděla, jak zatnul čelisti. Znovu jí pohlédl do očí. „Mrzí mě, že jsem tě tak chytil. Myslel jsem, že už je to za mnou.“

„Dobrý. Jen už to nikdy nedělej. Nikdy.“

Velice opatrně od ní vzal jointa. Zbýval už jenom špaček a po tom, co mu ho zapíchla do hřbetu ruky, už sotva doutnal. Když se mu ho podařilo ještě rozhořet, zhluboka potáhl.

„A co bude dál?“ zeptal se přiškrceně, s plícemi plnými kouře.

Ušklíbla se. „Jak jsem řekla, dozvuky. Několik měsíců se budeme shánět po podrobnostech, ale případ pomalu začne ztrácet důležitost. Někdo někde přijde na to, jak zase obšlehnout nějakou významnou marsovskou technologii, a my po tom skočíme. Spis Merrin zůstane na dlouhé zimní večery.“

„Jo, to jsem si myslel.“

„Hele, nech to plavat, Carle.“ Impulsivně se natáhla a dotkla se jeho ruky, té samé, kterou popálila. „Nech to být a jdi. Jdi domů. My se podíváme na tu věc s familia a kdo ví, možná se někam dostaneme.“

„Když do toho půjdeš beze mě, akorát tě zabijou.“ Ale když to říkal, usmíval se. „Viděla jsi, co se stalo posledně.“

Krátce úsměv opětovala. „No, možná na to půjdeme trochu opatrněji.“

Zabručel a tázavě pozvedl dohořívající joint. Zavrtěla hlavou, ale on ho ještě chvilku nechal trčet ve vzduchu mezi nimi. Když se nic nedělo, pokrčil rameny, naposledy potáhl a odcvrnkl špačka mezi vzpěrami kolébky na dlouhou šikmou plochu nakládacího prostoru, po které se dokutálel do vody.

„Budete honit ten následek.“

„Budeme.“

Ale venku, daleko od klenby pravobočního nákladového prostoru, vlny začínaly blednout, jejich barva se měnila z černé na kovově modrošedou. Další den plíživě přicházel.

Čtyřicet

V hotelu zneprůhlednil okna před dotěrným svítáním. Pásmová nemoc a bolest bojem namoženého těla ho provázely setmělým pokojem až k posteli. Shodil oblečení na zem a jen stál a díval se na ně. S (t) igma, připomínal mu nápis na zádech vězeňského kabátu vesele oranžovou barvou. V duchu viděl Sevgi Ertekinovou, jak stojí a mává – doprovodila ho na přistávací plochu vrtulníku na Bulgakovově kočce a zůstala tam, dokud neodletěl. Stála tam pořád, s rukou zvednutou, Kočka se propadala pod autokoptéru a detaily na palubě se ztrácely. Ušklíbl se a snažil se zaplašit vzpomínky.

Netrpělivě rozesílal postel, zalezl do ní a přitáhl si deku až k bradě. Spánek ho pohřbil.

Telefon.

Překulil se a otevřel oči do stále potemnělého pokoje. Měl pocit, že musel usnout teprve před minutou. Ten dojem ovšem nesouhlasil s tím, co říkaly modře svítící číslice na nočním stolku.17.09. Prospal celý den. Zdvihl ruku a nechápavě se zadíval na hodinky, které si zapomněl sundat. Jako by hotelové hodiny mohly jít špatně. Zápěstí ho bolelo po ráně do Merrinova krku. Trochu s ním zakroutil, ohnul. Mohlo by být dokonce…

Telefon. Zvedni ten zatracené}…

Hrábl po něm a přitiskl si sluchátko k uchu.

„Jo, co je?“

„Marsalis?“ Ten hlas by měl znát, ale v rozespalosti se nedokázal vzpomenout. „Jste to vy?“

„Kdo tam sakra je?“

„Ah, no jo, jste to vy.“ Jméno se mu opožděně vybavilo těsně předtím, než je řekl klidný hlas ve sluchátku. „Tady Gianfranco diPalma. Bruselská kancelář.“

Carl se posadil na posteli a zamračil se.

„Co chcete?“

„Právě jsem mluvil s agentem Nicholsonem v New Yorku,“ diPalmova téměř perfektní úřední angličtina hladce planula ze sluchátka. „Vyrozuměl jsem, že KOLIN už pro vás nemá další využití a že zařídil, aby veškerá obvinění vznesená proti vám v Republice byla okamžitě zrušena. Vypadá to, že se budete velice brzy vracet do Evropy.“

„Jo? To slyším prvně.“

„No, myslím, že se nemusíme zdržovat formalitami. Zařídil jsem, aby v noci přistál na letišti v San Franciscu letoun UNGLA. Kdybyste mohl být kolem půlnoci na suborbitálním terminálu…“

„Ne, to nemohl.“

„Promiňte?“

V hlavě mu vytryskly vzpomínky na South Florida State, jako když se špinavá voda valí z ucpaného kanálu. Rozhodnutí bylo náhlé, jasné jako výrazná písmena na jeho vězeňském kabátě.

„Řekl jsem, že si můžete nasrat, diPalmo. Zapište si to. Nasrat. Správně. Nechali jste mě v Jesuslandu sedět čtyři měsíce, a přes vaše úsilí bych tam tvrdnul do dneška. A pořád mi dlužíte výdaje za>leden.“ Najednou, zničehonic ho popadl vztek. „Tak si ani na chvilku nemyslete, že srazím paty jenom proto, že jste si právě vytáhnul čuráka z prdele. Ještě jsem tu neskončil. Ani zdaleka ne a vrátím se, až budu úplně v pořádku.“

Na druhé straně nastala napjatá pauza.

„Předpokládám, že je vám jasné,“ řekl diPalma uhlazeně, „že nejste oprávněn jednat mimo pravomoc UNGLA. Váš čas je samozřejmě váš, ale my nemůžeme souhlasit s tím, abyste do budoucna měl jakékoli profesionální kontakty s KOLINem nebo Bezpečnostnímu složkami států Pásu. V zájmu…“

„Co je s váma, diPalmo? Nemáte u sebe tužku? Řekl jsem vám, že si můžete nasrat. Chcete to hláskovat?“

„Vřele vám doporučuji změnu postoje.“

„Jo? Tak já vám vřele doporučuju, abyste šel a dal si natronovej klystýr.“

Ukončil spojení a chvíli jen zíral na telefon.

Tak si máme zaplatit lístek na suborbitál, a až se dostaneme domů, hledat si novou práci?

Tak to ne. Potřebujou mě víc než diPalmovu pošramocenou ješitnost.

Nepotřebujou tě víc než porušení Úmluv. K tomu dojde, když znovu zvedneš telefon a zavoláš Sevgi Ertekinovou. Slyšel jsi ho. Žádné další profesionální kontakty.

Svíral telefon v ruce.

Jdi domů, Carle. Dal jsi jim jejich monstrum, další zářez na pažbě, hned vedle Graye. Likvidátor třináctek, tohle byl nejtěžší případ. Prostě to tak ber, vrať se domů, možná bys na tom mohl uhrát zvýšení platu.

Ten telefon.

Ale no tak, nech ji na pokoji. Když na to budeš tlačit, nijak jí nepomůžeš. Ať si jde, když chtěla.

Možná ale, že nechtěla doopravdy odejít.

Ty jsi ale alfa samec. Co dál, založit kapelu na počest Angryho Younga? Lidé musí vést své vlastní životy, Carle.

Sevřel hladký plast a přiložil si telefon k uchu. Uvědomil si, že ho bolí celé tělo, tucet různých drobných připomínek boje s Merrinem.

Merrin je po smrti, Carle. Je vymalováno. Ten prolhanej zmrd se tě pokoušel zabít v New Yorku a zřejmě i tam v Peru.

Tohle nevíš.

Pořád se kolem ní motá. Když začne klást nevhodné otázky, může ji sejmout stejně, jako to zkusil s tebou.

Nevíš, jestli to byl on. A vůbec, na Sevgi Ertekinovou kouká jako na svatej obrázek, takže by nedovolil, aby se něco takového stalo, a ty to víš.

Zabručel. Sklonil telefon a znovu se na něj zadíval.

Vzdej to, Carle. Jen hledáš výmluvy, aby ses mohl vrátit k něčemu, čeho ses především ani nechtěl účastnit. Pusť to z hlavy a jdi domů.

Ušklíbl se a po paměti vytočil číslo.

Sevgi přijala hovor cestou zdánlivě nekonečným zákaznickým prostorem. Stěží se belhala mezi odpoledními davy, které se tísnily kolem nákupních center a otevřených vchodů obchodů, stále musela zpomalovat a vyhýbat se postávajícím rodinám nebo hloučkům zevlující, vyparáděné mládeže. Musela čekat u eskalátorů, které kličkovaly nahoru a dolů katedrálami vyrovnaného zboží. Musela se prodírat davy těch, co se honili za slevami a srocovali se pod holoreklamami, které hlásaly sníženo, sníženo, sníženo na…

Ať se na horních palubách Bulgakovovy kočky hnula kamkoli, bylo to všude stejné. V břiše ji stále šimralo pokušení vytáhnout odznak a pistoli, aby si zjednala průchod.

„Jo, Ertekinová.“

„Tady centrála Alcatraz. Mám pro vás kódovaný hovor, vezmete si ho?“

„Kódovaný?“ Zamračila se. „Odkud?“

„Zřejmě z New Yorku. Detektiv Williamson?“

Hrábla do paměti a vybavila si kostnatého, vysokého černocha mezi policisty a zátarasy a zabalená těla před jejím domem. Marsalis sedí na venkovních schodech a dívá se na to jako turista, jako by ti mrtví s ním neměli naprosto nic společného. Štiplavý říjnový vzduch a neutuchající zvuky města, které dál žije svým životem. New York jí náhle připadal stejně vzdálený jako Mars a přestřelka patřila do hluboké minulosti.

„Jo, vezmu si to.“

„Slečna Ertekinová?“ ozval se Williamson. Jeho hlas díky kódování kolísal.

„U telefonu.“ Byla trochu zadýchaná, procházela obchodem s knihami, kde naštěstí nebylo mnoho zákazníků. „Volám nevhod?“

„Ne, to je v pořádku, detektive. Co pro vás můžu udělat?“

„Spíš jde o to, co pro vás můžu udělat já, slečno Ertekinová. Máme pár informací, které by se vám mohly hodit.“ Na okamžik zaváhal. „Sešel jsem se s Larrym Kasabianem. Moc dobře o vás mluvil.“

Ve vzpomínkách jí vytanuly mlhou tlumené zvuky hrabajícího robota z Oddělení pro vnitřní záležitosti, pole za úsvitu a závan pachu těl. Kasabian po jejím boku, odměřený a mlčenlivý, jen občasný pohled zpod svraštěného obočí. Jen jednou na ni zachmuřeně pokývl, sotva postřehnutelný amalgam sounáležitosti a únavy, ale nepromluvil. Takhle to trvalo už týdny – hlídali si každé slovo. Vnitřní záležitosti byly všude a mohly elektronicky odposlouchávat kohokoli.

„To je od Larryho pěkné.“ Narazila na stádo zákazníků přehrabujících se v pánském oblečení, skoro se zastavila a obešla je. „A od vás je hezké, že mi voláte. Tak co máte?“

„Mám pro vás toho třetího, co střílel na Joaquina Ortize, slečno Ertekinová.“

Málem se znovu zastavila. „Je naživu?“

„Velice. Má díru v rameni, ale jinak bude v pořádku. Dostal se do rvačky někde v baru v Brooklynu, a když vytáhnul pistoli, ukázalo se, že většina hostů jsou policajti po službě.“ Williamson se krátce zasmál. „Věřila byste takový náhodě?“

„Takže nebyl místní?“

„Ne, je z Republiky, odněkud ze západu. Dirk Shindel. Má právo pobytu v Unii, někde v Maine má prarodiče, ale nemá oficiální občanství. Nedokážeme ho s místem činu ztotožnit geneticky, ale i tak je to jasné.“

„Jak se vám to povedlo?“

„Pořádně ho dusíme,“ odpověděl Williamson ledabyle. „Vzal si ho do parády jeden psychotým z vražd. Když se stalo to v tom Brooklynu, byl náš Dirk plnej hormonů a uličního synu. Víte, co takovej koktejl dovede. Breptá mu to jedna radost.“

Sevginy nervy se zachvěly její vlastní dávkou rozhodně nikoli uličního synu. Vypravila ze sebe zdvořilé zakašlání. „Jo, už jsem to viděla. A co říkal o Ortizovi?“

„Napovídal toho spoustu, můžu vám to poslat, jestli chcete. V podstatě z něj vylezlo, že se nechal najmout někde u Houstonu maníkem, kterého neznal, ale co byl kámoš jednoho z těch dalších dvou. Za spoustu peněz, což by se při takovém cíli jako Ortiz dalo čekat, ale nevysvětluje to, proč najali tyhle béčka. Shindel tvrdí, že už dřív pár lidí sejmul v Republice, ale psychotým si myslí, že lže. Mají za to, že byl nejvýš řidič nebo kryl záda.“

„A co ostatní?“

„Jo. Tak Leroy Atkins. To je ten chlapík, kterého váš, hm, vylepšený přítel dostal pistolí. Ukázalo se, že v Republice má záznamy, ale jenom drobnosti. Mluvil jsem s policistou z houstonského oddělení, a ten říkal, že měl dojem, že toho Atkins už nechal a odešel ze státu za prací. Nic mu nemůžou přišít, všechno jsou jen drby z ulice a Yaroshankova spojení od nějakého s-džina ze západního pobřeží, u kterého si Houston pronajal čas. S tím druhým, Fabianem, hm, Angelem Fabianem, je to podobné. Bydliště Houston, nějaké kontakty na místní gangy. Dělal problémy už od dětství, ale nikdy mu nepřišili nic horšího než držení abortik s úmyslem prodeje a nějaké to bránění se zatčení. Ale v Houstonu si myslí, že se mohl zlepšit. Ví se, že byl v kontaktu Atkinsem.“

„Dobře.“ Zmocnil se jí plíživý a docela silný pocit neloajálnosti vůči Nortonovi a ušklíbla se. Přesto se zeptala. „Říkal Shindel něco o Marsalisovi?“

„Marsalis? Ta třináctka?“ Nastala odmlka, Williamson zřejmě projížděl hlášení. „Ne. Není tu nic kromě: Byli bysme to vyřídili celý, kdyby tam nebyl ten zastane] negerskej zmetek. Bez urážky.“

„Bez urážky?“

„Jo.“ Williamsonův hlas teď zněl trpce pobaveně. „Jeden z psychotýmu má stejnou barvu jako já. Máme tady co dělat s citlivým Jesuslanďanem.“

Sevgi zamručela. „To z něj možná mluvil syn. Řekl vám, proč se to stalo před mým domem?“

„Jo, a byl z toho pěkně namíchnutej. Řekl, že Ortize sledovali už několik týdnů a mapovali jeho pohyb. Vypadá to, že měl oblíbenou kavárnu na Západní sedmadevadesáté. Chtěli ho tam sledovat na bruslích a venku ho dostat. Brusle jsou zřejmě klasika mladých houstonských nájemných vrahů. Ideální do husté dopravy v centru. No, ale jak to Shindel popisuje, Ortiz porušil svoje zvyky a zničehonic zamířil do města. Sice se ho drželi, ale málem při tom vypustili duši. Když se dostali ke sto osmnácté, měli toho plný zuby a už to chtěli mít za sebou.“

„Velice profesionální.“ Sama cítila lehkost tónu, jakým to řekla. Nortonovo ospravedlnění pro ni bylo jako čerstvý vánek. Dokonce se i dokázala usmát na nějakého zmalovaného idiota, který do ní vrazil, když obcházela sloup, a který teď, samý úsměv a omluva, couval.

„Jo,“ souhlasil Williamson. „Asi to nebyly houstonský špičky.“

„To ne.“

„Jo.“ Newyorský detektiv znovu zaváhal. „Jak jsem říkal, mluvil jsem s Kasabianem. Říkal, že to budete chtít vědět. Chtěl jsem to nechat, dokud se nevrátíte, ale pak jsem vás ráno chytil ve zprávách z Pásu. Uvědomil jsem si, že Ortiz taky pochází z Pásu, takže by to mohlo mít nějakou spojitost s tím, co tam teď děláte.“ ^

Tisková konference, narychlo svolaná do vládních zahrad na palubách uprostřed lodi, její suchá zpráva o nevýznamném pokroku, přebitá prohlášeními o koordinovaném úsilí RimSecu a bezpečnostních služeb Kočky, krátká, nosová výslovnost místního politického poradce – to všechno jako by klouzalo ohromující rychlostí do minulosti. Krátce jí to připomnělo pocit, jaký měla na dálnici do Cuzca – pocit, že jí čas proklouzává mezi prsty. Marsalis vedle ní jako temná skála, které se může zachytit. Ušklíbla se. Odstrčila tu představu, jako by to byl další rozespalý nakupující, který se jí připletl do cesty.

„Dobře, detektive, vážím si toho, že jste mě informoval. Doufám, že budu mít někdy příležitost vám to oplatit.“

„Není třeba. Jak jsem řekl, viděl jsem zprávy. Po Americe se teď hodně mluví o spolupráci agentur. Mám za to, že nastal čas, aby opravdu nějaká začala.“

„Taky jsem to slyšela. Můžete poslat Shindelovu složku do RimSecu na Alcatraz? Později si ji tam vyzvednu.“

„Pošlu. Snad vám to pomůže.“

Na newyorské straně to cvaklo a s Williamsonovým přízvukem zmizelo i zimní město. Ještě okamžik přetrval statický mezihvězdný šum satelitního spojení, a pak nic.

„Nic. Říkám vám, že nic.“

Carl netrpělivě zavrtěl hlavou. „Matthewe, říkám vám, že s tímhle chlápkem není něco v pořádku. Víte to jistě?“

„Jsem si víc než jistý. Vím to s matematickou přesností. Sociální profil Torna Nortona má tak blízko k dokonalému občanovi, jak jen to je u člověka možné. Největší vadou na kráse, kterou jsem našel, je náznak v datech, že mu jeho bratr zřejmě pomohl k práci v KOLINu. Ale tady se bavíme jen o správném slově do správného ucha, ne o protekci, a je to roky stará záležitost, ani známka po dalším ovlivňování.“

„Jste si tím jistý?“

„Samozřejmě. Z dat navíc vyplývá, že bratři spolu nevycházejí moc dobře. Vztahy sourozenců stejného pohlaví bývají výbušné a zdá se, že Nortonové to vyřešili tak, že žijí na opačných stranách kontinentu.“

Carl se díval na hotelové okno, za nímž večer už zatahoval oblohu. Jeho odraz pohled opětoval a uzavíral ho uvnitř. Opřel se loktem o sklo, čelem se zabořil do ohbí paže a prsty se probíral ve vlasech. Něco takového Marisol dělávala…

„A to přepadení v New Yorku? Fakt, že on jediný věděl, kde spím?“

„Shoda okolností,“ odpověděl Matthew odměřeně.

Zadíval se do očí svého odrazu v okně. „Z tohohle mi to tak moc nepřipadá.“

„Shoda okolností nikdy nevypadá přirozeně. Lidský genetický základ na to není nastavený. A vy, jako třináctka, máte zvýšenou predispozici pro paranoiu šťourat v tom.“

Carl se ušklíbl. „Nikdy tě nenapadlo, Matte…“

„Matthewe.“

„Jo, Matthewe. Omlouvám se. Nikdy vás nenapadlo, že pro třináctku, někoho, kdo nepasuje dobře do skupinové dynamiky, je paranoia možná užitečným rysem?“

„Ano. A také evolučně selektivním.“ Hackerův pedantský tón se nezměnil. Téměř nikdy z toho nevybočoval. Poučování patřilo k tomu, jak byl Matthew nastavený. „Ale o to nejde. Lidská intuice je klamavá, protože není vždy konzistentní. Není nezbytně tou správnou výbavou pro prostředí, ve kterém teď žijeme, nebo matematiku, která je jeho základem. Když odráží matematickou formu, pak jen dosvědčuje svoji přirozenou schopnost detekovat onu základní matematiku.“

„Ale ne když se střetnou.“ Carl se opřel čelem o sklo. Podobné rozhovory už vedli mockrát. „Je to tak?“

„Ne když se střetnou,“ souhlasil Matthew. „Když dojde ke střetu, zůstává matematika v pořádku. Intuice pouze indikuje neshodu vrozených schopností se změněným nebo měnícím se prostředím.“

„Takže Norton je čistý?“

„Norton je čistý.“

Otočil se zády k odrazu, opřel se o okno a rozhlédl se po místnosti. Ten reflex poznal – hledal únikové cesty. Blbost, rovnou tamhle jsou dveře.

Tak je použij, pitomče.

„Śtvalo vás to někdy?“ zeptal se do telefonu. „Co by mě mělo štvát, Carle?“

„To všechno.“ Mávl rukou, jako by ho mohl Matthew vidět. „Jacobsen, debilní Úmluvy, Agentury a vylepšování. Být licencovanej jako nějaká nebezpečná látka.“

„Pokud odvodíme, že osobní identifikační záznamy jsou svým způsobem sociální licencí, pak jsme licencovaní všichni; základní lidé i varianty. Je špatné, jestliže druh licence odráží míru sociálního rizika?“

Carl si povzdechl. „Dobře, zapomeňte na to. Ptám «e toho nepravého.“

„V jakém smyslu?“

„Bez urážky, ale vy jste gleech. Váš profil je postautistický. My tady mluvíme o emocích.“

„Můj emocionální rozsah byl psychochemicky vyvážený a rozšířený.“

„Jasně, s-džinem. Omluvte mě, Matthewe, nevím, proč jsem s tím na vás vyrukoval. Nejste o nic víc normální než já.“

„Jestliže na okamžik ponecháme stranou otázku, co přesně myslíte normálním člověkem, co vás vede k domněnce, že od někoho takového obdržíte rozumnější odpověď? Mají normální lidé zvláštní dar odhalovat komplexní etické pravdy?“

Carl se nad tím zamyslel.

„Nevšiml jsem si,“ připustil neradostně. „Ne.“

„Takže můj náhled na postjacobsenův řád je patrně stejně užitečný jako náhled kteréhokoli jiného rozumného člověka.“

„Jo, ale právě v tomhle je zakopanej pes.“ Carl se zakřenil. Měl ohromné potěšení z toho, když chytil hackera s jeho hypervyváženou myslí na švestkách. Hlavně proto, že se to nestávalo nijak často. „Tady nejde o rozumné lidi. Jacobsenova zpráva není o rozumné reakci na genetické licencování. Je o skupině rozumných lidí, co se snažili zvládnout nesmyslnou lidskou iracionalitu. Náboženští blouznivci, rasoví puristi, celá ta banda, co se oháněla zkázou civilizace.“ Chvíli slepě zíral do rohu pokoje. „Pa matujete na roky osmdesát devět a devadesát? Na demonstrace? Jed v médiích? Davy před továrnami, armáda, strhávání plotů?“

„Ano. Pamatuji. Ale bylo mi to jedno.“

Carl pokrčil rameny. „Jistě, vy jste je neděsili tolik jako my.“

„Ale Jacobsen nebyl kapitulací před silami, které jste zmínil. Zpráva je kritická i k iracionálním reakcím a zjednodušujícímu myšlení.“

„Jo. Ale podívejte se, kdo nakonec skončil v oblastech.“

Matthew mlčel. Carl v duchu viděl vlčí úsměv Stefana Nevanta a promnul si oči, aby se ho zbavil.

„Hele, Matte, díky…“

„Matthewe.“

„Omlouvám se, Matthewe. Díky, že jste se mi podíval na Nortona. Brzy pokecáme.“

Zavěsil. Hodil telefon na postel a rychle si začal oblékat nejméně zakrvácené věci ze svého omezeného šatníku. Vyšel z hotelového pokoje, krátce se zastavil u dveří Sevgi Ertekinové, zlostně zavrčel a rázoval dál. Netrpělivě čekal deset vteřin u výtahu, pak napřaženou rukou rozrazil dveře únikového schodiště a bral schody dolů po dvou. Dlouhým krokem prošel vstupní halou a vyšel do města. Jeden blok šel pěšky, aby vstřebal večer, a pak mávl na autotaxi.

Interiér byl spoře osvětlený a útulný, veliká černá koženková děloha s úzkými výhledy na ubíhající ulici. V šeru u předního panelu se rozsvítila pancéřovaná obrazovka a objevil se poněkud idealizovaný ženský řidičský interface. Kráska z Pásu, klasická asijsko-hispánská směs. Sepnuté, lehce zvlněné černé vlasy. Slušivé sáčko s vysokým límcem. V jejích rysech a postoji bylo něco z Carmen Renové, ale dovedené do strojové dokonalosti. Hlas byl kopií hlasu Asie Badawiové.

„Dobrý večer, pane. Vítejte u Cable Cars. Kam si přejete zavézt?“

Zaváhal. Sutherlanda by tohle neohromilo.

Sutherland je na zasraným Marsu.

„Někam, kde se můžu porvat.“

Vypnutý a nepozorný díky pásmové nemoci, dlouhému spánku a včerejšímu boji, nevšiml si postavy na rohu, která sledovala, jak odchází z hotelu, ani nenápadné kapky, která vyklouzla z parkoviště na druhé straně ulice a zařadila se do proudu za jeho taxi.

Čtyřicet jedna

Dougiemu Kwangovi se týden sral už od začátku a tenhle večer nevypadal o nic líp. Už teď byl tři hry za Valdezem. Plížil se kolem stolu, hledal úhly a pak s třeskotem mlátil do koulí, aby to všechno vyhnal z hlavy. Při jeho technice – pokud se tomu tak dalo říkat, uvažoval – se koule většinou jen srazily u otvorů a odskočily, než aby padaly dovnitř. Věděl, že hlavním důvodem, proč prohrává, je jeho vztek, ale nedokázal se ho zbavit. Srala se ještě spousta dalších věcí.

Zásilka od Wundawariové neprošla MTC v Jakartě. Sama Wundawariová je teď zašitá v Indonésii kvůli nějakému smyšlenému obvinění, dokud ji ten její slizký právník ze Seattlu odtamtud nevytáhne. Peníze jsou v tahu. Odepište to, doporučil mu ten chlapík ze Seattlu suše po telefonu. Co byste dostali z Maritime Transit jako kompenzaci, to mi dáte na honoráři. Dougie by ho na to možná vzal, ale Wundawariová nechtěla sedět a Seattle to věděl stejně dobře jako on. Byla příliš křehká, pocházela z bohaté rodiny z Kuala Lumpur a měla spoustu pochybných konexí ve Freeportu. Zaplatí, co bude Seattle chtít.

Na ulici to nebylo lepší. Alcatraz teď šel tvrdě po všem a RimSec vyšetřoval na úrovních, kam se dřív většinou neobtěžoval. Pořád nemohl přijít na to, proč. Slyšel něco o razii na tovární lodi, ale žádný z jeho placených kontaktů v RimSecu neměl dost vysokou hodnost, aby věděl něco dalšího. Pravděpodobnější ale bylo, že se příliš báli Alcatrazu, než aby riskovali nějaké vyzvídání. Výsledkem bylo, že nemohl dostat zboží severně od Selby ani západně od Boulevardu, a dokonce ani na dvory v Hunter Point. Začínalo být horko. A na hranicích to taky bude pár měsíců stát za prd. Žádný z gangů, které zná, sem nedostane víc než pár zajochů, a většinou to budou prudérní bělošky z Dakoty, po kterých stejně není moc poptávka.

Máma pořád kašle. Stále jí nedonesl ty zatracený prášky.

Valdez zatím obhlížel výsledek dalšího příliš prudkého a příliš rychlého úderu; dvě koule pěkně u volných kapes, všude otevřené úhly. Osmá koule buzarem – jeden z Valdezových oblíbených laciných triků, které zvládne se zavřenýma očima, když bude chtít. Dalších padesát babek. Měl…

Ale Valdez se najednou zamračil a zvednul bradu z tága. Vstal a s přimhouřenýma očima obešel stůl k Dougiemu.

„Hej, pengo mio. Říkal jsi, že Elvíra dneska večer nedělá?“ Pokývl do šera směrem k baru. „Protože jestli není v práci, tak máš problém.“

Dougie tedy střelil pohledem tam, kam se díval Valdez, a jako by toho nebylo dost, Elvíra tam sedí na barové židli, opírá se lokty o pult, kozy vyvalený z halenky, co jí koupil v květnu, nohy roztažený div jí nepraskne sukně, a k tomu všemu na vedlejší židli dřepí velkej černej chlápek a civí na ni jak děcko na melouna.

To už je kurva moc.

Sevřel tágo půl metru od silnějšího konce, sklonil ho a šel k baru. Elvíra ho uviděla, udělala ten svůj blbej obličej a přestala žvanit. Dougie využil nastalého ticha, udělal ještě několik kroků a zastavil se metr a půl od černocha.

„Děláš chybu, kámo,“ řekl a těžce oddechoval. Hlas měl zastřený vztekem jako rozmazaná barva na laciném logu. „Elvíra dneska v noci nepracuje. Jestli si chceš zapíchat, zastav se jindá, jasný?“

„Jen si povídáme.“ Černoch mluvil klidně, skoro znuděně. Taky měl hodně divnej přízvuk. Na Dougieho se ani nepodíval. „Jestli není Elvíra v práci, tak si může povídat, ne?“

Tíha celého dne dopadla na Dougieho jako balvan.

„Zřejmě jsi nedával pozor,“ řekl důrazně.

A v tu chvíli se na něho černoch podíval. Bylo to tak náhlé, že zachytil Dougieho pohled, jako když v Monster Parku na třetí metě chňapne nízký míč.

„Dával,“ odpověděl.

To zarazilo další Dougieho postup a donutilo ho ucouvnout. Tágo držel stále skloněné, protože mu nějak došlo, že tenhle maník aktivně čeká, co bude následovat. Připadalo mu, že klouže, jako by se mu pod nohy dostal led ve chvíli, kdy to nejméně čekal. Věděl, že bude muset pokračovat, protože dneska večer ho tu nesledoval nikdo menší než Valdez, byl tu ještě barman a pár dalších, takže ať se stane cokoli, uliční tamtamy to do rána rozhlásí. Musí tomu hajzlovi vypráskat kožich, ale zem pod nohama už nebyla pevná, nebyla bezpečná, nedokázal odhadnout, co je to za chlápka, ani co chce.

Sevřel tágo pevněji.

„Zkus mě s tím praštit,“ řekl černoch měkce, „a zabiju tě.“

Srdce Dougiemu málem vyskočilo z hrudi. Cítil, jak v něm kypí příliš dlouho zadržovaný vztek. Někde v něm se ozýval tichounký varovný hlas. Nadechl se a zaplašil ho.

„Tamhle jsou dveře, vypadni.“

„Bolí mě nohy.“

Tak Dougie švihnul tím zatraceným tágem tak, jak už dlouho věděl, že s ním švihnout musí. Vyceněné zuby a slabý nával příliš dlouho potlačovaného adrenalinu.

Co měl kurva v takové situaci dělat?

Už ve chvíli, kdy se boj rozhořel, pocítil Carl mírné zklamání. Tenhle bezvýznamný lump, co se před ním naparoval, měl možná pevnější páteř než většina pasáků, ale nakonec to stejně nebyl žádný protivník, žádná hrozba.

Jako bys v tomhle v černém baru, co připomíná bunkr, ve zpustlé čtvrti na okraji plně automatické loděnice, čekal něco jiného. Ne že by to dost pečlivě neprobral s autotaxi, dost dlouho chodil po ulicích a rozhlížel se. Teď to máš, chlape. To je přesně to, co jsi hledal. Tohle jsi chtěl. Užij si to.

Měl boj tak srovnaný v hlavě, že byl téměř předem daný. Váhu už předem přenesl ze stoličky na předloktí, kterým se opíral o bar, ale hlavně na nohy, i když to nebylo nijak zřejmé. Viděl, jak se ruka toho druhého chvěje napětím. Popadl stoličku za nohu a prudce jí trhl vzhůru. Nohy barové židle zasáhly hruď a obličej a pronikly dovnitř. Židle zablokovala úder tágem – nedostalo se výš než do úrovně pasu. Pustil barovou židli a udělal krok kupředu. Pasák se otočil a tiskl si ruku na díru v obličeji. Barová židle se odkulila stranou. Carl se rozpřáhl a vší silou ze strany sekl do nechráněného hrdla. Pasák se svalil na zem. Odhadoval, že je mrtvý. Elvíra zaječela.

Pasákův kamarád s vyholenou hlavou stál u poolového stolu, nehybný a otřesený, tágo držel oběma rukama defenzivně před sebou. Carl udělal několik kroků dopředu a jeho smysl pro blízkou přítomnost hlídal zbytek místnosti.

„No?“ zakrákal.

Byli od sebe necelých šest metrů. Jestli má plešoun zbraň, nestihne ji včas vytáhnout. Carl na něm viděl, že to ví.

Periferním viděním zaznamenal pohyb vlevo. Barman po něčem šátral, po pistoli nebo telefonu. Carl natáhl ruku se zdviženým prstem.

„Ne.“

Pasák na zemi zaskučel a pohnul se. Carl přejel všechny v místnosti pohledem, odhadl jejich pravděpodobnou reakci a kopl ležícího muže do hlavy. Skučení ustalo.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se.

„Hm, to je Dougie,“ ozval se barman. „Dougie Kwang.“

„Dobře. Jestli je tu někdo tak velkej kamarád s Dougiem Kwangem, že si to chce se mnou vyříkat, může. Ostatní by radši měli odejít.“

Spěšné šoupání nohou a skřípění rychle zasouvaných židlí. Malý dav se sbíral k odchodu. Dveře se otevřely a on na zátylku ucítil chlad, který jimi vnikl dovnitř. Barman využil příležitost a také se sebral. Nechal ho s Elvírou, která se v slzách zhroutila u Dougieho, a s plešounem. Carl předpokládal, že ten nevěří, že by se dostal bezpečně ke dveřím. Ledově se na něho usmál.

„Chceš s tím vážně něco udělat?“

„Ne, nechce. Podívej se na něho. Přestaň blbnout a nech ho jít.“

Sebeovládání a symp mu zabránily, aby se otočil po hlase, ve kterém bylo cítit pobavení a ironickou jistotu. Z tónu okamžitě poznal, že na něho míří zbraň. Nechápal jen to, proč ještě neleží mrtvý nebo umírající na zemi vedle Dougieho.

Zakryl překvapení, s ironickou úslužností ukročil stranou a pokynul plešounovi, že může projít kolem něho. Na okamžik se mu vybavila kaple v South Florida State a škleby superchlapů procházejících lodí kolem něho. Najednou měl toho všeho plné zuby; ty laciné postoje a pohyby, pohledy, celá ta zatracená mechanistická předvídatelnost mužského tance.

„Jen běž,“ řekl prázdně. „Zdá se, že máš volnej odchod. Elvíru si radši vem s sebou.“

Dougieho kamarád pustil tágo a udělal několik váhavých kroků. Pohledem přejížděl mezi Carlem a nově příchozím. Nedokázal si situaci srovnat v hlavě a měl to ve tváři otisknuté jako podrážku boty. Poklekl vedle štětky a pokusil se ji zvednout. Kroutila se, plakala a odmítala vstát, dlaně měla stále přitisknuté k Dougieho nehybnému tělu a dlouhé černé vlasy halily jeho ztuhlou tvář s vyvalenýma očima. Klečela a vzlykavě vyrážela slova v nějakém pouličním čínsko-španělském mixu, kterému Carl nerozuměl.

Odvedli jsme tu pěknou práci, co?

Blesklo mu hlavou, jestli až přijde jeho čas, najde se žena, jakákoli žena, která by pro něho takhle plakala.

„Nemáme na to celou noc,“ řekl hlas za ním.

Carl se pomalu otočil, strach z kulky mu ježil chloupky na zátylku. Je čas podívat se, co se to posralo. Jistě. Jako bys to už nevěděl. Ve dveřích stál vysoký muž.

Byli tam ještě další dva, žádný z nich nebyl nijak malý, ale tenhle přitahoval pozornost jako barevný bod v šedivé krajině. Carlovy sympem zostřené smysly zaznamenaly těžký stříbrný revolver v pozdvižené ruce v černé rukavici, ten bizarní, vědomě staromódní výraz, ale to nebylo podstatné. Nebyly to ani napomádované, dozadu ulíznuté černé vlasy nebo jemný lesk opálené, vrásčité tváře, známky buněčné fixace obličeje a vlasového gelu vraha, který nechce na místě činu zanechat genetické stopy. Carl tohle všechno viděl, ale odsunul to stranou, protože důležité bylo něco jiného.

Jak ten muž stál, jak se díval do místnosti, jako by to byla scéna postavená jenom pro něho. Způsob, jakým ho halil jeho černý oděv, jako by byl rozevlátý bouří a jemu bylo vlastně jedno, jestli je, oblečený, nebo ne. Ta neurčitá povědomost jeho opálené tváře, pocit, že jste toho člověka už někde museli potkat a že to bylo dost důležité.

Třináctka.

Muselo to tak být. Paranoia se potvrdila. Merrinova parta přišla vyrovnat účty. Ještě nebyl konec.

Hráč poolu usilovně přemlouval Elvíru, až se mu nakonec podařilo postavit ji na nohy a s rukou kolem ramenou ji vedl kolem Carla. V obličeji měl pořád ten vyděšeně nechápavý výraz. Carl mu pokývl, že může projít, a zvolna se za oběma otáčel ke dveřím. Nově příchozí ustoupili, nechali je projít a pevně za nimi zavřeli. Po celou tu dobu se stříbrný revolver neodchýlil ani o milimetr.

Carl věnoval jeho majiteli sardonický úsměv a vyšel mu několik kroků vstříc. Dlouhán ho sledoval, ale nepohnul se, ani nic neříkal. Carl vydechl. Bylo zřejmé, že teď ho nezabije.

Ale blíží se to.

Zadusil záblesk strachu. Přetrvávající touha ničit, zesilovaná přívalem systému marsovského přizpůsobení, začínala jasně žhnout. Nedrž to, uvidíme, jak daleko to dojde. Byl už téměř na dosah.

Dlouhán ho zatím nechal jít, dokonce se na něho přívětivě a povzbudivě usmál, jako se shovívavý dospělý usmívá na dítě, které se snaží udělat něco odvážného. Dost blízko na to, aby se Carlův odhad situace začal hroutit, a on si náhle nebyl jistý co s tím. Ale pak, snad dva metry od ústí revolveru, se mužův úsměv náhle změnil v tvrdý a opatrný výraz.

„To stačí,“ řekl, „zas tak lehkomyslný nejsem.“

Carl přikývl. „Ano, na to nevypadáte. Neznám vás odněkud?“

„To nevím. Vy ano?“

„Jak se jmenujete?“

„Můžete mi říkat Onbekend.“

„Marsalis.“

„Ano, vím.“ Dlouhán pokývl ke stolu. „Posaďte se, máme málo času.“ Tak. Je to jasné. Zamrazilo ho v zátylku a chlad se chvějivě rozlil do svalů předloktí.

„Vy se posaďte. Mně je tady dobře.“

Ozvalo se cvaknutí natahovaného kohoutku. „Posaďte se, nebo vás zabiju.“

Carl se mu podíval do očí, ale neviděl v nich žádný prostor, dokonce ani pro takhle krátký frk – zdá se, že to uděláte tak jako tak. Dlouhán ho může zastřelit tady a teď. Pokrčil rameny, došel ke stolu a vsoukal se do jedné z opuštěných židlí. Ještě byla teplá. Opřel se a roztáhl nohy, co nejdále od hrany stolu. Onbekend pohlédl na jeden ze svých stínů a pokývl ke dveřím. Muž tiše vyklouzl ven.

Ten druhý zkřížil ruce na prsou, dál nehybně stál a probodával Carla chladnýma očima. Onbekend ho zkontroloval dalším rychlým pohledem. Pak také přešel ke stolu a posadil se naproti Carlovi.

„Vy jste ten chlapík z loterie, že jo?“

Carl si vzdychl, a ani to nemusel příliš předstírat. „Jo, to jsem já.“

„Ten, co se probudil na půli cesty domů?“

„Jo. Sháníte autogram?“

Vysloužil si nepatrný úsměv. „Jsem zvědavý. Jaké to je, trčet tam takovou dobu a čekat?“

„Mejdan jak víno. Měl byste to někdy zkusit.“

Onbekend na to nereagoval víc než kus kamene. Dojem, že toho dlouhána musí odněkud znát, byl stále silnější. Zná tuhle tvář, nebo nějakou hodně podobnou.

„Cítil jste se opuštěný? Jako by vám zase bylo čtrnáct?“

Čtrnáct?

Carl se ušklíbl. Ta nepatrná výhoda jako by mu vlila adrenalin do žil. Zdánlivě bezmyšlenkovitě sklonil hlavu ke straně.

„Takže vy jste Muž zákona, co? Poslední snůška smažených kuřat Pevnosti Amerika, co se vrátila jako bumerang.“

Bylo to tam. Sotva patrné, ale bylo to znát v koutcích Onbekendových očí. Ztráta rovnováhy, kapka vzteku. Aspoň na okamžik měl Carl navrch.

„Myslíte, že mě znáte? Určitě mě neznáte, příteli.“

„Ani nejsem váš přítel,“ řekl mu Carl přívětivě. „Tak, tady to máte. Tyhle chyby děláme všichni. Co přesně ode mě chcete?“

Na okamžik tak krátký, že si ho téměř neuvědomil, si Carl pomyslel, že už je mrtvý. Hlaveň revolveru se nepohnula, ale vypadalo to, jako by se v Carlově periferním vidění chtivě zaleskla. Onbekend ještě pevněji sevřel rty a nenávisti v jeho pohledu přibylo.

„Můžete začít tím, že mi řeknete, jaké to je honit jiné varianty třináct pro dobytek ze Spojených národů.“

„Výnosné,“ Carl se díval dlouhánovi do očí. Jeden z nich v tomhle baru zemře. „Je to výnosné. A čím se teď živíte vy?“

„Přežívám.“

„Och.“ Pohlédl na něho s ironicky předstíraným porozuměním.

„ Hrajeme si na psance?“

„Nedělám pro dobytek, jestli to myslíte takhle.“

„Buďte si jistý, že děláte.“ Carl zívl – byla to náhlá, napětím vyvolaná potřeba kyslíku, přišlo to zničehonic, ale šlo to tak zatraceně dobře, že by snad byl radostí kokrhal. „Tak nebo tak, děláme pro dobytek.“

Onbekend stiskl čelisti a naklonil hlavu jako vlk nebo pes, který naslouchá vzdálenému zvuku.

„Snadno se vám mluví o kompromisech druhých. Jak jsem sakra řekl, neznáte mě.“

„Vím, že jste si dneska koupil jídlo. Vím, že jste sem přijel nějakým vozidlem, které někdo musel vyrobit, po ulicích, které nějakým způsobem vybudovalo nebo zaplatilo místní obyvatelstvo. Vím, že tenhle revolver jste si ve volném čase neposkládal z kousků surového železa.“

„Tohle?“ Onbekend lehce pozdvihl revolver a ústí hlavně se mírně odchýlilo. Carl se musel hlídat, aby nedal najevo napětí a aby nesledoval pohyb revolveru. „Tohle jsem vzal chlápkovi, kterého jsem zabil.“

„Hm, ano, ale existuje zavedený způsob směny. Taky jste zabil toho, co vám dneska ráno servíroval snídani, abyste za ni nemusel zaplatit? Zabijete i toho, co vám nějak zařídil dopravu sem, a toho, komu patří dům, ve kterém budete dneska spát? Víte už, co s lidma, co je platí? S těmi, co řídí výrobu, s manažery a majiteli a s lidmi, kteří pro ně prodávají a nakupují?“ Carl se naklonil blíž a přes mrazivou blízkost smrti se zakřenil. Bylo to jako kousnutí. „To vám to sakra nedochází? Dobytek je všude kolem nás. Nemůžete jim uniknout. Nemůžete se jich zbavit. Jakmile konzumujete, děláte pro ně. Pokaždé, když cestujete. Na Marsu stačí, abyste se nadechl, a jste v tom.“

„Jo.“ Onbekend opět nasadil ten sevřený úsměv. „Naučil jste se to pěkně. Ale když psa bijete dost dlouho, naučí se všemu.“

„Ale, ale. Chcete snad předstírat, že je nějaká jiná cesta? Jestli chcete uniknout do nějakého zlatého předvirilizačního věku, běžte do Jesuslandu – tam na tyhle sračky ještě věří. Byl jsem tam minulý týden, takové jako jsme my tam mají rádi. Jen by nás zahlídli, upálili by nás na hranici. Nechápete? Pro nás tu už není místo.“ Jako by se v něm Sutherlandova slova sama ozvala, jeho tichý, pobavený bas plný síly duněl jako hrom. „Vybili nás před dvaceti tisíci lety svým obilím a zbabělým schvalováním hierarchie. Zvítězili, protože to fungovalo. Skupinová spolupráce a klanění se nějakému fousatému gaunerovi fungovalo líp než třináctky. Svojí lůzou, vůdci a přesilou z nás nadělali cucky. Uštvali nás, pobili a vyhráli budoucnost. A my teď stojíme na střešní zahradě dobytčího příběhu o úspěchu a vy mi tvrdíte ne, ne, nešli jsme po schodech, ani jsme nejeli výtahem, my jsme sem sami vyletěli na svých křídlech. Máte v hlavě nasráno.“

Onbekend se také předklonil a oči mu žhnuly. Byla to instinktivní reakce živená vztekem. Revolver se trochu pohnul. Nepatrně se vychýlil do strany. Carl to viděl, ale držel na uzdě naléhání sympu. Ještě ne. Ještě ne. Pohlédl dlouhánovi do očí a uviděl v nich svoji vlastní smrt, ale bylo mu to jedno. Kypěl v něm vztek, kterému sotva rozuměl. Slova ho držela při životě, rozehřívala ho, dokud je ze sebe dokázal sypat.

„Sakra, Onbekende, oni nás vyrobili. Vzkřísili nás kvůli jediné věci, kterou umíme skvěle. Násilí. Vraždění. Vás a mě.“ Znechuceně mávl rukou. „My všichni, každej z nás, jsme dinosauři. Monstra, co vyvolali z temných hlubin násilný minulosti, aby hlídala zářivý světla a nákupní privilegia západní civilizace. A my to pro ně udělali, přesně tak, jak se to po nás chtělo. Mluvíte o dobytku, jak se sklánějí před autoritou a nechávají si diktovat skupinami. Řekněte mi, v čem se lišíme. Projekt Muž zákona? Co vy na to?“

„Jo, protože nás sakra vycvičili.“ Poprvé Onbekend téměř křičel a z jeho hlasu vycítil bolest. Ihned se ovládl a pokračoval s chladným vztekem. „Drželi nás od dětství, Marsalisi. Podrobili si nás kondicionováním. Vy to víte, Orlovec musel být to samé. Jak jsme mohli…“

„Dělali jsme, co nám řekli!“ Carl odsekával jednotlivá slova a zapřel se do nich jako do páčidla zaraženého ve zdi. „Jsme jako oni, jako dobytek. Selhali jsme stejně, jako jsme selhali před dvaceti tisíci lety.“

„Tehdy bylo tehdy a teď je teď,“ štěkl Onbekend. „A někteří z nás už jdou vlastní cestou.“

„Och, nechtějte mě rozesmát. Už jsem vám řekl, že všechno, co se vás týká, je součástí světa dobytka. Jestli se s tím nějak nevyrovnáte, měl byste se radši sám picnout…“

Onbekendovou tváří přelétl nepříjemný úsměv. „Poslali mě naaranžovat vaši sebevraždu, Marsalisi, ne svoji.“

„Poslali?“ opakoval Carl ironicky a naklonil se ještě blíž. „Poslali? Och, konečně v klidu spočinu.“

„Třináctky mají ten nešťastný sklon umírat vlastní rukou.“ Dlouhán teď mluvil nahlas a drsně, jeho slova drtila Carlovo pohrdání a snažil se zdůraznit svoji vítěznou převahu, kterou si Carl zřejmě stále dost dobře neuvědomoval. „Sebevraždy v oblastech a rezervacích. A třináctka s takovými výčitkami svědomí jako vy…“

„Výčitky? Dejte mi pokoj. Teď mluvíte přesně jako oni. Varianta třináct nemá výčitky svědomí, to je věc dobytka.“

„Ano, všichni ti, které jste uštval, zabil nebo odsoudil ke smrti zaživa v oblastech.“ Onbekend byl ale klidnější, znovu hovořil téměř nevzrušeně. „To je dobrý důvod, proč už nedokážete dál žít.“

„Tak mě vyzkoušejte.“

Mdlý úsměv. „To naštěstí nemusím. A pokud jde o sebevraždu, hodně jste mi to ulehčil.“

„Vážně?“ Carl se okázale rozhlédl. „Tohle na sebevraždu moc nevypadá.“

Ale pod ležérní výslovností bylo napětí a sám cítil ledový dotek paniky. Už vystřílel všechnu munici a Onbekendova pozornost stále dost nepolevila. Dlouhán ho znovu zkoumavě pozoroval a ovládal se stejně, jako když vešel. Vnímal detaily místnosti, ve které se nacházeli – staré, zašlé zařízení, dlouhý barový pult, škrábance a skvrny lesknoucí se v matném světle, řady lahví a sklenic za ním. Odřené poolové stoly ve světle závěsných lamp. Dougie Kwang ležící na zádech, hlavu otočenou na stranu a oči vytřeštěné přímo na něho. Jako by tam čekal na společnost, na někoho, kdo se k němu přidá na podlaze plné prachu a lepkavých fleků.

„Tady by se těžko aranžovala sebevražda,“ souhlasil Onbekend. „Bylo by to těžší, než jsme to dělali kdekoli jinde. Ale vy jste byl natolik laskav, že jste se nechal ovládnout svými sklony, a je to tady. Rvačka v baru v nechvalně známé čtvrti, s podřadným kriminálníkem a zdá se, že Carl Marsalis prostě podcenil okolnosti. Hodně blbá smrt, no ale stává se.“ Pokrčení ramenou a do Onbekendova hlasu se vloudilo opovržení. „Takhle tomu budou věřit. Nedal jste jim důvod k pochybnostem.“

To skryté obvinění ho zasáhlo. V podvědomí se opět objevil Sutherland. Pokud nás ovládá náš limbický systém, pak se každý jejich bigotní a nenávistí hnaný strach, který z nás mají, stává skutečností.

Ertekinová by to možná nebrala.

Ale možná, že jo. Nikdy jsi to nedotáhl do konce. Pamatuješ? Život je chaos a stejně tak i zločin.

Vypadalo to, jako by na něho Kwang z podlahy mrkl. Možná, že tohle pro ni bude dost zmatené, chlape.

A jako by mu nestačily jeho vlastní myšlenky, Onbekend bezohledně pokračoval.

„Budou věřit tomu, že jste byl příliš hloupý, než abyste potlačil svoje naprogramování,“ řekl věcně, jako by také někdy naslouchal Sutherlandovým úvahám. „Protože opravdu jste. Budou věřit tomu, že jste vyhledával problémy, protože přesně to jste dělal, a budou věřit tomu, že jste jich našel příliš, než abyste se s nimi dokázal sám vypořádat. Takže se nebude nijak zvlášť vyšetřovat, vyslechnou pár lidí a dojdou k závěru, že jste byl zastřelen z bezprostřední blízkosti neznámou zbraní, která se nikdy nenajde, neznámým lumpem, který se také nikdy nenajde, a pak to nechají plavat, Marsalisi, nechají to plavat, protože to přesně bude sedět s tou blbostí, kterou jste nám tady tak ochotně předvedl. Sám bych to nenaaranžoval líp.“

Carl mávl rukou. „Tohle sotva bude neznámá zbraň.“

„Tohle?“ Onbekend znovu zdvihl revolver a potěžkal ho. „Tohle je…“ Teď.

Nebylo toho moc – trochu bezděčná, reflexivní odpověď dlouhána, neurochemické zajiskření vzbuzené a vzápětí uhašené Carlovými gesty a klid, který nastal po tom křiku. Pak nepatrný pohyb ústí hlavně revolveru, těch několik stupňů stranou a mírné uvolnění prstu na spoušti. Onbekendův vrozený třináctkovský pocit nadřazenosti a jeho zvláštní nutkání poučovat. Nebylo toho moc.

Vůbec toho nebylo moc.

Carl vystřelil ze židle, zároveň sevřel hranu stolu a převrátil ho. Onbekend jednou vystřelil, minul, zapotácel se dozadu, snažil se dostat ze židle a udržet se na nohou. Stín u dveří vykřikl a pohnul se. Carl se vrhl na Onbekenda prostorem, kde ještě před vteřinou byl stůl, dlaň, loket, obrat, chtěl se dostat ke zbrani tak blízko, aby znemožnil výstřel. Držel teď dlouhánovu paži oběma rukama, kroutil revolverem stranou a hle dal muže u dveří. Snažil se dostat ke spoušti. Onbekend mu odtlačil prst, ale nepomohlo to. Muž u dveří znovu vykřikl a uskočil před domnělou střelou. Křídla dveří se zhoupla dovnitř a do místnosti vrazila druhá polovina Onbekendových lidských záloh. Druhý bodyguard neudělal stejnou chybu jako jeho kolega. Vešel dovnitř a křenil se. „Jen ho tak podrž, Onbee.“

Carl mu chtěl zoufale podrazit nohu, aby dostal zápas na zem a zkusil mu vytrhnout revolver z neústupného sevření. Dlouhánův kotník ale nepovolil, dál pevně stál a Carl se zapotácel vlastní vahou a setrvačností nezdařeného chvatu taninda. Onbekend to načasoval přesně, ukročil a hodil jím na podlahu jako těžkým pytlem. Jak padal, hrábl ještě po revolveru, ale minul. Onbekend ho nakopl do rozkroku. Zkroutil se, zběsile se snažil překulit, zvednout…

Onbekend zdvihl revolver.

Zdálo se, že se svět zastavil, naklonil se a pozoruje ho.

V tom krátkém, neskutečném tichu cítil dopad kulky ještě dřív, než přišel, a bylo to děsivé, protože mu to připadalo jako vysvobození. Ctil, jak se tomu otvírá, jako by roztahoval křídla, cenil zuby. Zadíval se Onbekendovi do očí. Zašklebil se a vyprskl poslední urážku.

„Ty magore pomatenej.“

A pak tichem práskly výstřely, poslední akt násilí. Prásk, prásk, prásk jako opakované bouchání dveří v bouři.

Čtyřicet dva

Marstech beretta měla přepínání na dávky, které umožňovalo tři výstřely na jedno stisknutí kohoutku. Když Sevgi Ertekinová skočila do dveří, měla přepnuto, pistoli svírala oběma rukama a dvěma stisky spouště pustila krátkou dávku do obou postav v zorném poli. Na zdvořilosti nebyl čas; oknem viděla, co se uvnitř chystá. Explozivní střely vylétly s nedramatickým, suchým zapraskáním, ale své cíle rozervaly jako lepenku. Těla sebou trhla a odlétla stranou.

Třetí se otočil s tygří mrštností a první dávka ho úplně minula. Velký, těžký stříbrný revolver v jeho ruce hledal cíl. Znovu stiskla kohoutek a on uskočil dozadu, jako by předváděl nějaký cirkusový trik.

Marsalis se kroutil na podlaze a snažil se nemotorně posadit. Neviděla, jestli je zraněný. Vešla do místnosti a navyklými pohyby pistole vykrývala všechny úhly. Dívala se na muže, které právě zasáhla, ne, počkat – zadívala se do vytřeštěných očí a na jejich zkroucené polohy, jeden z nich se komicky sesunul do židle, nohy roztažené na zemi, druhý na podlaze s rozhozenými údy, jako ve vzteku odhozená panenka – na muže, které právě zabila. Marstech pistole a její munice, jednoznačná ve svém výroku jako jesuslandský soudce.

Třetí ji napadl z boku. Krátce zahlédla zkrvavenou tvář zkroucenou vztekem. Dopadla na ruce, aby zbrzdila náraz, a ta zatracená beretta někam odlétla. Třetí muž se nad ní okamžik skláněl, něco mumlal s vyceněnými zuby, prsty roztahoval jako pařáty. V očích měl divoký výraz beze stopy čehokoli lidského. Hrůza jí sevřela hrudník a žaludek jako těžká hlína hrobu.

Všiml si zbraně na zemi. Obešel Sevgi, aby ji sebral.

„Onbekende!“

Útočník, napůl skloněný nad berettou, se prudce otočil a uviděl totéž, co ona – Carl Marsalis se opírá o zem a v jedné ruce svírá veliký revolver.

Obrátil se, místností zaduněla rána velkorážního revolveru a výstřel minul. Marsalis zaklel, zamířil a znovu vystřelil. Za dlouhánem se zabouchly dveře.

Sevgi sebrala svoji pistoli. „Jsi v pořádku?“

Neveselé přikývnutí. Nejistě se zvedal na nohy. Trpce se na něho ušklíbla a zamířila ke dveřím. Pootevřela je a vykoukla ven. Kapka, kterou sledovala taxi z hotelu, pořád stála na druhé straně vylidněné, ošuntělé ulice. Zraněný třetí muž právě otevíral její dveře. Nebyl čas. Vyběhla a zastavila se na chodníku, připravená ke střelbě. Tisíce vzpomínek z ulic a uliček Queensu a Manhattanu za jedenáct let pronásledování a zatýkání – ty všechny ji teď uklidňovaly a nedovolily rukám, aby se třásly.

„Policie! Dejte ruce za hlavu a lehnout!“

Zdálo se jí, že si kleká vedle otevřených dveří auta. Popošla blíž. „Řekla jsem ruce…“

Otočil se, vyskočil a najednou měl v ruce pistoli. Vypálil. Vystřelila také. Viděla, jak ho dávka přirazila k vysokému, lesklému boku kapky, ale zároveň si uvědomila, že byla příliš horlivá. Ucítila úder do levého ramene, zapotácela se a zády narazila na zeď baru. Jedna noha jí podklouzla, zachytila se, aby neupadla úplně. Zapřená o zeď viděla, jak se sune po karoserii auta, zanechává za sebou matnou krvavou stopu, potácí se a hroutí se dovnitř. Snažila se postavit, muž v autě se natáhl, aby za sebou sklopil dveře. Věděla, že to nestihne. Zdvihla berettu jednou rukou a vystřelila. Nedokázala ale udržet zpětný ráz krátké dávky a kulky hvízdly daleko mimo auto. Dveře zapadly s klapnutím, které slyšela i na druhé stran ulice. Motor hvízdl a naskočil. Zapotácela se kupředu, snažila se postavit zpříma a i přes necitlivé rameno zamířit na kapku, která se právě rozjížděla.

Třikrát stiskla spoušť. Devět výstřelů a pokaždé surové kopnutí do poraněného ramene. Pistoli držela oběma rukama. Kapka zakličkovala, pak nabrala přímý směr, zrychlila a na rohu zahnula se skřípěním týraných pneumatik. Nechala paže klesnout, unaveně vydechla a jen tam tak chvíli stála.

„Zasraná práce,“ řekla nakonec. Její hlas se nesl náhle ztichlou ulicí. „Dva ze tří, má s tím někdo problém?“ Bylo zřejmé, že nikdo.

Vrátila se do baru, otevřela dveře, opřela se o zárubeň a pozorovala ten nepořádek. Uprostřed toho, s revolverem v ruce, stál Marsalis. Když vešla, trhl sebou, ale zůstal stát na místě a díval se na ni. Pousmála se.

„Předpokládám, že na záchodě nikdo nebude.“

„Předpokládáš správně.“

„Fajn. Jsem utahaná.“ Zasunula berettu do podpažního pouzdra a ušklíbla se, když ji ten pohyb zabolel. „Jsi v pořádku?“

Podívala se na levé rameno, kterým prolétla kulka. Po rukávu zničeného sáčka jí zvolna stékala krev. Necitlivost ustoupila silné, pulsující bolesti. Ohnula levou paži, zdvihla ji a bolestivě se zašklebila.

„Jo, trefil mě. Ale je to jen sval. Přežiju to.“

„Nemám se ti na to podívat?“

„Ne, sakra, nechci, aby ses mi na to koukal.“ Pak zaváhala a trochu omluvně mávla rukou. „RimSec je na cestě. Tu chvíli počkám.“

„Slyšel jsem auto, ujel?“

Ušklíbla se. „Jo. Několikrát jsem ho trefila, ale nesložilo ho to. Třináctka.“

„Jo, my jsme tuhý parchanti, však víš.“

A pak Marsalis vydechl, jako by dostal ránu do zad. Šel za bar a opatrně položil revolver na poďobanou dřevěnou desku.

„Díky bohu, že je to za náma,“ řekl procítěně. „Potřebuješ se napít.“

„Ne, nic nechci. Pláchnul.“

Marsalis se otočil a studoval sbírku lahví v policích. Našel její odraz v zrcadle.

„To jo, ale vem to z tý lepší stránky. Oba dva jsme naživu. Proti tomu, co jsem čekal ještě před deseti minutami, je to pokrok jako hrom.“

Zachvěla se. Snažila se na to nemyslet. Marsalis z toho množství vybral jednu láhev a zpod baru vyndal dvě sklenice. Postavil je na bar a nalil jantarovou tekutinu.

„Hele, udělej mi radost. Aspoň pár panáků kradený whisky ti za záchranu života dlužím. A ty vypadáš, že je potřebuješ.“

„Ach jo, tak díky. Já ti zachráním život, a ty mi řekneš, že vypadám, jako bych prošla kanálem?“

Mávl rukou. „Řekněme, že vypadáš trochu pobledle.“

„Trhni si,“ odpověděla a zvedla sklenici.

On zdvihl svoji a téměř neslyšně si ťukli. „Jsem tvým dlužníkem, Sevgi,“ zašeptal.

Usrkla si a polkla. „Vzpomeň si na ty bruslaře, nic mi nedlužíš.“

„Ale ano. Ti chlapíci v New Yorku chtěli zabít mě stejně jako tebe, to byla sebeobrana. Tohle je něco jiného. Na zdraví.“

Oba najednou vyprázdnili sklenice. Sevgi se opírala o barpult proti němu a cítila, jak se jí útrobami rozlévá příjemné teplo. Tázavě zdvihl sklenici. Zavrtěla hlavou.

„RimSec tu bude každou chvíli. Volala jsem zhruba v době, kdy tvoji kamarádi vešli dovnitř. Vrazila bych tam dřív, ale chtěla jsem počkat na posily.“

„Jo.“ Podíval se na své ruce. Všimla si, že se trochu chvějí. Sevřel se jí z toho žaludek. Znovu se podíval a zašklebil se. „I tak to bylo skvěle načasovaný Kde ses tu vůbec vyloupla?“

„Viděla jsem tě vycházet z hotelu, právě jsem se vracela.“ Pokývla k tělům na podlaze. „Zahlédla jsem kapku s těmahle chlapíkama, jak vyjíždí za tvým taxíkem. Trvalo mi pár vteřin, než jsem chytila další. Když jsem sem dorazila, viděla jsem, jak sedí před barem a čekají. Neměla jsem páru, co se děje, co tady v těch končinách můžeš pohledávat, jestli jsou tady s tebou, nebo ne. Právě jsem volala, když jsem uslyšela výstřely a ten jeden vpadl dovnitř. To mi připomíná, co ty tady vůbec děláš?“

Zadíval se do rohu. „Jen jsem hledal nějakou rvačku.“

„Vážně? Vypadá to, že jsi jednu docela slušnou našel.“

Neodpověděl.

„Tak kdo to byl?“

„Nevím.“

„Ale nějak jsi ho jmenoval.“ Náhle se v ní ozvala policistka hledající mezery. „Když šel po pistoli. Slyšela jsem tě. On něco.“

„Onbekend, jo. Tak se jmenuje. Tak se představil, když se mě chystal zabít.“ Marsalis se ušklíbl sám pro sebe. „Je to třináctka.“

„To ti řekl?“

„Vyplynulo to z konverzace.“ Znovu se zachvěla. „Náhodička.“

„Že jo? Když už jsme u toho, cos ty dělala v hotelu? Sledovala jsi mě?“

„Jo. Přesně tak.“ Přikývla a spokojeně se pousmála. „Přišla jsem ti něco říct. Newyorská policie našla toho třetího bruslaře. Tvrdí, že jejich cílem byl jenom Ortiz. Ne ty.“

Marsalis zamrkal. „Ortiz?“

„Jo. Vypadá to, že ty a já jsme se dostali náhodou do palby. To taky celkem vylučuje, že by měl Norton v něčem prsty. Když si tedy odmyslíme paranoiu.“

„Jsi si tím jistá? Zkontrolovala policie…?“

„Marsalisi, nech už toho.“ Zdálo se, že je stále unavenější. Nebo ta whisky nebyl právě nejlepší nápad. Každopádně ji začaly bolet oči. „Radši bys měl přemýšlet o omluvě, jestli víš, jak se to dělá. Seknul ses. Po ptákách.“

„Nebuď škodolibá, Ertekinová. Víš, že to není pěkné.“ I přes tíži narůstající únavy se rozesmála. Z dálky slyšela sirény Rim-Secu.

„A nechci si lehnout.“

„Ale jo, chceš.“

Zakašlala. „Ne sakra, nechci.“

„Ale jo.“

„Nechci, ty…“

Náhle se rozkašlala tak silně, až ztratila rovnováhu. Potřásla hlavou a uvědomila si, že má oči plné slz. Slyšela, že i Marsalis zakašlal. „No, tak možná. Já bych jen nechtěla…“

Znovu se roztřásla, ještě silněji než před tím. Po tom kašli ji náhle hrozně rozbolela hlava. Zamračila se položila si dlaň na čelo. „Sevgi?“

Vzhlédla a zmateně se na něho usmála. Chvění nepřestávalo, stále se ho nemohla zbavit. Sirény teď byly silnější, ale připadalo jí, že znějí v její hlavě, a ten zvuk ji drásal. „Necítím se dobře.“

Tvář mu ztuhla úlekem.

„Čím tě střelil, Sevgi?“

„Nevím…“

„Vidělas tu pistoli?“ Okamžitě oběhl bar a byl u ní. Ospale kroutila hlavou.

„Ne. Ujel přece.“

Otočil si ji k sobě a vzal její tvář do dlaní. Mluvil zřetelně a naléhavě. „Poslouchej mě, Sevgi. Musíš zůstat vzhůru. Začneš být hrozně unavená…“

„Začnu?“ Zahihňala se. „Sakra, Marsalisi, klidně bych tu na podlaze prospala měsíc.“

„Ne. Zůstaň vzhůru.“ Zavrtěl hlavou. „Poslouchej, už jedou. Za chvíli jsou tady. Vezmeme tě do nemocnice. Jen se mi tu nesesypej.“

„O čem to mluvíš? Já přece ne…“

Zarazila se, protože si omámeně uvědomila, že i jeho oči jsou plné slz, stejně jako ty její. Zamračila se, ale kůže její tváře byla horká, tuhá a pevná, takže vytvořit nějaký výraz jí dalo práci jako nacpat ruku do nové rukavice. Tiše, udiveně vyjekla.

„Hele, Marsalisi,“ zašišlala, „co se děje? Taky ti je tak blbě?“

Zdravotní tým RimSecu ji položil na nosítka a naložil do helikoptéry. Nebyla si úplně jistá, jak se to stalo. Jednu chvíli ji Marsalis konejšil v putyce plné mrtvol, vzápětí už byla venku na chladném vzduchu a dívala se vzhůru na zamlžené hvězdy. Vědomí ji opouštělo a zase se vracelo a zase opouštělo. Natahovala krk, aby viděla, co se děje kolem ní, ale vnímala jen křik, světla a míhající se, rozmazané postavy. Rachot rotoru helikoptéry ještě zhoršoval drtivou bolest hlavy. „Sevgi?“

Och, Marsalis. Tady je.

„To je v pořádku, pane. Už ji odvážíme.“

„Řekněte jim, že to byla kulka z Haagu.“ Nechápala, proč tak řve, snad kvůli hluku rotoru. Nebyl přece jiný důvod. Napadlo ji, že nakonec možná ztratila dost krve. „Řekněte jim, že jí musejí dát ty nejsilnější antivirotika, co mají. Okamžitě!“

„Víme, pane. Už jsme jim volali.“

Zamžourala v jasu přistávacích světel helikoptéry. Bolelo to. Už rozeznala Marsalisovu mohutnou postavu. Držel jednoho ze zdravotníků za ramena a třásl s ním.

„Nenechte ji kurva umřít!“ křičel. „Jestli umře, zabiju vás a všechny, co máte rád!“

Drncání. Helikoptéra se naklonila, zdvihla se a odlétla. Zářivá světla na návrších města stoupají a zase klesají, obzor se naklání. Jako by se jí už tak dost netočila hlava.

A zdálo se, že takhle už to bude napořád. Nejenom tahle příšernost, ať je to, co chce, ale celý případ Horkanovy chlouby. Celá ta věc s Marsalisem a zvrznutá snaha něco s tím udělat. Opakované telefonáty jejímu otci, upjatá, opatrně zdvořilá konverzace a bariéra, kterou nedokázala překonat. Vzpomínky na Ethana, boj o svěřenectví a reimplantaci nového Murata, zástupy právníků a jejich čekárny. Úporná snaha udržet si víru, jít zpět do mešity a najít něco, co tryská z poezie Rabiah, spisů Nazli Vapourové a Meltemina trpělivého úsměvu. Najít důvody proč pokračovat dál, které by nepocházely z lahví nebo kapslí zalisovaných ve fólii.

To všechno jí táhlo hlavou jako pompézní procesí a ona z toho byla náhle unavená, unavená z toho nekonečného úsilí. Bude lepší dívat se, jak se pod ní pohupují světla města, jít tam, kam ji vezou, poslouchat bílý šum zpěvu motorů, jako by ležela vedle vodopádu, který je malinko cítit po oleji a rozpáleném kovu. Houpavé noční nebe, blízkost černé, ploché mořské hladiny. Když se nad tím zamyslíte, není to tak špatné. Není to nijak těžké.

Krátce poté to vzdala, jen se uvolnila a klouzala po spirále nesmírné únavy.

Část pátá

Bumerang

Problémy, které zde popisujeme, se týkají lidstva jako celku. Žádné odejmutí práv, segregace nebo hierarchická výlučnost nezajistí, abychom stáli mimo proces vyvolaných následků, který již začal. Pokud budeme arogantní, pokud si neuvědomíme onen všeobecný dosah a nebudeme jednat, dokud je čas – pak cena, kterou za své selhání zaplatíme, bude strašná a dopadne na každého z nás.

Jacobsenova zpráva, srpen 2091

Čtyřicet tři

Svítání se plížilo kampusem Stanfordu jako obezřetný panter a přimíchávalo barvy do jednotvárné šedi nahoře, která pak v různých stupních šedé přecházela do čisté ranní modři, prokládané v nejnižších partiích béžovými skvrnami pískovce nemocničních budov. V zahradách se keře a stromy vracely ke své oblíbené zelené barvě a po štěrkových cestičkách se začínali trousit lidé. Někteří z nich krátce pohlédli na černocha sedícího na lavičce, ale nikdo z nich se nezastavil. Jeho nehybnost byla zvláštní, potlačovala každý impuls k lidskému kontaktu a kolemjdoucí tlumili hlas. Ti, kdo pracovali na jednotkách intenzivní péče, to poznali na první pohled. Ten muž podstupoval chirurgickou operaci bez umrtvení – pomalu ho rozřezával jiný člověk, který byl někde uvnitř nemocnice.

Venku na dálnici číslo 101 bylo noční ticho, jen občas přerušované svištěním opozdilého vozu, nahrazeno vytrvalým brumem. Zpěv ptáků byl sebevědomější, cvrlikali ve výrazném kontrapunktu, jako by do nekonečna házeli hrsti barevných oblázků na široký, šedý dopravníkový pás. Mezi tím stále častěji a hlasitěji probleskovaly lidské hlasy, štěrk skřípal pod nohama jako hlína pod rýčem hloubícím hrob. Den zaútočil na hradby, které si Carl kolem sebe vybudoval během nočních hodin, a zbořil a zničil prostotu jeho vigilie lidskou přítomností. Vzhlédl z trosek, plný tiché a neúprosné nenávisti ke všemu, co uvidí a uslyší. „Jste šťastný?“

Norton stál před ním, ale mimo dosah. Přespal někde v šatech, dokonce i Marstech džíny byly zmačkané. Vypadalo to, že opravdu čeká na odpověď. „Ne. A vy?“

Na druhé straně cestičky stála kamenná lavička, přesné dvojče té, na které seděl Carl. Norton se posadil.

„Z tohohle se nedostanete,“ vypravil ze sebe. „Budu vás muset poslat do zpátky do South Florida State. Budu vás muset na zbytek vašeho zavšivenýho života poslat do Cimarronu nebo Tanany.“

Musel brečet, podle toho, jak vypadal. Carl ucítil bodnutí závisti.

„Jak je jí?“ zeptal se.

„To si sakra děláte srandu.“

Uprostřed zmaru se ozval symp. Ukázal na něho roztřesenou rukou. „Nedrážděte mě, Nortone. Klidně hned teď někoho zabiju. A můžete to bejt vy.“

„Chtěl jsem říct totéž.“ Norton se díval na své ruce, jako by uvažoval, jestli by to dokázaly. „To ale Sevgi nepomůže.“

„Nic jí nepomůže, pitomče!“ Měl z těch vychrlených slov brutální potěšení, jako by kousl do vředu v ústech, až praskne a začne krvácet. „Neřekli vám to? Byla to kulka z Haagu.“

„Ano, řekli. Ale taky mi řekli, že Stanford má nejlepší kliniku na léčbu imunitního systému na západním pobřeží. Špičkové technologie.“

„To je jedno. Tohle je Falwell. Toho parchanta nezastaví nic. Až smrt.“

„Tak jo, vzdát to, proč ne? Typicky britský.“

Carl se na něho na několik vteřin zadíval, pak si pohrdavě odfrkl a odvrátil se. Po pěšině tlačila mladá žena kolo. Na malém černém batůžku na jejích zádech se v jasném ranním světle skvěl nepříjemně žlutý, rozesmátý obličej. Kýčovitý nápis nad ním hlásal: Ať jsi, kdo jsi, buď dobrý.

„Nortone, jak je jí?“ téměř šeptal.

Úředník KOLINu potřásl hlavou. „Stabilizovali ji. Víc nevím. Nasadili s-džina na sledování proměn viru.“ Carl přikývl a dál seděl mlčky. „Kolik má času?“ zeptal se nakonec Norton.

„Nevím.“ Carl se zhluboka nadechl a roztřeseně vydechl. „Moc ne.“ Zase ticho. Kolem procházeli další lidé a probírali své soukromé věci. Žili své životy.

„Marsalisi, kde vůbec ten chlap přišel k pistoli Haag?“ Norton mluvil podrážděně, vysokým hlasem jako dítě, které protestuje proti nespravedlivému trestu. „Pokud vím, jsou všude zakázané a na černém trhu nesmírně drahé. Ve špatných rukou fatálně nebezpečné. Na planetě nemůže být víc než pár set lidí s povolením nosit Haaga.“

„Jo. Na někoho s obecnými mužskými sklony jste právě dobře popsal dokonalý objekt touhy.“ Carl se soustředil na podružný detail jako na pohasínající uhlíky ohniště; hřály a mohl myslet na něco jiného. „Pistole Haag je nesmírně přitažlivá pro každého, kdo je aspoň trochu zamilovaný do zbraní. Jeden chlapík v Texasu mi za tu moji nabízel půl milionu dolarů. Hotovost měl v kufříku.“

„Dobře, tak hele.“ Norton si promnul obličej. „Řekněme, že tenhle Onbekend si někde sehnal Haaga, protože mu z něj stojí. Vezme si ho někam, kde riskuje zatčení nebo přestřelku s RimSecem, a těsně před akcí nechá tu zatracenou věc v autě. To vůbec nedává smysl.“

„Dává.“ Měl na přemýšlení celou noc, když seděl před jednotkou intenzivní péče a skládal si nevyhnutelný sled událostí, které nakonec dostaly Sevgi Ertekinovou do kokonu na druhé straně biologicky zajištěných dveří. K řešení dospěl už před svítáním. Zíralo mu do tváře jako prázdná lebka a vyhnalo ho z čistých chodeb do zahrad a jejich šedivějícího světla. „Onbekend si přinesl Haaga kvůli mně, protože si myslel, že mě bude muset dostat z hotelu a pak někam, kde zaranžuje moji sebevraždu. Nemůžou si dovolit vraždu, snaží se teď dělat v tichosti. A Onbekend mě nemohl nijak omámit, protože na to by se mohlo přijít při pitvě. Chtěl mě sledovat a dostat při plném vědomí, a to je u třináctky těžké. Jen tak se nevyděsíme a obecně se smrti moc nebojíme. Ale je spousta způsobů, jak umřít. Zřejmě bych zkusil každou obvyklou zbraň.

Ale ne Haaga.“

„Řekl vám to? Že chce fingovat vaši sebevraždu?“

„Jo, řekl mi to.“ Carl zapátral ve vzpomínkách. „Kromě toho, k čemu byl najatý, mě Onbekend navíc nenáviděl. Jsem na to zvyklý od jiných třináctek, je to běžné. Ale tohle bylo něco víc. Chtěl mě před smrtí pokořit. Chtěl, abych věděl, jaký jsem byl blbec a jak on je vysoko nade mnou. Jak uboze budu vypadat, až se někde budu válet s mozkem vystřeleným vlastní rukou.“

„Ale sebevraždu pak zrušili.“

„Jo.“ Carl se znovu zhluboka nadechl, když si vzpomněl na Onbekendův výsměch. „Nepotřebovali ji. Šel jsem se projít a plán se změnil. Stačilo zinscenovat nějakou náhodnou smrt. Nepotřeboval Haaga jako hrozbu a zároveň by to byla ta nejnevhodnější zbraň, jakou mě mohl zabít. Onbekend ji nechal v kapce, a proti Sevgi ji použil jen proto, že nic jiného neměl po ruce.“

Norton ho pozoroval. „To je pro ni určitě veliká útěcha.“

Carl na něho znaveně pohlédl. „Chcete mi to dávat za vinu? Potřebujete nějaký cíl pro svůj impotentní samčí vztek? Tak mě nenáviďte, jen do toho. Jsem na to zvyklý, tohohle si ani nevšimnu. Ale nepokoušejte štěstí, protože jsem unavený a roztrhnu vás jako hada, jestli překročíte meze.“

„Kdybyste…“

„Kdybych nevyšel ven, dopadlo by to stejně. Dostali by mě v hotelu a Sevgi Ertekinová by byla u toho, protože šla stejně za mnou. Možná tohle vás žere, Nortone, co?“

„Ale hovno.“ Ale řekl to unaveně a díval se stranou. „Chcete znát pravdu, Nortone? Proč tam za mnou šla?“

„Ne, nechci.“

„Přišla očistit vaše jméno.“

Úředník KOLINu se na něho podíval, jako by právě dostal facku.

„Cože?“

„Nevěřil jsem vám Nortone o nic víc než jesuslandské prezidentské adrese. Ti bruslaři před Sevginým domem toho rána, a vy jediný jste věděl, kde jsem. Předpokládal jsem, že součástí vaší agendy je vymazat mě z povrchu Země.“

„Cože? Vždyť já vás sakra dostal z vězení, Marsalisi. To byla moje žádost, moje iniciativa. Proč bych k čertu…“

Carl si povzdechl. „Hele, říkejte tomu paranoia třináctky. Každopádně to vypadá, že Sevgi včera večer volali z newyorské policie, že dostali toho třetího bruslaře a že mluvil. Já jsem nebyl cílem, tím byl Ortiz. Sevgi mi to šla říct, protože nesnesla pomyšlení, že by vaše jméno mělo být pošpiněno.“

Norton neříkal nic.

„Cítíte se líp?“

„Ne,“ zašeptal.

„Stejně to nikdy nebrala ani jako teorii. Uštěkala mě, když jsem jí to zkusil vysvětlit. Nevím, jestli jste vy někdy byli…“

„Nebyli,“ vyštěkl příkře.

„Ne, tak dobře. Ať mezi vámi bylo cokoli, je to pořád hodně hluboké.“

Nastalo dlouhé ticho. Norton se rozhlížel po zahradě, jako by viděl nějaké vysvětlení zavěšené ve větvích keřů nebo plout ve třpytivé fontáně.

„Ona je polda,“ zamumlal nakonec. „Dva roky u KOLINu, ale myslím, že doopravdy se nikdy nezměnila.“

„Jo. Je polda. Proto vás chránila, svého parťáka, proti všemu, co jsem jí chtěl napovídat. Proto vyšla na ulici za Onbekendem, proto to dostala.“

A znovu ticho. Sluneční paprsky už dosahovaly k patám budov a zlatily štěrk. Přicházelo skutečné teplo dne. Kolem spěšně prošla skupinka opozdilých studentů. Z bloku intenzivní péče vyšla žena v modrém lékařském plášti a zamířila k nim.

„Který z vás je Marsalis?“ zeptala se přísně. Černé vlasy měla zastřižené nakrátko a její tvář s čínskými rysy byla povadlá únavou.

Carl zvedl ruku a doktorka přikývla.

„Raději byste měl jít. Chce vás.“ Norton se zadíval stranou.

Zdejší v-formát byl špičkový a přemluvit jeho nervový systém třináctky, aby se uvolnil a přijal iluzi, mu trvalo kratší dobu, než Carl čekal. Otevřel oči před posuvnými dveřmi sahajícími od podlahy až ke stropu. Za nimi se nacházela zahrada, méně vyschlá a stylizovaná než ta, ve které seděl v reálném světě. Zde byl pečlivě udržovaný trávník lemovaný bujným podrostem, sklánějícím se kapradím a oponou hustého listoví, za níž vyrůstaly vysoké, rovné stromy. Uprostřed trávníku stála dvě dřevěná křesla.

Sevgi Ertekinová na něho čekala v jednom z nich, pohodlně oblečená v šedomodrém kimonu s arabskými výšivkami. Na klíně držela knihu, ale nebyla otevřená, prsty měla zasunuté mezi stránkami a hlavu lehce pozdviženou, jako by naslouchala. Dívala se někam jinam, jako by tam na druhé straně zahrady také někdo čekal.

Sklo nehlučně sjelo do stran a on prošel. Podívala se jeho směrem, buď zachytila pohyb, nebo byl systém nastaven tak, že oznamoval příchod návštěvníků. Když ho uviděla, zdvihla ruku na pozdrav.

„Nádhera, co?“ volala. „To víš, pro umírajícího důstojníka KOLINu není škoda peněz.“

„Aha.“ Došel k ní a zadíval se jí do tváře. Systém do zobrazení nepustil ani stopu jejího strádání.

Mávla rukou. „No tak. Posaď se a nech to.“

Usedl.

„Řekla bych, že tady asi vypadám mnohem líp než ve skutečnosti,“ řekla zvesela. Tak přesně sledovala jeho myšlenky, že zamrkal. „Mám pravdu?“

„Nevím. Ještě mě k tobě nepustili.“

„No jo, mně taky ještě nedali zrcadlo. I když na druhou stranu, ani jsem si o žádné neřekla. Vtip je asi v tom, že se člověk má cítit co nejspokojenější sám se sebou, a oni pak doufají, že to tvoji vůli žít vyžene do ještě vyšších obrátek, posílí tvůj imunitní systém a dostane tě to z těch jejich nekřesťansky drahých jednotek intenzivní péče tak rychle, jak jen je v lidských silách.“ Náhle se zarazila, jako by ji odpojili, a on si poprvé uvědomil, že má hrozný strach. Olízla si rty. „Tahle dynamika u mě samozřejmě nefunguje.“

Mlčel, nevěděl, co říct. Někde za oponou listí zurčel potok. V trávě poskakovala dvojice drobných ptáků. Byli mnohem blíž, než by se odvážili v reálném světě. Mezi stromy pronikalo sluneční světlo.

„Otec sem letí z New Yorku,“ řekla a povzdechla si. „Netěším se na to.“

„Myslím, že on taky ne.“

Étericky se zasmála, bylo to sotva silnější než zurčení potůčku. „Ne, asi ne. Poslední roky jsme spolu nevycházeli. Skoro jsme se neviděli, v podstatě jsme spolu nemluvili. Aspoň ne tak jako kdysi.“ Další sotva slyšitelné zasmání. „Možná si bude myslet, že jsem to udělala jenom proto, aby věděl, že jsem na světě. Usmíření na smrtelné posteli. Hnusný melodrama, co?“

Carl cítil tlak na stoličkách, jak bezděčně svíral čelisti. Nečekal, že pohled na ni ho bude stát tolik sil.

„Je tu Norton?“ zeptala se.

„Jo,“ pokusil se o úsměv, ale připadalo mu, že neví, které svaly k tomu použít. „Myslím, že se ho trochu dotklo, že jsi mě chtěla vidět prvního.“

Ertekinová udělala obličej. „Jo. Dostane se na všechny. Tak moc kamarádů zase nemám.“

Zaujal ho jeden z pestrých ptáků u jeho nohou.

„Marsalisi?“

Zdráhávě vzhlédl. „Jo?“

„Kolik mi zbývá času?“

„Nevím,“ odpověděl spěšně.

„Ale víš, jak Haag funguje.“ Naléhavost v jejím hlase zněla jako prosba. „Často jsi tu zatracenou věc používal, musíš mát nějakou představu.“

„To je různé, Sevgi. Tady tě léčí špičkovými virotiky…“

„Jo, s Nalan to bylo stejný.“

„Promiň?“

Zavrtěla hlavou. „To je fuk. Hele, už mě nevyděsíš víc, než jsem. Řekni mi pravdu. Neumějí to zastavit, že jo?“ Zaváhal.

„Řekni mi sakra pravdu, Carle.“

Podíval se jí do očí. „Ne. Nedokážou to zastavit.“

„Dobře. A teď mi řekni, kolik mám ještě času.“

„To nevím, Sevgi. Opravdu. S tím, co mají, to možná trochu zpomalí, možná dostatečně upraví, aby…“ Uviděl výraz v její tváři a zarazil se. „Týdny. Nejvýš pár měsíců.“

„Díky.“

„Sevgi, já…“

Zdvihla ruku a usmála se na něho. Vstala z křesla.

„Půjdu se projít k vodě. Chceš jít se mnou? Řekli, že se nemám moc namáhat, dokonce ani tady. Stimulační zpětná vazba, zřejmě to ovlivňuje nervový systém podobně jako opravdová zátěž. Ale myslím, že malá procházka neuškodí, dokud můžu. A bez přestávky se dá zvládnout jen určité množství poezie z patnáctého století.“

Přečetl si titul na staré, zelenošedé vazbě. Zahrada vůní pro potěchu mysli – Ibn Muhammed al-Nafzawi.

„Je to dobré?“

„Recepty na afrodisiaka jsou trochu problematické, ale to ostatní je opravdu dobré. Vždycky jsem si říkala, že to jednou musím přečíst.“ Znovu ten rychle zdušený záblesk strachu v jejích očích. „Lepší pozdě než nikdy, ne?“

Znovu mu chyběla odpověď. Nedokázal odpovědět na to, co říkala, ani na to, co viděl v jejích očích. Šel za ní přes louku, směrem odkud bylo slyšet tekoucí vodu, a pomohl jí přidržet převislé větve, které zatarasovaly cestu. Skrčeně se protáhli a zastavili se mezi sluncem prozářeným listím na břehu mělkého potoka. Sevgi se chvíli dívala do proudu.

„Chci tě požádat o pár laskavostí,“ řekla tiše.

„Jistě.“

„Potřebuju, abys zůstal. Vím, že jsem řekla, že můžeš odejít, vím, že jsem tě v podstatě poslala pryč, ale…“

„Neboj se.“ Hlas se mu sevřel a musel potlačit náhlý nával vzteku. „Jen tak od toho neodejdu. Onbekend je mrtvý muž. I ten, kdo ho poslal.“

„Dobře, ale tohle jsem nemyslela.“

„Ne?“

„Ne. Po tom, co se stalo, je potřeba nechat případ otevřený. Bylo by dobré, kdybys u toho zůstal a mohl pomoct, až já…“

Mávla rukou po proudu. „Ale o to tě nežádám. Tohle je mnohem sobečtější.“

„Jsem naživu jenom díky tobě, Sevgi,“ hlesl. „Můžeš chtít cokoli.“ Otočila se. Vzala ho za ruku.

Na okamžik se lekl, hmatový kontakt bylo něco, s čím se technologie ještě dostatečně nevypořádala a formátová etiketa se stavěla proti. Kromě nedokonalých a nečekaně neuspokojivých porno virtuálu, které využíval na vojenské základně, se někoho ve virtuálu dotkl sotva tucetkrát, a většinou to bylo neúmyslné. Teď cítil ruku Sevgi Ertekinové jako přes rukavici, a jen to v něm zvyšovalo pocit zmaru, který v něm rozdmýchával uhlíky skomírajícího hněvu.

„Potřebuju, abys zůstal se mnou.“ Podívala se dolů na jejich spojené ruce, jako by si chtěla ověřit nějakou drobnost, o které si nebyla jista, že tam je. „Bude to těžké. Murat – můj otec – mě bude zraňovat. Norton je příliš konfliktní. Všichni ostatní jsou příliš daleko, po Ethanoví jsem je všechny zahnala. Nevěděla bych, co jim říct. Zůstáváš jen ty, Carle. Ty jsi čistý. Potřebuji, abys mi s tím pomohl.“

Čistý?

„Říkala jsi dvě laskavosti,“ připomenul jí.

„Jo.“ Pustila jeho ruku a znovu se zadívala do plynoucího proudu. „Myslím, že víš, co bude ta druhá věc.“ Stál vedle ní a pozoroval hladinu. „Dobře,“ odpověděl.

Čtyřicet čtyři

Čekal na Nortona na chodbě před návštěvnickou sekcí a v-formátovými kabinami. Ten vyšel s vyvalenýma očima a mrkal, jako by světlo na chodbě bylo na něho příliš ostré. „Musím s vámi mluvit,“ řekl Carl.

Norton zkřivil obličej. „A myslíte, že je na to vhodná doba?“

„Ona už na tom bude jenom hůř, Nortone. Měl byste si na to raději zvyknout.“

„Co chcete?“

„Četl jste moji zprávu pro RimSec?“

„Ne, já…“ Norton na vteřinu zavřel oči. „Jo, projel jsem to. A co?“

„Někdo poslal Onbekenda, aby mě vyřadil. Nejspíš to byl ten samý, co najal Carmen Renovou, aby dělala partnerku Merrinovi, ten samý, co dostal Merrina na Zemi. Ještě nejsme hotoví, ani z poloviny ne.“

Norton si povzdechl. „Ano, Sevgi mi to vysvětlovala posledních dvacet minut. Na to nepotřebuju vás, aby mi to došlo. KOLIN popožene vyšetřování, RimSec už to má tady pod palcem. Takže zrovna teď…“

„Nevracím se, dokud to neskončí.“

„Jo, Sevgi mi to taky řekla dost jasně.“ Norton se zkusil kolem něho protáhnout. Carl potlačil touhu popadnout ho za ruku a zkroutit. Namísto toho spěšně ustoupil o několik kroků a napřáhl ruku ke stěně chodby, aby nemohl projít. Norton zatnul zuby a sevřel ruce v pěst.

„Co ode mě chcete, Marsalisi?“

„Dvě věci. Za prvé, musíte jít za Ortizem, aby zarazil můj návrat pod pravomoc UNGLA. Včera večer jsem měl hovor s Bruselem a jsou celí žhaví dostat mě zase pod křídla.“

„Ortiz sotva vylezl z intenzivní péče. Není ve stavu…“

„Pak řekněte někomu, kdo ve stavu je. Nechci se prát s UNGLA a ještě honit někoho, kdo řídí Onbekenda.“

Norton ztěžka vydechl. „Tak dobře. Řeknu to Nicholsonovi, až s ním budu odpoledne mluvit. Co dál?“

„Chci, abyste přitlačil na Kolonii. Chci mluvit s Gutierrezem.“

KOLIN vlastnil dva malé administrativní bloky poblíž centra Oaklandu, vybavené spojovacím zařízení pro komunikaci s Marsem. Norton zařídil autokoptéru RimSecu, která je přenesla přes zátoku, a limuzínu KOLINu, která čekala na místě přistání. Dělal to všechno automaticky jako velmi zaměstnaný člověk, který řídí svůj vůz po známé cestě domů. Z limuzíny ještě předem zavolal spojovacímu technikovi ve službě.

Sevgi mu v hlavě plála jako pochodeň, viděl ji stát s vyschlýma očima na břehu potoka, všechny ty věci, které nevyslovila. Všechny ty věci, které nevyslovil on.

Byrokracie Policejní správy Kolonie byla nelítostná a vztahovačná. V porovnání s tím bylo zatčení a výslech Gutierreze hračkou – Kolonie svým neotesaným způsobem věděla, jak na to. Ale povolit meziplanetární komunikaci z vazby s osobou mimo KOLIN bylo něco tak exotického, že na to neexistoval precedent, ani zavedená procedura. Musel zdolat tři hodnostní stupně, než našel někoho, kdo byl schopen zařídit, co potřeboval. A všechno ještě komplikovala vzdálenost – Mars byl právě vzdálený téměř dvě stě padesát milionů kilometrů a přenos signálu trval nějakých třináct a půl minuty každým směrem. Téměř půlhodinová pauza mezi každým spojením. Byla v tom určitá symbolika.

Marsalis chodil sem a tam po chodbě, jeho hlava se občas kmitla v horní prosklené části dveří. Vyloučení třináctky z úvodních procedur poskytlo Nortonovi drobné, škodolibé uspokojení, i když si neradostně uvědomoval, že se chová podobně jako kocour, který značkuje své území.

Byl příliš unavený, než aby s tím bojoval, příliš rozezlený, než aby se za své chování styděl. Ničil byrokracii Kolonie s chladným, ovládaným vztekem. Nikdy netušil, že v něm dříme. Kde to šlo, apeloval na rozum, kde ne, vyhrožoval a naháněl strach. Dlouhé prodlevy snášel s trpělivostí robota. Nic z toho nebylo důležité, jen tím přebíjel vědomí, že Sevgi zemře, že právě postupně umírá, jak se její imunitní systém rozpadá pod opakovanými útoky viru Falwell a kolotočem jeho mutací.

Nakonec pustil Marsalise dovnitř. Přenechal mu křeslo operátora a sám se usadil na židli u stěny. Odtud třináctku sledoval prázdným pohledem.

„Vážně si myslíte, že to k něčemu bude?“ Jeho vlastní hlas mu zněl hluše a prázdně, přetížený emočním napětím.

„Přijde na to,“ odpověděl Marsalis a studoval odpočet nad monitorem s kamerou před sebou.

„Na co?“

„Jestli chce Franklin Gutierrez žít, nebo ne.“

Blikla poslední číslice, přijímač cinkl a na monitoru naskočil obraz místnosti podobné té jejich. Seděl tam Gutierrez, upravenější, než když ho Norton naposledy viděl odcházet od výslechu. Paži měl v čistém, bílém obvazu a odřeniny na tvářích a kolem oka ošetřené. Lehce se do kamery zamračil, sjel pohledem k někomu mimo záběr, pak si odkašlal a předklonil se.

„Dokaď neuvidím, kdo je na druhým konci, nic neřeknu. Jasný? Donutils tyhle imbecily, aby mi sundali klepeta, takže bysme možná mohli něco pořešit. Ale nejdřív ti musím vidět do ksichtu.“

Opřel se. Na obrazovce zeleně blikl symbol pro ukončení přenosu a obraz zmrzl. Kontrolka spojení oranžově žhnula. Marsalis se s mrtvolnou nehybností díval na obrazovku.

„Nazdárek, Frankline,“ řekl suše. „Pamatuješ se na mě? Určitě jo. Když teď víš, kdo je na druhém konci, dobře mě poslouchej. Řekneš mi všechno, co víš o Allenovi Merrinovi, a proč jsi mu pomohl domů. Máš jen jeden pokus. Zkus mě nezklamat.“

Stiskl kontrolku a zpráva byla zajištěna a odeslána. Nad jejich hlavami začalo další odpočítávání.

„Nezlobte se, ale zatím mě to nijak neohromilo,“ ozval se Norton.

Marsalis se v křesle sotva pohnul, ale přes obavy a smutek v jeho očích Norton viděl něco, z čeho ho zamrazilo na zátylku, jako když ve vaně stoupá studená voda.

Čekali na odpočet. Když dospěl k nule, začal znovu odpočítávat čas zbývající do přijetí zprávy.

„Hej, výherce loterie!“ Gutierrez se zase šklebil, ale Norton za tím viděl stejné ledové mrazení, jaké cítil z Marsalisova pohledu před půlhodinou. Byli dvě a půl minuty přes základní čas přenosu – dvě a půl minuty váhání, než hacker začal mluvit na kameru. Gutierrez byl pod tlakem a musel odpovídat narychlo. Jeho chvástání bylo falešné jako značka Tennessee Marstech. „Tak jak se ti daří doma, Marsalisi? Jak se máš? Nestejská se ti po holkách z klubu Dozen Up?“

Pak Gutierrez přešel do kečuánštiny. Na obrazovce naskočily titulky. Jsi odsud tři sta milionů kilometrů. To je hodně daleko na nějaký výhrůžky. Chceš si snad zase užít dlouhej spánek? Potáhneš se sem takovou dálku, jen abys mě zabil? Ty už mě nevyděsíš, Marsalisi. Nejvejš rozesměješ. Dál to pokračovalo podobně a jeho chvástání se stupňovalo. Nakonec celý smysl toho byl trhni si a chcípni.

Pořád to znělo falešně.

Marsalis to poslouchal se sevřeným, ledovým úsměvem.

Když přenos skončil, předklonil se a začal mluvit, také kečuánsky. Norton neznal jazyk altiplana, kromě počítání do dvaceti a několika názvů jídel, ale přesto cítil ledový chlad toho, co černoch říkal. Chraplavě vyrážená slova naléhavě šustila jako něco plazího, co se dere ven skořápkou vejce. V mlze nevyspání, která Nortonovi zavírala oči a kalila smysly, měl náhle jeden jasný okamžik, kdy věděl, že to nemůže být pravda; ale v tu chvíli mu připadalo, že skrze Marsalise promlouvá něco jiného, něco prastarého a nelidského používá jeho ústa a tvář jako masku a odpalovací rampu, aby se vrhlo přes propast mezi světy a sevřelo hrdlo a srdce Franklina Gutierreze, jako by mezi nimi byla jen deska stolu, a ne čtvrt miliardy kilometrů prázdného prostoru.

Trvalo to sotva minutu, ale Nortonovi připadalo, že se to odehrává mimo reálný čas. Když Marsalis domluvil, otevřel úředník KOLINu ústa, aby něco řekl, cokoli, čím by narušil skřípající ticho, které tu náhle zůstalo, ale neřekl nic, protože si všiml, že Marsalis ještě neukončil přenos. Zpráva byla stále otevřená, stále čekala na zajištění. Černoch se po zdánlivě nekonečnou dobu jen díval do objektivu. Neříkal nic, jen se díval.

Pak stiskl tlačítko a Nortonovi připadalo, že nějak ochabl.

Trvalo mu dobrou minutu, než ze sebe dokázal něco vypravit.

„Co jste mu to říkal?“ Oschlé rty ho téměř neposlouchaly.

Marsalis sebou cukl, jako by ho probudil z dřímoty. Podíval se na něho normálním lidským pohledem. Pokrčil rameny.

„Řekl jsem mu, že se vrátím na Mars, když mi neřekne, co po něm chci. Řekl jsem mu, že KOLIN mi zaplatí zpáteční lístek. Řekl jsem mu, že ho zabiju, a každého, na kom mu záleží.“

„Myslíte, že to sežere?“

Černoch znovu obrátil pozornost k obrazovce. Norton si náhle uvědomil, že musí být také nesmírně unavený. „Jo, sežere.“

„Co když ne? Co když mu dojde, že je to podfuk?“

Marsalis se na něho zadíval a Norton znal odpověď ještě dřív, než tichem místnosti zazněla klidná a věcná slova.

„To není podfuk.“

Čekali, dokud se na odpočtu neobjevila nula, a ještě deset minut navíc. Nikdo nic neříkal, alespoň Nortona nic nenapadalo. Ale mlčenlivost byla téměř přátelská. Marsalis jednou nebo dvakrát zachytil jeho pohled a jednou pokývl, jako by úředník KOLINu něco řekl. Bylo to tak sebe jisté, že Norton si nebyl jistý, jestli v některém z návalů žalu a strachu neuvažoval nahlas.

Pokud ano, nedokázal si vzpomenout, co to bylo.

Ticho místnosti ho zahalilo jako teplý, uklidňující pléd, který nabízel únik, cestu z toho zmatku a žalu, měkké sklouznutí do zapomnění dlouhého, nerušeného spánku…

S trhnutím se probudil.

Přijímač tiše zvonil a za krkem ho bolelo.

Obrazovka se znovu rozzářila.

Objevil se zpanikařený a blábolící Gutierrez.

Čtyřicet pět

Ty jsi čistý.

Nedokázal přijít na to, co to doopravdy znamená. Snažil se. Přebíral to ze všech stran, když seděl v kruhu světla pod lampou ve zšeřelých kancelářích KOLINu a přehrával si Gutierrezovo koktavé doznání. Rozčileně to vzdal. Pak se k tomu vrátil a přebíral to ještě úporněji.

Zůstáváš jen ty, Carle. Ty jsi čistý.

Vnímal nejasné obrysy, ale bylo to jako hledání chytů na neskutečně strmých stěnách masivu Verne. Prsty vám říkají, co pod nimi je, máte se čeho chytit, k čemu přitáhnou, ale není to obraz celku. Není to porozumění. Věděl, jaké pohyby budou následovat, co zůstáváš jen ty, ty jsi čistý znamená v souvislostech toho, co po něm žádal, ale to mu neprozradilo, co si o něm myslí, čím si myslí, že jsou jeden pro druhého, stejně jako z několika podařených pohybů na Verneovi nesložíte topografickou mapu povrchu skály.

Měl pocit, že je zpátky v Orlovci a řeší jeden z cvičných koanů tety Chitry.

Ty jsi čistý.

Ta věta mu v hlavě tikala jako bomba.

Norton odešel, zřejmě proto, aby se trochu prospal, než se zhroutí. Neřekl nic jiného než Nashle ráno. Řekl to váhavým, snad až přátelským tónem, tlumeným vyčerpáním. Někdy během několika posledních hodin se napětí mezi nimi vytratilo a na jeho místě se začalo objevovat něco jiného.

Carl seděl v prázdných kancelářích, stále dokola poslouchal záznam a zíral před sebe, dokud se patro, na kterém byl, nezačalo zavírat na noc. Panely stropních světle zhasínaly jeden po druhém a temnota za vysokými okny tiše zaplavovala prostory jako černá voda. Nepoužívané systémy se přepnuly do vyčkávacího režimu, na obrazovkách naskočila zkratka KOLIN a do šera se rozzářily drobné rudé kontrolky. Jako většina zařízení KOLINu i kanceláře v Oaklandu fungovaly nepřetržitě, ale zůstával jen nutný počet pracovníků u inteligentních systémů v suterénu. Ochranka byla dole – Norton jim musel říct, aby ho nerušili.

Gutierrez se vyznával ve spěchu, nesouvisle, vracel se, opravoval se a zřejmě i lhal a přeháněl. Nakonec z toho vznikl nějaký obraz.

...někdo ve familias… dřív nebo pozdějc poruší konvence… ta válka je jenom blbá…

… nevím, Marsalisi, tolik informací mi nedali… jen dostat toho chlapa ven, to byla moje práce…

V jednu chvíli se během zdlouhavého, půlhodinovými přestávkami přerušovaného výslechu v Gutierrezovi něco zlomilo. Strach, nezávazný slib ochrany KOLINem, možná pocit zrady za čas strávený ve vazbě, kdy čekal záchranu od familia, ale ta nepřišla – doutnající vztek se rozdmýchal do jisker, které nakonec vzplály do otevřeného, vzteklého odporu. Hele, já jsem jenom blbej kormorán, obyčejnej člověk, dělám za prachy, nemáme společnou krev, proč by mi říkali, co nemusej…

… jo, zřejmě někdo, kdo chce vydělat na zastavení nepřátelství s Marsem… tohle mi nemusíš vysvětlovat, jasně…

… jo, jo, přeskočil jsem přistávací protokoly a šoupnul ho k pobřeží Kalifornie…

… ne, neříkali proč… už jsem to říkal…

… jo, jasně, že jsem mu ukázal, jak rychle napustit gel do kryoboxu… jak jinak by měl přežít to šplouchnutí…

Pokračoval s odporem a stále víc se utápěl v sebelítosti a sebeospravedlňování.… jo, jasně, sakra, to byla nehoda. Myslíš, že jsem plánoval poslat ho domů takhle při vědomí? Myslíš, že je to práce, kde mám na vybranou? Měl se probrat dva tejdny od domova, ne od Marsu… a taky jo, kdyby bylo po mým. Říkal jsem jim, že je riskantní vyřadit s-džina dva tejdny po startu, že to může něco spustit, ale proč by sakra poslouchali odborníka, co tomu rozumí…

… protože když s-džina vyřadíš dva tejdny před domovem, pošle KOLIN ze Země záchrannou loď, aby zjistili, co se děje. To je jistý. Nebudou chtít riskovat havárii při přistání, takovou špatnou publicitu si nemůžou dovolit. Ale když to klekne dva tejdny po startu, a loď v pohodě pokračuje, spolehnou se na automatický systémy a nechaj ji letět. Vždyť víš, jak těm parchantům jde o prachy…

I po vystříhání prodlev v přenosu toho bylo na několik hodin. Hackerův odpor se rozpadl jako protržená bobří hráz. Carl si nahrávku procházel znovu a znovu, protože jinak by musel myslet na Sevgi Ertekinovou. Poslouchal, dokud mu Gutierrezova slova nezačala v hlavě splývat, dokud neztratila význam a nezůstal z nich jenom prázdný zvuk, který nedával větší smysl než geometrické vzory vytvářené rozsvícenými a zhasnutými okny na okolních budovách.

Znovu ji viděl vcházet do baru, tvář zkřivenou a krví nasáknuté rameno a rukáv. Ten úlek, když to viděl, úleva, když mu řekla, že to nic není…

… krev, řekl zápis po xté.

… nemáme společnou krev…

Zamračil se. Zmáčkl pauzu. Převíjení. Záznam sebou cukl nazpět a zase se rozjel.

Gutierrez si znovu stěžoval. Hele, já jsem jenom blbej kormorán, obyčejnej člověk, dělám za prachy, nemáme společnou krev…

Znovu slyšel svůj a Bambarenův hlas ve větru Sacsayhuamanu.

Moji familiares sdílejí obecný odpor ke tvému druhu, Marsalisi. Na to nesmíš zapomínat.

Ano. Vy taky máte sentimentální náklonnost ke krevním poutům, ale to… Náhle se posadil zpříma. Znovu si to přehrával a poslouchal srovnání, kterého si dříve nevšiml. To musí být ono. Přetočil ještě o kus zpátky.

… zřejmě někdo, kdo chce vydělat na zastavení nepřátelství s Marsem… tohle mi nemusíš vysvětlovat, jasně…

Musí to tak být. Zíral do ostrého světla LCLS lampy a skládanka do sebe začínala zapadat. Bambarenova příliš dobrá znalost vyřazovací procedury v projektu Muž zákona. Vychloubání Grety Jurgennsové a Bambarenův zdrženlivý souhlas, když se na ně odvolával. Ty dvě věci se mu srazily v hlavě.

Založil sis jistou kariéru na koexistenci s Iniciativou a podle toho, co říkala Greta, ten vztah vzkvétá.

Pochybuju, že s tebou Greta Jurgennsová probírá moje obchodní vztahy.

To ne, ale snažila se mě jimi zastrašit. Dá se odvodit, že teď máš významnější přátele a držíš si je blízko.

… někdo, kdo chce vydělat…

… sentimentální náklonnost ke krevním poutům…

To sakra musí být ono.

Pochopení, jak blízko byl rozluštění záhady, přišlo na vlnách únavy a radostí se mu zatočila hlava.

Celou tu dobu. Celou tu zatracenou dobu jsme byli tak blízko. Jen co to řeknu…

Sevgi.

A v tu chvíli už to nemělo žádný význam a všechno, co mu zbývalo, byl jenom vztek.

Projel složky a zburcoval Matthewa.

„Gayosová.“ Vypadalo to, jako by si hacker to jméno vychutnával. „Dobře, ale chvíli mi to potrvá, zvlášť, jestli to ukryli tak, jak říkáte.“

„Nespěchám.“ Na druhém konci linky nastala krátká odmlka. „To se vám nepodobá, Carle.“

„Ne.“ Pozoroval svůj odraz v nočním okně kanceláře. Ušklíbl se. „Určitě ne.“

Znovu ticho. Matthew neměl rád změny, přinejmenším u svých lidských kolegů. Carl z linky doslova cítil jeho rozladění. „Promiň, Matte, jsem docela unavený.“

„Matthewe.“

„Jistě, Matthewe, ještě jednou se omlouvám. Jak říkám, jsem utahaný. Čekám, co z toho vypadne, takže tohle zas tak nespěchá. To je celé.“

„Dobře.“ Matthewův hlas se zase rozzářil, jako by otočil vypínačem. „Poslyšte, chcete znát tajemství?“

„Tajemství?“

„Ano. Důvěrná data. Chtěl byste je znát?“

Carl se zamračil. Při rozhovorech s Matthewem obvykle video nepoužíval, za prvé proto, že to hacker neměl rád, a také z toho důvodu, že hlasové spojení bylo vždycky naprosto dostačující, takže se to zdálo zbytečné. Ale teď poprvé by rád viděl Matthewovu tvář.

„Kvůli důvěrným datům vám obvykle volám,“ řekl opatrně. „Tak jo. Spusťte.“

„Takže, máte problém s bruselskou kanceláří. Gianfranco diPalma je na vás pořádně naštvaný.“

„To vám řekl?“

„Ano. Řekl mi, abych s vámi nijak nekomunikoval, dokud nebudete zpět v Pásu.“

V Carlovi se pomalu vzedmula zlost. „Věděl.“

„Ano, věděl.“

„Koukám, že neděláte, co vám řekne.“

„Samozřejmě, že ne,“ opáčil Matthew klidně. „Nepracuji pro UNGLA, jsem jen součást meziagenturní spolupráce. A vy jste můj přítel.“ Carl zamrkal.

„To je dobré vědět,“ řekl po chvilce. „Myslel jsem, že vás to potěší.“

„Poslyšte, Matthewe.“ Vztek odezníval a byl podbarven něčím méně určitým. Záblesk předchozího pochopení začínal blednout ve světle nových faktů. „Až s vámi bude diPalma zase mluvit…“

„Vím, vím. Neřeknu mu, že pro vás prověřuji Gayosovou.“

„Jo, tak.“ Začal cítit plíživý neklid. „Ale řekněte mu, že jsme přátelé, dobře? Že jste můj přítel.“

„Už to ví, Carle. Je to zřejmé, stačí se jen podívat na data…“

„Jo, ale třeba se na data nepodíval dost důkladně, víte? Řekněte mu, že jste můj přítel. Řekněte mu, že jsem to řekl a že jsem řekl, abyste to řekl také jemu.“ Carl se melancholicky díval do noci. „Jen aby to věděl.“

O něco později vyšel z budovy a chtěl si vzít taxík do hotelu. Kráčel večerním chladem, čtverci krystalicky čistého, fialového světla pouličních LCLS panelů. Bylo to jako procházet malými divadelními jevišti, z nichž každé bylo nasvícené pro představení, kterého se odmítal účastnit. Mysl měl zastřenou nedostatkem spánku. Unaveně vířící vír spekulací, kterého se nedokázal zbavit, soupeřil o místo s divokým, výbušným vztekem. Zasranej diPalma.

Neuvědomoval si, kolik zlosti se mu musí odrážet ve tváři, až do chvíle, když se srazil s pouliční komediantkou, která s sebou táhla hromadu harampádí. Vrazili do sebe a svým mohutným tělem ji srazil na zem. Krámy se rozsypaly na chodník. Ráfek z dětského kola, lesknoucí se ve světle LCLS světel, se skutálel přes obrubník a zasekl se do mříže kanálu. Žena k němu napůl rozzlobeně, napůl bolestně vzhlédla.

„Proč nedá…“

V tu chvíli ztratila hlas.

Chvíli mlčky zíral na rozjásanou klaunskou masku a štětinatou zrzavou paruku, a pak mu došlo, že má stisknuté rty a pevně sevřené čelisti vztekem na diPalmu, Onbekenda a všechny ty mlhavé cíle, které stále nemůže pořádně rozeznat.

Jo, ale žádný z nich není tahle holka. Seber se, Carle.

Zabručel a podal jí ruku.

„Promiňte, nedával jsem pozor. Je to moje chyba.“

Zdvihl ji na nohy. V očích měla stále strach, a jakmile se postavila, vytrhla mu ruku z dlaně. Chtěl jí pomoci posbírat věci poházené po chodníku, ale zdráhavě sebou cukla. Stále se bála toho obrovského černocha na opuštěné, fialově osvětlené ulici. Projel jím vztek.

„Nechám vás,“ řekl stroze.

Měl pocit, že ho pozoruje, dokud nezmizel z dohledu. Něco se mu na té příhodě nezdálo, ale nemohl na nic přijít. V opačném směru jelo taxi, zavolal a zamával na ně. Senzory ho zachytily, taxi udělalo strojově dokonalou otočku o sto osmdesát stupňů, zařadilo se a hladce zastavilo u obrubníku. Dveře se otevřely.

Nastoupil, uvnitř bylo tlumené světlo, interiér v kožence, úzká okna. Vzpomněl si na jízdu taxíkem minulého večera, kdy ho sledovala Sevgi Ertekinová a něco se v něm sevřelo.

Naskočil standardní ženský interface. „Vítá vás Merritt Cabs. Co pro…“

„Red Sands International,“ řekl příkře.

„Řetězec Red Sands působí na obou stranách zátoky. Kterou máte na mysli?“

„San Francisco.“

„Vyjíždíme,“ řekl interface lahodným hlasem. Když pozoroval jeho příjemné rysy, znovu si vzpomněl na Carmen Renovou a její standardní pásovou krásu, jemné…

Ta komediantka.

Ta zatracená komediantka.

„Zastav!“ štěkl.

Ladně zastavili. Zalomcoval dveřmi. > –

„Pustíš mě sakra ven?“

„Není uhrazené jízdné,“ řeklo taxi nesměle. „Bez ohledu na trasu, vyhrazuje si Merritt Cabs…“

„Musím zpátky. Musím sakra zpátky. Jen tu počkej.“

Dveře cvakly a otevřely se. Vyskočil a rozeběhl se zpátky k nároží. Ještě než tam doběhl, věděl, co najde. Přesto v plné rychlosti zahnul za roh a běžel zpátky pod dlouhou řadou fialových osvětlovacích panelů k budovám KOLINu.

Ulice byla prázdná, přesně jak předpokládal. Harampádí leželo rozházené jako předtím. Ráfek kola byl stále na šikmo zaklíněný v mříži kanálu. Žena s klaunskou tváří byla pryč.

Otočil se a propátrával ulici oběma směry.

Křišťálově nasvícená jeviště připravená pro představení se táhla oběma směry. Stál v bledě fialovém světle LCLS panelů úplně sám. Připadalo mu to trochu neskutečné. Na okamžik dokonce očekával, že k němu přes úzké pruhy šera, oddělující osvětlené čtverce, vzduchem připluje Elena Aguirreová.

Že si pro něho konečně přijde.

Čtyřicet šest

Šli do zahrady.

Sevgi Ertekinová trvala na tom, aby byla při poradách. Je to pořád můj případ, řekla neústupně Nortonovi, když protestoval. Carl měl za to, že je to lepší, než kdyby měla stále myslet na to, co přijde, a vypadalo to, že al-Nafzawiho už dočetla, nebo ho má dost. Seděli tedy v dřevěných křeslech, v měkkém slunečním světle, naslouchali bublání potoku za nimi a předstírali, že Sevgi neumírá.

„Zatracenej zmalovanej ksicht!“ vybuchla, když jim Carl popsal noční příhodu. „Ta svině mi to samé udělala na Bulgakovově kočce. Vrazila do mě zpoza sloupu. Musela to být ona. Proč to sakra udělala?“

„Aby mohla poslouchat,“ odpověděl Carl. „Hned potom jsem šel na Alcatraz. Jakmile jsem se chtěl dostat do stíněných prostor, spustil jsem všechny alarmy. Našli mi na kabátě mikrofon. Velkej jako drobek a s chameleónovým povrchem. Přichytí se nárazem a baterie vydrží prakticky věčně.“

„Takže jsem taky měla jeden.“

„Skoro určitě.“

Norton se zamračil. „Takže Renová je stále ve hře? To nedává moc smysl. Čekal bych, že uteče do Freeportu a nechá si udělat novou identitu a nový obličej.“

Carl zavrtěl hlavou. „Na to je moc chytrá. Proč podstupovat celkovou plastiku, když stačí trochu barvy a paruka?“

„Jo,“ přisvědčila Sevgi kysele. „Víš přece, kolik je ve městě pouličních komediantů. Vidíš je skoro všude.“

„To ale neobjasňuje, proč je pořád na scéně,“ upozornil Norton. „Jestli bylo jejím úkolem poskytnout Merrinovi zázemí, pak by měla být bez práce.“

„Říkal jsem, že to ještě neskončilo,“ řekl Carl. „Merrina jsme dostali trochu brzy, ale až na tohle, kdokoliv to řídí, jede přesně podle plánu.“ Norton na něho pochybovačně pohlédl.

„Jo, ale podle jakého plánu?“ zeptala se Sevgi. „Říkal jsi, že Gutierrez tvrdí, že poslal Merrina zpět jako nájemného vraha marťanské familia vraždy měly být pomstou za násilí v sedmdesátých letech. Manco Bambaren se do toho zapojil, protože se mu mohly hodit změny ve vedení, mohl vytěžit co nejvíc ze svých vztahů se společnostmi Iniciativy. A pak, místo toho, aby sejmul šéfy v Limě, Merrin jde a náhodně zabije dva tucty lidí v Jesuslandu a v Pásu. To vůbec nejde dohromady.“

„Gutierrez si myslel, že posílá zpět nájemného vraha familia,“ začal Carl s vysvětlováním. „Ale tady jde zjevně o něco jiného. Za prvé, Bambarena s tím spojují nejen obchodní zájmy.“

Norton znovu povytáhl obočí. „A to?“

„A to, že Merrinova genetická zdrojová matka, Isabela Gayosová, je zároveň matkou Manca Bambarena. Bambaren a Merrin jsou bratři. Nebo spíš nevlastní bratři.“

Sevgi se prudce posadila.

„To sakra není možné.“

„Obávám se, že je. Isabela Rivera Gayosová, matka ze slumu v Arequipě, dala svůj genetický materiál lékařskému týmu americké armády, který tam dole tyhle věci sháněl pro Ellenis Hall Genentech. Myslím, že jí zaplatili padesát dolarů. Udala jméno své matky za svobodna, asi proto, že se styděla. Zřejmě udala i falešný sin, protože ten v záznamech Ellenis Hall vede do slepé uličky. Nebo v něm něco pomíchali. Myslím, že tehdy na pečlivost záznamů moc nekoukali. Stejně byl celý projekt neoficiální. Projekt Muž zákona papírově neexistoval.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Norton. „Při vyhledávání s-džinem by se na to přišlo.“

„No, možná jo, kdyby tehdy tolik nemlžili data. Jak jsem ti na začátku řekl, Sevgi, tehdy jsme byli jako duchové. Nic konkrétního, nic, čeho by se mohl chytit i ten nejhorlivější novinář. K zamlžení použili ranou technologii s-džinů, takže je to důkladné. Když přišel Jacobsen, mlha se trochu zvedla, ale většina spisů o projektu Muž zákona stále patří Konfederační republice, a ta s UNGLA příliš nespolupracovala. Naši špioni každou chvíli narazí na nějaké špinavé tajemství, které armáda někde pohřbila a pak na něj zapomněla.“

„Jestli je to ale pravda, jak jsi na to všechno přišel?“

„Zeptal jsem se jednoho z našich špionů. Minulou noc, když v Evropě byl den, pro mě něco zjišťoval. Ráno se ozval, těsně před tím, než šel do postele. Říkal, že je tam nějaké krytí i z druhého konce, nějaká laciná hackerská práce, zřejmě se Bambaren snažil zamaskovat nepříjemnou rodinnou historii, když začínal získávat nějaký vliv. Mít matku, která spolupracovala s armádou gringů, roztáhla jim nohy až k vaječníkům, řečeno obrazně, to není ta nejlepší věc v životopisu, když chcete ve familias něco znamenat.“

Norton si odfrkl. „Pořád mi není jasné, jak tenhle váš maník dokázal něco, co nesvedli naši s-džinové?“

„No, to má několik důvodů. První by ten, že jsem na to šel od lesa. Bambaren mi něco řekl, něco o krvi, a ve mně to vzbudilo nějaký pocit. Chytil jsem se toho a požádal svého špiona, aby mi prověřil Gayosovou. Už jsem měl s čím začít. Naši s-džinové pracovali opačně, rozhodili široké sítě do obecného datového toku, s Merrinem jako výchozím bodem, pak filtrovali důležitost a sledovali detaily. S-džinové nejsou lidé, skokové poznání je jim cizí. Lidem ne. Jak jsem říkal před týdnem, Yaroshankova intuice je skvělá věc, ale musíte mít něco, k čemu ji vztáhnete. Datová síť vašich s-džinů je jen tak dobrá, jak dobré vyberete filtry. Předpokládám, že byly zaměřené na Mars a Pás.“

„Jo, a na projekt Muž zákona.“

„Jistě, a na projekt Muž zákona. Ale uvědomte si, co to znamená – vážně si myslíte, že takové vyhledávání v protokolech projektu Muž zákona si bude všímat zdrojů genetického materiálu? Tady jde o lidi, kteří nikdy neviděli své potomky, nikdy s nimi neměli nic společného. V případě Gayosové mluvíme o někom, kdo nikdy nebyl ani ve stejné zemi, nikdy se nepřiblížila na míň než tisíc kilometrů k tomu, co udělali z jejího darovaného vajíčka. Genetický materiál je za babku, i teď, když je v účinnosti Jacobsen. Tehdy to znamenalo míň než nic. Žádný stroj to nebude považovat za stopu hodnou sledování, nikdy se nezachytí ve filtrech pro následné analýzy. Musíte dopředu vědět, že geny, které Isabela Gayosová předala svému synovi, jsou důležité, ještě než s-džinovi zadáte hledání spojitostí. A jak jsem řekl, ona se k němu nikdy ani nepřiblížila.“

Norton se zamračil. „Počkat. V Bolívii byl výsadek, ne? Někdy v osmdesátém osmém, devátém?“

„Osmdesát osm,“ řekla Sevgi. „V Argentině a Bolívii. Ale je to diskutabilní. Mnoho dat ukazuje na to, že tam nemusel být. Vypadá to, že ve stejnou dobu velel rotě v Kuwait City.“

„Jo, ale co když tam byl?“ nedal se náhle zaujatý Norton. „To by mohlo být místo kontaktu. Tehdy mohl Bambaren zjistit, že má bratra, o kterém nikdy nevěděl, a…“

„A co, Tome?“ Sevgi zavrtěla podrážděně hlavou. „Potkali se, dali si pár piv a Merrin zase vyrazil za svými pacifikačními povinnostmi v Pásu. O šest let později odchází na Mars, dvanáct let potom si nějaký hlavoun marsovské familia vymyslí praštěnou vražednou pomstu, vybere si k tomu Merrina, a ten jen kývne a řekne: Jo, jasně, mám na Zemi nevlastního bráchu, on mi s tím píchne. Tak to asi nebude ono. V tom musí být něco jiného. Těsnější spojení.“

„Možná by tu něco bylo,“ řekl Carl. „Řekl jsem, že je několik důvodů, proč vaši s-džinové neuspěli, ale můj špion ano. Takže tím druhým důvodem je, že data byla znovu zamlžena, a to mnohem později. Někdo má stále veliký zájem, aby to celé zůstalo pod pokličkou.“

„Někdo, kdo řídí Carmen Renovou,“ přemítala Sevgi. „Kdo ji udržuje v akci.“

„To je pravděpodobné,“ souhlasil Carl.

„Zničili tvoji štěnici?“

„Ne, pořád ji mají. Možná bysme ji mohli vrátit do hry, a zkusit tak vylákat Renovou. I když na to mi přijde moc mazaná. Po tak dlouhém tichu jí bude jasné, že něco šijeme.“

„Kam jsme se tedy dostali?“ nadhodil Norton. „Dostali jsme se k Bambarenovi,“ opáčil Carl neradostně. „Půjdeme za ním a zmáčkneme ho, dokud nám neřekne, co chceme vědět.“

„A Onbekend?“ zeptala se Sevgi a oči se jí divně zaleskly. Ticho. Norton ho rychle vyplnil. „Včera jsem si to prošel a mluvil jsem o tom s Coylem. Nemáme žádný záznam, na který by se hodily vaše popisy. Ale Onbekend je jméno z nizozemštiny. Zřejmě ho nizozemská byrokracie dávala každému, kdo do dokladů nevyplnil příjmení.“ Ušklíbl se. „Znamená to Neznámý.“

Sevgi se kašlavě zasmála. „Och, no to je fajn.“

„Jo, vypadá to, že takhle v minulém století dopadla řádka Indonésanů, protože jejich jménům Holanďané nerozuměli. Je to docela běžné v celém Pacifickém pásu, tyhle…“

Zarazil se, protože Sevgin kašel nepřestával. Zesiloval, až se celá třásla, zpětnou nervovou vazbou formát reagoval na originál na nemocničním lůžku. Síla záchvatu ji ohnula v pase a několikrát zmizela a zase se objevila, jak se přestávala soustředit. Carl s Nortonem si beze slova vyměnili pohledy.

Sevgi ještě jednou zablikala a ustálila se. Dlouze vydechla a zřejmě se už zase ovládala.

„Jsi v pořádku, Sevgi?“

„Ne, Tome, vůbec nejsem v pořádku.“ Ztěžka se nadechla. „Umírám, sakra, víš? Omlouvám se, jestli tím nějak obtěžuju.“

Carl znovu pohlédl na Nortona a na okamžik k němu pocítil sympatie.

„Co si dát pauzu?“ řekl tiše.

„Ne, to je…“ Sevgi zavřela oči. „Promiň, Tome. To bylo neodpustitelné. Nemám právo takhle na tebe vyjet. Už jsem dobrá. Tak zpátky k Onbekendovi.“

Už se jim to tak úplně nepodařilo. Příhoda na sebe nedala zapomenout, jako by mezi ně přišel někdo čtvrtý. Konverzace vázla, až nakonec ustrnula úplně. Sevgi se už nepodívala Nortonovi do očí, jen seděla a proplétala si prsty v klíně, až si úředník KOLINu odkašlal a omluvil se pod záminkou, že musí volat do New Yorku. Blikl a s viditelnou úlevou se ztratil. Carl seděl a čekal.

Znovu to proplétání prstů. Nakonec na něho pohlédla.

„Díky, že jsi zůstal,“ zašeptala.

Kývl na zahradu kolem nich. „Je to mnohem lepší než zahrady, co mají venku. Jsou moc suché a stylizované. Tohle je hodně britské, připadám si jako doma.“

Znovu se krátce zasmála, ale tentokrát velmi opatrně. „Přijel tvůj otec?“

Krátce pokývla. „Ano. Přišel za mnou dneska ráno, ještě před vámi. Nemocnice mu dokonce půjčila byt v ubytovně zaměstnanců. Profesionální laskavost.“

„Nebo vliv KOLINu.“

„Jo, možná to.“

„A jak to mezi vámi vypadá?“

Potřásla hlavou. „Nevím. Víš, hodně plakal. Oba jsme hodně plakali. Omlouval se za všechny ty hádky kvůli Ethanoví, za tu propast mezi námi. A spoustu dalších věcí. Ale…“

„Jo.“

Pohlédla na něho. „Mám opravdu strach, Carle.“

„Myslím, že na to máš právo.“

„Já, já mám sny, kde tohle všechno je omyl. Není to ve skutečnosti kulka z Haaga. Nebo to není tak zlé, jak si všichni myslí, a doktoři mají antivirotika, která to zvládnou. Nebo je to celé jenom sen a já se vzbudím v New Yorku a pod oknem slyším zvuky z tržnice.“ Vytryskly jí slzy. Do hlasu jí proniklo zoufalství. „A pak se doopravdy probudím a jsem tady s těmi zatracenými kapačkami a monitory a zařízením kolem sebe, jako s příbuznými, které nechci vidět. A umírám, do prdele, umírám, Carle.“

„Já vím,“ řekl dutě a jemu samotnému jeho hlas zněl hloupě. Nedokázal ze sebe vypravit nic vhodného.

Polkla. „Vždycky jsem si myslela, že je to jako dveře. Jako když stojíš přede dveřmi, kterými musíš projít. Ale není. Není. Je to jako zeď, která na mě padá, já jsem připoutaná v křesle, nemůžu se pohnout, nedosáhnu na tlačítka, nemůžu utéct. Musím jenom ležet a umřít.“

Při posledním slově zatnula zuby. Prázdným pohledem se rozhlédla po listnatých keřích, které lemovaly trávník. Ruce v klíně sevřela v pěst. Uvolnila je a znovu sevřela. Pozoroval ji a čekal.

„Nechci, abys šel po Bambarenovi a Onbekendovi,“ řekla tiše. Stále se dívala stranou do sluncem ozářeného listoví. „Nechci, abys skončil jako já, takhle.“

„Sevgi, takhle dřív nebo později skončíme všichni. Jenom bych se s tebou sešel.“

„Jo, je spousta a spousta způsobů, jak se sejít. Metodu kulkou Haag bych nedoporučovala.“

„Onbekenda zvládnu.“

„Určitě.“ Sjela pohledem na něho. „Pokud si vzpomínám, když jsi ho zvládal posledně, musela jsem tam vpadnout a zachránit ti život.“

„Dobře, tentokrát budu opatrnější.“

Unikl jí potlačovaný zvuk, který mohl být zasmáním. „Ty to nechápeš, viď? Já nemám strach z toho, že by tě mohl Onbekend zabít. Tohle je sobecká věc, Carle. Bojím se toho, že se nevrátíš. Bojím se, že mě tu necháš samotnou umírat bez pomoci.“

„Už jsem ti řekl, že zůstanu.“

Neposlouchala, a už se na něho ani nedívala. „Když jsem byla ještě dítě, viděla jsem umírat svoji sestřenici. Pohlavně přenosný virus, jeden z těch hyperrychlých. Chytila to od nějakého vojáka na východě. Nedalo se s tím nic dělat. Nechci tím projít. Nechci tím projít jako ona.“

„Dobře, Sevgi. Dobře. Nikam nepůjdu. Jsem tady. Ale myslím, že je čas, abys mi dovolila návštěvu v reálu. Na oddělení.“

Zachvěla se a zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne. Ještě na to nejsem připravená.“

„Pobyt ve v-formátu tě stojí moc sil a nervového vypětí.“

Sevgi odfrkla. „Nic nevíš. Chceš vědět, co je to vypětí? Řeknu ti to. Vypětí je ležet tady na tý zatracený posteli, zírat do stropu a poslouchat přístroje, na který mě napojili, cítit, jak se mi lepí plíce a všechny ty jehly, co do mě napíchali, bejt rozbolavělá na všech místech a nemoct se pohnout, pokud mi s tím někdo nepomůže. V porovnáním s tím,“ ukázala na zahradu, „je tohle ráj.“

Chvíli mlčky pozorovala převislé větve.

„Říkají, že je to zahrada,“ pronesla polohlasem. „Ráj, víš? Zahrada plná ovoce a zvuku tekoucí vody.“

„A panen. Sedmdesát panen pro každého, nebo tak nějak?“

„Ne pokud jsi žena. Ale i tak to je jen pro mučedníky.“ Protáhla obličej. „Stejně je to snůška blábolu. Hloupá, postkoránská propaganda pouštního islámu. Nikdo v moderním muslimském světě, kdo má všech pět pohromadě, tomu nevěří. A kdo by vůbec chtěl panny? Musel bys je všemu učit. Bylo by to jako šukat s figurínou z výlohy.“

„Vypadá to, jako bys měla zkušenosti,“ chopil se vděčně námětu.

Vyloudila pokřivený úsměv. „Svého času jsem na jednoho nebo dva narazila. A ty?“

„Ani nevím.“

„To od tebe není příliš angažované. Někdo to musí dělat.“

Pokrčil rameny. „No, možná se do toho ještě dám a v budoucnu doženu, co je třeba.“

Při zmínce o budoucnosti se její úsměv vytratil, jako když oblak zastíní sluncem ozářenou louku. Zachvěla se a trochu se v křesle schoulila. Nadával si za to přeřeknutí.

„Někde jsem četla,“ navázala skoro šeptem, „že za čtyřicet, možná třicet let bude v-formát tak dokonalý, že se v něm bude dát žít. S-džin prostě jen překopíruje celou tvoji mysl, a ty pak poběžíš jako součást systému. Jenom odložíš tělo a vykročíš z něj. Prý tak bude možné žít, i když tělo skutečně zemře. Čtyřicet let, možná ani ne tak dlouho.“ Zoufale se ušklíbla. „Pro mě trochu pozdě, co?“

„Hele, ty to nebudeš potřebovat,“ začal rychle něco plácat. „Ty jdeš přece do nebe, ne? Do ráje, jak jsi říkala.“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že na ráj nevěřím, Carle. Jestli chceš znát pravdu, tak myslím, že nikdo z nás. Hluboko uvnitř jsem přesvědčena, že všichni víme, že je to jen snůška blábolu. Proto jsme tak posedlí šířením dobrých zvěstí a cpeme je ostatním lidem do krku. Protože když nepřinutíme ostatní, aby tomu věřili, jak dokážeme zadusit vlastní pochyby? A ty pochyby mrazí.“ Při těch slovech na něho pohlédla a zachvěla se. Ztišila hlas do šepotu. „Je to jako listopad v parku. Jako příchod zimy.“

Vstal a šel k ní. Sevřel ji, jak nejlépe dovedl, a opět měl ten pocit, jako by se jí dotýkal v rukavicích, jako by měl dlaně plné zmačkaného hedvábí, jako by nedržel nic skutečného. Žádný pocit tepla, ale když se znovu zachvěla, přitiskl si její tvář na hruď, aby neviděla, jak zatíná čelisti a ze rtů mu zbývá jen tenká čárka. Jako příchod zimy.

Čtyřicet sedm

Sevgi žila ještě čtyři dny.

Byly to ty nejdelší dny, které zažil od toho týdne, kdy přes všechno, co mu řekli strýcové, věřil, že se vrátí Marisol. Tehdy seděl jako bez života, stejně jako teď v nemocnici, dlouhé hodiny duchem nepřítomný a zíral před sebe na lekcích, ve kterých dříve exceloval. Přijímal výprasky od strýců s nehybnou lhostejností, která hraničila s katatonií – věděl, že bránit se nemá smysl, jen by dostal ještě víc. Výcvik tety Chitry ve zvládání bolesti přišel právě včas.

O mnoho let později přemýšlel, jestli právě tenhle kurz nebyl úmyslně zařazen na měsíce předcházející odloučení od náhradních matek. V táboře Orlovec osmnáct se máloco dělo bez pečlivého plánování. A bolest, jak jim Chitra vysvětlila hned v úvodních hodinách, přichází v mnoha podobách. Bolest je nevyhnutelná, řekla jejich skupině s úsměvem, když každému formálně potřásala rukou. Byla jiná než jejich ostatní učitelé. Drobná žena s jestřábími rysy a pletí barvy žíhané mosazi, nakrátko ostříhanými černými vlasy, postavou, která vysílala nejasně čitelné signály jejich prepubertálním hormonům, a suchýma, mozolnatýma rukama, které stejným hormonům naprosto jasně říkaly, jak se k ní chovat. Měla pevný stisk a zkoumavý pohled. Bolest je všude kolem nás a má mnoho forem. Mým úkolem je naučit vás, jak tyto formy rozeznat, pochopit je a nedovolit žádné formě bolesti, aby vás ovládla. Carl se učil dobře. Snášel pečlivou brutalitu strýců, jako by to bylo jedno z cvičení jejich učitelky. Věděl, že mu neublíží natolik, aby to nebylo možné napravit, protože všem dětem v Orlovci osmnáct bylo čas od času zdůrazňováno, jak jsou cenné. Věděl také, že by strýcové nepoužili fyzické násilí do krajnosti. V Orlovci to nikdy nebyla upřednostňovaná metoda k prosazování kázně, používala se jen při trestání opravdu podstatného porušení poslušnosti a úcty, a vždy jako poslední možnost. Ale každý jiný úkol, který v tom týdnu Carl za trest dostal, odmítal splnit. Svůj odpor ke všemu nijak neskrýval a vychutnával si to napětí vzdoru stejně jako bolest vytrvalého běhu nebo úporného zlézání skal. A když pak přišla odměřená dávka násilí, přijal ji, ukryl se v Chitřině výcviku jako v brnění a čelil strýcům s tichou zlobou, na kterou nemohli.

Nakonec to byla Chitra, kdo mu objasnil, o co se snaží, stejně jako to byla ona, kdo mu poskytl nástroj strýcům vzdorovat. Přišla za ním jednoho šedivého odpoledne, kdy seděl s rozbitými a zakrvácenými ústy u heliportu a rozbolavělými zády se opíral o skladový přístřešek. Chvíli jen stála a mlčela, a pak se s rukama v kapsách kombinézy postavila přímo do jeho zorného pole. Snažil se nedívat se na ni, kroužil pohledem okolo, ale stálo ho to mnoho sil. Nepohnula se.

Nakonec se jí musel podívat do tváře.

O co ti jde, Carle? Zeptala se ho tiše. V tónu jejího hlasu nebo výrazu tváře nebyl žádný soud, byla to čistě otázka. Chápu tvoji bolest a vidím, jakým způsobem se snažíš udržet ji vně sebe. Ale o co ti jde?

Neodpověděl. Při zpětném pohledu byl přesvědčený, že od něho ani žádnou nečekala. Ale když odešla, uvědomil si – ona mu pomohla uvědomit si – že se Marisol opravdu už nikdy nevrátí, že strýcové mu říkali pravdu a že marní svůj i jejich čas.

Čekání se Sevgi bylo něco jiného. Měl ji u sebe. Měl důvod.

Pořád ji ztrácel.

S jejím otcem, urostlým, ramenatým šedovlasým Turkem se stejnýma tygříma očima, jako měla jeho dcera, se setkal v zahradách. Neměl knír, ale husté strniště mu rašilo na tvářích a bradě s výrazným dolíkem. Věk ho nepřipravil o žádné vlasy. Zamlada to musel být velice pohledný muž, a dokonce i teď – Carl odhadoval, že mu bude krátce po šedesátce – když seděl na béžové kamenné lavici a upřeně hleděl na fontánu, vyzařoval tichou, charismatickou autoritu. Měl na sobě jednoduchý tmavý oblek, který ladil s teplou vlněnou košilí a narudlými skvrnami únavy pod jeho očima.

„Vy jste Carl Marsalis,“ řekl, když Carl došel k lavičce. Nebyl tam žádný otazník, jeho hlas byl ochraptělý, ale ocelově pevný. Jestli předtím plakal, skrýval to dokonale.

„Jo, to jsem já.“

„Já jsem Murat Ertekin, Sevgin otec. Posaďte se, prosím.“ Pokynul k volnému místu vedle sebe a počkal, až si Carl sedne. „Moje dcera mi toho o vás hodně řekla.“

„Mohu vědět, co konkrétně?“

Ertekin pohlédl stranou. „Řekla mi, že je těžké koupit si vaši loajalitu.“

To ho zarazilo. Všeobecně rozšířený názor bylo ten, že třináctky neznají jinou loajalitu než vlastní zájem. Uvažoval, jestli Ertekin cituje Sevgi doslova, nebo vlastními slovy interpretuje, co řekla.

„Řekla vám, co jsem?“

„Ano.“ Další pohled stranou. „Čekal jste ode mě nesouhlas? Nenávist nebo snad strach? Ty klasické předsudky?“

„Nevím,“ odpověděl Carl klidně. „Kromě toho, že vy dva spolu nevycházíte a že jste opustil Turecko z politických důvodů, mi o vás Sevgi nic neřekla. Nemohu znát váš postoj k mému druhu. I když mám pocit, že z posledního vztahu Sevgi s třináctkou jste nebyl nadšený.“

Ertekinovo vzpřímené držení těla ochablo. Pevně zavřel oči a znovu je otevřel.

„Je to moje vina,“ řekl tiše. „Zklamal jsem ji. Po celou dobu, co jsme spolu žili, jsem ji pobízel, aby se nevázala hranicemi. A když je nakonec překročila, bylo to pro mě příliš. Zachoval jsem se jako vesnický muláh, který nikdy neviděl bosporský most, a ani ho vidět nechce. Zachoval jsem se úplně stejně jako můj bratr.“

„Váš bratr je muláh?“

Ertekin se hořce zasmál. „Ne, muláh ne. I když možná se minul povoláním, když si vybral dráhu právníka. Slyšel jsem, že jako právník byl sotva průměrný. Ale pokrytec a tupý zastánce mužské nadřazenosti? To ano. V tom Bulent vždycky vynikal.“

„Mluvíte o něm v minulém čase. Zemřel?“

„Pro mě ano.“

Po tom prohlášení rozhovor náhle ustrnul. Oba nějakou chvíli jen seděli a dívali se před sebe. Murat Ertekin si pak povzdechl a začal pomalu mluvit, jako by sbíral kousky něčeho rozbitého, jako by každé shýbnutí a uchopení fragmentu minulosti vyžadovalo úsilí, ze kterého se zadýchal.

„Měl byste vědět, Marsalisi, že moje manželství nebylo dobré. Byl jsem mladý a bral jsem si ve spěchu ženu, která svoji víru brala opravdu vážně. Oba jsme studovali medicínu v Istanbulu a já jsem její víru mylně považoval za její sílu, ale mýlil jsem se. Když jsme se přestěhovali do tehdejší Ameriky, Hatun se s tím nedokázala vyrovnat. Stýskalo se jí po domově a New York ji děsil. Nikdy si nezvykla. Měli jsme Sevgi, protože se říká, že dítě vás zase dokáže spojit.“ Úsměšek. „Je to zvláštní víra, že bezesné noci, žádný sex, nižší příjmy a neustálé napětí při péči o nový, bezmocný život mohou nějak zmírnit tlaky ve vztahu, který už tak prochází krizí.“

Carl pokrčil rameny. „Lidé věří různým divným věcem.“

„Ano, v našem případě to nefungovalo. Moje práce trpěla, víc jsme se hádali a Hatun měla stále větší strach z města. Stáhla se do své víry. Už předtím vycházela ven v šátku, ale teď už nosila celý čádor. Hosty v domě přijímala jenom zahalená a nechala práce, aby mohla mít Sevgi. Stranila se bývalých přátel a kolegů z nemocnice, mařila jejich snahy o kontakt a nakonec vyměnila mešity za jedno nesmyslné modlení podle sekty Wahhabi. Sevgi tíhla ke mně. Myslím, že u holčiček je to normální, ale tohle byla čistá sebeobrana. Co měla Sevgi ze své matky? V New Yorku byla doma, uměla dva jazyky, byla chytrá, ale Hatun ani nechtěla, aby se účastnila hodin plavání s chlapci.“

Ertekin se díval na své ruce.

„Já jsem v ní podněcoval vzpouru,“ řekl tiše. „Nenáviděl jsem, jak se Hatun mění, pak jsem dokonce začal nenávidět i Hatun. Kritizovala moji práci, říkala, že je neislámská, okázale ignorovala naše liberální muslimské a nevěřící přátele, každým rokem byly její názory nekompromisnější. Byl jsem rozhodnutý, že Sevgi takhle skončit nesmí. Těšilo mě, když začala matce pokládat ty jednoduché dětské otázky o bohu, na které nikdo neumí odpovědět. Radoval jsem se, když se rozhodně a chytře stavěla Hatuniným prázdným, našprtaným dogmatům. Povzbuzoval jsem ji, měl jsem ji k tomu, ať využívá příležitosti, a bránil jsem ji před její matkou pokaždé, když se dostaly do sebe. Dokonce i tehdy, když jsem věděl, že Hatun má pravdu. A když už to začalo být nesnesitelné a Hatun nás opustila a vrátila se domů, myslím, že jsem byl rád.“

„Ví její matka, co se stalo?“

Ertekin zavrtěl hlavou. „Nejsme s ní ve styku, já, ani Sevgi. Hatun nám jen několikrát zavolala, aby nám vyspílala, nebo se snažila přimět Sevgi k návratu do Turecka. Sevgi jí přestala brát hovory, když jí bylo patnáct. Dokonce i teď mě žádala, abych matce nevolal. Tak je to asi lepší. Hatun by stejně nepřijela, a pokud ano, jen by udělala scénu, kvílela by a přivolá vala soud na naše hlavy.“

Slovo soud v Carlovi zarezonovalo jako napjatá struna.

„Vy nejste věřící, že?“ zeptal se ho Ertekin.

To skoro stálo za úšklebek. „Já jsem třináctka.“

Ertekin přikývl. „A tudíž geneticky neschopný víry. Všeobecně přijímaný názor. Věříte tomu?“

„Je jiné vysvětlení?“

„Když jsem byl mladší, nebyli jsme tak zamilovaní do genetiky jako určujícího faktoru. Můj dědeček byl komunista.“ Pronikavý pohled. „Víte, co to je?“

„Jo, četl jsem o nich.“

„Věřili, že z člověka je možné udělat cokoli. Lidé se stanou tím, co si zvolí. Všechno závisí na prostředí. Ten názor už dlouho není populární.“

„To proto, že je prokazatelně nepravdivý.“

„Ano, ale přesto vy – myslím varianty třináct kdekoli – jste skrznaskrz podmínění prostředím. Nevěřili vašim genům natolik, aby jim daly vojáky, jaké chtěli. Od kolébky jste byli vychováváni tak, abyste čelili násilí, jako by to byla běžná součást života.“

Carl pomyslel na Sevgi, trubičky, hadičky a vytrácející se naději. „Brutalita je sakra součástí života. Nevšiml jste si?“

Ertekin se na lavičce zavrtěl a otočil se k němu. Carl cítil, že mnoho nechybí a vezme ho za ruku.

Aby se měl čeho přidržet.

„Opravdu věříte, že byste byl tím, čím jste, kdybyste k tomu byl geneticky vybaven, ale vychovávali vás jako normální dítě?“

Carl netrpělivě mávl rukou. „Není důležité, čemu věřím. Jsem tím, čím jsem, a jak k tomu došlo je akademická záležitost. Ať si o tom akademici donekonečna diskutujou a publikujou. Nic z toho se mě nakonec netýká.“

„Ne, ale v budoucnu by se mohlo takových, jako jste vy, dotýkat.“

Teď se dokonce dokázal usmát – tvrdý, úzký úsměv, záblesk pobavení. „V budoucnosti nebudou takoví jako já. Ne na této planetě. S další generací zmizíme.“

„Proto nevěříte? Připadáte si opuštěný?“

Úsměv se změnil v něco jako smích. „Myslím, doktore, že zjistíte, že technický termín pro to je přenos. Vy si připadáte opuštěný. Nikdy jsem nečekal nic jiného, než že budu opuštěný, proto mě nerozčiluje, když vidím, že je to pravda.“

Marisol v jeho hlavě ho nazývala lhářem. Kolem proplouvala Elena Aguirreová a šeptala. Potlačil zachvění a mluvil dál, aby ty představy zahnal.

„Pokud jde o nedostatek mého náboženského přesvědčení, pomíjíte dost důležitý bod. Abyste byl věřící, nestačí jenom věřit, musíte také chtít, aby se o vás staralo něco velikého a patriarchálního. Musíte být schopný uctívání. A třináctky přece neuctívají nic a nikoho. Dokonce i kdybyste přes všechny důkazy třináctku přesvědčil o existenci boha, vnímal by ho jen jako hrozbu, kterou je třeba odstranit. Kdyby bůh prokazatelně existoval,“ díval se Ertekinovi do očí, „chlapíci jako já by jenom hledali způsoby, jak ho najít a zlikvidovat.“

Ertekin sebou trhl a zadíval se stranou.

„Vybrala si vás dobře,“ zamumlal. „Sevgi?“

„Ano.“ Stále se díval stranou a hledal něco v kapse saka. „Tohle budete potřebovat.“

Podal Carlovi malý balíček v kluzkém, bílém antiseptickém obalu s jasně oranžovým blikajícím výstražným nápisem. Nedokázal ho přečíst, vypadalo to jako němčina, dvojité samohlásky. Carl ho potěžkal v dlani.

„Schovejte to, prosím,“ požádal ho Ertekin. Zahrada se začínala plnit zdravotnickým personálem a studenty, kteří využívali přestávky na oběd a přišli si užít slunce.

„Je to bezbolestné?“

„Ano. Je to od holandské společnosti, která se na tyhle věci specializuje. Od vstříknutí to potrvá asi dvě minuty.“ Carl schoval balíček.

„Když jste to přinesl,“ zeptal se polohlasem, „k čemu mě potřebujete?“

„Protože já to nedokážu,“ odpověděl Ertekin jednoduše. „Protože jste muslim?“

„Protože jsem lékař.“ Znovu se podíval na své ruce, které nechával volně viset v klíně. „A protože i kdybych nebyl složil přísahu, nedokázal bych ukončit život své dcery.“

„Právě to chce. O to žádá.“

„Ano.“ V Ertekinových očích se objevily slzy. „A teď, když na tom záleží, zjišťuji, že jí neumím dát, co chce.“

Náhle vzal Carla za ruku. Jeho dlaně byly suché a stisk pevný. Pohled tygřích duhovek se vpíjel do Carla a po krátkém zamrkání mu po napjatých tvářích stekly slzy.

„Vybrala si vás. A já jsem za to v hloubi své pokrytecké a pochybující duše vděčný a děkuji Alláhovi, že jste přišel. Sevgi se znovu připravuje na to, že překročí hranice, které vytyčili jiní, nebude jich dbát. A tentokrát ji nezklamu, jako jsem to udělal před čtyřmi lety.“

Rychlým, netrpělivým pohybem ruky si slzy setřel.

„Tentokrát budu stát při své dceři. Ale musíte mi pomoct, vy, varianta třináct, pokud ji nemám znovu zklamat.“

Virový komplex Haag proniká do Sevgina imunitního systému prudce jako vakuum do proraženého trupu kosmické lodi. Praskají buněčné stěny, vitální tekutiny vytékají. Všude létají trosky, její imunitní systém se hroutí, zoufale bojuje, zpracovává dávky antivirotik, a přesto stále prohrává. Plíce se jí plní vodou. Práce ledvin se zpomaluje a musí být uměle stimulována, pokud se nemají ledviny roztrhnout. Hadičky dovnitř, hadičky ven. Zaplavování organismu metabolickými produkty začíná bolet.

Zjišťuje, že nedokáže delší dobu souvisle uvažovat.

Teprve tehdy, když už v-formát nezvládala a mizela z něho jako duch, dovolila mu, aby ji navštívil v reálu. Otřesený seděl u její postele.

Přestože se připravil na všechno, hluboce ho zasáhlo, když viděl, jak se jí odlupuje kůže, jak její oči ztratily lesk a výraz a tváře se propadly. Pokusil se na ni usmát, ale úsměv se mu z tváře okamžitě ztratil, jako se ona ztrácela z v-formátu. Když to uviděla, usmála se také, ale byl to úsměv jako světlo lampy pronikající napjatým plátnem jejího obličeje.

„Vypadám děsně, že jo?“ zamumlala.

„Určitě jsi vynechala jídlo, viď?“

Zasmála se a vzápětí se rozkašlala. Ale na očích jí poznal, že je mu za to vděčná. Snažil se mít z toho radost. Seděl vedle postele. Držel ji za ruku.

„Řekni mi tajemství.“

„Cože?“ Myslel, že spí. Malý pokoj byl šerý a tichý, utopený v nočním nemocničním tichu. Tma se tiskla na okenní tabule a nahlížela dovnitř. Přístroje mrkaly drobnými rudými a jantarovými očky, šepotaly a tikaly si mezi sebou a téměř nesrozumitelnými grafy ve studených odstínech zelené a modré hlásily, co se děje uvnitř jejich svěřenkyně. Noční lampička vrhala obdélník tlumeného, zlatavého světla na postel, kde Sevgi ležela, a její tělo tvořilo jen několik hrbolků pod dekami. Tvář měla ve stínu.

„No tak,“ vydechla skřípavě. „Slyšel jsi mě. Řekni mi, co se na Marsu doopravdy stalo. Co ti Gutierrez provedl?“

Zamrkal, aby zbavil oči únavy z dlouhého zírání do šera. „Myslel jsem, že už jsi na to přišla.“

„No tak mi to řekni. Přišla?“

Zadíval se nazpět, na cihly jeho minulosti, ze kterých léta nezkoušel nic vybudovat. Je to jiný svět, jiný čas, řekl jednou Sutherland. Musíš se naučit nechat to být.

„Byla jsi blízko,“ připustil.

„Jak blízko? No tak, Marsalisi.“ Z jejích úst zazněl smích jako ozvěna ve studni. „Splň umírající ženě poslední přání.“

Sevřel rty.

„Gutierrez pro mě nezfalšoval loterii. Je to moc zabezpečené, moc s-džinů. A je hrozně těžké zařídit náhodu, aby to stále vypadalo jako náhoda. U něčeho takového je třeba hledat slabinu.“

„A tou bylo?“

„Jako vždycky. Lidský faktor.“

„Och, lidi.“ Znovu se zasmála, tentokrát trochu hlasitěji. „Jo, to dává smysl. Nedá se jim věřit víc než jesuslandskýmu knězi, co ho nachytali se sboristkou, co?“

Usmál se. „Přesně tak.“

„A koho jste podmázli?“

„Neila Delaneyho.“ Při vzpomínce na něho ucítil opovržení, které však léta vyhladila, a zbylo spíše pobavení. „Tehdy byl správcem na Bradbury.“

„Teď je ve správní radě.“

„Jo, vím. Mars prostě někomu svědčí.“ Carl cítil, že se uvolňuje. Slova v měkkém světle lampičky plynula snadněji, byli tu jen oni dva a šero a ticho. „Delaney dělal pro Číňany. Ve zprávách snižoval význam stanice a její potenciál, takže KOLIN se pak nebránil přímému prodeji. Tak se k němu lidé z Nového domova člověka dostali, aniž by se vlastně dělal odhad.“

„Parchant!“ Ale byl to jen šeptaný vztek, na opravdovou zlost už neměla sílu.

„Jo, tak. Zkus to brát jako outsourcing – Nový domov člověka získal zkušenosti KOLINu pod rukou a zřejmě levněji, než by zaplatili za samotný odhad. Dává to smysl. Je třeba pokrýt celou planetu, ale je na to málo lidí. A Číňani dělali jen to, co vždycky – cinkali dolary na správných místech, aby dostali západní skrupule na záda.“

„Ale nějak se mi nezdá, že by to média viděla právě takhle.“

„Ne. Tak jsem to vysvětlil i Delaneymu.“ Carl si uvědomil, že vzpomínky stále ještě hřejí. „Byl to dobrý nápad. Všechno vyklopil. Dal nám všechno, co jsme od něho chtěli.“

„Poslal tě domů.“

„Jo, otevřel nám zabezpečení systémů loterie. Nechal tam Gutierreze řádit, jak chtěl. No a tak jsem vyhrál loterii.“

„A co dostal Gutierrez?“

Carl pokrčil rameny. „Hotovost. Protekci. Měli jsme v týmu ještě několik hráčů, všichni dostali zaplaceno.“

„Ale jenom ty jsi se dostal domů.“

„Jo, jasně. Byl jen jeden kryobox. A byl to můj nápad a od začátku moje operace. Já jsem je dal dohromady a hned na začátku jsem jasně vysvětlil, co od toho čekám.“

„Aha.“ Trochu zasípala. Natáhl se pro sklenici, přidržel ji u jejích rtů a nadzdvihl jí hlavu. Dělal to zkušeně, jako by na to byl zvyklý „Díky, už je to lepší. Takže si myslíš, že Gutierrez záviděl a pak tě podrazil?“

„Možná. Nebo to po něm chtěl Delaney a doufal, že se zblázním, ještě než dorazí pomoc. Vzpomínáš si na toho chlapíka, co se probral při návratu z průzkumu měsíce Jupiteru v osmdesátých letech? Spitz, nebo tak nějak?“

„Spetch. Eric Spetch. Jo, pamatuju se.“

„Zbláznil se, když čekal na pomoc. Delaney možná doufal, že mi se přihodí to samé. Kdo ví?“

„Ty to nevíš?“

„Vím, že jakmile jsem se vrátil na Zemi, poslal mi Gutierrez hrozně vyděšený mail, kde tvrdil, že s tím nemá nic společného. Možná to vážně byla jenom závada. Nebo si Delaney najal jiného hackera. Ale Gutierrez byl stejně malej ulhanej parchant. Jak jsem řekl, kdo ví?“

„Tobě je to jedno?“

Trochu se na židli pootočil a usmál se na ni. „Není důvod se o to starat, Sevgi, je to jiná planeta. Jiný svět, jiný čas. Co jsem měl dělat – vrátit se? Jenom kvůli pomstě? Celej poslední rok na Marsu jsem strávil vymýšlením, jak se prošvindlovat zpátky na Zemi. Někdy to prostě musíš nechat být.“

Trochu se pod dekami stulila. „Jo,“ zašeptala. „Tak to asi bude.“

Chvíli seděli mlčky. Její ruka hledala jeho. Vložil jí ruku do dlaně.

„Proč jsi se vracel, Carle?“ zeptala se polohlasem.

Křivě se ušklíbl se do šera. „Poslouchej, co říkají lidi od Earth First, Sevgi. Mars je prdel světa.“

„Ale byls tam volný.“ Pustila jeho dlaň a ochable mávla rukou. „Musel jsi vědět, že při návratu riskuješ internaci. Měl jsi hrozné štěstí, že jsi rovnou neskončil v nějaké oblasti.“

„Ne úplně. Než jsem to rozjel s Delaneym, zaplatil jsem si nějaký strojový čas. Požádal jsem s-džina, aby zjistil, jak se na Zemi chovají k vítězům loterie, a extrapoloval to pro variantu třináct. Stroj mi dal šanci sedmdesát ku třiceti, že díky statutu celebrity budu mít nějakou speciální výjimku.“ Pokrčil rameny. „To jsou slušné vyhlídky.“

„A co kdyby se duch spletl?“ Vzepřela se v posteli a napůl se posadila. Nazlátlé bledé světlo jí dopadalo do obličeje. Upřeně se mu dívala do očí. „Co kdyby tě rovnou sebrali?“

Další pokrčení ramenou a pokřivený úšklebek. „Pak bych asi musel utéct. Jako ostatní.“

Znovu si lehla a námaha jí zrychlila dech.

„Nevěřím ti,“ řekla, když konečně popadla dech. „Tolik riskovat jen proto, že Mars je prdelí světa? To ne. Byls tam nejspíš v balíku. Podmáznul bys Delaneyho, a měl bys tam, co bys chtěl. Tak spusť, Carle. Proč ses opravdu vracel?“

Zaváhal. „To není tak důležité, Sevgi.“

„Pro mě jo.“

Na chodbě se ozvaly kroky. Tlumené hlasy, které zvolna utichaly. Povzdechl si. „Sutherland.“

„Tvůj sensei.“

„Jo.“ Složil ruce do klína a snažil se utřídit si myšlenky. „Hele, u taninda se dostaneš do určitého bodu. Na úroveň, kde už nejde o to jak, ale proč něco udělat. Proč cvičíš, proč se učíš. Proč žiješ. A já se tam nemohl dostat.“

„Tys nevěděl proč?“ Bez dechu se zasmála. „No tak to vítej do klubu. Myslíš si, že někdo z nás ví, proč tohle děláme?“

Carl nechal nepřítomně dopadnout ozvěnu jejího pobavení na své rty. Díval se přes postel a její tělo pod přikrývkami jako přes stinnou krajinu.

„Sutherland říká, že pro základní lidi je to jednodušší. Vy lidé si snadněji vytváříte metafory a mnohem víc jim věříte. Říkal, že si musím najít něco jiného. A dokud jsem to neudělal, byl jsem zablokovanej.“

„Sutherland je taky třináctka, že jo?“

„Jo.“

„Tak jak to udělal?“

Carl přikývl. „Právě. Ukázal mi cestu. Funkční náhražku za víru.“

„A to bylo co?“

„Musel jsem si udělat seznam, nechat si ho pro sebe a soustředit se na něj. Jedenáct věcí, které jsem chtěl udělat v některé fázi toho, co mi zbývá ze života. Věci, které byly pro mě důležité, na kterých záleželo.“

„Nezaokrouhlil jsi to na dvanáct?“

„Počet není důležitý. Jedenáct, dvanáct, devět, to je jedno. Lepší je nedělat seznam moc dlouhý; to jde proti smyslu výcviku, ale jinak si prostě zvolíš číslo a uděláš si seznam. Já si vybral jedenáct.“ Znovu zaváhal a téměř omluvně se na ni zadíval. „Uvědomil jsem si, že devět z nich můžu splnit jen na Zemi.“

Opět je sevřelo nemocniční ticho. V šeru viděl, jak se otáčí, aby viděla z okna.

„Už jsi je všechny splnil?“ zeptala se ho tiše.

„Ne. Ještě ne.“ Odkašlal si a zamračil se. „Ale pokračuju. A opravdu to funguje. Sutherland měl pravdu.“

Na chvíli to vypadalo, že vůbec neposlouchá, že ji úplně pohltila tma za oknem. Pak na polštáři suše zašustily její vlasy a ona zase otočila tvář k němu.

„Chceš slyšet moje tajemství?“

„Jasně.“

„Před třemi lety jsem chtěla někoho zavraždit.“

„Vážně?“

„Vážně. Každého občas napadne, že by někoho zabil. Ale tohle bylo natvrdo. Sedla jsem si na to a promýšlela, jak to provést. Když jsem byla ještě mladá a vykulená pochůzkářka, sotva pár let u sboru, došlo tam nešťastnou náhodou k zabití.“ Odkašlala si. „Je to na dlouhý povídání, detaily vynechám. Jednou se prostě výslech vymknul kontrole. Byla jsem tam, viděla jsem, jak k tomu došlo. Dalo by se říct, že jsem byla spoluviník. Vnitřní záležitosti na to takhle tlačily. Pak ale polevily a nabídly mi beztrestnost, když všechno prásknu. Ale nikdo nemohl dokázat, že jsem byla v té místnosti, a já jsem se neprořekla. Tak to zůstalo a případ se jim z poloviny rozsypal. Takže po devíti letech, tedy před třema rokama, po New Yorku chodili chlapi s plackou, co mi dost dlužili. Chlapi, co taky měli jít do vězení, ale nešli. Byla bych to dokázala, Carle. Mohla jsem to dát do pohybu.“

Znovu se rozkašlala. Nadzdvihl ji a přidržel jí u úst kapesník, dokud nevykašlala to svinstvo, co jí sedělo na plicích, a pak jí otřel rty. Dal jí napít trochu vody a zase ji něžně uložil. Dalším kapesníkem jí otřel námahou zpocené čelo a počkal, dokud zase nezačne klidně dýchat. Naklonil se k ní blíž. „A koho jsi to chtěla zabít?“

„Svini Amy Westhoffovou,“ procedila trpce. „Zasranou děvku, co zabila Ethana.“

„Říkal jsi, že Ethana zabila speciální jednotka.“

„Jo, ale někdo to musel profláknout, někdo musel přijít na to, co Ethan je, a prásknout to spolupracovníkovi UNGLA na radnici. Vzpomínáš si, jak jsem ti v Istanbulu říkala, že se Ethan vídal s blonďatou roztleskávačkou z datovejch?“

„Matně.“

„Tak to byla Westhoffová. Objevila se před mojí kanceláří ten tejden, co se Ethan nastěhoval ke mně, řvala na mě nadávky a že nevím, do čeho se ženu. Že nám oběma zničí život, když ho nenechám.“

„Ty si myslíš, že věděla, co je?“

„Nevím. Myslím, že tehdy ne. Kdyby to věděla, podle mě by to použila proti němu, když se chtěl odstěhovat.“

„Mohla to udělat, a on ti to neřekl.“

Zarazila se a dlouho o tom přemýšlela. Naklonil hlavu na stranu, aby si protáhl krk.

„Nevěřím tomu, že to tehdy věděla,“ řekla nakonec. „Mohla mít nějaké podezření, to jo. Abych byla upřímná, myslím, že jsem ho měla taky, ještě před tím, než to Keegan profláknul. Víš, když jsi žena, tak se myšlenkám na tyhle věci občas prostě neubráníš. Těch děsnejch věcí je prostě kolem spousta. Všechny ty výstrahy a sexuální panika, když někdo uteče z Cimarronu nebo z Tanany. Pravda o třináctkách, jak je rozeznat, jaký jste, jak je vaše chování odlišné od obyčejných kluků. Varovný znamení, tísňový telefonní linky, kampaně a nakonec v jednom kuse ty zatracený média. Když jsem jednou čekala na právníka, viděla jsem článek v ženském časopise. Spíte s třináctkou? Třináct způsobů, jak to poznat. A takový podobný sračky.“

Zlostně se v posteli napjala. Sípala a dýchala nepravidelně.

„A stejně,“ pokračovala netrpělivým tónem, „ať už to věděla, nebo ne, vím zatraceně dobře, že měla Ethana v merku. A pak, když jsme to srovnali s Keeganem a byli jsme v pohodě, využila šanci.“

„Věděla, že jsi těhotná?“

„Jo, my jsme to ani nijak neskrývali. Ve třech měsících to na mně bylo znát a ve čtyřech jsem šla na zkrácené směny. Samozřejmě, že to věděla, to věděli všichni.“ Sevgi se odmlčela a pokračovala, až když zase ovládla dech. „Ale o to nešlo. Když jsem otěhotněla, něco se s Ethanem stalo. Tehdy začal hledat svoji genetickou matku. Vždycky o tom mluvil, jak by rád věděl, kdo je jeho opravdová matka, ale s dítětem…“

„Takže ne jeho pěstounská matka?“

„Ne. To byla uzavřená záležitost, pokud šlo o něho. Tu už nikdy nechtěl vidět. Nikdy se mnou o ní nemluvil. Ale byl posedlý tím, že najde Patti. To dítě rozhodlo.“

Carl viděl spojitost. „Myslíš, že šel za Westhoffovou, aby mu něco našla?“

„To nevím. Ale vím, že šel do datových zločinů, protože mi říkal, že se tam chystá. Na tuhle práci tam měli nejlepší vybavení ve městě a on tam pár lidí znal, nejenom Amy.“ Viděl, jak sevřela ruce v pěst. „Ale Amy to věděla. Potkala mě na ulici, blahopřála mi k děcku a říkala něco o tom, jak je skvělé, že Ethan zase našel svoji rodinu. Já jsem o tom Ethanovi řekla, ale,“ otočila hlavou na polštáři ze strany na stranu, „jak už jsem říkala, byli jsme se vším tak odporně spokojený“

„Existuje nějaký jasný důkaz, že to Westhoffová práskla UNGLA?“

„Průkazný?“ Připadalo mu, že se v šeru usmála. „Ne. Ale pamatuješ se, že jsem ti říkala, že někdo z oddělení varoval Ethana, že si pro něho jdou?“

„Jo, říkala jsi, že to bylo z čísla odněkud z centra.“

„Jo.“ Trpce se usmála. „Datové zločiny jsou v centru. Mluvila jsem se seržantem od nich a ten mi řekl, že se Amy Westhoffová ten den chovala divně. Byla z něčeho nervózní a pořád chodila sem a tam. Hovor šel z jiného patra budovy, z prázdné kanceláře v pátém, ale tam se mohla dostat docela snadno.“

„To mohla. Říkáš, že měl na datových hodně známých?“

„Nikdo nevěděl o nasazení speciální jednotky. Nikdo kromě toho, co to prásknul.“

„Měl Ethan nějaké známé ve velení speciální jednotky? Nebo na radnici?“

„To víš, a čekali se zavoláním až na to ráno, kdy šli pro něho. A šli kvůli tomu přes celé město do policejní budovy v centru a do kanceláře v pátým patře, o které čistě náhodou věděli, že bude čistě náhodou prázdná. No tak, Carle, dej mi svátek.“

„A nikdo jiný po tom nešel?“

Další unavený úsměv. „Nikdo nechtěl. Především to není zločin, udat třináctku úřadům. Naopak, když někdo uteče z Cimarronu nebo Tanany, vidíš všude výzvy, aby každý správný občan udělal právě tohle. A byla tu ta skutečnost, že Ethan byl polda a podle všeho to vypadalo, že ho taky další polda podrazil. To jsou věci, na který by většina lidí z oddělení nejradši zapomněla, jako by se nikdy nestaly.“

Přikývl. Napadlo ho, že to by mohlo záležitost trochu osvětlit. „Takže jsi se chystala ji zabít. Co tě zastavilo?“

„Nevím.“ Zavřela oči. Byla už unavená a mluvila tiše a pomalu. „Nakonec jsem se k tomu nedonutila. Ve službě jsem zabíjela lidi, musela jsem, abych sama přežila. Ale tohle je rozdíl. To je chladný. Na to musíš být jako led.“

Noc za oknem už začínala blednout. Carl teď viděl její tvář mnohem jasněji, i vyčerpání, které se v ní odráželo. Naklonil se a jemně ji políbil na čelo.

„Zkus si trochu odpočinout.“

„Nemohla jsem,“ zamumlala, jako by to chtěla vysvětlit soudci, nebo snad Ethanoví Conradovi. „Prostě jsem to nemohla udělat.“

Přišla Rovayová s květinami. Nebyla ve službě. Sevgi se ani nesnažila být zdvořilá. Její ochraptělé narážky na příležitostné šukání nebyly vtipné a nikdo se jim nesmál. Rovayová to přetrpěla, zůstala tak dlouho, jak řekla, že zůstane, a rozpačitě slíbila, že se zase ukáže. Výraz v Sevginých očích napovídal, že je jí to jedno. V chodbě se pak Rovayová na Carla ušklíbla.

„Blbej nápad, co?“

„Bylo to milý.“ Přemýšlel o jiných věcech, aby nemusel myslet na to, co se blíží za dveřmi za jejich zády. „Máš něco z místa činu?“

Rovayová zavrtěla hlavou. „Nic, co by nepatřilo tobě, těm mrtvým nebo tuctu bezvýznamných čumilů. Ten Onbekend musel bejt pěkně namazanej.“

„To tedy byl.“ Carl si ho vybavil a samotného ho překvapil nával vzteku, který se ho zmocnil při představě té napůl známé tváře. „To se dalo poznat podle lesku vlasů, měl na nich pořádnou vrstvu. V žádném případě tam nemohl technikům nechat genetické stopy.“

„Jistě. Pak je zvláštní, že to Merrin neudělal stejně. Místo toho po sobě všude stopy nechával, abysme ho mohli vysledovat.“

„Jo. Proto jsme ho tak snadno dostali.“

Rovayová zamrkala. „Koukám, že máš skvělou náladu.“

„Promiň. Moc jsem toho nenaspal.“ Pohlédl na zavřené dveře Sevgina pokoje. „Nechceš dolů na kafe?“

„Jasně.“

Nad poškrábaným plastovým stolkem se jí automaticky zeptal, jak pokračuje věc s Bulgakovovou kočkou. Moc toho nebylo. Daskeen Azul trval na svém. Merrin, Renová a ostatní jednali na vlastní pěst a firmou jen kryli vlastní zločinné zájmy. Jakýkoli pokus kriminalizovat vlastníky a vedení firmy skončí u soudu. Zatykače nebudou akceptovány, případné kauce budou vyplaceny a začne bitva právníků.

„A nejspíš bysme prohráli,“ poznamenala Rovayová trpce. „Jakmile někoho zavřeme, ještě ten den se z Freeportu přihrne nějakej těžkotonážní právník. Tsai se na ně přesto trochu podívá. Hrozně ho to štve. Nikdo ale nemluví, buď se tolik bojí, nebo jsou tak pevný v kramflecích. Jestli někdo z nich rychle něco nevyklopí, skončíme ve stojatý vodě.“

„Jasně,“ uklouzlo mu mimoděk. Nedokázal se soustředit.

Rovayová usrkávala kávu a zachmuřeně ho přes stůl pozorovala. „Zeptám se jenom jednou, protože vím, že je to pitomost, ale vědí jistě, že to nedovedou vyléčit?“

„Jo, to vědí jistě. Virus postupuje tak rychle, že se jen snažíme ho stíhat. Neexistuje s-džin s takovou kapacitou, aby dokázal namodelovat takovou míru chaosu a poradit si s tím. Systém Haag je vymyšlený tak, aby zabil třináctku, a můj imunitní systém je asi tak dvakrát účinnější než váš, takže to musí být něco opravdu nezastavitelného.“

Rovayová zabručela. „Nic se kurva nezmění, co?“

„Promiň?“

„Zbrojní průmysl, stále nás straší. Víš, že před několika sty lety vymysleli úplně novou kulku, protože si mysleli, že obyčejná kulka nezabije černocha s kokainem v krvi?“

„Černocha?“

„Jo, černýho. S černou kůží jako máme ty a já. Nejdřív spojili užívání kokainu s černou komunitou a udělali z toho rasovou záležitost. Pak si řekli, že na nás potřebujou větší ráži, protože jsme všichni sjetý.“ Udělala rozmáchlé gesto. „Přivítejte tupou magnum 357.“

Carl se zamračil. Terminologie mu byla povědomá jen mlhavě. „To se nějak týká Jesuslandu?“

„Tehdy se tomu neříkalo Jesusland. Mluvím o tupě plášťové střele.

Řekla jsem dvě stě let zpátky.“

Přikývl a prsty si promnul oči. „Jo, promiň. Říkala, zapomněl jsem.“

„To samé se přihodilo o pár set let dřív. Tentokrát to byla automatická palba.“ Rovayová si usrkla kávy. „Chlápek jménem Puckle si nechal patentovat klikou poháněný kulomet, který měl střílet krychlové kulky proti postupujícím tureckým hordám.“

Carl se opřel o opěradlo židle. „Teď mě taháš za fusekli.“

„Ne. Měl to vymyšlené tak, že by to střílelo kulaté střely do křesťanů a hranaté do pohanů.“

„No tak! Tehdy přece nemohli něco takovýho vyrobit.“

„Ne, to opravdu nemohli. Nefungovalo to.“ Do hlasu se jí vloudila hořkost. „Ale 357 magnum ano. A Haag taky.“

„Monstra, hm,“ opáčil Carl tiše. „Jak to, že o tom tolik víš, Rovayová?“

„Hodně mě zajímaly dějiny,“ odpověděla černoška. „Podle mě, když neznáš minulost, nemáš budoucnost.“

Odsávají jí plíce, aby mohla lépe dýchat, jenom leží, před, během i potom, bezmocná a vyčerpaná. Celý zákrok připomíná kopání plodu někde uprostřed těhotenství, jen výš a mnohem rychlejší, jako drobné záchvaty hysterického vzteku.

Vzpomínky jí vyplavují slzy do očí, ale tečou tak pomalu, že už dávno myslí na něco jiného, když ustanou. Nemá tekutin nazbyt.

Ústa má vyprahlá. Pokožku jako suchý papír. Ruce a nohy otékají a ztrácí v nich cit.

Když pomíjí účinek endorfinu, vnímá podle malé, škrábavé bolesti cestu moči, která spěje ke katetru.

Prázdný žaludek bolí. Je jí z toho špatně.

Když endorfiny znovu zabírají, připadá si, že je zpátky v zahradě nebo na nočním trajektu přes Bospor na asijskou stranu. Černá voda a veselá světla města. Jednou měla dokonalou halucinaci, že přichází do přístaviště v Kadikoy a vidí Marsalise, který tam na ni čeká. Černý a mlčenlivý pod stropními LCLS panely.

Podává jí ruku.

Dávkami medikamentů proráží bolest, stahuje ji zpět jako rezavé dráty, uvědomuje si, kde je, a strachem se jí dělá zle. Leží napojená na dřeny a něco do ní kape ze sáčků. Zatuchlé pokrývky a strašidelné hlídky přístrojů kolem ní. A nad tím vším divoká, bezmocná zlost na tělo, se kterým je stále spojena a které ji vězní na posteli.

Snažil se pracovat. Sevgi často odplouvala na vlnách endorfinu, vznášela se ve stavu, který se podobal míru. V těch chvílích odcházel a tiše hovořil s Nortonem, když posedávali v čekárnách nebo se opírali o stěny ztichlých, nočních nemocničních chodeb.

„Odpoledne jsem si na něco vzpomněl,“ řekl mu. „Když jsem u ní seděl, honilo se mi hlavou všechno možný. Když jsme si tenkrát se Sevgi šli popovídat s Mancem Bambarenem, poznal tenhle kabát.“

Norton zíral na oranžové pruhy do „v“ na rukávu, který před něho Carl strčil.

„Jo? To je v Republice běžný vězeňský oděv. Řekl bych, že každý kriminálník na západní polokouli ví, jak vypadá.“

„Tak úplně standardní zas není,“ opáčil Carl a ukázal mu nápis na zádech. Úředník KOLINu pokrčil rameny.

„Sigma. Dobře. Víte ale, kolik vězeňských kontraktů mají v Jesuslandu? Jsou třetí, možná druhou největší korporací ve vězeňském průmyslu. V poslední době se dokonce tlačí i sem na pobřeží.“

„Jo, ale Manco mi řekl, že má bratrance, kterej bručel právě v South Florida State. Teď dost dobře nedokážeme prorazit mlžení v datech kolem Isabely Gayosové, ale můžeme se dostat k vězeňským záznamům a vyhrabat toho chlapíka. Třeba nám řekne něco užitečnýho.“

Norton přikývl a promnul si oči. „Dobře, můžeme se na to podívat. Bůh ví, že potřebuju něco dělat. Máte jméno?“

„Ne. Možná Bambaren, ale pochybuju. Podle toho, jak o něm Manco mluvil, to nebyl nikdo tak moc blízký“

„A ani nevíme, kdy bručel?“

„Ne, myslím ale, že to nebude dlouho. Sigma má kontrakt na SFS pět, maximálně šest let. Kabát Sigma musíte hledat v tomhle časovém rozpětí.“

„Nebo se Bambaren spletl a jeho bratranec bručel v jiné věznici v Republice, kterou má Sigma pod palcem.“

„Nemyslím, že by měl Manco Bambaren špatnou paměť. Tihle chlápkové nemají ve zvyku zapomínat ani odpouštět, zvlášť když jde o rodinu.“

„Dobře, nechte to na mně.“ Norton se zadíval do chodby, ke dveřím Sevgina pokoje. „Heleďte, od včerejšího rána jsem na nohou, potřebuju se trochu prospat. Můžete u ní zůstat?“

„Jistě. Proto jsem tady.“

Norton se mu vpil pohledem do tváře. „Zavoláte mě, kdyby…“

„Jo. Zavolám vás. Běžte si odpočinout.“

V tu chvíli v té dlouhé, tmavé chodbě něco mezi oběma muži krátce přeskočilo. Pak Norton přikývl, stiskl rty a zamířil k východu. Carl se za ním díval s rukama složenýma na prsou.

Později, když seděl u její postele v namodralém příšeří nočních světel, obklopen tichými přístroji, zdálo se mu, že Elena Aguirreová tiše vklouzla do pokoje a stojí za ním. Dál pozoroval Sevginu bledou, ztrhanou tvář na polštáři, sotva postřehnutelný pohyb přikrývky způsobený jejím dechem. Teď už mohla být Aguirreová dost blízko, aby mu položila ledovou dlaň na zátylek.

„Už jsem byl zvědavý, kdy se objevíš,“ zašeptal.

Sevgi se prudce probudila, sama, odliv endorfinu ji zanechal na pláži bolesti a ona s podivnou jistotou věděla, že nastal čas. Závratný vír strachu byl pryč, bez potřebné energie se zhroutil sám do sebe. Nakonec byla mnohem unavenější, zbědovanější, rozhněvanější a rozbolavělejší, než se bála.

Na tohle čekala.

Čas odejít.

Ráno za oknem se snažilo dostat do pokoje. Škvírou mezi starobylými, ručně ovládanými závěsy pronikal pruh měkkého světla. Čekání mezi návaly endorfinu, až se noc protáhne dveřmi ven z pokoje, jí připadalo nekonečně zdlouhavé a bolestivé. Ležela a pozorovala horkou stopu světla, jak se plazí na postel a k jejím nohám. Přemýšlela, protože chtěla mít jistotu.

Když se otevřely dveře a dovnitř vešel Carl Marsalis, bylo její rozhodnutí stejně pevné jako ve chvíli, kdy se probudila.

„Ahojky,“ řekl tiše. „Jen jsem se odskočil osprchovat.“

„Ty šťastnej parchantě,“ zachroptěla a samotnou ji vyděsilo, jak krutě mu závidí to drobné potěšení. Její nenávist k Rovayové vedle toho vypadala nicotně.

Čas odejít.

Usmál se na ni, možná přeslechl její podrážděný tón, možná ho prostě přešel.

„Potřebuješ něco?“

Pokaždé to byla stejná otázka. Zachytila jeho pohled a rozhodně přikývla.

„Ano. Zavolal bys sem mého otce a Torna?“

Tváří se mu kmitl úsměv, ale hned zase zmizel. Chvíli stál naprosto nehybně a jen se na ni díval. Pak přikývl a vyklouzl na chodbu.

Jakmile byl venku, srdce se jí rozbušilo, cítila ho v krku i ve spáncích. Bylo to stejné jako v těch prvních případech, kdy musela jako pochůzkářka vytáhnout pistoli, to náhlé poznání, že situace na ulici už začíná být zlá. Hrůza těch posledních vteřin, pachuť nezvratného rozhodnutí.

Ale když se s oběma vrátil, už se zase ovládala.

„Už toho mám dost,“ řekla vyprahlým šepotem, který byl sotva hlasitější než hlas v její hlavě. „Tak je to.“

Nikdo z nich nepromluvil. Pro nikoho z nich to nebylo překvapení.

„Tati, vím, že bys to pro mě udělal, kdybys mohl. Vím, že ty taky, Tome. Vybrala jsem si Carla, protože to dokáže, to je celé.“

Bolestivě polkla. Čekala, až bolest poleví. Ticho rušilo jen sykání a cvakání přístrojů. Na chodbě před pokojem začínal další pracovní den nemocnice.

„Řekli mi, že mě takhle můžou udržovat nejmíň měsíc. Je to pravda, tati?“

Murat sklonil hlavu. Tlumeně vzlykl a trhaně přikývl. Slzy mu stékaly na přikrývku. Náhle si uvědomila, že je mu líto víc jeho než sebe. Cítila, že její strach téměř zmizel, potlačený bolestí, únavou a vztekem na to všechno.

Čas odejít.

„Nechci takhle pokračovat další měsíc,“ zachrčela. „Už to nesnesu, je mi hrozně a jsem unavená. Řekla jsem ti, Carle, že je to jako když na mě padá zeď?“

Carl přikývl.

„Jo, tak už nepadá. Všechno se zpomalilo, jako když se musím brodit bahnem. Sedím tady, vidím, kam musím dojít, a připadá mi to jako kilometry sajrajtu, kterým se musím přebrodit po čtyřech. To nechci. Nechci už hrát tuhle hnusnou hru.“

„Sev, jsi si…“ hlesl Norton.

Usmála se na něho. „Jo, jsem si jistá. Dlouho jsem o tom přemýšlela. Jsem unavená, Tome. Jsem unavená z toho, že polovinu času trávím v bezvědomí a polovinu v bolestech, abych věděla, že ještě nejsem mrtvá, že je to stále ještě přede mnou. Je čas se s tím srovnat, je čas skončit.“

Otočila se na Carla.

„Máš to?“

Vyndal hladký, bílý balíček a ukázal jí ho. Na jeho kluzkém plastovém obalu se zachvěly paprsky probouzejícího se rána. Nejtěžší bude vzdát se světla. Každé ráno, když se roztahovaly závěsy, pronikalo dovnitř světlo a tančilo pokojem, a jenom kvůli tomu stálo za to nebýt ráno mrtvá. K tomu se upínala každou noc, když zdolávala dlouhý tobogán snění a bdění. Kvůli tomu tak dlouho vzdorovala. Možná by vzdorovala ještě o něco déle, ještě několik rán, kdyby nebyla tak nesmírně unavená.

„Tati,“ hlas měla slabý a stálo ji veliké úsilí, aby jí bylo rozumět, „bude mě to bolet?“

Murat si odkašlal. Zavrtěl hlavou.

„Ne, dceruško. Bude to jako,“ zatnul zuby, aby se nerozvzlykal, „jako usínání.“

„To je dobře,“ vydechla. „Potřebovala bych trochu spánku.“

Pohledem našla Carla. Přikývla a sledovala, jak otevírá balíček. Klidnými, úspornými pohyby vyndával jednotlivé díly sady. Zdálo se, že to dělá téměř automaticky – předpokládala, že v minulosti něco podobného dělal na mnoha bojištích. Pohlédla na Torna Nortona. Plakal.

„Tome,“ řekla laskavě, „pojď mě vzít za ruku. Tati, pojď sem taky. Neplač, tati. Nikdo neplačte. Měli byste být rádi, že už mě nebude nic bolet.“

Pohlédla na Carla. Žádné slzy. Tvář měl jako černý kámen. V jedné ruce držel jehlu a prohlížel ji proti světlu, hřejivými, mozolnatými prsty druhé ruky se dotýkal její loketní jamky. Pohlédl jí do očí a pokývl.

„Jen mi řekni, kdy.“

Znovu se na ně podívala, na každého se usmála a stiskla jim ruce. Pak znovu našla pohledem jeho tvář. „Jsem připravená,“ zašeptala.

Naklonil se nad ni. Drobná, chladná jehla jí pronikla do paže, chvilku v ní zůstala pod jeho teplými prsty, a byla pryč. Přetřel místo něčím chladivým a stiskl. Prohnula krk, aby mu byla blíž, a přejela papírovými rty přes jeho neoholenou tvář. Vdechla jeho vůni a znovu ulehla, když se jí tělem rozlilo nádherné teplo a zaplašilo bolest.

Čekala, co přijde dál.

Venku svítí slunce.

Chtěla se podívat stranou, aby viděla, jak dovnitř šikmo dopadají jeho paprsky, ale byla na to příliš ospalá. Jako by nedokázala pohnout očima. Cítila se jako mladá holka o víkendu v Queensu, kdy v neděli krátce po svítání zalezla do postele po noci strávené v klubu na druhém břehu řeky. Taxíkem domů, ztichlé ulice tlumí dívčí rozjařenost, až se vytratí úplně. Plížení do domu, zaskřípání identifikačního štítku na čtecí plošce zámku a samozřejmě je tu Murat v pyžamu, už je vzhůru a v kuchyni a snaží se vypadat pohoršeně a předstírá zlost. Nasadí rošťácký úsměv, z talíře mu sebere kousky bílého sýra a olivy, usrkne čaj z jeho sklenice. Prsty jí vjede do vlasů, rozcuchá je a lehce ji k sobě přivine. Medvědí objetí, jeho vůně, škrábání strniště na tváři. Pak po schodech do svého pokoje, přitom mohutně zívá, až nevidí na cestu a zakopne o vlastní nohu. Nahoře se zastaví a dívá se na něho, jak stojí u paty schodiště a pozoruje ji s takovou pýchou a láskou, že to náhle potlačí únavu a srdce ji zabolí.

„Radši se trochu prospi, Sevgi.“

Srdce stále bolí, když napůl oblečená zalézá do postele. Závěsy nejsou pořádně zatažené, dovnitř proniká světlo, ale přesto usne, je tak unavená. Nic ji neza…

Venku svítí slunce.

Všechny bolesti a stesky jsou zapomenuty. Dlouhé, hřejivé klouzání tam, kde se nemusí ničeho bát.

A pokoj a všechno, co je v něm, se pomalu ztrácí, jako když Murat zavírá dveře její ložnice.

Když bylo po všem, když zavřela oči a přestala dýchat, když se nad ni sklonil vzlykající Murat, zkontroloval puls na krku a pokývl, když to skončilo, když už nemohl nic udělat, Carl odešel.

Nechal Murata Ertekina sedět vedle jeho dcery. Nechal tam stát Nortona, který se třásl jako bodyguard v horečkách, který přesto vytrval a zůstal ve službě. Odešel a sám kráčel chodbou. Připadalo mu, že se brodí po kolena ve vodě. Lidé procházeli, uhýbali mu, četli z jeho prázdného výrazu a odměřeného kroku. Za ním nebyla žádná panika, žádná horečnatá aktivita – Murat věděl, jak odpojit přístroje, aby nespustily poplach při selhání Sevginých životních funkcí.

Brzy se to dozvědí. Norton slíbil, že to zařídí. Tohle byla jeho práce – Carl udělal, co mohl.

Šel pryč.

Vzpomínky ho doháněly.

„Nevím, co bude potom,“ říká, když droga začíná účinkovat. „Ale jestli se to podobá tomuhle, bude to dobré.“

A potom, když se jí začínají zavírat víčka: „Myslím, že vás všechny potkám v zahradě.“

„Jo, plné ovoce a s potokem tekoucím pod stromy,“ odpovídá téměř nepohyblivými rty. Hlas má náhle přiškrcený. V tu chvíli mluví jenom on. Norton vedle něho stojí tichý a nehybný, k ničemu. Murat Ertekin klesl na kolena vedle postele, tvář zabořenou do dlaně své dcery a zadržuje slzy s takovým úsilím, že se při každém nádechu otřese. Sbírá sílu, aby mohl mluvit. Tiskne jí ruku. „Vzpomeň si, Sevgi, všechno to slunce ve větvích.“

Téměř neznatelně stisk opětuje. Uchichtne se, ale je to jen lehký vánek, sotva slyšitelný zvuk. „A panny. Na ty nezapomeň.“

Ztěžka polyká.

„No jo, jednu mi tam podrž. Přijdu, Sevgi. Najdu tě. My všichni.“

„Zatracený panny,“ mumlá ospale. „Kdo je potřebuje? Všecko je musíš učit…“

A pak, těsně před tím, než přestane dýchat: „Tati, je to dobrý muž. Je čistý.“

Práskl dveřmi oddělení a lidé na chodbách mu jdou z cesty. Našel schody, seběhl dolů a hledá cestu ven. Ví, že žádná není.

Čtyřicet osm

Později ho úředník KOLINu našel v zahradě. Carl neříkal, že tam půjde, ale domyslet si to nevyžadovalo detektivní práci. Lavičky kolem vodotrysku se pro ně během minulého týdne staly obvyklým útočištěm, znali na nich už každou rýhu. Sem chodili, když na ně dolehla tíha nemocnice a když jim začal být antiseptický a nanofiltry vyčištěný vzduch tak drsný a suchý, že se nedal dýchat. Norton se svalil na lavičku vedle něho jako někdo, kdo se vrátil do společného domu a usedl do pohovky. Díval se do sluncem prozářeného vodotrysku a mlčel. Někde se opláchl, ale tvář měl od pláče stále jako v horečkách. „Problémy?“ zeptal se ho Carl.

Norton malátně zavrtěl hlavou. Když promluvil, slova zněla mechanicky. „Dělají trochu dusno. Ale to spraví právní oddělení KOLINu. Ertekin je už s nimi ve spojení.“

„Takže můžeme jít.“

„Můžeme…?“ Norton nechápavě svraštil obočí. „Vždycky jste mohl odejít, Marsalisi.“

„Tohle nemyslím.“

Norton polkl. „Heleďte, čeká nás pohřeb. Nějaké zařizování. Já nevím, jestli…“

„Mě nezajímá, co udělají s jejím tělem. Já chci najít Onbekenda. Pomůžete mi?“

„Poslechněte, Marsalisi…“

„Je to jednoduchá otázka, Nortone. Viděl jste ji tam zemřít. Co s tím uděláte?“

Norton se trhaně nadechl. „Myslíte, že se zabitím Onbekenda něco zlepší? Myslíte si, že ji to vrátí zpátky?“

Carl ho pozoroval. „Předpokládám, že jsou to jen řečnické otázky.“

„Copak toho ještě nemáte dost?“

„Dost čeho?“

„Zabíjení všeho, na co sáhnete.“ Norton se zvedl z lavičky a stál nad ním. Slova syčela jako unikající jedovatý plyn. „Právě jste tam zbavil Sevgi života, a vás nenapadne nic jiného než jít a někoho zabít? To umíte jenom tohle?“

Lidé v zahradě se otáčeli.

„Posaďte se,“ řekl mu Carl ponuře, „dřív než vám zlomím vaz.“ Norton odpověděl úšklebkem. Dřepl si, aby měl oči ve stejné úrovni jako Carl.

„Chcete mi zlomit vaz.“ Mávl rukou ke svému krku. „Tak tady je, příteli. Rovnou tady před vámi.“

Myslel to vážně. Carl zavřel oči a vzdychl si. Když je otevřel, znovu se na Nortona podíval a pomalu přikývl.

Odkašlal si. „Tak dobře. Můžeme se na to dívat dvěma způsoby, příteli. Můžeme udělat civilizovanou, feminizovanou a konstruktivní věc, provést dlouhé, řádné vyšetřování, které nás nakonec dovede, nebo nedovede na altiplano, k Bambarenovi a Onbekendovi. Nebo můžeme vzít vaše oprávnění KOLINu a nějaký vercajk, zaletět tam a udělat tam Mancovi bengál.“

Norton se vztyčil a zavrtěl hlavou. „A vy si myslíte, že se sesype? Jen tak?“

„Onbekend je třináctka.“ Carlovi blesklo hlavou, jestli by neměl jít na Nortona tvrději, zvýšit hlas, opustit ten nevýrazný tón. „Manco Bambaren ho najal, nebo jenom obchoduje s lidmi, kteří ho najali, ale ať je tam jakékoli spojení, není to krevní pouto, jak to bylo u Merrina. Manco bude mě a Onbekenda brát jako dva jednoho druhu, monstra, se kterými může hrát proti sobě, aby dosáhl co nejlepšího výsledku. Aby se mě zbavil, vydal mi před třemi lety Nevanta a ze stejného důvodu mi vydá Onbekenda. Je to koneckonců obchodník a udělá to, co je dobré pro obchod. Jestli mu obchody pořádně znepříjemníme, sesype se.“

„My?“

„Řečnický obrat. Já odcházím. Můžete jít se mnou nebo ne, jak vaše nevariantní svědomí uzná za vhodné. Pro mě bude snazší, když půjdete, když ne, taky dobře.“ Carl pokrčil rameny. „Slíbil jsem Gutierrezovi, že se vrátím na Mars a zabiju ho, a myslel jsem to vážně. Výlet na altiplano je mnohem jednodušší záležitost.“

„Můžu vás zastavit.“

„Ne, to nemůžete. První známka potíží od vás a rovnou odsud mažu zpátky k UNGLA. Před týdnem se mě doslova pokusili vtáhnout do letadla. Jakmile jim zavolám, tak po té příležitosti skočí. Pak se jen vrátím do Peru na vlastní letenku.“

„KOLIN vám i tam dole může pořádně znepříjemnit život.“

„Jo, to jistě může. Riziko povolání. Ale nikdy předtím mě nezastavil.“

„Drsňák, co?“

„Třináctka.“ Carl si ho klidně změřil. „Nortone, tohle je moje přirozenost, v tomhle je můj tělesný chemismus dobrý. Postavím Sevgi Ertekinové pomník z Onbekendovy krve a zničím každého, kdo se mi postaví do cesty. Včetně vás, když mě přinutíte.“

Norton znovu ztěžka usedl na lavičku.

„Myslíte, že jste jediný?“ zamumlal. „Myslíte si, že my všichni se teď cítíme jinak?“

„To nevím. Ale cítit a jednat, to jsou dvě různé věci. Na Marsu žije člověk jménem Sutherland, který říká, že lidé vytvořili celou svoji současnou civilizaci právě na propasti mezi těmi dvěma věcmi. Sám bych na to nepřišel. A vím, že před hodinou, tamhle,“ Carl mávl rukou k nemocnici, „Murat Ertekin cítil, že chce Sevgi pomoct od utrpení. Ale nemohl to udělat, nebo to nedokázal. Nemůžu ho za to soudit, stejně jako nemůžu soudit vás za to, že nejdete se mnou, pokud jste se tak rozhodl. Tohle ve vás lidech asi není zakořeněné dost hluboko. To je to, co nám říkali v Orlovci. Že jsme zvláštní proto, že jsme schopní dělat to, na co společnost, která nás stvořila, už nemá žaludek.“

„Správně,“ řekl Norton trpce. „Proč nevěřit všemu, co říká náborový leták.“

„To jsem neřekl, řekl jsem, že tohle nám říkali. Nemusím si nutně myslet, že měli pravdu. Ale jedno je pravda – opravdu to nedopadlo dobře, ani pro nás, ani pro vás lidi.“ Povzdechl si. „Heleďte, já nevím, Nortone. Možná že to, že už nemáte žaludek na cílevědomé zabíjení, to, že jste zapomněli, jak to dělat, možná že to je dobře. Možná to z vás dělá lepšího člověka, než jsem já, lepšího člena společnosti, možná dokonce lepšího muže. To nevím a je mi to jedno, protože to pro mě není důležité. Zabiju Onbekenda a každého, kdo se mi postaví do cesty. Tak jdete se mnou, nebo ne?“

V hotelu se zabýval světskými věcmi. Poslední čtyři dny Sevgina života ho úplně zmrazily a kromě sezení vedle ní a čekání nedělal vůbec nic. Měl na sobě to samé oblečení jako toho večera, kdy byla Sevgi postřelena, a dokonce i Marstech tkanina už vypadala ošuntěle. Shodil je ze sebe, zabalil a poslal vyčistit. Objednal si něco podobného z hotelového katalogu a vzal si to na sebe, když se šel ven poohlédnout po telefonu. Předpokládal, že telefony by si mohl objednat v hotelu spolu s oblečením, ale zabránila mu v tom navyklá opatrnost. Kromě toho se potřeboval projít. Navzdory tomu, nebo právě proto, nebyl si úplně jistý, ale ta potřeba ho tlačila v žaludku jako drobné bublinky, jako vzrůstající nespokojenost.

„Bambarenův bratranec je nula,“ řekl mu Norton cestou do města. Úředník KOLINu se zhroutil do sedadla taxíku, jako by měl roztříštěné klouby. „Takže jestli hledáte, kudy se dostat dovnitř, tudy cesta nevede. Máme jméno, Suerte Ferrer, pouliční rváč, přezdívka Maldicion, dělal nějaké drobnosti pro okrajové familias v Jesuslandu. Za členství v gangu si odkroutil tři roky v South Florida, ale teď je venku a zmizel z dohledu.“

„S-džinové ho nemůžou najít?“

„Zmizel někde v Republice a já s-džiny nemůžu zapojit do pátrání. To by vyvolalo diplomatický incident. Od té doby, co jsme vás vytáhli ze South Florida State, nás tam nemají moc v lásce.“

„Místní policie by nespolupracovala?“

„Jaká místní policie?“ opáčil Norton, který zíral z okna. „Pokud vím, Ferrer může být ve dvanácti různých státech. A kromě toho, jesuslandská policie nemá prostředky na vlastní s-džiny.“

„Tak si nějakého pronajmou z Pásu.“

„Jo, dělají to. Ale vy mluvíte o obrovských nákladech, a polovina z těch oddělení má sotva na výplaty a slušnou taktickou výbavu. Už desítky let se tam snižujou výdaje na veřejné služby. V tamním klimatu to prostě nejde. Nemůžu obvolávat šéfdetektivy po celé Republice a chtít po nich, aby zaplatili čas s-džina na vyhledání nějakého druhořadého gangstera, o kterém nikdy neslyšeli, bez zatykače, bez podezření, jenom proto, že má možná spojení na někoho, koho nemáme rádi.“

Carl přikývl. Od chvíle, kdy opustil nemocnici, zjišťoval, že uvažuje s lehce adrenalinovou jasností. Bylo to podobné jako dávka synadrivu. Sevgi teď byla pryč, v nějakém prostoru, do kterého se může dostat později, až bude potřebovat vztek, ale v její nepřítomnosti byl klidný a uvažoval cíleně. Zaměřil se na řetěz spojitostí týkajících se Ferrera a našel úhel, který potřeboval.

„Nortone?“

Úředník KOLINu zabručel.

„Jak těžké by pro vás bylo dostat se k blokovaným technologiím Marstech?“

Na severním okraji Chinatownu víceméně náhodou narazil na nenápadné průčelí s jednoduchým nápisem Čisté telefony, vyvedeným na skle zelenými LCLS kosočtverci. Vešel dovnitř a koupil si jednu sadu jednorázových audiofonů. Když vyšel ven, zjistil, že stojí na chladném večerním vzduchu úplně sám. Vypadalo to, že zatímco byl v obchodě, měl náhle každý nějaký důležitý důvod, aby se ztratil z ulice. Přepadl ho neodbytný pocit neskutečna a cítil nutkání vrátit se do obchodu, aby zjistil, jestli žena, která ho obsluhovala, také zmizela, nebo postoupila své místo za pultem rozesmáté Eleně Aguirreové.

Ušklíbl se, rozhlédl se kolem a našel Telegraph Hill s tupým prstem rozhledny Coit Tower. Vydal se k ní. Kouřové večerní světlo temnělo a město se začínalo blikavě rozsvěcovat. Došel na Columbus avenue a město jako by náhle znovu ožilo. Kapky projížděly sem a tam a v uších mu znělo tlumené bzučení jejich motorů. U přechodu se vmísil mezi jiné lidi, počkal s nimi na mezeru v proudu aut, a když se objevila, rychle s nimi přešel na Washington Square. Tady bylo mnohem živěji, tady život žil. Uprostřed trávníku právě končil softbalový zápas, lidé se rozcházeli, procházeli pod korunami stromů a mířili domů. Cestu mu zastoupil vysoký, zanedbaný, vyzáblý muž v černém a napřáhl před něho roztřesené, křečemi zmítané ruce s žebráckou miskou. Na košili měl připíchnutou placku s čínskými znaky. Carl po něm střelil standardním pohledem zmizmizcesty, ale nezabralo to.

„Ahiantha,“ zachraptěl muž a strkal mu misku. „Ahiantha.“

Prázdný pohled, seschlá, pergamenová tvář. Jen stěží potlačil vztek, ke kterému neměl daleko.

„Nerozumím vám,“ řekl s klidnou netečností. Prstem ukázal na čínské znaky. „Tohle nepřečtu.“

„Ahiantha. Hako hy. Henihe.“

Měl černé, inteligentní oči, které ale stále těkaly někde kolem. Bylo to jako dívat se do očí slepici. Šťouchl miskou do Carla. „Ahiantha. Ehná abohahoh.“

A Carl pomalu začínal chápat a mrazilo ho přitom na zátylku, jako ledová voda, jako dotek Eleny Aguirreové. Muž přikývl. Poznal, že Carl už ví.

„Jo. Ehná abohahoh. Ahiantha. Haho hy.“

Náhle nepochopitelně zdrcený Carl sáhl do kapsy a bez hledání vyndal nějakou kartu a hodil ji do misky. Ani se nepodíval na hodnotu. Pak muže odstrčil a rychle zamířil k blízkému svahu návrší Telegraph Hill. Když vyšel z parku, ohlédl se. Muž se za ním stále díval, stál s jednou rukou pozdviženou, jako nakrátko oživlý strašák. Carl zavrtěl hlavou, ani nevěděl, s čím vlastně nesouhlasí, a rozeběhl se ke věži.

Bez dechu doběhl na vrchol.

Věž byla zavřená. Celé místo měl pro sebe, až na mladou dvojici, která se v objetí opírala o zídku vyhlídky obrácené k moři. Zastavil se a podmračeně je pozoroval. Uvažoval, jestli v jejich očích také vypadá jako oživlý strašák. Nakonec jim to začalo být nepříjemné a dívka od vedla chlapce ke schodům. Byl vysoký svalnatý a pohledný tím pobledlým, nordickým způsobem. Nejdřív se mu moc nechtělo. Opětoval Carlův pohled a jeho modré oči se tvrdě leskly napětím. Carl měl co dělat, aby ho nezabil.

Dívka se naklonila a šeptala blondýnovi do ucha. Ten se nakonec spokojil jen se zabručením, a odešli.

V Carlovi něco zapraskalo a prasklo jako led ve sklenici vody.

Přešel k zídce a zadíval se na vodu. Pozoroval světla, která se třpytila na stanici Alcatraz, na mostě a na pobřeží Marinu. Ve všem byla Sevgi, v tisících vzpomínek, které nepotřeboval nebo nechtěl. Prudce vydechl nosem, vyndal z balíčku jeden telefon a vytočil číslo, o kterém si myslel, že ho nikdy nebude potřebovat.

„Zotavovna Sigma,“ ozvalo se. „Teď není čas se vykecávat, tak nechej vzkaz, a radši ať je to dobrá zpráva.“

„Danny? Dej mi Guatemalce.“

Hlas vyjel o pár tónů výš a posměšně pokračoval. „Guatemalec spí, paznehte. Zavolej v úředních hodinách, jasný?“

„Danny, poslouchej mě hodně pozorně. Jestli hned teď nezvedneš prdel a nevzbudíš Guatemalce, tak zavěsím. A až se dozví, že jsi se sám v tý svý špičatý makovici rozhodl, co má a co nemá slyšet, zařídí ti za odměnu bydlení u Árijců, to ti garantuju.“

Nedůvěřivé ticho.

„Kdo je tam kurva?“

„Tady je Marsalis. Třináctka. Před pár tejdny jsem si vzal tvoji kudlu do kaple, když jsem šel za Dudeckem, vzpomínáš? Pak jsem vyšel hlavní bránou. Mám tu něco, co se bude Guatemalcovi líbit. Tak ho vzbuď a řekni mu to.“

Hlas na druhém konci zmizel. Místo něho ve sluchátku měkce syčela statika vězeňských zdí. Carl pozoroval lehkou mlhu nad zálivem, promnul si oči a palcem setřel slzu v koutku. Někde v pozadí se ozvaly drsné hlasy a pak bouchnutí, jak někdo sebral telefon. Zaburácel pobavený a možná trochu připitý Guatemalcův hlas.

„Eurokyde, to seš ty?“

„Už jsem to řekl Dannymu, jo.“ Carl volil opatrný postup. „Už je Dudeck ze špitálu?“

„Jo, už je venku. Chodí teď trochu pomalejc. Vodved si dobrou práci, Eurokyde, to musím uznat. Jde vo Dudecka? Přišla na tebe nostalgie a voláš kvůli starejm časům?“

„Tak úplně ne. Napadlo mě, že můžeme udělat kšeft. Koupil bych pár dat. Říká se, že v takovém případě je dobře jít za tebou. Takže já potřebuju něco zjistit, a ty mi v tom možná můžeš pomoct.“

„Data?“ Muž na druhém konci se zasmál. „Mám pocit, žes mi říkal, že děláš pro Kolonizační iniciativu. To mi chceš říct, že já mám data, co KOLIN nemá?“

„Jo, přesně tak.“

Nastala dlouhá odmlka.

„Nechceš mi říct, co mi z toho kápne, Eurokyde?“

„Mrkneme se napřed na to, co víš. Pamatuješ se na druhořadýho gangstera z familia, byl v SFS na tři roky a před pár lety ho pustili.“

Burácivé zachrchlání. „Negre, tady těch andino frajerů si pamatuju celej hřbitov. Skáčou dovnitř a zase ven, jako by byli uvázaný na gumě. Frňáky maj pěkně nahoru a dělaj ramena na bratry a Árijce a na každýho, kdo se na ně divně podívá. Většinou pak jdou ven nohama napřed. Takže o kterýho ti jde?“

„Jmenuje se Ferrer. Suerte Ferrer. Rád si říká Maldicion. Vyšel po svejch, takže je buď drsnější, nebo chytřejší než průměr. To by ti mohlo osvěžit paměť.“

„Jo, Maldicion. Jestli chytrej, to nevím, ale určitě docela drsňák. Myslím, že bych si na něj mohl vzpomenout.“

„Dobře. A myslíš, že by sis mohl vzpomenout a říct mi, kde je teď?“

„Chceš vědět, kde je tam venku?“

„Jo, tak nějak to vypadá.“

Na druhé straně se znovu rozhostilo zamyšlené ticho. Carl přímo cítil pach nedůvěry. Když se Guatemalec znovu ozval, mluvil pomalu a obezřetně.

„Jsem tady devět dlouhejch let, Eurokyde. Terorizmus a organizovanej zločin, přišili mi obojí. Proč si myslíš, že bych měl vědět něco o tom, co se děje venku?“

Carl trochu přiostřil tón. „Nedělej ze mě vola, na to nemám náladu. Dělám pro KOLIN, ne na protidrogovým, ani na mravnostním, tady nejde o chytání nějakýho jesuslandskýho balíka. Chci najít Ferrera, a když to půjde, dostat ho přes hranici do Pásu. Zaplatím, co platí KOLIN. Takže můžeme si vyjít vstříc, nebo ne?“

Guatemalec se nezmohl na okamžitou odpověď, ale rychle se vzpamatoval. „Slyšel jsem… co platí KOLIN?“

„Jo, slyšels.“

Další odmlka, ale tentokrát ticho bzučelo horečnatým přemýšlením. Téměř slyšel, jak v Guatemalcově hlavě cvakají kolečka.

„Práce venku vychází mnohem dráž než tady,“ řekl nakonec měkce. „S tím počítám.“

„A doprava přes hranici, no.“ Guatemalec se nadechl a vydalo to zvuk, jako když se plivanec odpařuje na rozpálené plotně. „To se nedá dělat pro plezír, Eurokyde. Veliký riziko, jde o hodně.“

„Neuvolněný Marstech.“ Carl nechal ta slova ská pnout na hladinu vyčkávavého ticha na druhé straně linky. „Slyšíš, co říkám?“

„To je mi tu platný skoro jak eunuchovi lístek do bordelu.“ Jeho ležérní tón se ale začínal chvět napětím.

„Hádám, že bys to nějak mohl utratit venku. Koupit si nějakou laskavost na správných místech. Možná něco někde uložit. Člověk jako ty ví jistě líp než já, jak investovat svůj kapitál. Tak najdeš mi tedy Maldiciona, nebo ne?“

Opět ticho, ale bylo z něho cítit, že nebude dlouhé. Carl se krátce ohlédl. Mezi ním a schody na věž bylo jen šero. Kolem tmavé, husté křoví. Nikde nic. Protáhl si ramena, ve kterých stále cítil napětí předchozích dní. Guatemalec se znovu ozval.

„Zavolej mi za dva dny,“ řekl chladně. „A přemýšlej o hodně velký cifře.“

Zavěsil.

Carl složil telefon a naslouchal tichému praskání tavených vnitřních obvodů. Dlouze vydechl a se svěšenými rameny se opřel o zídku. Napětí mu svíralo zátylek jako ocelové prsty. Na protější straně zátoky se zdvihala oblá návrší Marinu. Pozoroval oranžové zbytky denního světla na jejich úbočích a cítil podivnou touhu, kterou nedokázal nikam zařadit. Telefon ho hřál do dlaně a jemu připadalo, že se okolní vzduch ještě více ochladil.

„Hledáš na špatných místech, třináctko.“

Jakmile uslyšel ten hlas, bleskově se otočil, zaujal bojový postoj a sevřel telefon, jako by ho mohl použít jako zbraň.

Stála pod stromy a on věděl, že předchozí poplašné zachvění spustil její upřený pohled. Vykročila k němu, paže rozpřažené, ruce rozevřené a prázdné dlaně otočené tak, aby je viděl. Poznal držení těla i ten hlas. Hledal líčení, ale tentokrát se tím neobtěžovala.

„Zdravím, Renová.“

„Dobrý večer, pane Marsalisi.“

Carmen Renová se zastavila asi tři metry od něho. Stála rozkročená na evercretové ploše, její boty na klínu měly patrně pod chodidlem ocelovou výztuž. Kapsy na stehnech černých kalhot pilotního střihu měla zapnuté, jednoduchá šedá bunda na zip s vysokým límcem podtrhovala vystouplé partie jejího obličeje. Pečlivě si ji prohlédl od hlavy k patě, ale neviděl žádnou zbraň, kterou by mohla rychle použít.

Uvolnil bojový postoj a postavil se zpříma.

„Velice rozumné,“ poznamenala. „Jsem tady, abych pomohla.“

„Tak pomozte. Posaďte se se zkříženýma nohama a rukama za hlavou a nehýbejte se, dokud nezavolám RimSec.“

Věnovala mu krátký úsměv. „Obávám se, že tak velkomyslná zase nebudu.“

„Neřekl jsem, že máte jinou možnost.“

Něco se jí pohnulo v očích, něco na jejím dechu se změnilo. Na tvář se jí znovu vloudil úsměv, ale tentokrát to byl závoj adrenalinu, předehra k boji nebo útěku. Dávala mu to najevo nenuceně, tak zvláštním způsobem, jako by nabízela otevřenou náruč. Náhle si nebyl úplně jistý, že by ji přemohl.

Odkašlal si. „Tak dobře. Jak to chcete udělat?“

„Prakticky.“ Úsměv zmizel, schovala si ho na později. „Promluvíme si, nebo na mě vybalíte svoji genetiku?“

V myšlenkách se vrátil k Nevantovi. Rozbité sklo a krev. Ulice nočního Istanbulu, cesta zpět do Mody a…

Prudce vzpomínky uťal. Ušklíbl se. „O čem chcete mluvit?“

„Co kdybych vám ten případ naservírovala pěkně v balíčku s mašlí?“

„Už jsem vám řekl, že nejsem polda. A proč byste to vůbec dělala? Posledně jste hrála za Manca Bambarena.“

Sledoval její výraz. Ani hnutím brvy nedala najevo, že by to jméno znala.

„Lidé, pro které pracuju, mě nechali na suchu. Nechcete se zeptat, proč jsem nechala vás a Merrina, abyste si to vyřídili sami?“

Pokrčil rameny. „Předpokládám, že jste ve své malé krysí záchranné vestičce mazala z potápějící se lodi.“

„Předpokládáte špatně.“

„Chcete to nějak doložit? Myslím důkazem.“

„Je právě tady.“ Poklepala si na kapsu bundy. „Za chvíli se k němu dostaneme. Nechtěl byste mi nejdřív přehrát rvačku v nakládacím prostoru na pravoboku? Promyslete si to.“

„Asi bych raději viděl ten důkaz.“

Věnovala mu přísný úsměv. „Srážíte mě, ostatní dostáváte dovnitř a jejich množství využíváte proti nim.“ Naznačila držení pistole. „Dostáváte se k Huangově žraločí pušce a použijete ji proti němu a Scotty mu, to je Osborne, ten kluk z Jesuslandu. Ještě ležím na zemi a slyším, jak oba padají, ale pak už jsem na nohou a vidím, jak se perete s Merrinem a celý to marsovský tanindo. Vážně si myslíte, že jsem neměla čas tam vlítnout a zbavit ho vás? No tak, Marsalisi, zapojte šedou hmotu. Měla jsem hromadu času a udržet Merrina naživu byla moje práce.“

Vlasová trhlinka neklidu. „Udržet Merrina naživu?“

„Jak jsem řekla.“

„Někdo vám zaplatil, abyste mu dělala stín?“

Povytáhla elegantní obočí. „Dělala stín? Ne, jen jsem ho měla dostat na palubu Kočky. Uklidit do Daskeen Azul, držet ho tam a starat se o něho až do dalších pokynů.“

Trhlinka se rozšiřovala a z neklidu se stával divoký zmatek.

„Říkáte… říkáte, že Merrin byl poslední čtyři měsíce na palubě Bulgakovovy kočky? Nikde jinde nebyl?“

„Jistě. Trvalo nám asi týden, než jsme ho tam od Warda dostali, ale pak? Jo. Už jen opatrování. Proč?“

Pevná stavba toho, co věděl, explodovala. Zhroutila se v sérii vnitřních detonací, výbuchy duněly a řvaly v řídkém marsovském vzduchu, změť balvanů a prachu klouzala dolů. Zahlédl novou tvář, která se odtamtud vynořovala.

Onbekendovu tvář.

Povědomost těch rysů, jistota, že je odněkud musí znát, nebo někoho velice podobného.

V hlavě slyšel hlas Rovayové. Ten Onbekend musel bejt pěkně namazanej.

To tedy byl. To se dalo poznat podle lesku vlasů, měl na nich pořádnou vrstvu. V žádném případě tam nemohl technikům nechat genetické stopy.

Jistě. Pak je zvláštní že to Merrin neudělal stejně. Místo toho po sobě všude nechával stopy, abysme ho mohli vysledovat.

Tyčilo se to nad ním jako nebe.

Viděla jsem záznamy, řekla Sevgi ten první den, kdy se setkali, které Merrina v jednom dni umisťují na bojiště vzdálená od sebe stovky kilometrů, výpovědi očitých svědků, že utrpěl zranění, která nepotvrzují žádné zdravotní záznamy, a pokud jsou ty historky pravdivé, některá z těch zranění nemohl ani přežít. Sevgi ve výslechové místnosti ve věznici. Vzpomněl si, jak tehdy voněla, a sevřelo se mu hrdlo. Její hlas pokračoval, nemohl ho dostat z hlavy. Dokonce i jeho nasazení v jižní Americe dost nesedí, než aby se údajům dalo stoprocentně věřit. Byl v Tádžikistánu, ale ne, tou dobou byl stále v Bolívii, byl na sólové akci, ne, vedl rotu Mužů zákona v Kuwait City.

Ten idiotický vzorec vražd. Mrtví v okolí Zátoky, pak Texas a dál, a pak zpátky do Pásu o několik měsíců později. To vracení nemá smysl, pokud…

Pokud…

„Onbekend,“ řekl sevřeným hlasem. „Znáte ho?“

„Slyšela jsem to jméno.“ V koutku úst jí pobaveně cuklo. „Ale to znamená…“

„Já vím, co to znamená. Vy pracujete s někým, kdo se tak jmenuje?“

„Ne. Pracovala jsem s chlapíkem, co se jmenoval Emil Boxera, a s Ulyssesem Wardem, než Merrin přestal ovládat svoji genetiku a oba je zabil. Pak jsem přiměla ke spolupráci Scottyho a vytáhla porůznu nějaké kontakty.“

„Jaké kontakty?“

„Prostě kontakty. Není důvod, abych vám je předávala. Jsou jen okrajové, nemají význam. Kontakty v Pásu na lidi, co mě najali.“

„Vymyslela jste si o mně pro Osbornea nějakou povídačku?“

„Tak trochu.“ Renová náhle vypadala dost unaveně. „Řekla jsem mu, že Merrin je, jak tomu říkáte, druhý příchod? Kristus se vrací a skrývá se, protože po něm jde černý muž a chce mu ublížit. Nějaké ty metafory smíchané s tím, co vím o ideologii Jesuslandu a o čem Osborne blábolil.“

Velice křesťanské, řekl, když uviděl Merrinovu fotku ve složce. Jako z kanálu Víra přes satelit.

Přikývl. „Vím, jak dobře tohle funguje.“

„No jo. Jesuslanďan. Vypadal jako celkem dobrej kluk, ale víte, co ta stará víra dokáže. Nebylo těžké nacpat mu to do hlavy. Polovina z těch lidí tráví svůj život tím, že čeká, že se objeví spasitel. Skočili by po možnosti doprovázet ho.“ Bezchybně pokrčila rameny. „K tomu byl do mě blázen a otřesený po ráně do hlavy, kterou u Warda schytal od Merrina. Chudák, nikdy neměl šanci.“

„Takže já jsem ten černý.“

Protáhla obličej. „Jo, vy jste se prostě objevil, a až moc dobře jste se na tu roli hodil.“

„To mi povídejte.“ Znovu zapátral ve vzpomínkách a vybavil si souboj v nočním nákupním centru. „Takže vy jste ho na mě neposlala?“

„Ne. To celé byl jeho nápad,“ odpověděla Renová trpce. „Vymyslel si to sám a já jsem ho nedokázala zastavit. Nebýt toho, mohli jsme se v tichosti dostat z Kočky, zatímco by lidi z RimSecu dupali po palubách a hledali nás.“

„Netušíte, proč jste měla dělat Merrinovi bodyguarda?“

„Ne. Dělám na smlouvu. Bylo mi řečeno, že nouzově přistane na vodě a Ward ho vyzvedne. Mým úkolem bylo udržet ho na několik měsíců v bezpečí, než ho budou potřebovat. Merrin měl zůstat u Warda, ale vypadá to, že po tom, co se mu přihodilo na Horkanově chloubě, měl trochu problémy s důvěrou.“

„Jo. To se dá pochopit. A jak se vám ho podařilo přemluvit?“

„Nejdřív?“ Usmála se. „Pomocí ninjutsu.“

„A potom?“

Stále se usmívala. „Jak myslíte?“

„Vážně? Osborne a Merrin? Jak jste to zvládla?“

Znovu elegantní pozdvižení ramenou pod šedou tkaninou. „Protože jsem byla Kristovou pomocnicí, mohla jsem ve Scottyho očích dělat cokoli. Nebo si to aspoň namlouval, dokud to šlo, protože nechtěl přijít o to ostatní. Možná právě tohle všechno pokazilo, když jste se objevil. Kdo ví?“

„A Merrin?“

„No, myslím, že Merrin se nikdy úplně nevzpamatoval z toho, co prožil na Horkanově chloubě. Když dorazil, byla jsem připravená na všechnu tu třináctkovskou aroganci.“ Zavrtěla hlavou. „Nebyla po ní ani známka. Nemyslím, že by byl zlomený, ale nejsem si jistá, jestli vždycky chápal, co se děje. Vtloukla jsem mu do hlavy, že jestli bude dělat vlny, prozradí se. Myslím, že byl dost chytrý na to, aby tohle pochopil. Měl tajný výcvik, že jo?“

„Jo. A taky zkušenosti z bojů.“

„Aha. To se nezapomíná, řekla bych.“

Carl si znovu vybavil jejich souboj. Zpomalené tanindo, ochablost, nepřesná koordinace pohybů, téměř žádná síla. Jako by byl Merrin stále na Marsu a žil v nižší přitažlivosti. Jako by mu to nikdy nedošlo.

„A vy máte nějaké zkušenosti z bojů, Renová?“

„Ani ne.“

„Ani ne, hm?“ Carl pohlédl přes hladinu zátoky k Marinu. I poslední paprsky už téměř zmizely. „Kdo sakra jste, Renová?“

„To teď není důležité.“

„Myslím, že je.“

Několik vteřin ho pozorovala v houstnoucím šeru. Mávla rukou. „Jsem prostě někdo, koho najali.“

„Prostě někdo. Dobře. S tak dobrou technikou ninjutsu, že porazíte bývalého Muže zákona. Zkuste to znovu. Kdo jste?“

„Koukněte, je to jednoduché. Zapomeňte na to, co jsem se naučila při cestách po Pacifickém pásu. Najali mě tady, v Kalifornii, abych se o ně koho postarala, protože to je moje práce. Svoji práci jsem udělala, uklidila binec, když to Merrin nezvládl, a schovala ho. A pak, když zase začalo být moc horko, můj klient se na mě vykašlal. A já se teď chci pomstít.“

„Myslel jsem, že chcete pomoct.“

„To chci. Pomstím se tím, že vám vydám lidi, co se na mě vykašlali.“

„To nestačí.“

„Je mi líto, ale bude muset.“

„Tak to běžte svoji nenávist nabídnout někomu jinému.“

Otočil se k ní zády a opřel se o zídku. Díval se na světla za vodou a snažil se nemyslet na Istanbul. Nešlo to. Obě města měla něco společného. Obě byla obtěžkána stejným zasněným pobřežím, kopci a zavěšenými oblouky, stejným, sluncem prozářeným mlžným oparem a ruchem dne, stejnými odlesky vodní hladiny za večera, kdy trajekty křižují šerem a auta vytvářejí šňůry rudého a nazlátlého světla na mostech a tepnách města ozářených pouličními lampami. To, co bylo ve vzduchu tam, bylo i tady, a on cítil, jak mu to svírá hrdlo.

Uslyšel zvuk jejích bot na evercretu. Blížila se. Díval se do třpytivých světel.

„Dnes večer jste trochu neopatrný, ne?“ Opřela se rukama o hřeben zídky a napodobila jeho postoj asi metr vlevo od něho.

Pokrčil rameny, ale nepodíval se na ni. „Chcete mi dát nějaké informace, není důvod, abyste mě sejmula. Kdybyste to chtěla udělat, udělala byste to už dávno.“

„Dobrá analýza. Přesto stále riskujete.“

„Zrovna teď mi nevadí trochu riskovat.“

„Jo, ale jste pořádně vybírávej, pokud jde o to, od koho získáte informace. Můžete mi říct, proč?“ Střelil po ní pohledem.

„Proč? Třeba proto, že vám nevěřím víc než jesuslandskýmu knězi, co ho nachytali se sboristou. Nabízíte mi něco, co se tváří jako poloviční řešení, Renová. Ale moc to nesedí s tím, co už vím. Spíš to vypadá, že mě chcete zmást. Chcete, abych věřil, že opravdu shodíte svýho šéfa? Řekněte mi, kdo jste.“

Ticho. Město oddechovalo a na hladině se mihotaly odlesky světel.

„Jsem jako vy,“ odpověděla konečně.

„Jste varianta?“

Zamžourala na hranu natažené ruky. „Přesně tak. Produkt ilegální laboratoře Harbin. To nejlepší z nejlepšího.“

„Takže nějaká odrůda bonobo?“

„Nejsem sakra nějaká odrůda bonobo.“ Hlas jí ztěžkl několika gramy nefalšovaného vzteku. „Šukala jsem s Merrinem a Scottym kvůli zdaru akce. Ne proto, že bych se nedokázala udržet.“

„No jo, a tohle víte?“ Mluvil líně, nebyl si úplně jistý, proč na ni tlačí, byl to jen nějaký impuls přiživit její vztek a vyvést Renovou z rovnováhy. „Víte, co dělají skutečné samice afrických bonobo, trpasličích šimpanzů? Většinu času dělají právě tohle. Šukají samce, aby je udržely v klidu, aby nevyváděli. Ze sociálního úhlu pohledu se tomu dá říkat činnost ke zdaru akce.“

Odstrčila se od zídky a otočila se k němu. „Jsem sakra třináctka, Marsalisi. Třináctka jako vy. Chápete?“

„Blbost. Nikdy neudělali ženskou třináctku.“

„Dobře. Jestli vám to pomůže, klidně si to namlouvejte.“ Stála metr od něho a on viděl, s jakým úsilím potlačuje vztek, zklidňuje držení těla a nakonec se vzteku zbavuje. Zachvěl se, protože tohle znal. Znovu se opřela a pokračovala chladným, konverzačním tónem.

„Nikdy vás, Marsalisi, nenapadlo, proč projekt Muž zákona skončil tak teatrálně? Nenapadlo vás, že nacpat geneticky posílené mužské sklony k násilí do geneticky posíleného mužského těla je trochu přetěžováním osla?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, takhle mi to nepřipadalo. Byl jsem u toho, když Muž zákona vybouchnul. Tam šlo o to, že třináctky nerady dělají, co se jim řekne. Jakmile pomine tlak, přestanou to dělat. Ze třináctek neuděláte dobré vojáky. Jednoduché.“

„Jasně, jak jsem řekla. Přetížení osla.“

„Nebo nepochopení pojmu voják.“ Zamyšleně pozoroval siluety kopců Marinu a proud rudých teček mířících na most a dalších, které mířily z mostu mezi ztemnělá úbočí. „Když už jsme u těch vojáků, Harbin vás dal dohromady, vybavil vás geny a ninjutsu. Předpokládám, že to znamená, že patříte pod Druhé oddělení.“

Zdálo se mu, že se lehce zachvěla. „Už ne.“

„Chcete mi to vysvětlit?“

„Hele, ptal jste se, kdo jsem. Nikdo tu nechtěl vyčerpávající životopis.“

Uvědomil si, že se usmívá. „Jen mi ho načrtněte. Hrubý obrysy, abyste mě přesvědčila. Nerad bych byl nástrojem čínských tajných služeb.“

„Začínáte mě srát, Marsalisi. Řekla jsme vám, že už to nedělám.“

„Jo, ale já už jsem takovej nedůvěřivej parchant. Chcete po mně, abych zabil vašeho šéfa? Probuďte moji zvědavost.“

Slyšel, jak vydechla skrz zatnuté zuby.

„V devadesátém šestém jsem v utajení pracovala na rozbití obchodu Triád s bílým masem v Hong Kongu. Když jsme na ně konečně udeřili, byl z toho masakr. Druhé oddělení se nikdy moc nestaralo o nevinné oběti.“

„Jo, slyšel jsem o tom.“

„Jo, takže jsem využila té krve a řevu okolo a tiše jsem zmizela. Vytratila jsem se z křížové palby. Využila jsem své kontakty, jela do Kuala Lumpur, a pak jsem zamířila na jih.“ Do hlasu se jí vloudila podivná únava. „Nějakou dobu jsem byla poldou v Jakartě, když tamní gangy válčily s jakuzou, a znali mě po celé Indonésii. Pak jsem znovu vyrazila na jih. Sydney, pak Auckland. Korporátní klienti. Nakonec státy Pásu, protože tam jsou opravdový prachy. A teď jsem tady. Uspokojilo to vaši zvědavost?“

Přikývl a znovu ho překvapilo, že pocítil krátké píchnutí kolegiality. „Jo, jako životopis by to stačilo. Přesto ale mám ještě jednu otázku, obecnou záležitost, kterou mi můžete objasnit.“

Unavené vzdychnutí. „A to?“

„Proč se se mnou obtěžujete? Jste smrtonosná a taky máte konexe. Jste krok před RimSecem a zdá se, že vám to nedělá potíže. Proč nejdete a nesejmete toho parchanta sama? Že byste nevěděla, kde je?“

Chvíli mlčela.

„Je to jednoduchá otázka, Renová.“

„Myslím, že už jsem řekla dost. Nakonec jste v žoldu UNGLA. Když mě sejmete, máte zas z čeho žít.“

„Vím, kdo jste,“ odpověděl příkře, „a vidíte, že bych vytahoval Haaga?“

Na dvou posledních slovech se mu hlas trochu zachvěl. Naklonila hlavu na stranu, jako by to zachvění zachytila. Znovu pozorovala hranu své ruky.

„Postavil jste si kariéru na tom, že zrazujete svůj druh. Není důvod, proč byste s tím přestával, nebo ano?“

„Něco vám řeknu, Renová. Nejsem si ani jistý, jestli mám ještě vůbec licenci.“ Hlavou mu prolétla vzpomínka na diPalmu a úzkoprsou povýšenost Agentury. „A pokud jo, tak první věc, kterou udělám, bude, že ji vrátím.“

„Změna postoje, co?“ Neznělo to úplně jako posměšek. „Něco takového. A teď mi odpovězte. Proč já?“

Znovu ticho. Poprvé si uvědomil, jak je chladno. Pohledem znovu sklouzl ke kopcům Marinu a šňůře aut mířících na sever. Jako by tam na něho něco čekalo. Renová zřejmě horečně přemýšlela.

„Mám k tomu dva důvody,“ řekla nakonec. „Za prvé mě zřejmě očekává. U vás nemá důvod.“

„Kdybych byl na vašem místě, tohle riziko by nestačilo, abych místo sebe poslal někoho jiného.“

„Já vím. Ale vy jste mužská třináctka. V tomhle jsem mazanější. Mně stačí vědět, že je hotovo. Nemusím být u toho a čuchat krev.“

„Možná jsem mazanější, než si myslíte, a prostě to neudělám.“

Viděl, že se usmívá. „No dobře, uvidíme.“

„Říkala jste dva důvody.“

„Správně.“ Teď se ona zadívala přes vodu. „Vypadá to, že jsem těhotná.“

Jako by je ticho náhle zavalilo jako temná mlha přicházející ze zátoky. Už tak vzdálené zvuky města utichly na hranici slyšitelnosti. Carl položil dlaně na kameny zídky a pozoroval jejich obrysy rozmazané šerem.

„Gratuluju.“

„Jo, díky.“

„Je to Merrinovo? Nebo toho kluka s mačetou?“

„Nevím a je mi to celkem jedno. A bude to jedno i vašim přátelům v Agentuře. Stačí, že matkou je certifikovaná třináctka, kterou nezajímá, kdo je otcem. Pošlou na mě všechno, co mají. Musím zmizet, Marsalisi. Vystřelit někam, kde je bezpečno.“

„Jasně.“ Založil si ruce na prsou, aby mu nebyla taková zima, a otočil se tváří k ní. „Na druhé straně máte nad Agenturou jednu významnou výhodu.“

„Jakou?“

„Ani nevědí, že existujete.“

Někde v hlavě se mu ozval hlas Sevgi Ertekinové. Tati, je to dobrý muž. Je čistý.

Carmen Renová se mu podívala do očí. „To máte pravdu. V tuhle chvíli nevědí, že existuju.“

Carl se znovu zadíval přes zátoku. Hrdlo se mu svíralo. Sevgi, Nevant, všichni ostatní. Zdálo se mu, že celý jeho život přetéká žalem.

„Ode mě se to nedozvědí.“

Čtyřicet devět

Bylo zvláštní procházet budovou nadace Human Cost v reálu. Vzpomínky z v-formátu kolidovaly se skutečnou architekturou vstupního prostoru a chodeb, které do něho ústily. Neseděla tu žádná Sharleen, nebyli tu žádní návštěvníci a modrá barva na stěnách byla studenější a světlejší, než si ji pamatoval. Obraz, který tu měl být, nahradily umatlané a ošuntělé reprodukce a křiklavé plakáty Earth First. Když je Jeff přišel uvítat, vypadal podobně ošuntěle.

„Osobně?“ řekl a krátce objal Nortona kolem ramen. „Milé překvapení.“

Norton objetí opětoval. „Ale obávám se, že to bude čistě pracovní záležitost. Zase jsme si přišli pro tvůj profesionální názor. Tohle je Carl Marsalis. Marsalisi, můj bratr Jeff.“

Bez mrknutí oka si s třináctkou potřásl rukou. „Jistě. Měl jsem vás poznat z fotek ve zprávách. Půjdeme ke mně?“

Vydali se jinou chodbou, než kterou si Norton pamatoval z virtuální budovy, a samozřejmě nemizela tak, jako ta ve v-formátu. Míjeli dveře s lacinými plastovými cedulkami, které napovídaly, co je běžnou pracovní náplní nadace: trauma, poradenství, spolupráce s pobřežní hlídkou, řešení obtěžování, dotace… Otevřenými dveřmi jedné kanceláře Norton zahlédl silnou Asiatku, která se ospale dívala před sebe a usrkávala kávu z polystyrénového hrnku s křiklavým nápisem Vzhůru, vzhůru, vzhůru. Když je uviděla, zdvihla ruku, ale neřekla nic. Jinak tu nebyl nikdo.

„Nějak klid, po ránu,“ poznamenal Marsalis.

Jeff se ohlédl. „Jo, je ještě trochu brzy. Právě jsme zvládli dost výraznou dotační krizi, tak jsem všechny poslal domů, aby to oslavili a přišli později. Tudy.“

Zavedl je do dveří s jednoduchým označením ředitelství, a pečlivě za nimi zavřel dveře. I tady to vypadalo jinak než ve virtuálu, interiér byl v sytějších odstínech červené a šedé, pohovka byla stejná, ale otočená do místnosti, a mezi ní a oknem byl prostor, kterým se dalo projít. Před pohovkou stál nízký kávový stolek. Ozdobné předměty změnily místa. Na stole už nestála fotografie Megan, nahradila ji menší fotka dětí. Jeff ukázal k pohovce.

„Usaďte se. Jak vycházíte s KOLINem, pane Marsalisi?“

Ten pokrčil rameny. „Vytáhli mě z vězení v Jesuslandu.“

„No jo, to vypadá jako slušná počáteční nabídka.“ Jeff přistoupil k pohovce a sedl si čelem k nim. Nasadil unavený úsměv. „Tak co pro vás můžu udělat, chlapi?“

Norton se neklidně zavrtěl. „Co všechno víš o černých laboratořích Harbin, Jeffe?“

Zdvižené obočí. Jeho bratr dlouze vydechl.

„No, moc toho není. Drží se to pořádně pod pokličkou. Hodně daleko na severu, daleko od moře. Taky vysoké zabezpečení. Podle toho, co jsme si poskládali, vycházejí odtamtud špičkové produkty.“

„Setkal jste se někdy s variantou z laboratoří Harbin?“ zeptal se Marsalis. „Prošel vaší nadací někdo?“

„Ne, kristepane.“ Jeff se opřel a podepřel si bradu dlaní. Zdálo se, že o tom přemýšlí. „No určitě ne, co fungujeme v téhle formě. Tedy než nás začal dotovat stát, ještě přede mnou, je to možné. Musel bych se podívat do záznamů. Ale pochybuji. Většina uprchlíků, které dostáváme, jsou nepovedené varianty z experimentálních táborů. Ne, že by je nechávali jen tak odcházet, ale je jim celkem jedno, co s nimi bude, takže celkem snadno proklouznou, ukradnou rybářský člun, nebo se někam schovají jako černí pasažéři. Kdokoli z Harbinu by měl obrovskou cenu, a patrně by byl i velice loajální. Pochybuji, že by se jim chtělo utíkat, i kdyby se o ně ochranka moc nestarala.“

„Včera večer jsem jednoho potkal,“ řekl Marsalis.

Jeff zamrkal. „Variantu z Harbinu? Kde?“

„Tady. Ve městě.“

„Tady? Ježíši.“ Jeff se podíval na Nortona. „Tys ho taky viděl?“ Norton zavrtěl hlavou.

„Tedy,“ Jeff rozpřáhl ruce. „Tohle je opravdu vážná věc, Tome. Jestli je tu někdo z Harbinu, bude zřejmě pracovat pro Druhé oddělení.“

„Ne,“ prohlásil Marsalis, vstal a přistoupil k oknu. „Měl jsem s ní dost dlouhý rozhovor. Z Druhého oddělení vypadla už před časem.“

Jeff se zamračil. „No jo, ale pro koho dělá teď?“

„Pracuje pro vás, Jeffe,“ řekl černoch.

Slova zůstala viset v místnosti jako mrtvola na konci provazu. Norton pozoroval oči svého bratra a viděl v nich všechno, co potřeboval. Jeff ucukl pohledem, otočil se a zadíval se na Marsalise. Ten se pořád díval z okna. Jeff viděl jen široká, nehybná záda, kabát s nápisem S (t) igma. Otočil se zpět na svého bratra.

„Tome?“

Norton sáhl do kapsy a vyndal telefon. Podíval se bratrovi do tváře a stiskl přehrávání.

„Guava Diamond?“

„Ještě jsme tady.“

„Nemůžeme vám pomoct. Opakuji, nemůžeme vám pomoct. Návrhu…“

„Cože? Ty bonobo vobšoustníku, radši mi řekni, že jsem se přeslechla!“

„Máme problémy s ovládáním. Nemůžeme jednat, je mi líto, Guava Diamond. Je to na vás.“

„Jestli se z toho dostaneme, tak budeš litovat!“

„Opakuji, Guava Diamond. Nemůžeme jednat. Navrhujeme provést okamžitě Ještěrku a opustit Bulgakovovu kočku, dokud to jde. Možná ještě máte čas.“

„Pauza.“

„Chcípneš, Claw Control.“ Statický šum.

Všichni ještě chvíli poslouchali bílý šum prázdna, jako by to bylo poslední vysílání letadla, které se řítí do oceánu. Norton telefon vypnul.

„To jsi ty, Jeffe,“ pronesl tiše. „Řekni, že ne.“

„Tome, přece víš, jak snadno se dá napodobit hlas…“

Zarazil se, když na jeho ramena zezadu těžce dosedly černochovy ruce. Marsalis se nad něho naklonil.

„Stačí.“

Jeff zíral na Nortona. „Tome? Tome, jsem sakra tvůj bratr, proboha.“ Norton přikývl. „Jo. Radši bys nám měl říct všechno, co víš.“

„Tome, přece vážně…“

„Sevgi je mrtvá!!“ Najednou ječel, třásl se a rudl, jak ho zaplavovaly vzpomínky z nemocnice. „Je mrtvá, Jeffe, protožes to přede mnou skrýval. Je mrtvá!“

Marsalisovy ruce zůstaly, kde byly. Norton měl vyceněné zuby a snažil se ovládnout třas. Pevně stiskl čelisti a ztěžka oddechoval.

„Bonobo vobšoustník,“ vypravil ze sebe. „Dobře tě oslovila, Jeffe. Zná tě.“

„Tome, ty tomu nerozumíš.“

„Ne, zatím tomu nerozumíme,“ poznamenal Marsalis. Zdvihl jednu ruku a povzbudivě poplácal Jeffa po rameni. „Ale vy nám to vysvětlíte.“

„Já,“ Jeff zavrtěl hlavou. „Nechápete to, nemůžu.“

Marsalis zvedl hlavu a podíval se na Nortona. Nortonovi se sevřel žaludek, ale zároveň pocítil něco jako úlevu a přikývl.

Černoch chytil Jeffa jednou rukou za hrdlo a přitlačil ho do pohovky. Prsty mu zatínal do masa. Druhou rukou sevřel Jeffa kolem hrudníku a znehybnil mu jednu paži. Jeff vydal poděšený, přiškrcený zvuk, zmítal sebou a volnou rukou se snažil uvolnit si krk. Marsalis popadl máchající ruku v zápěstí a strhl ji stranou. Jeff se vzpíral, prohýbal, ale nedokázal se vymanit.

„Jediný, kdo tu nerozumí, jste vy,“ řekl Marsalis ledově. Norton si uvědomil, že používá stejný hlas, kterým v kečuánštině mluvil s Gutierrezem. „Někdo za Sevgi Ertekinovou vykrvácí. Někdo zemře. Právě teď máme vás. Pokud nám nedáte někoho jiného, budete to vy. Jestli se mi pokusíte něco zatajit, RimSec vás najde v zátoce. Budete mít zpřerážené všechny kosti a vydloubnuté oči.“

Norton to sledoval, nutil se, aby se neodvrátil. Modrající Jeff na něho divoce poulil oči. Ale Norton neměl v hlavě nic než Sevginu smrt, a to mu nedovolilo vstát, ani odvrátit hlavu.

„Tys ji zabil, Jeffe,“ řekl tiše a klidně. Někde uvnitř se ale rozechvíval podtón šílenství. „Někdo musí zaplatit.“

„To Onbekend!“

Bylo to jen sotva slyšitelné, přiškrcené zachroptění. Marsalis rozuměl, ale Norton zatím nedokázal dát chrčivým slabikám význam. Carl uvolnil Jeffův krk a hrudník, zdvihl mu ruku, kterou svíral v zápěstí, a zkroutil. Jeff si musel lehnout. Nahnul se nad něho, opřel se mu sevřenou pěstí o spánek a vtlačil mu hlavu do pohovky. Jeff kašlal, sípal a lapal po dechu. Oči se mu zalily slzami.

„Co, Onbekend?“ zeptal se Norton.

Šílený podtón z jeho hlasu nezmizel. Pocit, že se musí zbláznit, ho obkličoval a svíral jako pouliční gang. Uvnitř děsivého víru toho všeho přemítal, jestli se takhle cítí třináctka, jestli s tímhle musí žít tak jako Marsalis, jako musel Merrin. Přemítal, jak asi musí být snadné dát zuřivosti průchod, a jestli je vůbec možné ji znovu zkrotit.

Jeff chraplavě lapal po dechu.

„Co, Onbekend?“

„Dobře, řeknu to, řeknu to, sakra.“ Hlas se mu zlomil a přestal se vzpouzet. Ležel na pohovce, lapal po vzduchu a jeho slzy se vpíjely do potahu. „Jen mě nechte sednout. Prosím.“

Marsalis znovu krátce pohlédl na Nortona. Norton přikývl. Můj bratr není třináctka ani rváč, řekl předchozího večera Marsalisovi. Není tak psychicky odolný, nevydrží. Nechte mě to řídit, a dostaneme z něho všechno, co potřebujeme.

Marsalis Jeffa posadil. Sám přešel ke stolu a zkřížil ruce na prsou. „Tak posloucháme.“

Jeff sklouzl pohledem z černocha na svého bratra. Norton pohled opětoval. „Tome…“

„Slyšel jsi ho, Jeffe. Posloucháme.“

Jeff Norton se zdánlivě zhroutil sám do sebe. Třásl se. Marsalis s Nortonem si vyměnili pohledy. Norton pohnul rukou v klíně. Počkejte. Jeff si promnul obličej a prohrábl si vlasy. Popotáhl a protřel si oči. Jen breč, Jeffe, pomyslel si s takovou náruživostí, až ho to překvapilo. Breč, jako jsme brečeli my všichni. Jako Sevgi, já, Marsalis a Megan a Nuying, breč za všechny, které znám, a kdo víza koho ještě. Chtěls hrát alfa samce, starší bratře? Tak vítej na palubě.

Jeff svěsil paže. Na tváři se mu usadil mdlý úsměv. Zase se ze sebe snažil dělat malou rybu.

„Hele, Tome, ty netušíš, kam až to sahá. Onbekend není jen tak nějaká třináctka…“

„Jo, je to Merrinovo dvojče,“ poznamenal Marsalis. „To už víme. Vy s Carmen Renovou jste drželi Merrina v bezpečí, zatímco Onbekend nechával genetický stopy na místech činu po celém Jesuslandu a Pásu. Ve správném čase by Merrin příhodně zemřel a všechno by se svezlo s ním. Otázka je, proč? Co to bylo za lidi?“

Jeff zavřel oči. Vzdychl. „Mohl bych dostat napít? Prosím.“

„Ne, sakra, žádný pití,“ odmítl Marsalis. „Právě řešíme vaše přežití. Tak se radši pomodlete a pokračujte.“

Jeff pohlédl na svého bratra a nasadil unavený výraz. Norton pochopil – potřebuje nějakou berličku. Prosba malé ryby.

„Tak jo. Dostaneš něco k pití,“ řekl Norton přívětivě. Setkal se s černochovým nevěřícím pohledem a znovu udělal to drobné gesto rukou. „Kde to máš?“

„Tamhle ve skříňce. Je tam flaška Martella a sklenice. Poslužte si.“ Pak pohlédl na Marsalise. „Na třináctku vás drží pěkně zkrátka, co?“

Marsalis se na něho zadíval ze své výšky. Na čele se mu objevily drobné vrásky. „Klidně ti dám, co chceš.“

„Dáte, co chci?“

Norton se ohlédl od otevřeného baru právě včas, aby viděl, jak černoch švihl od pasu sevřenou pěstí. Krátký, tvrdý úder přímo na Jeffův nos. Uslyšel prasknutí nosní přepážky. Ruce mu znovu vylétly k obličeji. Mez prsty se vyřinula krev.

„Říkal si o to,“ řekl Marsalis nevzrušeně.

Norton si na stole všiml balíčku kapesníků. Vzal jej a spolu s lahví koňaku a jednou sklenicí odnesl k pohovce. Postavil všechno na kávový stolek, vytáhl jeden kapesník a podal ho bratrovi.

„Neblbni, Jeffe,“ řekl mu tiše. „Moc rád by tě viděl mrtvýho a já k tomu taky nemám daleko. Na, utři se.“

Jeff od něho vzal kapesník a ještě si z balíčku vytáhl několik dalších. Zatímco zastavoval krvácení, Norton nalil koňak do sklenice. Přisunul ji po stole k němu.

„Tady máš pití. A teď to naprav.“

„Scorpion Response,“ řekl jim.

Carl přikývl. „Claw Control. Dobře. Pořád používáš stejné volací znaky, ty zmetku. Cos dělal, Jeffe? Poskoka? Na beton jsi nebyl v čele něčeho tak odpornýho jako Scorpion.“

„Slyšel jsi o nich?“ zeptal se ho Norton.

„Jo, tak co se proslýchalo. Komando přízraků na bojištích Pacifického pásu, zřejmě jedna z posledních tajných iniciativ před rozdělením.“ Carl se zkoumavě zadíval na Jeffa Nortona pod sebou. „Tak spusť, Jeffe. Cos dělal ty?“

„Logistiku,“ odpověděl ředitel Human Cost nevrle. „Byl jsem koordinátorem operací.“

„Dobře.“

„Kdy to sakra začalo?“ Norton nevěřícně zíral na svého bratra. „Tady jsi až od devadesátého čtvrtého. Byl jsi v New Yorku.“

Jeff Norton unaveně zavrtěl hlavou. „Byl jsem v tom od začátku, Tome. Sem, tam, z Unie do Pásu, z Pásu do jihovýchodní Asie. Měli jsme kanceláře všude. Byl jsem doma sotva jeden víkend z pěti.“

Hodil krví nasáklé kapesníky na stolek a zašklebil se. „Sotva jsi mohl něco tušit. Vídali jsme se s bídou jednou měsíčně, ne?“

„Měl jsem moc práce,“ odpověděl Norton bezmyšlenkovitě.

„Podle toho, co vím, mělo rozdělení znamenat konec Scorpion Response,“ ozval se Carl. „Mělo se to v tichosti zlikvidovat, stejně jako další špína, o které americká veřejnost nemusela moc vědět. Ale to byly sedmdesátý léta, hezkejch pár let předtím, než vás zaměstnali, Jeffe. Co se stalo? Šli na volnou nohu?“

Jeff na něho překvapeně pohlédl. „To jste slyšel?“

„Ne. Ale nebylo by to poprvé, co banda vycvičenejch záškodníků nesnesla pomyšlení na předčasnej důchod, a nabídla svoje služby za peníze. Takhle to bylo?“

„Scorpion Response nešli do důchodu.“ Jeff stále mluvil tím nevrlým tónem. Další krvavé kapesníky letěly na stolek. Carl ho netrpělivě sledoval.

„Kdo si je nechal?“

Norton už měl odpověď. „Státy pásu. Určitě. Právě se osamostatnily a pacifický prostor byl jejich budoucnost. Hodilo se jim všechno, co jim dalo nějakou výhodu nebo je posílilo. Jasně.“

„Správně, bratříčku.“ Jeff na okamžik uvolnil kapesníky stisknutý nos, aby si mohl loknout koňaku. „Už se ti začíná rýsovat celkovej obraz?“

„Toni Montesová,“ řekl Carl. „Jasper Whitlock, Ulysses Ward, Eddie Tanaka a ostatní. Všichni byli členové Scorpion?“

„Jo. Sice ne s těmihle jmény, ale byli.“

„A Onbekend.“

„Jo.“ Hlas Jeffa Nortona zastřel nějaký stín. Carla napadlo, že to asi bude strach. „On taky. Občas. Přicházel, odcházel. Podle toho.“

„Ale Merrin ne?“

Ředitel Human Cost popotáhl. „Onbekend pro nás byl Merrin. O tom druhém jsme nevěděli, nikdo nevěděl, že jsou dva.“ Podíval se do sklenice. „Až do teď.“

Carl přešel kanceláří k barové skříňce a zadíval se na seřazené lahve a sklenice. Znovu se mu vybavila taverna v Bayview, jak se Sevgi popíjejí whisky ukradenou z baru a ve vzduchu je stále cítit střelný prach. Projel jím vztek a chtělo se mu všechno ve skříňce rozmlátit, chytit rozbitou láhev za hrdlo, vrátit se s ní k Nortonovi a…

„S-džinové nenašli mezi obětmi žádnou spojitost,“ řekl bezvýrazně. „To znamená, že jste museli použít nesmírně výkonnou kapacitu s-džinů Pásu, abyste tyhle lidi dokonale ukryli v jejich nových životech. V tuhle chvíli vidím jedinej důvod, proč by se s tím měl někdo obtěžovat.“

„Rozpustili vás,“ řekl Tom Norton a do jeho hlasu se vloudil údiv. „Konec operace a zmizet.“

Carl se otočil zpátky k pohovce. Ruce měl prázdné.

„Kdy, Jeffe? Kdy a proč?“

Jeff Norton pohlédl na svého bratra. „Myslel jsem, že si to umíš dát dohromady sám, Tome.“

Úředník KOLINu přikývl. „Práci tady v Human Cost jsi dostal v devadesátém čtvrtém. Taky tě ukryli. Takže to muselo být někdy v té době.“

Jeff odložil chuchvalec krvavých kapesníků a natáhl se po dalších.

Kolem rtů mu pohrával nepatrný úsměv. Než ji stihl vysušit, stekl mu do úsměvu pramínek krve.

„Vlastně ještě o něco dřív,“ řekl. „Jak se tyhle věci rozeběhnou, mají docela velkou setrvačnost a zastavit je chvíli trvá. Řekněme, že rozhodnutí padlo ve dvaadevadesátém, ukončení akcí by mohlo vyjít na začátek třiadevadesátého. A do příštího roku bychom všichni zmizeli.“

Carl přistoupil blíž. „Ptal jsem se tě, proč.“

Ředitel Human Cost ho pozoroval a opatrně si otíral nos. Vypadalo to, že se stále usmívá. „Neuhodnete?“

„Jacobsen.“

To jméno mu sklouzlo ze rtů a skanulo do místnosti jako zaříkadlo. Období mezi devadesátým prvním a devadesátým čtvrtým rokem mu hlavou prolétlo jako sled zpravodajských sestřihů. Nepokoje, davy v pohybu, řady ozbrojených policistů, hořící auta. Výzvy svatých mužů a žvásty politiků. Prohlášení UNGLA, projevy, a za tím vším tichá postava plešatícího švédského komisaře, který předčítá ze své zprávy uměřeným hlasem kariérního diplomata jako člověk, který chce roztáhnout deštník proti hurikánu. Slova se rozutekla, jejich obsah byl špatně vyložen, byla citována a komolena, vytržena z kontextu, používána a zneužívána jako politický kapitál. Nepříjemný, plíživý pocit, že to nakonec má něco společného s ním, s Carlem Marsalisem, nejlepším z Orlovce; myšlenka, že nějaký idiotský názor, který se rozšíří mezi pasoucím se dobytkem, nakonec zasáhne jeho život. Jacobsen.

Ano, nakonec ho zasáhl.

Z utajených hrdinů parádní monstra za méně než tři roky. Mlhavá prohlášení a ještě mlhavější šance; oblasti, nebo dlouhý spánek a nekonečné plochy Marsu, zblblý dav je strká od jednoho ke druhému jako odsouzence, který si může vybrat mezi dvěma šibenicemi.

A kryobox, chladný a stísněný, pomalu se naplňoval gelem a sedativa ho obírala o paniku stejně, jako když mu při demobilizaci odebírali bojovou výstroj. Dlouhý spánek na něho padal jako stín tisícipatrové budovy zastiňující slunce.

Jacobsen.

Jeff Norton se znovu natáhl po sklenici. „Správně, Jacobsen. V devadesátém druhém jsme nevěděli, jak budou úmluvy nakonec vypadat, všechno bylo tehdy jen v návrhu. Ale varování bylo až moc jasné. Na to nemusel být člověk génius, aby viděl, který směrem se to posere.“

Tom Norton zavrtěl hlavou. „Ale. Co to s tím má společného? Dobře, měli jste Onbekenda. Ale ti všichni ostatní – Montesová, Tanaka… To nebyly varianty, byli to normální lidé. Ty jsi normální člověk. Tady Jacobsen neměl co dělat.“

Carl stál nad ředitelem Human Cost a zhruba věděl, co přijde.

„Ale měl,“ řekl klidně. „Kvůli tomu, co dělali. Mám pravdu, Jeffe? Nešlo o personál. Šlo o to, co Scorpion Response dělal. Co to bylo, Jeffe? A neříkej mi zase, ať hádám, protože jinak budeš litovat.“

Jeff Norton pokrčil rameny a dopil zbytek koňaku.

„Šlechtění.“

Jeho bratr překvapeně zamrkal. „Šlechtění čeho?“

„Oh, sakra, Tome, čeho asi?“ Jeff máchl rukou a málem převrhl láhev. Koňak mu už zřejmě stoupal do hlavy. „Zatracenejch variant. Jako je tady tvůj kamarád, jako Nuying. Jako všechno, k čemu jsme se tam dostali.“

„Tam?“ zeptal se Carl z hlubin nezměrného klidu. „Mluvíš o pevninské Číně?“

„Jo.“ Jeff si držel kapesníky u nosu, jednou rukou vykvedlal zátku a nalil si dalšího plného panáka. „Scorpion Response prováděla tajné operace v jihovýchodní Asii a Číně už od poloviny minulýho století. Bylo to jejich hřiště, klouzali tam a ven jako namaštěnej vocas. Nový příkaz znamenal jít tam a sebrat veškerý slibný materiál. Výzkum variant před Jacobsenem stále vypadal jako cesta, kterou se dá pokračovat. Číňani v tom pořád jeli na plný pecky, jim se do toho nepletly lidský práva. Začínali mít náskok. Chtěli jsme je dohnat.“

Carl si všiml, že se Tom Norton rozhlíží po kanceláři jako ve snách. V jeho tváři se mísila nevíra a zároveň jistota poznání.

„Human Cost. Slibný materiál. Mluvíš o lidech? Ježíši Kriste, Jeffe, to mluvíš o lidech?“

Jeho bratr pokrčil rameny a napil se. „Jasně. Lidi, živá tkáňová kultura, zmrazený embrya, laboratorní záznamy, co chceš. V malém měřítku jsme dělali do všeho. Byli jsme obrovská firma, Tome. Měli jsme ohromnou podporu, spoustu zdrojů.“

„To není možné.“ Norton mávl oběma rukama, jako by chtěl od sebe něco odehnat. „Říkáš, že Human Cost byla… že jsi řídil Human Cost jako nějaký pirátský, testovací genetický program?“

„No, úplně přesně ne. Human Cost byla v pozadí, krycí dobročinná organizace pro operace tady v Pásu. Tehdy byla mnohem menší, před tím, než jsme začali dostávat peníze od státu, než jsem to tady začal oficiálně řídit. Tehdy to byla taková gerila. Sem tam pár baráků jako úkryty, několik továren na pobřeží u San Diega. Scorpion Response bylo vedení, oni dělali zpravodajskou službu, obstarávali, co bylo třeba, prováděli akce.“ Jeff se díval skrze bratra, jako by za ním něco viděl. „Zakládali opravdové laboratoře a tábory.“

„Tábory,“ opakoval Norton znechuceně. „Černé laboratoře tady v Pásu? To ti nevěřím. Kde?“

„Kde myslíš, bratříčku? Kam Pás strká všechno, co mu nevoní?“ Carl si sám pro sebe přikývl. „Do Jesuslandu. Jistě, proč ne. Stačilo zajistit si Cimarron a Tananu. Kde jste měli provoz? V Nevadě? To je sympaticky blízko hranic. V Utahu?“

Jeff zavrtěl hlavou. „Wyoming. Velká rozloha, málo obyvatel. Každýmu je jedno, co se tam děje, a vláda vám utrhne ruce, když jí nabídnete slušný prachy za možnost využívání pozemků v těch místech. Tvrdili jsme, že jde o další projekt s geneticky upravenými plodinami.“ Pořád ten skelný, vším pronikající pohled. „Když to tak vezmete, tak je to vlastně pravda, ne? Takže. Důkladně jsme ohradili několik stovek čtverečních kilometrů. Minový pole, skenery, velký cedule se zákazem vstupu.“ Začal šeptat. „Jednou jsem to viděl. Viděl jsem, jak to funguje. Perfektně a nikdo zvenčí nic netušil.“

„Co se s tím vším stalo, když jste to zabalili?“ zeptal se Carl polohlasem.

„Zkuste…“

Černoch nakopl Jeffa Nortona těsně pod koleno. Ředitel Human Cost zařval a schoulil se. Carl ho popadl za vlasy a udeřil mu obličejem o kávový stolek. Zdvihl mu hlavu a znovu udeřil… a znovu… a znovu.

Tom Norton k němu přiskočil a sevřel mu ruce.

„To stačí,“ prohlásil.

Carl ho probodl pohledem. „Pusťte mě.“

„Řekl jsem, že to stačí. Potřebujeme ho při vědomí.“

Jeff uhýbal a choulil se pod nimi v prostoru mezi pohovkou a kávovým stolkem. Carl si Nortona znovu přeměřil a krátce přikývl. Zdvihl ředitele Human Cost a vrazil ho do pohovky. Sklonil se a podíval se mu do očí.

„Řekl jsem ti, abys po mně už nechtěl, abych hádal,“ řekl klidně. „Tak co se stalo s táborem ve Wyomingu, když to Scorpion zabalil?“

„Tak dobře,“ hekl Jeff Norton a slova se z něho začala valit jako voda z protržené přehrady. Krev z nosu se mu řinula mezi prsty. „Podpálili jsme to, podpálili, jasný? Scorpion tam vpadnul, všechny pobil, subjekty i najatej personál. Pak to podminovali a vypálili do základů. Nezbylo nic než popel.“

Carl si to dovedl představit. Občasné prásknutí ručních zbraní, utnutý panický křik, praskání plamenů. Dunivé výbuchy sérií náloží. A pak, když už odcházíte a ohlédnete se, oheň na vzdáleném, potemnělém obzoru. Stejně jako v Ahvazu, Taškentu, jako v hotelech v Dubaji. Věkovitý signál. Bestie je volná.

„A nikdo se neozval?“ zeptal se nevěřícně Norton.

„Ježíši, Tome, copak jsi mě vůbec neposlouchal?“ Jeff se přidušeně zasmál. „Mluvíme tu o Republice. Říká ti něco syndrom Guantanámo? Dělej to dost daleko, a ani pes neštěkne.“

Carl se vrátil ke stolu a opřel se o hranu desky. To nebyl obvyklý postup výslechu. Musíte být blízko, udržovat tlak. Ale v blízkosti Jeffa Nortona si moc nevěřil.

„Tak dobře,“ řekl zasmušile. „Scorpion Response spojuje tyhle lidi dohromady, mají svoje malý, špinavý tajemství, a Scorpion Response skryje podrobnosti tak, že v datovém toku se mezi nimi nedá najít jediný vztah. Nic z toho nevysvětluje, proč museli zemřít právě teď, o čtrnáct, patnáct let později. Někdo v domě znovu uklízí. A proč teď?“

Ředitel Human Cost zvedl zakrvácený obličej a ušklíbl se. Třásl se, jako by se snažil nesmát nahlas.

„Zasranej kariérní postup,“ řekl trpce. „Ortiz.“

Padesát

Za svítání chytili let Cathay Pacific do New Yorku. Carl by byl raději nečekal, ale musel ještě vyřídit několik hovorů a promyslet, co dál. Také chtěl, aby se Tom Norton trochu vyspal – pokud vůbec usne – a čelil tomu všemu v chladném světle nového dne. Když všechno uvážil, hrál teď s lepšími kartami, než původně čekal, ale Norton stále představoval nejistou veličinu, zvlášť po tom, jak to dopadlo v nadaci Human Cost.

Na letišti je Nortonovy doklady KOLINu dostaly nejrychlejší cestou přes ostrahu a na palubu vstoupili jako první. Carl seděl na žádanějším sedadle u okna, čekal, až se stroj naplní, a díval se na evercretovou plochu bičovanou deštěm. Za obrysy budov terminálu pronikalo olověně šedou oblohou bledé, přízračné světlo. Během noci se přihnalo špatné počasí a vypadalo to, že zůstane.

Předpověď pro New York hlásila chladno, sucho a jasno. Jeho myšlenky na tom byly stejně.

Suborbitál se lehce zachvěl v přistávací rampě a začal vyjíždět. Carl sevřel pravou ruku. Vzpomněl si na elegantní skleněné těžítko na stole ředitele Human Cost. Pohlédl na Torna Nortona ve vedlejším sedadle. Úředník KOLINu, s tváří strhanou démony, kteří mu bránili ve spánku, zachytil jeho pohled.

„Co?“

Carl zavrtěl hlavou. „Nic. Jen jsem rád, že tady jste.“

„Dejte mi svátek, Marsalisi. Něco jsem slíbil a dodržím to. Nepotřebuju vaše bojové poutači rituály.“

„Tady nejde o pouto,“ odpověděl Carl a znovu se podíval z okna. „Jsem rád, že tady jste, protože bez vás by to bylo stokrát obtížnější.“

Krátké ticho. Budovy terminálu zmizely z dohledu, jak se suborbitál otáčel k pojížděcí dráze. Cítil, že Norton váhá.

„To by vás stejně nezastavilo, že jo?“ řekl nakonec. Carl otočil hlavu dopředu a zabořil se do polstrování sedadla. Také moc nespal. V šerých koutech jeho hotelového pokoje celou noc seděla Elena Aguirreová a předstírala, že je Sevgi Ertekinová. Nedokázal se jí zbavit.

„Ne, nakonec ne.“

„Takhle jste to dokázal?“

„Co?“

„Že jste se stal třináctkou. Jde prostě jen o to nenechat se zastavit?“

Carl se na něho překvapeně podíval. „Ne. Jde o genetickou výbavu. Proč, připadáte si mimo?“

„Ne.“ Norton se také zabořil do sedadla. „Jen se to snažím pochopit.“

Suborbitál vytrvale mířil k ranveji. Větrem hnaný déšť šikmo klouzal po okně. Ozvalo se jemné zacinkání a nad jejich hlavami se rozsvítil LCLS panel s animovanými instrukcemi, jak se upnout bezpečnostní sítí. Začali vytahovat silné, polštářkované tkaninové jazyky. Vždycky, když ho síť sevřela, měl Carl nepříjemný pocit, připadalo mu to jako vábivé ševelení sirén před vstupem do v-formátu. Jen díky výcviku v Orlovci se pokaždé uklidnil a potlačil nutkání utéct. Ale tentokrát, když přes sebe přeložil poslední záhyby, zhluboka se nadechl a zjistil, že necítí vůbec nic. Bylo to stejné překvapení, jako by chtěl vstoupit na schod, který tam ale není. Zhluboka se nadechl. Zůstala jen hluboko zarytá potřeba dosáhnout cíle. Ten pocit jím prosakoval jako probuzený symp.

„Je mi to líto,“ řekl muži po svém boku. „To s vaším bratrem. Mrzí mě, že to muselo takhle dopadnout.“

Norton mlčel.

Na druhé straně uličky za nimi oznamovalo jemné, ale naléhavé zvonění, že se nějakému blbci nepodařilo správně zasíťovat. Kolem nich spěšně prošel stevard, aby mu pomohl. Motory začaly zvyšovat tah a hučení volnoběhu vystřídal jiný zvuk. Na LCLS panelu vypluly a zase zmizely výrazně rudé nápisy v čínštině, pak v angličtině, španělštině a arabštině. Byli na pozici.

Carl pohlédl na mlčícího Nortona. „I to je částečně důvod, proč jste tady?“

„Sevgi je ten důvod, proč jsem tady,“ odpověděl Norton přiškrceně.

Motory venku přešly do ječivého kvílení, letoun sebou trhl a vyrazil po ranveji. Carl cítil, jak ho do sedadla tiskne síla, které by nedokázal vzdorovat.

Zavřel oči a poddal se jí. Za řevu turbín vystřelili do nebe, suborbitální palivo se zažehlo a vykopnulo je za obzor. Síť je pevně a těsně objímala.

„Zasranej Ortiz,“ řekl Norton nahlas.

Ve vibracích a hučení letu nebylo jasné, jestli mluví k Marsalisovi, nebo jen uvažuje nahlas. Jeho tón byl teď těžko rozpoznatelný, ale Carl měl pocit, že někde úplně u dna cítí zoufalství.

Nortona doopravdy nepřekvapilo, když to jméno vychrlil, ale ne proto, že by to nebyl šok. Jednoduše proto, že už nebyl schopen vnímat překvapení. Žlázy, které tohle měly na starost, pracovaly pod přepětím od předešlého večera, kdy mu Marsalis přehrál záznam telefonního hovoru a řekl mu o Renové. A určitě ho to nemuselo zasáhnout víc než zrada jeho bratra. Ale zasáhlo.

Stále si pamatoval na tu změnu, která nastala, když se Ortiz usídlil v Jeffersonově Parku, když se mazaný dynamický politik změnil z politického poradce na opravdového tvůrce americké politiky. Vzpomněl si na ten náhlý pocit obnaženosti, když byly vrstvy byrokratického aparátu dohnány k efektivitě, nebo prostě skrouhnuty na nutný počet zaměstnanců. Vzpomínal, jak prostí poddaní, jako Nicholson a Zikomová, hledali, kde se schovat. Noví lidé, nová povýšení. Andrea Rothová, Lena Oyeyemiová, Samson Chang, on sám. Zdálo se, že s tím přichází závan čerstvého vzduchu, jako by někdo otevřel všechna okna nad East River.

Každého, kdo by mu tohle řekl, by jindy nazval lhářem a nevěřil by.

Ale teď bylo všechno jinak. Stará známá krajina kolem lehla popelem, Sevgi, Jeff, důsledky Merrinova případu, to všechno bylo v jednom ohni. Nedokázal se dotknout čehokoli, aby se nespálil.

„Od začátku to byl nápad toho prevíta Tanaky,“ začal Jeff. Už si k nosu netiskl hrst kapesníků, ale z každé nosní dírky mu trčel jejich zakrvácený smotek, sklenici měl dolitou a mluvil teď poněkud nezřetelně. „Přišel za mnou s tím zatraceným návrhem před dvěma, dvěma a půl lety. Můžeme prej z Ortize vyrazit slušný prachy jenom tím, když mu pohrozíme, že vytáhneme Scorpion Response na veřejnost.“

„Proč ty?“ zeptal se Marsalis.

Jeff pokrčil rameny. „Nikoho jiného neměl. Když jsme to v devadesátém čtvrtém rozpustili, nebyly žádné kontakty, žádné zpětné vazby. Kromě Ortize jsem si já jediný ponechal původní identitu, byl jsem jediný, kdo byl veřejně známý. Tanaka – tehdy se jmenoval Asano, Max Asano – mě viděl ve zprávách, na konferenci o problému utečenců v Pacifickém pásu v Bangkogu. Takže se dostal přes hranici, vystopoval mě do domu na Marinu a vybalil to na mě. Měl všechno připravené, diskrétní operativní účet na Havaji, zajištěné nevystopovatelné odčerpání peněz, měl na to celou metodu. Stačilo to jen spustit.“

„Ortiz?“ Norton si to stále nedokázal představit. „Joaquin Ortiz řídil Scorpion Response? Proč by se k čertu do něčeho takového pletl?“

Jeff mu věnoval znavený pohled. „Uvažuj přece, Tome. Protože je to všivej politik, co sleduje vlastní prospěch, jde mu o moc. Vždycky byl takový. Tehdy, těsně po rozdělení, byl řadovým úředníkem Pásu a hledal svoji příležitost. Přihráli mu Scorpion Response a on s tím jel, dokud ho to neslo nahoru. Politicky pořádně povýšil. Když se začal rýsovat Jacobsen a odstavce o dohledu vypadaly moc přísně, než aby stálo za to riskovat, zabalil s předstihem Scorpion a začal pracovat na svém zvolení do shromáždění. Tak se to dělá, Tome. Být o krok napřed, vědět, kdy se stáhnout, a mít oči otevřené a vyhlížet další šanci.“

„Další šancí byl KOLIN.“

„Jo, přesně tak, bratříčku.“ Jeff začínal být podrážděný. „Zatracenej Ortiz byl sedm let ve voleném úřadě v Pásu, pak to vyměnil za konzultanta Kolonizační iniciativy. Tam za šest let vyšplhal až na vrchol a teď se začíná mluvit o Spojených národech.“

„Uzrál na oškubání,“ konstatoval Marsalis.

„Jo, přesně tohle si Tanaka myslel.“ Jeff polkl koňak a otřásl se. „Měl za to, že po celé Severní Americe je s novou totožností roztroušenejch tak dvacet třicet bývalejch členů Scorpionu, takže Ortiz nemůže zjistit, kdo za vydíráním stojí, a sotva je může najít a všechny pozabíjet. K tomu měl navíc přístup k fondům KOLINu, takže mohl vzít pár melounů tady, pár tamhle, a snadno zaplatit. To je cesta nejmenšího odporu.“

„Ale to by Ortizovi nebylo podobné.“

„Ne. To je to, co Tanakovi uniklo.“

„A tobě taky,“ připomněl Marsalis. „Proč tě vlastně Tanaka potřeboval? Proč s tím nevyrukoval na Ortize sám?“

Další pokrčení ramenou. „Říkal, že potřebuje někoho, kdo ho trochu ohlídá. Nevím, možná jen chtěl kamaráda, někoho, s kým si může popovídat. Musí to bejt těžký, no ne? Žít po zbytek života s novou totožností. Skrývat minulost a nemoct si o ní s nikým promluvit.“

Marsalis pozoroval Jeffa jako něco, co je potřeba rozmáznout. „Teď jsi mi teda zlomil srdce. Tak jak to, že tomu Asanovi – Tanakovi – něco trvalo čtrnáct let, než se rozhoupal k vydírání?“

„Nevím,“ odpověděl Jeff unaveně. „Členové Scorpionu měli uložené peníze pro případ odchodu, to byla součást smlouvy. Ale ne každej ví, jak s nima nakládat. Možná, že čtrnáct let stačilo na to, aby Tanaka svůj díl rozfofroval. Nebo měl pech a nějak o to přišel. Když v Republice přijdete o prachy, těžko se zase dostáváte na nohy.“

„Dobře. Takže když za tebou přišel záškodník na penzi, s naivním plánem, jak oškubat jednoho z nejmocnějších mužů amerického veřejného a politického života, šel jsi rovnou do toho?“

Jeff znovu vyprázdnil sklenici a schoulil se nad ní. „Jasně. Proč ne? Mohlo to fungovat.“

„Zrovna tohle jsem čekal. A jak to mohlo fungovat?“

Jeff se natáhl po láhvi. „Tanaka měl představu, že pošle požadavky mně, a já budu hrát vyděšeného a ukážu je Ortizovi. Nasměruju ho k tomu, že je lepší zaplatit, zdůrazním, ať nedělá rozruch, a nabídnu se, že budu fungovat jako spojka, takže zůstane čistý.“

Norton zavrtěl hlavou. „Ale Ortiz by se takhle nechoval. Nenechal by jen… kristepane, copak ti to nedošlo, Jeffe? Jak to, žes to neviděl?“

Jeff na něho zničeně pohlédl. Odzátkoval koňak.

„Proč myslíš, bratříčku? Potřeboval jsem ty zatracený prachy.“

„To jo, ale musel jsi…“

„Sakra nech toho, Tome, dobře?“ Udeřil lahví o stůl, až otevřeným hrdlem vystříkla bledá tekutina. Hlas mu vystoupal o několik tónů výš. „Co ty vůbec víš o mým životě? Ty jsi v pohodě, máš svůj odznak KOLINu, podporu, kterou jsem ti zařídil, bejvák na Canal street a život bez závazků. Víš ty, jak makám tady v Human Cost? Čtrnáct hodin denně, šest, někdy sedm dní v týdnu, víš ty, jaký to je? Mám dvě děti, Tome, ženu, co není zrovna skromná, a nevím, z čeho budu žít na penzi. Co ty o tomhle víš, Tome? Ty si jen sakra proplouváš životem. Tak mi tady nevykládej, co jsem měl a neměl vědět. Chtěl jsem ty prachy a hotovo. Šel jsem do toho.“

Norton na něho zíral, byl příliš zmatený, než aby si dokázal poskládat skládanku. Bylo to na něho moc, příliš velká část světa se mu rozpadla najednou.

„Nebydlím na Canal street, Jeffe,“ řekl přihlouple. „Nikdy jsem tam nebydlel. Bydlím na Lispenardu. To snad víš.“

„Neříkej mi sakra, co bych měl vědět!“

„Co kdybys nám řekl, co se podělalo,“ navrhl Marsalis. „Ortiz nespolupracoval?“

„Ne.“ Jeff se znovu natáhl po lahvi. „Nejdřív jo. Převedl nějaké svoje peníze, řekl mi, ať předběžně něco zaplatím, a pak hraju o čas. Když pak přišel další Tanakův požadavek, tak si mě prostě zavolal a řekl, co uděláme.“

Marsalis přikývl. „Zabijete každého, kdo by za tím mohl stát.“

„On.“ Jeff bezmocně mávl rukou. „O všech měl záznamy. Netušil jsem to, ale on věděl, kde každý z nich je. Nebo aspoň kde začali. Říkal, že někteří se stěhovali, takže bude trochu těžší je najít. Ale tak jako tak, všichni musej pryč. Já tam, Tome, seděl a nevěřil jsem vlastním uším.“ Jeff sklouzl k plačtivému tónu. „Tohle jsme přece nechtěli.“

„To nebyly peníze,“ řekl Norton nepřítomně.

Marsalis se natáhl a vzal láhev z roztřesených Jeffových prstů. Nalil mu panáka. „Nominace do OSN na dosah. Zahrávali jste si se špatným hlavounem v době, kdy se mu to nejmíň hodilo.“

„Jo,“ opáčil Jeff a zadíval se na sklenici, kterou mu Marsalis nalil. „Taky to říkal. V sázce je příliš mnoho, jeffe. Nemůžeme si dovolit být na očích. Musíme jednat tvrdě. Snažil jsem se ho odradit, říkal jsem mu, že nejde zas o tak velký peníze. Ale on neposlouchal. Říkal jsem mu, že ho můžou chytit, že vraždy tolika lidí, tolika bývalých specialistů na tajný operace, neprojdou bez povšimnutí. Bude na to potřebovat celý tým lidí, a ti pak na něho taky budou mít totéž, co původní vyděrači.“

„Nebo,“ poznamenal Marsalis, „vezmete jednoho člena starého týmu, kterému můžete věřit, a on to udělá. Člověka, který si taky nemůže dovolit, aby se o záležitosti vědělo, a nebude do toho plést nostalgii ani kamarádství. Člověka, který je na to vybavený – třináctku.“

Jeff jenom přikývl a nechal černocha mluvit. Už neměl co říct.

„Všichni si myslí, že Merrin odletěl na Mars,“ pokračoval Marsalis a sám pro sebe souhlasně pokývl. „Třináctka jménem Merrin na Mars opravdu odletí. Tím pádem je druhý Merrin, Onbekend, tady na Zemi prakticky neviditelný. Zařídil si zmizení a u svého nevlastního bratra na altiplanu našel bezpečné útočiště. Jako bokovku pro něho hraje pistaca, když je třeba místní drsňáky trochu postrašit, ale ostatní čas patří jenom jemu. Dokud najednou na vrata nezabuší starý šéf, že tohle všechno končí. Nějakej nevděčnej parchant ze starýho týmu vyhrožuje, že všechno prozradí, a jediný způsob, jak tomu zabránit, je vrátit se a pobít všechny žijící bývalé členy. Chce Onbekend tuhle práci?“ Marsalis rozpřáhne ruce. „Asi ne, ale co může dělat? Jestli Ortiz nezaplatí, vyděrači se naštvou a všechno o Scorpion Response vypluje na hladinu. A nedá se říct, kam až to zajde. Onbekend by mohl přijít o všechno, co mu u Manca Bambarena káplo. Je velká pravděpodobnost, že by šel do oblasti, protože kdyby ho našli, čeká ho tohle, nebo kulka. Klidně mě oprav, Jeffe, jestli se v něčem pletu.“

„Ne, máte pravdu.“ Jeff si usrkl koňaku, sklenici držel oběma rukama před sebou a zíral do prázdna. „Když s tím Ortiz přišel za Onbekendem, bylo mu hned jasné, co se musí stát.“

Marsalis se pousmál. Nebyl to příjemný pohled. „Čistá práce, co? Stejně jako ve Wyomingu.“

„Byl to jediný způsob,“ hlesl Jeff.

„Dobře, ale Onbekend není hlupák. Ví, že nemůže zabít třicet bývalých vojáků, a nezanechat aspoň někde genetické stopy. A jakmile se ty genetické otisky dostanou do systému, je v hajzlu úplně stejně, jako by si vyděrači pustili hubu na špacír. Protože jediná třináctka se stejným genetickým otiskem je na Marsu. Takže jestli se objeví u obětí v Pásu nebo v Republice, rozpoutá se peklo. S tím okamžitě vyrukoval na Ortize. Tam to drhlo.“

„A Ortiz je v KOLINu,“ řekl Norton užasle.

„Správně. Zařídí tedy Onbekendovi perfektní alibi. Nejenže přiveze Merrina z Marsu kvůli genetickým otiskům, ale nastrčí ho jako obětního beránka. Drží ho v záloze, zatímco Onbekend vraždí, a pak ho nechá nějakým příhodným způsobem zemřít a zařídí, aby u toho byl RimSec. Kdyby se to hodně povedlo, mohl by ho RimSec najít a zabít sám. Rozdaly by se medaile a nikdo by se o to dál nestaral, protože všechno by tak pěkně sedělo. Koneckonců genetické otisky se nedají zpochybnit a vaše monstrum leží mrtvé v prachu.“

Norton pozoroval svého bratra a nedokázal popsat pocit, který se ho zmocňoval. Doufal, že je to lítost.

„Není divu, že Ortiz ze začátku zaplatil, Jeffe,“ řekl mu. „Musel získat čas, aby to dal všechno dohromady. Musel sem Merrina dostat dřív, než se Onbekend pustil do práce.“

Marsalis přikývl. „A Onbekend překročil texaskou hranici a začal s Tanakou. Kdyby to byl věděl, mohl tam i skončit. Ale on to nevěděl, a ani neměl možnost to z Tanaky dostat, ale i kdyby ano, asi by mu nevěřil. Takže pokračuje. Zabíjí v Republice, protože tam je to jednodušší – policejní oddělení jsou bez peněz, počítačové vybavení je na mizerné úrovni, nejvyšší počet vražd na počet obyvatel na planetě a rozsáhlá vrstva spodiny, kde se dá ukrýt. Když skončí se snazší částí úkolu, míří do Pásu, ale postupuje pomaleji, protože teď má co dělat s RimSecem. Ale zvládne Jaspera Whitlocka a Lolu Montesovou a zbývá zřejmě už jenom hrstka, když…“

Oba se otočí na Jeff a Nortona.

„Co se stalo?“ zeptal se ho Marsalis polohlasem. „Ztratil jsi nervy, když jsi hrál na obě strany? Myslel sis, že Ortizovi došlo, že v tom jedeš? Napadlo tě, že poslední Onbekendova kulka bude pro tebe?“

„Ne!“

„Nelži mi, sakra!“

„Co se tedy stalo v New Yorku?“ Norton upřeně pozoroval bratrův obličej. „Někdo nechal Ortize zastřelit. Tanaka to rozhodně nebyl, protože ten už byl pod drnem. Zbýváš ty, Jeffe.“ Jeff se zadíval stranou.

„Byli od Tanaky,“ zamumlal. „Pojistka. Kdyby se něco pokazilo, dal mi jedno houstonský číslo pro případ, že by neměl čas to spustit, než uteče. Nebo pro případ… že by to nezvládl. Bylo to už zaplacené, stačilo jen zavolat.“

Marsalis se chraplavě zasmál. „Tos čekal dost dlouho, ne? Nebo tý partě géniů trvalo čtyři měsíce dostat se z Texasu do Unie?“ Norton luskl prsty. „Whitlock.“

Všiml si, jak sebou jeho bratr při vyslovení toho jména trhl. Ježíši, Jeffe. Musel to vyslovit nahlas, aby se tomu dokázal postavit, aby tomu uvěřil.

„Onbekend přešel hranici do států Pásu a druhého října zabil Whitlocka. Musel jsi to vidět ve zprávách. Poznal jsi jeho tvář.“

„Jo, hned tady, blízko Zátoky.“ Marsalis dlouze hvízdl a předstíral pochopení. „Trochu nepříjemně blízko, co, Jeffe?“

„Takže jsi zavolal,“ hlesl Norton

„Jo, sakra, zavolal jsem!“

Marsalis zabručel. „A všechno se zadrhlo. S Onbekendem na krku, aspoň do té doby, než zjistí, jestli Ortiz přežije, nebo ne.“

„Ty jsi mi vlastně volal hned po Whitlockovi,“ uvědomil si náhle Norton. „A navrhl mi, abych vytáhnul Marsalise z vězení a najal ho. K čemu to mělo být? Další tlak na Onbekenda, aby si nevyskakoval?“

Černoch se zatvářil užasle. „To tys mě dostal ze South Florida State, Jeffe? Tobě za to vděčím?“ Nevěřícně se zasmál. „Kristova noho, to si ze mě děláš srandu.“

„Už mě nebavilo čekat,“ vztekle vyštěkl Jeff. „Byly to dva tejdny, co jsem volal do Houstonu, a nic. Nic jsem o nich nevěděl, jestli jsou dobrý…“

„Moc dobrý nebyli,“ poznamenal nevzrušeně Marsalis.

„Jo, no myslel jsem, že je třeba chytili na plotě, když se pokoušeli dostat do Unie. Nebo se prostě vypařili s prachama. Nemohl jsem to nijak zjistit, Tome. Měl jsem strach. Věděl jsem, že bys do toho nezatáhl UNGLA, snažil jsem se tě přemluvit, myslel jsem, že by to mohlo Ortize vyděsit a zarazil by to. Ale tys to neudělal.“ Jeff pohlédl na Marsalise. „Myslel jsem, že naopak Ortize vyděsí.“

Norton sledoval, jak černoch přechází ke stolu a bere do ruky těžítko, které si Jeff přivezl z výletu do Anglie, když byl poprvé ženatý s Megan. Potěžkal ho.

„Ještě bych od tebe chtěl vědět pár věcí, Jeffe, a pak spolu skončíme,“ řekl nepřítomně.

„Jo?“ Jeff trochu usrkl a zašklebil se, když mu koňak sklouzl do krku. „A co?“

„Renová. Nevěděla nic o Onbekendovi. Kde ta se tady vzala?“

„Ne. Je na volné noze, použili jsme ji už dřív. Vzal jsem ji do toho, protože jsme potřebovali někoho, kdo věděl, jak to chodí v Pásu. Ortiz chtěl, aby celá věc s Merrinem byl oddělená od ostatního.“

„A co Daskeen Azul? To jsou vaši lidi?“

Pokrčení ramenou. „Spolupracovníci. Víte, jak to chodí, Human Cost jim párkrát vyšla vstříc, byli nám zavázáni.“

„Kdo je poslal, aby našli tu mrtvolu v sítích? Ty?“

Jeff zavrtěl hlavou. „Onbekend. Z jihu se mu doneslo, že se kolem toho motáte vy a ta policistka od KOLINu. Řekl mi, abych to postrčil.“

Marsalis se vrátil k pohovce, těžítko stále držel v ruce. Mračil se. „Proti Ortizovým příkazům?“

Jeff unaveně mávl rukou. „Ortiz byl v nemocnici. Nikdo nevěděl, kudy kam. Setkal jste se někdy s Onbekendem?“

„Krátce.“

„Jo, když řekne, abyste něco udělal, tak se s ním nedohadujete.“

Marsalis se mračil dál. „A co vojáci?“

„Vojáci?“

„Někdo poslal na Ertekinovou a mě uniformovanou eskadru smrti. Přepadli nás mezi Cuzcem a Arequipou.“

„O tom nic nevím. Možná tam dole někdo zpanikařil.“

„Bambaren,“ řekl Marsalis měkce. Podřepí a díval se Jeffovi do očí. „Myslíš, že Manco Bambaren věděl o Merrinovi? O tom druhém Merrinovi?“

„Neznám žádnýho Manca Bambarena.“ Jeff hořce opětoval Marsalisův pohled. Vypadalo to, že už je úplně namol. „Jak mám pak kurva vědět, co ví a co neví?“

„To je škoda,“ pokračoval černoch. „Řekni mi, Jeffe, ty jsi na mě poslal Onbekenda, když jsem se vrátil z Bulgakovovy kočky?“

„Ne! To jsem nebyl já, přísahám. Onbekend vás chtěl dostat ze hry, myslím, že o tom mluvil s Ortizem, ale stejně byl hrozně naštvanej ještě kvůli něčemu jinýmu. Říkal jsem mu, že je lepší nechat věci, jak jsou, ale neposlouchal. Vy nevíte, jakej je. Jak se jednou rozhodne, neposlouchá nikoho a nic, co se mu plete do cesty.“

„Jasně. A předpokládám, že nevíš, kde bych ho teď našel.“

Jeff do sebe vyklopil zbytek koňaku. Pokrčil rameny. „Hádáte dobře. Co jsem slyšel naposled, byl na cestě na altiplano a měl v sobě pár děr od Marstech pistole.“

„Ošetřili jste ho tady?“

„Jo, na klinice Human Cost. V Carmelu.“

Marsalis pomalu vstal. Norton si všiml, jak sevřel těžítko a jak se chystá zvednout ruku. Rychle k němu přistoupil a tělem ho zablokoval. Zadíval se černochovi do očí.

„Ne,“ řekl tiše, „prosím.“

Marsalis se ani nepohnul. „Nepleťte se mi do cesty, Nortone.“ Skoro šeptal.

„On Sevgi nezabil.“ Norton se ohlédl na Jeffa, který ochable seděl v rohu pohovky a apaticky zíral do prázdné sklenice. Zdálo se, že oba muže ani nevnímá. „Podívejte, chcete Onbekenda. Jsem s vámi. Ortize dostanete taky, jestli chcete. Ale tohle je můj bratr, Marsalisi.“

„Stejně to má spočítaný, Nortone. Za tohle dostane nejmíň třicet let. Prokázal bych mu laskavost.“

Přesto se zdálo, že jeho postoj už nebyl tak napjatý. Norton zdvihl ruku dlaní dopředu. Drobné gesto. Stačí.

„Marsalisi, prosím. Žádám vás o to. Je to sakra můj bratr.“

Marsalis stál ještě chvíli bez pohybu. Bylo to jako stát čelem ke zdi.

„Ortiz a Onbekend,“ řekl, jako by kontroloval seznam.

Norton přikývl. „Cokoli chcete.“

Ten okamžik byl vzápětí pryč. Marsalis se uvolnil, Norton téměř viděl, jak z něho napětí odtéká jako špinavá voda do výlevky. Pokrčil rameny a obloukem hodil těžítko Jeffovi do klína. Ten sebou trhl, upustil prázdnou sklenici a nemotorně zachytil ozdobnou kouli dřív, než spadla na podlahu.

„Proč to kurva děláte?“ zamumlal.

„Jeden nikdy neví,“ opáčil Marsalis. Otočil se ke dveřím a tišeji pokračoval: „Ať tu zůstane, Nortone. Nesahejte na telefony, ani tu nepoužívejte svůj. Potřebujeme zmrazit celou jejich síť ve stavu, jak je teď. Já z ulice zavolám Rovayovou, ať sem RimSec pošle tým na ohledání místa činu. Bude to její šťastný den – mělo by to stačit, aby se zase pořádně otevřela ta příhoda na Kočce.“ ■

„Dobře.“

Ve dveřích se zastavil a řekl: „A nezapomeňte, že teď máme dohodu.“ Norton naslouchal jeho krokům, které se vzdalovaly chodbou. Pak se otočil na svého bratra. Jeff k němu bez zájmu vzhlédl.

„Co teď?“

Otřásl jím vztek, jako by vytryskl z podrážek jeho bot a koncentroval se v hlavě. Potlačil ho, jak se jen dalo.

„Víš,“ řekl téměř nevzrušeně, „o tobě a Nuying jsem to Megan řekl já.“

Jeff na něho zíral a zmatený pohled mu zastíral koňakový závoj.

„Tím se to možná zjednoduší. Možná si myslíš, že to ze mě vypáčila. Třeba to tak nebylo, možná jsme oba chtěli, aby to bylo venku, a jen jsme si navzájem pomohli dostat to ze sebe. Abych byl upřímný, myslím, že si byla skoro jistá, že se něco děje.“

Jeho bratr začal neohrabaně vstávat.

„Ty hnusnej zrádče,“ řekl ztěžka.

„Seď, Jeffe.“ Vztek náhle vytryskl, nedokázal ho zadržet. „Jestli ne, tak tě zabiju vlastníma rukama.“

A bylo to tady. Ukrýval to v sobě víc než dva roky. Bratr na něho valil oči a pomrkával jako jelen, který se dívá do reflektorů auta.

Zhluboka se nadechl. Opravdu to udělá.

„Chceš vědět, Jeffe, co Megan udělala, když se to dozvěděla?“ Další hluboký nádech. „Ošukala mě. Jeli jsme do nějakýho motelu kousek od Novota, a tam mě ojela na dvě doby. Celý odpoledne a celou noc. Lepší šukání jsem nezažil.“

V tu chvíli Jeff vyskočil z pohovky, řval a mával pěstmi. Norton ho zastavil, natočil se a udeřil bratra ze strany do obličeje. Bylo to poprvé za víc než rok, co použil svůj výcvik. Připadal si trochu nemotorný, ale cítil se přitom nečekaně dobře. Rána byla dobře umístěná a Jeff zůstal ležet jednou polovinou těla na pohovce a druhou na podlaze. Norton ho popadl vzadu za límec a znovu sevřel pěst.

A zarazil se.

Ne. Ty nejsi Carl Marsalis.

Pomalu rozevřel pěst a svěsil paži. Pustil límec. Cítil obrovské nutkání otřepat se jako zmoklý pes. Namísto toho poodstoupil a opřel se o Jeffův stůl.

„Tohle pro ni bude těžké,“ řekl. Ještě stále prudce oddychoval. „Pro Megan i děti. Ale neboj se. Až tě za tohle pošlou do Quentinu 2, postarám se o ni.“

Jeho bratr se opřel zády o pohovku a vydal při tom táhlý skřek, jako by polkl sklo. Norton cítil, jak se mu tělem rozlévá příjemný klid. Už dýchal pravidelně.

„Je nám spolu dobře, Jeffe. Směje se, když je se mnou. Nějak to vyřešíme.“

„Vyser si!“ zařval Jeff.

Ozvalo se nesmělé zaťukání na dveře. Norton překvapeně vzhlédl. „No?“

Dveře se otevřely a za nimi vykoukla tlustá Asiatka. „Pane Nortone…?“

Dívala se na ně, oči navrch hlavy.

„To je v pořádku,“ řekl Norton spěšně. „Já jsem Jeffův bratr Tom. Jistě jste si všimla, že Jeff byl poslední dobou pod dost velkým tlakem. Nedopadlo to… nedopadlo to moc dobře.“

„Já, hmm…“

„Teď opravdu potřebuje být sám, jen s rodinou. Už jsme volali. Kdybyste mohla…“

„Ano, jistě, hmm…“ Pohlédla na Jeffa, který seděl na zemi a zády se opíral o pohovku. Zakrvácené kapesníky nastrkané v nose, obličej zamazaný od slz a zkřivený vztekem, otevřená láhev na stole před ním.

„Promiňte, pane Nortone, ale jestli bych mohla něco…“

Jeff Norton opětoval její rozpačitý pohled.

„To je v pořádku, Liso,“ hlesl dutě. „Všechno bude zase dobrý. Mohla byste mému bratrovi ukázat, kde máme zdravotní záznamy z kliniky v Carmelu?“

„Ano, samozřejmě.“ Teď, když měla nějaký jasný úkol, byla Lisa viditelně sebejistější. „Jste si opravdu jistý, že…“

Jeff se pokusil o úsměv. „Jsem si opravdu jistý, Liso.“

Znovu se obrátil na svého bratra a v jeho hlase se náhle ozval vítězný podtón. „Jen s ní jdi, bratříčku. Chceš vidět něco, co jsem zatajil před tvým kamarádem?“

Lisa váhala ve dveřích. Norton pozoroval Jeffa.

„Je to něco o Onbekendovi?“

„Jen jdi a uvidíš, Tome.“ Všiml si Nortonova váhání a krátce se zasmál. „Co asi tak můžu udělat? Zdrhnu na letiště, než se vrátíš? Ale vážně, jdi se podívat. Tohle jsem si šetřil zvlášť pro tebe. Bude se ti to líbit.“

„Je to, hm…“ Lisa ukázala chodbou, „tudy.“

„Jeffe, jestli víš ještě něco o Onbekendovi, měl bys…“

„Tak už sakra běž!“

Tak tedy šel. Dveře nechal dokořán a šel za Lisou na chodbu. Ve dveřích se zastavil, ohlédl se a tvrdě si bratra změřil. „Zůstaň tady.“

Jeff zabručel, obrátil oči v sloup a natáhl se po láhvi Martella. Následoval flegmatickou Lisu chodbou a snažil se dát si všechno dohromady.

Letmo ho napadlo, jestli Marsalis nešel ven spíš proto, aby si pročistil hlavu, než kvůli bezpečnému volání RimSecu.

Byli už téměř u dveří s nápisem Carmel Street Clinic, když za nimi práskl jediný výstřel, tak suchý a nedramatický, že si ho Norton v první chvíli spletl s bouchnutím dveří Jeffovy kanceláře. Byl to jediný východ, který nezavřel.

Padesátjedna

Joaquin Ortiz byl na oddělení sledované rekonvalescence v nových, nanotechnologicky vybudovaných horních patrech nemocnice Weill Cornell. Byl prošpikovaný podkožními mikrosondami, které by oznámily nemocničním systémům, kdyby jeho životní funkce začaly kolísat, jak jim s nadšeným úsměvem vysvětlila sestra na příjmu, a v koupelně, u postele a na kolečkovém křesle měl nouzová tlačítka. Každý pacient na těchto patrech má neustále k dispozici pohotovostní tým a lékaře. Norton sestře poděkoval a šli nahoru. Před apartmá byla v pohotovosti ochranka KOLINu, dva drsní muži a žena, na které narazili hned za dveřmi výtahu. Jejich profesionální napětí polevilo, jakmile poznali Nortona. Carl se přesto nechal prohledat, nebyl si jistý, jestli je to kvůli tomu, že je třináctka, nebo jestli je to běžný postup. Čím budou klidnější, tím lépe. Norton strážným řekl, že dovnitř je doprovázet nemusejí. Pan Ortiz je očekává.

Dveře do apartmá se s tichým šuměním rozestoupily a oni mohli vejít. Ortiz seděl v kolečkovém křesle před francouzským oknem obývacím pokoji. Měl na sobě volné, šedé hedvábné pyžamo, v rukách nepřítomně svíral knihu a byl zahleděný do parku za kubistickou změtí města. V křesle vypadal pohublý a zranitelný, jeho opálená tvář zešedla a šedivé vlasy místy zbělely. Zdálo se, že neslyšel dveře, a ani se neotočil, když vyšli z předsíně. Carla napadlo, jestli vůbec ví, proč přišli.

„Ortizi,“ řekl přiškrceně Norton, který šel první.

Ortiz se dotkl ovládání křesla a to se nehlučně otočilo na místě. Trochu nuceně se usmál.

„Tom Norton,“ řekl, jako by to byla filozofická otázka, která mu nedává spát. „Je mi nesmírně líto vašeho bratra, Tome. Chtěl jsem vám volat. A Carl Marsalis, samozřejmě. Ještě jsem neměl možnost poděkovat vám za záchranu života.“

„Zatím neděkujte.“

„Ach.“ V Ortizově tváři došlo ke změně. „No, nečekal jsem, že to bude společenská návštěva.“

„Jeff mluvil.“ Norton se třásl napětím z toho, s čím musel překonat celý kontinent. „Scorpion Response. Wyoming. Všechno. Tak mi neříkejte, že je vám to líto, vy svině. Vy jste to všechno způsobil. Jeff umřel kvůli vám.“

„Vážně?“ Nezdálo se, že by se o tom chtěl Ortiz dohadovat. Sevřel dlaně v klíně, snad aby potlačil strach. „A vy jste si s sebou přivedl svého anděla pomsty. To je, myslím, docela příhodné, ale měl bych vás varovat, že tohle křeslo má…“

„My víme,“ řekl Carl hluše. „A já tu nejsem kvůli Nortonovi, ale kvůli Sevgi Ertekinové.“

„Ertekinová?“ Ortiz se krátce zamračil. „Ach, ano. Ta policistka, se kterou jste byl v Harlemu, když jsme vás dostali ven. Ta také zemřela, že? Před pár dny. Obávám se, že teď nemám detailní…“

„Nezemřela.“ Carl výcvikem vypěstovaným reflexem potlačil hněv. Jeho hlas byl tichý a ledový, jako newyorská zima za oknem. „Sevgi Ertekinová byla zabita. Vaším andělem pomsty, Ortizi. Onbekendem. Merrinem. Říkejte mu, jak chcete. Zemřela, když mi zachránila život.“

„To… to je mi také moc líto.“

„To nestačí.“

„Vám? Ano, to si umím představit. Předpokládám…“ Ortiz se zamračil. „Předpokládám, že mezi vámi a tou Ertekinovou něco bylo.“ Carl mlčel. Slova pro něho nic neznamenala.

„Ano, muselo být. Vy nakonec nedbáte skoro o nic, nepotřebujete skoro nic z materiálního světa, ani od ostatních lidí. Ale když chcete něco nebo někoho vlastnit, když se rozhodnete, že někdo nebo něco bude vaše…“

„Ano, když,“ řekl Carl. „Pak nezáleží na ničem jiném.“

Podíval se řediteli KOLINu do očí a všiml si, jak uhnul pohledem.

„Obávám se,“ pokračoval Ortiz roztřeseným hlasem, „že se věci poněkud vymkly kontrole během mé… nepřítomnosti na můstku. Vaše angažovanost, Onbekend, ostatní faktory. Kdybych nebyl tak neočekávaně odstaven z řízení operace, možná by se věci tak nezamotaly. Je mi to opravdu líto, to mi věřte.“

„Nechal byste zabít přes dvacet lidí,“ vychrlil Norton divoce. „Jen abyste si zachránil svůj politickej zadek.“

Ortiz zavrtěl hlavou. „Ne, Tome. To nebylo…“

„Neříkejte mi Tome, jako bysme byli kamarádi, svině!“

Carl zadržel Nortonovu ruku. „Klid, Tome. Nechceme, aby na nás vletěla vaše ochranka.“

Úředník KOLINu ucukl a podíval se na něho, jako by byl nakažlivý Ortiz mluvil dál.

„… nebylo kvůli mně osobně. To musíte pochopit. Jsem bohatý člověk a v případě potřeby mám kanály, kterými se můžu dostat k ještě většímu bohatství. Klidně jsem mohl zaplatit vašemu bratrovi a jeho komplicům…“

Norton vyvalil oči. „Vy jste to věděl? Vy jste věděl, že v tom jede?“

„Měl jsem podezření.“ Ortiz se krátce rozkašlal a nahrbil se. Odkašlal si znovu. „Ta jeho historka nevypadala důvěryhodně, ale… kdysi jsme bývali blízkými spolupracovníky, Tome, dokonce přáteli. Jistě víš, že jsem tě povýšil na jeho žádost, stejně jako jeho jsem před dvaceti lety povýšil do Scorpion Response.“

„Takže bych vám teď měl bejt vděčnej?“ procedil Norton se zaťatými zuby.

„Ne, samozřejmě, že ne. Takhle to nemyslím. Jen mě, prosím, poslouchejte. Podezíral jsem Jeffa, ale nevěděl jsem to jistě. Ale byl jsem si jistý, že když na to ostatní, ať je to, kdo chce, pošlu Onbekenda, Jeff to zabalí. Kdyby v tom jel, věděl jsem, že by dál potíže nedělal. Dokonce i tehdy, za časů Scorpion Response, to byl logistik, organizátor. Žádný operativec nebo zabiják. Jeff na tyhle věci nikdy neměl žaludek.“

Norton se na něho divoce zašklebil. „To moc nevíte. To můj bratr poslal ty bruslaře, aby vás zabili. To můj bratr mě přemluvil, abych vytáhl Marsalise ze South Florida State, aby mohl zvýšit tlak na vás a na Onbekenda. Hrál to na vás stejně jako vy na něho.“

„Vážně?“ Jako by ředitel KOLINu chvilku váhal, jestli se nemá usmát. „Pak je ironické, že zajistil jak ty, kteří měli zařídit moji smrt, tak se postaral o to, aby se jim to nepovedlo. Je také ironií, že jste mi vy, pane Marsalisi, nejdřív zachránil život, a pak všechno kolem mě obrátil vzhůru nohama. Ale v tomhle váš druh už od počátku představoval dvojsečné ostří. Varianta třináct, ztělesnění čistého násilí, naše zachránkyně i nemesis.“

Carl naslouchal jeho metaforám a zničehonic si vzpomněl na Bambarenovy vzletné řeči o pistacos a lidských dějinách. Jen tak ho napadlo, jaké geny ti dva mohou mít společné.

„Kde je Onbekend?“ zeptal se rovnou.

„Obávám se, že to nevím.“ Možná se Carl trochu pohnul vpřed, protože když pokračoval, hlas se mu trochu sevřel strachem. „Vážně to nevím. Věřte mi, kdybych to věděl…“

„Jeff Norton říkal, že se vrací na altiplano. Zpět k Bambarenovi. Tam jste ho kontaktoval na začátku, když jste to rozjížděl, mám pravdu?“

„Ano, ale přes Bambarenovu organizaci. Konečně, jenom jsem nechával vzkazy. To on přišel za mnou. Tady v New Yorku. Jako duch se dostal přes zabezpečení mého domu.“ Ortiz se zadíval z okna a lehce se zachvěl. „Jako něco, co jsem přivolal. Mělo mě to napadnout; všechno to, co na nás znovu a znovu křičí z mýtů a legend. Nikdy nepřivolávej nic, co nedokážeš ovládnout.“

„Pak už jste s ním ale musel mít přímý kontakt,“ poznamenal věcně Carl. „Poslal jste ho na mě v San Franciscu, po zatýkání na Bulgakovově kočce.“

Ortiz se znovu pokusil o úsměv. Jen krátce se mu mihl tváří a odumřel. „Věřte mi, pane Marsalisi, že jsem se snažil víc, než si umíte představit, abych tomu zabránil. Nejsem nevděčný člověk a vy jste mi zachránil život. Ale jakmile se jednou Allen Onbekend rozhodne, stává se z něho živel. Protože jste v Arequipě ohrožoval objekt jeho lásky, nechce nic menšího než vaši smrt. Snažil jsem se dostat vás z dosahu, tlačil jsem na UNGLA, aby vás stáhli, ale zdá se, že svým způsobem jste stejně tvrdohlavý jako kdokoli vašeho druhu. Nedalo se s vámi hnout. A Onbekend vás doháněl příliš rychle, než abych se stačil pokusit o něco jiného.“

„Vy jste tlačil na diPalmu, aby mě stáhl?“ uklouzlo udivenému Marsalisovi.

Ortiz si povzdechl. „Ano, pane Marsalisi. A nejenom tehdy. Gianfranco diPalma měl od samého začátku instrukce co nejrychleji vás z toho dostat. Zkrátka jsme nečekali, že budete tak urputně lpět na boji, který není váš.“

Carl si vzpomněl na Mehmeta Tuzcu na klinice UNGLA v Istanbulu a jeho snahu dostat ho pryč. Jeho odmítnutí odejít, hrstka chabých důvodů, se kterými přišel, jako písek v očích. Ale vždycky to bylo kvůli Sevgi Ertekinové, i tehdy.

„Greta Jurgennsová patří k Onbekendovi?“ zeptal se nepřítomně.

„Vypadá to tak. Zvláštní spojení, že? Ale přinejmenším mají společné to, že jsou oba předmětem hormonální nenávisti zbytku lidstva, pro kterou se vždycky musí najít nějaký cíl.“

Norton sledoval Ortize a zabýval se něčím jiným. „Už předtím jste si s UNGLA šli na ruku. Už jste se tam zadrápnul?“

„Tome, mám jistou nominaci na generálního tajemníka. Nebudou žádné námitky, je to rozhodnuté na všech důležitých úrovních. Když mě necháte naživu, budu to místo příští rok touhle dobou mít.“ Zvedl sepjaté ruce, jako by se modlil. „Chápete, oba dva, že tohle jsem se snažil ohlídat? Myslíte si, že šlo o moji osobu? Věřte mi, že ne. Posledních šest let jsem strávil tím, že jsem se snažil vytvořit dobré vztahy mezi Kolonizační iniciativou a Spojenými národy. Dosáhnout souhlasu ohledně marsovského práva a společného vládnutí. Držet na uzdě nenasytnost korporací a připoutat je k evropskému sociálnímu modelu. Strhnout přehrady mezi námi a Číňany, namísto stavění zdí a plotů. Dělal jsem to všechno v naději, že nemusíme přenést naše šílenství izolovaných národních států na první svět, kterého jsme dosáhli, a znovu od základů vybudovat stejné nenávistné struktury.“

Ortiz zčervenal a jeho tvář ožila, nadšení, které ho naplnilo, na okamžik imitovalo zdraví. Carl pozoroval ředitele KOLINu, jako by to bylo něco za sklem vivária. Pozoruj lidi. Sleduj, jak patriarchální samec obhajuje své skutky před svými druhy a sám před sebou.

„Jeden rok,“ pokračoval Ortiz naléhavě. „To je všechno, co potřebuju, a můžu pokračovat v práci z druhé strany plotu. Můžu změnit ty idiotské postoje v generálním shromáždění, prosadit reformy, učinit přísliby, všechno bude založené na práci, kterou jsem udělal tady v KOLINu. Tohle bylo ohroženo tím pitomým pokusem o vydírání minulostí – nešlo o hotovost, která byla menší než cena jednoho nanorackového výtahu, kterou jsem snadno mohl vytáhnout z účtů KOLINu. Proto jsem to nedělal. Dělal jsem to pro budoucnost, pro naději budoucnosti. Nestojí to za oběť? Bylo to několik opotřebovaných, falešných životů, unavených a penzionovaných násilníků, kteří se skrývali před vlastní minulostí, proti naději a lepší budoucnosti nás všech.“

Carl si vzpomněl na Toni Montesovou a představil si, jak se Onbekertdovi brání zbytky svých polozapomenutých bojových dovedností a nakonec to vzdává, aby před třináctkou ochránila svého manžela a děti. Napadlo ho, jestli myslela na dýmající ruiny ve Wyomingu, když tam stála a čekala na kulku, nebo na své děti, které už nikdy neuvidí vcházet do dveří.

Napadlo ho, co si asi bude představovat on, až přijde jeho čas.

Elena Aguirreová za ním bude tiše šeptat.

Bude ho naplňovat klid…

„Jste odporná svině, Ortizi.“ Ostrý Nortonův hlas ho vytrhl ze zamyšlení. „Když jste řídil Scorpion Response, neměl jste s využíváním těchhle násilníků žádnej problém.“

„Neměl, to je pravda, Tome. Ale byla jiná doba.“ Ortiz trochu zvýšil hlas. Hájil se v dobré víře. „Na to nesmíte zapomínat. A tehdy by ti mužové a ženy rádi položili životy, protože také věřili v lepší budoucnost.“

Norton skočil kupředu a tvář měl zkřivenou zlostí. Popadl opěrky Ortizova kolečkového křesla a odstrčil je o půl metru, než autobrzdy stačily zareagovat. Carl viděl kapičky slin, které dopadaly na Ortizův obličej, když Norton začal řvát na svého šéfa.

„Zkurvená lepší budoucnost? A co přesně ta vaše nová, zářivá budoucnost měla bejt, sráči? Tajný operace v jiných zemích? Korupční praktiky korporací? Genetický koncentráky ve Wyomingu?“

Carl ho odtáhl. „Vzpamatujte se, Tome. Kvůli tomu tu nejsme.“

Ale z Ortizovy tváře už zmizela veškerá síla, jako plamen svíčky sfouknutý Nortonovým vztekem. Náhle v kolečkovém křesle seděl starý, nemocný muž, který roztřeseně a vystrašeně přikyvoval.

„Byl jsem… byl jsem mladý. Blázen. Nemám obranu. Ale tehdy jsem věřil, že to, co děláme je správné. Nesmíte zapomínat, jak to tehdy vypadalo. Na západě jsme ztráceli, děsil nás genetický výzkum, který bylo třeba udělat, svírala nás morální panika a ignorance. V Číně se dělaly věci, za které by byly naše univerzity a technologické instituty pronásledované. A tak je to pořád.“ Ortiz přejel pohledem na Carla a ještě více ožil. „Na Marsu je budoucnost, pane Marsalisi, ale to není lidská budoucnost, jak si ji představuje Jacobsen a UNGLA. Vy jste tam byl, vy víte, jaké to tam je. Budeme potřebovat varianty, sami se budeme muset stát svým způsobem variantou, jestli hodláme vydržet. Číňani to pochopili, a proto svoje programy nezastavili. Já se jen snažím vyrovnat tlaky, aby až dojde k explozi, až si to všichni konečně uvědomí, to naší společnost nerozervalo od základů.“

Carl přikývl. „Jo. A teď zpátky k Onbekendovi. Vy mi nevěříte?“

„Záleží na tom, čemu věřím? To nezmění, co jste udělal. Jak Onbekend zjistil, že je Bambarenovým nevlastním bratrem?“

Ortiz si vzdychl. „Takovéhle detaily si opravdu nepamatuju. Je to už dávno. Ano, je možné, že využil čas a zdroje Scorpion Response, vysledoval svoji zdrojovou matku, zjistil, kdo to je, a zařídil se podle toho. Ta práce, kterou jsme dělali ve Wyomingu, možná podnítila jeho zájem. Přes kanály Scorpionu zjistil, že má dvojče, které znám, takže je dost možné, že stejným způsobem našel Isabelu Gayosovou. A vím, že když právě nedělal pro nás, poslal ho projekt Muž zákona nejmíň jednou na tajnou operaci do Bolívie, takže tam také byla možnost. Můžu vám říct jen tolik, že když přišel čas ukončit operace Scorpion, měl už připravené svoje místo na slunci. Věděl, že jeho dvojče přistoupilo na přesídlení na Mars a že Scorpion Response bude s-džinem vymazaná z datového toku. A Bambaren mu připravil místo ve své organizaci. Dokonalé zmizení.“

Jo, dokud se neobjevil Stefan Nevant s nabídkou dělat pistaca, kterého už Bambaren měl, a k tomu pokrevně spřízněného, a nezačal přitahovat pozornost, bez které se rozhodně dokázali obejít. Chudák Stefan se dostal rovnou na mušku. Intuice za všechny drobný. Není divu, že se tě Bambaren tak rychle a snadno zbavil. Přivedl bys oddíl UNGLA rovnou ke dveřím jeho nevlastního bratra.

A není divu, že Bambaren začal střečkovat, když jsme se objevili my a dali zase všechno do pohybu. Myslel jsem si, že jsem ho urazil, když jsem mluvil o exemplárních popravách někde na návsi. Ale musel jsem narazit na něco, co pro něho Onbekend dělal, a bylo to příliš blízko pravdě, než aby ho to nechalo v klidu.

Myslel si, že si s ním zahrávám. Měl za to, že jdu po jeho bratrovi.

Vzpomněl si na Sevgi Ertekinovou, jak tam stála opřená o bok služebního džípu, ruce v kapsách, sáčko rozhalené. Nedbale odhalené podpažní pouzdro s Marstech pistolí vysílalo Bambarenovi signál, aby se držel zpátky.

Měla bys tu být, Sevgi, abys tohle všechno slyšela. Nakonec jsme byli tak zatraceně blízko.

Ale ty bys mi řekl: Nebuď škodolibá, není to pěkné.

Soustředil se na muže na kolečkovém křesle. „Je Isabela Gayosová ještě naživu?“

„Ne, zemřela před několika lety. Onbekend se mi o tom mimochodem zmínil, když jsme se setkali v New Yorku. Zdá se, že žila v hrozné chudobě, a tyhle věci si samozřejmě později vyberou svoji daň. Podle toho, co jsem slyšel, byl Bambaren rád, že se dožil dospělosti. Žádnému z jeho sourozenců se to nepodařilo.“

„Ví Bambaren, že má i druhého nevlastního bratra?“

„Ne. Do toho jsme ho nezasvětili. Onbekend měl u familia dost velké zázemí na to, aby založil kontakty, které jsme potřebovali v Bradbury a Wellsu, a aby byl při tom dost přesvědčivý. Trvalo to nějakou dobu, ale nakonec přesvědčil místní skupiny, že mezi limskými klany a altiplanem je rozkol.“ Ortiz pohnul vyzáblými rameny pod hedvábným pyžamem. „Podle toho, co vím, to není tak daleko od pravdy.“

„A ani Merrin se nikdy nedozvěděl, kdo ho najal?“

„Merrin především nikdy nevěděl, že má dvojče. Jak jsem řekl, Onbekend na to přišel jen díky zpravodajským informacím Scorpion Response. Merrin by k těm datům nikdy neměl přístup. A jak jste viděl, když se Onbekend v devadesátém čtvrtém stáhl, změnil si obličej. Žádná podoba.“

Carl si vzpomněl na povědomý obličej, který viděl toho večera, kdy byla Sevgi postřelena. „Ne, podoba tam je. Když ji hledáte.“

„No, pokud vím, samotné naverbování bylo stejně přefiltrované přes počítač marsovské familia. Pochybuji, že se Merrin a Onbekend někdy viděli na monitoru. Familias věděli jen to, že jde o osobní záležitost, a lidé na téhle straně si vybrali speciálně Merrina. Pokud ho nezverbují, nebude kšeft.“

„A co Merrin?“ zajímal se Norton. „Co se mu řeklo?“

Další mdlé pokrčení rameny. „Že má na Zemi přátele, kteří ho chtějí dostat zpátky, kteří mu zajistí novou totožnost a finance na to, aby mohl pohodlně žít. Udělali jsme to jako hodně zajímavou nabídku.“

Norton ohromeně zavrtěl hlavou. „Takže Onbekend jen tak prodal svého bratra? Své dvojče?“

„Obětoval ho, a co na tom?“ mávl Ortiz rukou. „Neznali se, nikdy se nesetkali. Jaké tam mohlo být pouto?“

„Ale o to nejde!“ Teď se Norton díval na Carla. „Byl to jeho bratr, kristepane!“

„O to jde, Tome,“ řekl mu Marsalis tiše. „Třináctky nevnímají věrnost osobně. Nejsme na to vybavení.“

Norton bezmocně zvedl ruce. „Ale… Bambaren. To je osobní krevní pouto.“

Ortiz suše zakašlal. „Ano. A Onbekend z něho vytěžil, co se dalo.“

„Bambaren byl využitý stejně jako všichni ostatní. Jako Scorpion Response, jako Human Cost. Jako Onbekend a Merrin. Všichni skákali, jak jste potřeboval.“

„Pane Marsalisi, pochopte, prosím…“

Stačí.

Carl popadl Ortize v podpaží a jediným prudkým pohybem ho zvedl z kolečkového křesla. Zdálo se mu, že nic neváží, ale za to mohl buď symp, nebo vztek. Ortiz kolem sebe chabě kopal a snažil se vytrhnout. Carl ho chvíli držel jakoby v objetí, odstoupil od křesla s poplašným zařízením a opatrně položil ředitele KOLINu na vyleštěnou dřevěnou podlahu.

„Počkat, nemůžete…“

Ale Ortizův hlas byl stejně slabý jako jeho obrana. Carl si klekl a přitiskl mu ruku na hrudník, aby se nehýbal. S lhostejným výrazem se nad něho naklonil.

„Já vás znám, Ortizi. Slyšel jsem lidi jako jste vy řečnit ze všech pódií dvou planet, nikdy se nezměníte. Lžete dobytku a lžete sobě, aby vám snáz uvěřili, a když začne umírání, prohlašujete, jak je vám to líto, a nabízíte ospravedlnění. Ale nakonec to děláte proto, že si myslíte, že na to máte právo, a o nic se nestaráte. Kdybyste opravdu podezíral Jeffa Nortona, zmáčknul byste ho, vyrazil z něj jména a vyřídil si to s tím…“

„Byl to Tanaka,“ řekl Norton, který se také postavil nad Ortize. „Jenom Tanaka.“

Carl přikývl. „Mohl jste to zarazit hned na začátku. Ale to, co udělali Jeff Norton a Tanaka, mohl dřív nebo později udělat někdo jiný. Mohl to udělat kdokoli z těch, co věděli o Wyomingu, kdokoli z těch zbývajících, a mohlo to přijít kdykoli. Bez ohledu na to, jakého postavení byste dosáhl, vznášel by se nad vámi Scorpion Response až do hrobu. Nikdy byste nebyl v bezpečí. Tady byla příležitost zamést dům a vy jste ji využil za jakoukoli cenu.“

A v tu chvíli Carl začínal chápat.

„Víte, Ortizi, z vás by byla parádní třináctka. Chybí vám jen síla a odolnost. Ale na to jste si, předpokládám, vždycky našel houf dobytka.“

„Tak dobře,“ řekl Ortiz a přestal se zmítat. Hlas měl zase silný a mluvil zřetelně a naléhavě. „Poslouchejte mě, prosím. Jestli mě zabijete, mám na tělo napojené poplašné systémy. Čidla jsou pod kůží, ve mně, nikdy je nenajdete. Za minutu by tu byl záchranný tým.“

„Tak dlouho nebudu potřebovat,“ oznámil mu Carl.

Ortiz se zhroutil. Jeho tvář vypadala ještě propadlejší a pomačkanější, v koutcích zavřených očí se objevily slzy.

„Ale já chci žít,“ zašeptal. „Chci pokračovat, mám tolik práce.“

Ledový příval vzteku. Carl cítil, jak mu stahuje obličej. „To měla i Sevgi Ertekinová.“

„Prosím, věřte mi, pane Marsalisi, opravdu je mi líto…“

Cal se naklonil blíž. „Nepotřebuju vaši lítost.“

Ortiz polkl a snažil se nějak sebrat.

„Pak, pak mám prosbu,“ zachrčel. „Nechte mě prosím aspoň zavolat rodině. Abych se mohl rozloučit.“

„Ne.“ Carl si ho vytáhl do klína, uchopil muže za krk a druhou ruku mu opřel o hlavu. „Nejsem tu proto, abych vám ulehčil odchod. Jsem tu proto, abych si vzal, co dlužíte.“

„Prosím…“

Carl trhl a zakroutil. Ortizův krk praskl jako shnilá větev. Všude po apartmá se rozezněly jemné, zvonivé sirény, kvílení zoufalého společenství dobytka. Zemřel zámožný člověk. Rychle sem, svolejte davy. Bestie je venku.

Padesát dva

Záchranný tým byl rychlý – nervalo mu to ani dvě minuty od chvíle, co mikročidla v Ortizově těle zareagovala a spustila sirény Ale ještě dávno před tím alarm zaregistrovala ochranka KOLINu a vpadla dovnitř. Našli Ortize v kolečkovém křesle, sesunutého k jedné straně. Norton s Marsalisem stáli nad ním.

Velitelka ostrahy pohlédla na Nortona. „Pane?“

„Uzavřete celé patro,“ řekl nepřítomně. „A zavolejte si k tomu posily. Bez mého svolení sem nesmí nikdo, ani policie.“

„Ale, ale…“

„Prostě to udělejte.“ Pak se obrátil na Carla. „Vy radši běžte.“

Carl přikývl, pohlédl naposledy na Ortize a vykročil ze zužujícího se kruhu, který ochranka mimoděk vytvářela kolem těla. Bez ohlédnutí vyšel z pokoje, z apartmá a na chodbu, kde se setkal se záchranným týmem v plné rychlosti, resuscitační přístroje připravené, vozíky a rozevláté bílé pláště, pohotovostní soukromý doktor a všechno kolem.

Ustoupil a nechal je projít.

Venku šel rychle dva bloky na západ a čtyři na jih, ztratil se ve sluncem zalitém hluku a shonu města. Stáhl ze sebe svůj S (t) igma kabát, z kapsy vyndal sadu telefonů, kabát zabalil naruby a nacpal do nejbližšího koše. Košilí pronikal chlad, ale v kapse měl kredity KOLINu a měl čas.

Na nároží se zastavil, podíval se na hodinky a odhadl, jak dlouho mu potrvá cesta na suborbitální terminál na JFK. Doufal, že ho Norton dohoní.

Pak vyndal ze sady další telefon, zapnul ho a počkal, až se chytí unijní sítě. Druhou rukou hrábl do kapsy kalhot a vyndal fotku a naškrábaný seznam čísel, která mu předchozího večera našel Matthew.

„Tak, Sev,“ řekl si tiše, „do toho.“

Do zšeřelého baru vešla nejistě, ale také s určitou dávkou sebedůvěry. Koneckonců jsou na domácí půdě, Dolní Manhattan, jen pár bloků severně od Wall Street a oddělení datových zločinů newyorské policie. Nemusela chodit daleko.

Dva krátké kroky, aby se křídlo dveří mohlo za ní zavřít, a rozhlédla se po místnosti. Když očima přejížděla řadu boxů u stěny naproti baru, zdvihl ruku. Neodpověděla, ale šla dál. Opilec, sedící sám na konci baru nad xtým Martini, jí věnoval mlhavý, zběžný pohled. Carlovi přišlo, že za pohled stojí. Měla dlouhé nohy a pod uniformou se rýsovala pěkná figura, kterou prozrazovala i její chůze a držení těla. Světlo starožitného žárovkového lustru uprostřed stropu jí zlatilo vlasy a nakrátko ozářilo její tvář roztleskávačky. Vypadala skoro stejně jako na té fotce.

„Amy Westhoffová?“

Když došla k boxu, vstal a podal jí ruku. Přijala ji a zkoumavě stiskla. „Ano. Vy jste… agent diPalma?“

„Správně.“ Krátce jí ukázal průkaz UNGLA, který držel tak, aby viděla na fotografii, ale nemohla přečíst jméno. Nasadil tázavý výraz, aby odvedl její pozornost, a průkaz zase schoval. „Vidím ale, že jste přišla sama?“

Usedla naproti němu, mávla rukou a vysypala vymyšlenou odpověď: „Víte, můj parťák má teď… hm… jinou práci. Nestihl to. Říkáte, že jde o to zabití Ethana Conrada před čtyřmi lety? Opravdu nevím, co to má společného se mnou nebo s datovými zločiny.“

„No, je to jen taková vedlejší stopa. No ale… můžu vám objednat něco k pití?“

„Ne, díky. Budu muset do služby. Můžeme to vyřešit rychle?“

„Jistě.“ Carl usrkl z láhve Red Stripe, která stála před ním. „Musím přiznat, že má vlastní pravomoc je v tomhle případě poněkud, řekněme, sporná. Nejsme zde na území Spojených národů.“

„I když ne příliš daleko.“

„Ne, to je pravda.“ Carl odložil láhev a nechal ruce sklouznout do klína. „Předpokládám, že ten případ znáte dost dobře. Pokud vím, měla jste vztah s Ethanem Conradem před tím, než se přišlo na to, co je.“

„To je pravda,“ opáčila trochu posměšně. „To bylo hodně dlouho před tím, než se zjistilo, co je.“

„Ach, ano, jistě. Já jen že jsem dostal informaci od policistky, tedy bývalé policistky Sevgi Ertekinové. Slyšela jste někdy o ní?“

Přiloudala se k nim servírka, obočí povytažené a poznámkový blok stále v kapse zástěry. Bylo ještě brzy. Kromě smutného opilce už tu nikdo jiný nebyl.

„Dáte si…“

„Zatím nic,“ řekla Amy Westhoffová stroze.

Servírka pokrčila rameny a šla zpátky Carl jí věnoval omluvný pohled. Westhoffová počkala, dokud se nevrátila zpátky za bar.

„Jo, trochu jsem Ertekinovou znala. A co říkala?“

„No, říkala, že vy jste nahlásila UNGLA, že je Conrad třináctka, protože jste žárlila, a že jste se ho na poslední chvíli snažila po telefonu varovat. Ale zjevně příliš pozdě. Teď…“

„Ta hnusná mrcha!“ Ale i ve slabém světle viděl, jak tvář Amy Westhoffové zpopelavěla.

„Předpokládám tedy, že to popíráte.“

Westhoffová zvedla roztřesený ukazovák. „Jděte zpátky za tou běhnou a vyřiďte jí ode mě…“

„Obávám se, že to nebude možné. Sevgi Ertekinová je mrtvá. Ale dala mi pro vás vzkaz. Chtěla to sice vyřídit sama, ale bohužel to nestihla.“

Blondýna přimhouřila oči. „Jaký vzkaz?“

V tu chvíli sebou trhla, zaklonila se a podívala se na svoji nohu. Oběma rukama si stiskla stehno. „Co to sakra je?“

„To je šipka s geneticky modifikovaným kurare,“ odpověděl Carl chladně. „Ochromí to vaše kosterní svalstvo, takže nebudete moct dýchat, ani volat o pomoc.“

Westhoffová na něho zírala. Zkusila vstát od stolu, ale vydala jen přidušený zvuk a sesunula se zpátky do sedadla. Nespouštěla z něho oči.

„Je to výrazně vylepšená varianta přírodního kurare,“ pokračoval. „Můžeme tomu říkat třeba třináctka mezi jedy. Myslím, že vám zbývá nějakých sedm, osm minut. Užijte si je.“

Posunul láhev Red Stripe tak, aby stála rovnou před ní. Westhoffová zkřivila ústa a sesunula se ke stěně. Carl se zvedl k odchodu. Naklonil se k ní.

„Sevgi Ertekinová chtěla, abyste byla mrtvá,“ řekl polohlasem. „Tak teď už jste.“

Pak se vysoukal z boxu a zamířil ke dveřím. Cestou ven pohlédl k baru, kde se servírka vrtala ve svém telefonu. Když vzhlédla, obrátil Carl oči v sloup a gestem naznačil, že je zhrzený a opuštěný. Věnovala mu útrpný úsměv a vrátila se k telefonu. Došel ke dveřím, strčil do nich a nechal se obejmout chladem pozdního odpoledne.

Zahodil šipkostříl do kanálu na Wall Street, trochu ho to mrzelo po těch problémech, co měl Matthew se sehnáním obchodníka s dostatečně špatnou pověstí, aby mu jej prodal. A potom, kolik z něho obchodník s dostatečně špatnou pověstí vytáhl, když zjistil, že má Carl naspěch.

Ale posloužil svému účelu.

Doufám, že tohle jsi chtěla, Sevgi.

Zavolal Nortonovi z taxíku cestou na letiště JFK.

„Můžete mluvit?“

„Jo, jsem zpátky v Jeffersonově Parku. Kde jste vy?“

„Na Brooklynském mostě. Jedu na letiště.“

„Vy jste pořád ve městě?“ Norton málem zahltil telefon. „Na co si sakra hrajete, Marsalisi?“

„Musel jsem zařídit pár věcí. Stihnu ještě bezpečně odletět?“

Norton dlouze vydechl. „Jo, nejspíš jo. Už na mě dělala bubáky policie a Weill Cornell hrozí žalobami, ale právníci KOLINu je zatím drží na uzdě. Vždycky jsem věděl, že je nějaký důvod, proč jsem vzal tuhle práci.“

„Ta stará dobrá síla soudržnosti, co?“ Carl pak zvážněl. „Myslím, že vás stejně zkusí dostat, ne?“

„No, teď už jedu na vlastní triko, takže jsem v pohodě. A stejně, byl jsem v koupelně, nepamatujete? Netušil jsem, co se děje, dokud jste mě nezavolal a Ortiz tam neležel mrtvý v křesle.“

„To nezní moc přesvědčivě.“

„Je to dost slabé. Ale my tady mluvíme o nejmocnější nevládní organizaci na planetě, která mi právě teď kryje záda. Nebojte se o mě, Marsalisi. Jestli chcete pomoct, tak zmizte někam mimo pravomoc Unie.“

„Už tam běžím.“

Zavěsil a podíval se z okna taxíku. Světlo problikávalo žebrovou konstrukcí mostu, ozařovalo mu tvář jako stroboskop a vnitřek taxíku se v rychlém, pravidelném sledu měnil z potemnělého na zaprášený a zpět. Za East River Manhattan vykresloval svůj blokový diagram proti dokonale modrému, chladnému nebi. Slunce se jako rozlitý žloutek odráželo na černi nových nanověží. Dokonalá závěrečná scenérie, na které jako mlha lpěla připomínka odchodu.

Stejnou tajemnou touhu cítil, když se před dvěma dny díval na mys Marin. Stále se vracela a nedokázal se jí zbavit. Neuměl říct, co znamená, uměl jí jen dát jméno.

Sevgi.

Padesát tři

Stezka do Colcy byla vyšlapaná v bílém prachu a místy se ztrácela ve štěrku a mezi křovím. Zpočátku se kroutila podél kaňonu jako právě rozvinuté lano s nerozmotanými uzly. Z vesnice vyrážela téměř rovně, víceméně sledovala okraj kaňonu, někdy až k závratné blízkosti, pak zase odbočovala, jako by ji prudký sráz do hlubiny znervózňoval. Několik kilometrů od města stezka míjela holé místo s rezivějícími brankami na protilehlých koncích, ze kterých se loupala barva. Ještě několikrát se zakroutila, než našla široký, mělký zářez do stěny kaňonu, a v zákrutech klesala dolů jako kulička rulety, která hledá své šťastné číslo. Pak se náhle od kaňonu odklonila a rozeběhla se úbočím údolí sérii vlásenek, kterým se příkrý svah jen s nevolí poddával, aby nakonec vyústila do prachu a ujíždějícího štěrku u prastarého visutého dřevěného mostu, který se pohupoval nad nazelenalou hladinou řeky.

Most nebyl k uživatelům o mnoho přátelštější než stezka, která k němu vedla. Jeho součásti zřejmě nebyly vyměňovány několik desetiletí a tam, kde fošny popraskaly nebo se prolomily, položili místní lidé ploché kameny, aby muly, které představovaly jediný způsob dopravy těžkých nákladů do měst na okraji kaňonu, neděsil pohled do hlubiny. Zanedbaná infrastruktura byla obecným rysem regionu – veliká vzdálenost od nejbližších přípravných táborů znamenala nulovou návratnost firemních peněz. Jedinou možností byla turistika a turisté, kteří si libovali ve špinavé pitoresknosti, ale zde to bylo ještě horší než jinde. Od návštěvy těchto míst byli zrazováni všichni, kromě místních obyvatel znalých poměrů, a cestovním kancelářím se doporučovalo, aby své trasy směřovaly do jiných oblastí kaňonu. Pohyb po stezce sledovali muži, jejichž hi-tech zbraně se pod ostrým sluncem altiplana leskly kovovou černí. Říkalo se, že zde žije čarodějnice, která nedokáže jako obyčejný člověk přežít období sucha v bdělém stavu, musí proto vždy před koncem roku upadnout do kouzelného spánku, ze kterého se probudí až za příchodu dešťů, a jen na pokyn a s pomocí svého milence pistaca.

„Přece tam dolů nechcete jít právě teď?“ Norton kroutil hlavou, ale z jeho hlasu zněla spíš unavená rezignace než nevíra. Zdálo se, že po posledních dnech ho už nemůže nic překvapit.

„Lepší teď než později,“ odpověděl vážně Carl. „Jakmile sedne prach, budou mít Bambaren a Onbekend čas na inventuru a já jsem pro ně velká černá tečka ve sloupci nevyřízených záležitostí. Nevědí sice o Sevgi, ale vědí, že dělám pro UNGLA a že vím o Onbekendovi. A oba jsou opatrní. Když jim nechám dost času, začnou se starat, kde jsem a co dělám. Ale teď předpokládají, že jsem zalezl do úkrytu jako všichni ostatní.“

„Jo, to je možné.“

„Začíná být těžké držet kurs, co?“

„Ne, takhle jsem to nemyslel. Jen říkám, že musíte myslet na to, co budete dělat, až tohle skončí.“

Carl sledoval pomalý noční provoz v jízdních pruzích hraničního přechodu. „S tím si budu dělat hlavu, až to skončí. Zatím – mám váš slib.“

„A taky ho plním, ne?“ Norton ukázal kolem sebe na stroze zařízenou místnost. „Sedím tu, ne? Ne, že bych neměl na práci jiné věci a nevěděl o zajímavějších místech, kde bych je mohl dělat.“

Měl pravdu. Imigrační oddělení RimSecu bylo známé jako ušmudlaná část všude se roztahující organizace a nevzhledný interiér pozorovací místnosti to tiše potvrzoval. U zadní stěny stály seřazené šedé skříně z lisovaného uhlíku, náhodně vybrané levné stoly a židle zabíraly polovinu stísněného prostoru a poolový stůl potažený křiklavě oranžovým suknem zabíral zbytek. V plastové poličce ležely otlučené koule, natlačené ke zdi jako houf podezřelých. Vedle stály dva prodejní automaty. Zboží za jejich matně osvětlenými okénky vypadalo spíš jako nebezpečný materiál v karanténě než jako jídlo a nápoje. Matné LCLS panely na stropě, dlouhé okno přihlížející ze své třímetrové výšky na provoz na přechodu. V zadní části nenápadné dveře do cel.

Seděli tu od setmění.

Carl vstal a po patnácté se prošel po místnosti. Začínal mít pocit, že už cítí dech místa, ale na náladě mu to nepřidalo. Žlutě vymalovaným stěnám chyběla jakákoli údržba, kolem poolového stolu byly otlučené stovkami nepřesných, divokých šťouchů. Sem tam rozvěšené posmutnělé plakáty se snažily narušit deprimující monotónnost. Bylo tam všechno, od letáků a informací RimSecu k měkkému pornu a akcím v místních klubech kousek dál v Blythe. Ani po patnácté mu nic z toho nepřipadalo zrovna přitažlivé.

Nebylo to právě vhodné místo na rozloučení s Nortonem.

„Newyorská policie na vás stále tlačí?“ zeptal se ho.

Norton mávl rukou. „Samozřejmě. Nedají si pokoj. Moc rádi by věděli, kam jste se ztratil. Proč jste odtamtud jen tak odešel. Řekl jsem, že pomáháte KOLINu s interním vyšetřováním, a k tomu patří i ochrana svědků. No, nevěří tomu, ale jsou to jenom poldové. O tomhle se s námi nebudou dohadovat.“

„Ptali se ještě na něco?“

Úředník KOLINu se zadíval stranou. Nezeptal se Carla, co dělal v Manhattanu po zbytek toho dne. „Ne, neptali. Proč? Měl bych vědět ještě o něčem?“

Carl otázku chvilku zvažoval. „O čem byste ještě měl vědět? Ne, nic takového není.“

Smrt seržantky Amy Westhoffové se dostala do titulků v celé Unii, ale pochyboval, že Norton měl vůbec čas a sílu spojit si ji nějak se Sevgi Ertekinovou. Čtyři roky byla dlouhá doba a on si byl naprosto jistý, že po telefonátu Westhoffové zametl všechny stopy. Její vina ho stála hodně sil. „Jestli mám být upřímný,“ pokračoval Norton znaveným hlasem, „tak mám mnohem větší strach z lidí z Weill Cornell, než z policie. Ve hře je hodně peněz, někteří lidé to chtějí hnát vysoko a jejich super personál nerad přichází za záhadných okolností o význačné pacienty. A to ani nemluvím o tom, že tam sídlí soukromý lékař Ortizovy rodiny.“

„Musel jste zaplatit ten záchranný tým?“

„Ne, to není problém. To jsou všechno mladý doktoři, co chtěj budovat kariéru, a vědí, jak by jim uškodilo řízení kvůli zanedbané péči, i kdyby v tom byli nepřímo. Přiměl jsme je, aby na místě prohlásili Ortize za mrtvého, a pak jsem je vyhnal s tím, že dál už to není jejich zodpovědnost. Měl jste vidět jejich ksichty – byli šťastný jako blechy, že můžou vypadnout.“

Carl se zastavil u programu. Tlusťoši se hůř unášejí – Blythe Mars Memoriál Hall, 25. listopadu. To bude skoro za tři týdny. Carla napadlo, kde asi bude on, až Tlusťoši vlítnou na scénu. Okamžitě to pustil z hlavy.

„Už víte, jak to zaonačíte s Ortizem?“

Norton zíral do lógru kávy, která vychladla už před dvěma hodinami. „Variace na téma. Neočekávaná opožděná virová nákaza ze střel, kterými byl zasažen. Nebo nekompatibilnost interface – jeho tělo odmítlo implantovanou léčebnou nanosadu a on byl příliš zesláblý, než aby přežil následný šok. Rozhodně ale nemusíte mít strach z žádné pitvy. Joaquin Ortiz bude mít státní pohřeb, budou se vynášet jeho zásluhy, truchlit nad jeho předčasným skonem a jeho jméno se někde objeví na pořádně veliké bronzové desce. Ven se nic nedostane. Tak jsme si zajistili mlčení rodiny.“

Carl si ho přes místnost zvědavě změřil. Od té doby, co Nortona viděl naposledy, se s ním něco přihodilo. Bylo to něco víc než únavou způsobená ztráta schopnosti překvapení. Těžko se to dalo popsat, ale zdálo se, že úředník KOLINu přijal svoji novou roli vyjednavače Iniciativy s trpkým, masochistickým potěšením. Jako atlet štvaný bolestí si nějakým obskurním způsobem snažil užít moc, kterou právě dostal. Ve vzduchoprázdnem víru vyvolaném smrtí jeho bratra a Ortize se Tom Norton stal nepostradatelným. Zareagoval na tu výzvu jako boxer na zvon, jako zdráhavý hrdina konečně povolaný do zbraně. Jako by byl kromě noblesního vystupování a nacvičeného klidu na tiskových konferencích stvořen právě k tomuhle.

„A co média?“ zeptal se ho Carl. „Co tisk?“

Norton zabručel. „Jo, tisk. Nechtějte mě rozesmát.“

Carl se vrátil ke stolu a znovu se zadíval ven kontrolním oknem. Řady vozů se táhly na obě strany a uniformovaným imigračním policistům v chladném nočním vzduchu stoupala od úst pára. Namátkou nahlíželi do aut a dlouhé ocelové baterky si opírali o rameno jako nějaké miniaturní tarasnice. Fronty se táhly až mostu, kterým desátá mezistátní dálnice z Arizony překračovala řeku Colorado, zaplavenou ostrým světlem LCLS panelů a bloudivými reflektory. V jasném světle se ostnaté zátarasy kolem mostu měnily v temné siluety.

„No tak, Suerte,“ mumlal, „kde sakra vězíš?“

Na druhé straně vysutého mostu se poflakovali dva strážní, zbraně měli nedbale zavěšené přes rameno, oba se nudili k zbláznění. Zívali a bylo jim zima. Ten mladší z nich, kluk, kterému ještě nemohlo být ani dvacet, jménem Lucho Acosta, seděl na balvanu na začátku cesty a bezmyšlenkovitě házel kamínky do vody. Jeho o něco starší kolega sice stál, ale nedbale se opíral o svazek mostních lan, kouřil ubalenou cigaretu a občas zakláněl hlavu, aby se podíval na nebe nad kaňonem. Miguel Cafferata už měl plné zuby těchhle služeb, měl už dost toho, že je tu zahrabaný den cesty autem od světel Arequipy a své rodiny, měl dost svědící, nepohodlné weblarové vesty, přestože to měl být lehký model, měl plné zuby Lucha, kterého v životě zřejmě nezajímalo nic jiného než fotbal a porno. Miguel z něho měl deprimující pocit, že se dívá na svého vlastního syna o deset let později, a byl z toho dost podrážděný. Když Lucho vstal a ukázal nahoru na stezku, skoro se nenamáhal ho sledovat.

„Jdou sem muly.“

„Jo, to vidím.“

Ti dva spolu už skoro nemluvili. Od svítání do poledne spolu už čtrnáct dní kroutili stejné služby. Šéf byl nervózní, chtěl mít tohle místo neprodyšně uzavřené a nemínil zbytečně střídat stráže. Oba teď sledovali osamělou postavu a dvě muly, jak v ranním slunci zvolna postupují zákruty stezky. Byl to docela běžný pohled a koneckonců, tady dole vás mohl překvapit snad jen ostřelovač nebo útok ze vzduchu.

Ani když poháněč a jeho muly došli do posledních vlásenek, necítil Miguel žádné zvláštní napětí. Ale jeho ošlehanou tváří se přesto mihl zájem. Za sebou slyšel, jak se Lucho zase zvedá ze svého balvanu.

„Nepatří ta první mula Sumarivovi?“

Miguel si zaclonil oči. „Asi jo. Ale Sumariva to určitě nebude. Tenhle je moc velkej. A koukni, jak jde.“

To byla dobrá poznámka. Vysoká postava rozhodně neměla zkušenost se zdoláváním horských stezek. Ztěžka poskakovala a každých pár kroků uklouzla v bílém prachu a štěrku. Zdálo se, že i trochu kulhá, a rozhodně nevěděla, jak se ovládají muly. Muž měl na sobě veliké, moderní boty, dlouhý, zaprášený kabát a pomuchlaný kožený stetson. Pod okrajem klobouku probleskoval bledý obličej. Miguel zavrčel.

„Je to nějakej blbej gringo,“ protáhl udiveně. „Myslíš…“

„Těžko říct. Máme tu dávat bacha na nějakýho černocha, ne gringa se dvěma mulama. Třeba je to někdo z university. Spousta maníků ze severu tu dělá experimenty kvůli Marsu. Testujou výstroj.“

Když se pozorně zadíval, zdálo se, že muly nesou nějaké ploché krabice, které se ve slunci kovově leskly.

„Ale tady nic testovat nebude,“ řekl Lucho a s mladicky výhružným výrazem si přehodil automat. Natáhl závěr a stoupl si na první fošny mostu. Miguel se při tom zvuku kysele ušklíbl.

„Jen ho sem nech přijít, jo? Nemá cenu se k němu hnát a na druhý straně stejně není místo na prohlídku. Nech ho přijít sem, zjistíme si, co je zač, a otočíme ho, ať si jde po svejch.“

Gringo ale na most hned nevstoupil. Když k němu došel, zastavil se a poslal napřed jednu z mul. Zvíře poslušně přešlo a gringo na druhé straně zatím něco hledal po kapsách a něco dělal s popruhy na bocích druhé muly.

„Je to Sumarivaova mula,“ řekl Lucho, když k nim zvíře vážně do klapalo a zastavilo se na pevné půdě říčního břehu, aby počkalo na svého majitele. „Myslíš, že mu ji jen tak půjčil?“

„Za slušný prachy, proč ne? Ty bys to neudělal?“ řekl Miguel, přešel do španělštiny a zvýšil hlas. „Hej ty, pocem. Tohle je soukromej pozemek.“

Postava na druhé straně mostu zamávala a odpověděla v kečuánštině. „Minutku, hned jsem tam.“

Pak vzal mulu a vedl ji na most. Klobouk měl vražený hluboko do očí.

„Ty zůstaň tady,“ řekl Miguel chlapci. Ten jazyk ho mátl, ještě nikdy neslyšel gringa mluvit kečuánsky. „Jdu se na to podívat.“

„Mám to hlásit?“

Miguel se podíval na mulu, která tam stála, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Zamrkala na něho velikýma, vlhkýma očima. Netrpělivě zabručel.

„Ale, kašli na to. Ani to nemusej vědět, kdybysme ho museli zastřelit.“

Ale přesto si připravil automat a s určitým neklidem vykročil vstříc příchozímu. Šel rychle, ale poslední metry už zpomaloval. Zastavil se napříč téměř v polovině mostu a natáhl závěr.

Cizinec se při dvojitém rachotivém cvaknutí zastavil.

„To stačí,“ řekl Miguel kečuánsky. „Neslyšels mě? Tohle je soukromej majetek.“

„Jo, já vím.“

„Tak co tady sakra děláš, gringo?“

„Jdu na návštěvu k čarodějnici.“

V tu chvíli si cizinec nadzdvihl klobouk, takže Miguel mu poprvé pořádně viděl do obličeje. V tu chvíli si také uvědomil, že udělal chybu. To bílé, co z dálky viděli pod okrajem klobouku, když cizinec přicházel po stezce, bylo těstovité a nepřirozené, nalepené a rozmazané po obličeji jako špatně provedená klaunská maska nebo napůl rozteklé lízátko ve tvaru lebky, co se dělají na Den mrtvých. Oči byly temné a necitelné. Dívaly se na něho z rozteklého obličeje se stejnou lidskostí jako ústí dvouhlavňové brokovnice.

Pistaco.

To stačilo vyděšenému Miguelovi blesknout hlavou, když se za ním ozvala série výbuchů jako rychle odpálené petardy. Ztuhl, v tu chvíli nevěděl, kudy kam. Cizincův dlouhý, zaprášený kabát se rozevřel a on v pistacových rukách zahlédl nějakou krátkou, tupou, ošklivě vypadající zbraň.

Hluboké, hrdelní zakašlání a nenávistné, drásavé zasvištění.

Pak už jen náraz, pocit, že ho něco bezohledně tlačí dozadu, na zlomek vteřiny nebe a roztočené stěny kaňonu Colca a pak už nic.

Carl Marsalis se rozeběhl kolem zbytků prvního pistolníka familia a blížil se ke druhému. Ten stačil zvednout hlaveň automatu a vypálit neškodnou dávku od boku. I přes vojenský výcvik, kterého se mu možná dostalo, naprosto zpanikařil po explozích na dálku odpálených rozbušek v brašnách muly a náhlé, děsivé smrti svého kamaráda.

Carl za běhu vystřelil, byl sice příliš daleko, než aby nálož žraloci pušky měla ještě nějakou průraznost, ale kluk před ním se zapotácel, když několik střepin přece jen našlo cíl.

V téhle situaci to nebyla zrovna ideální zbraň a na souši byla trochu moc těžká. Musel si ji zavěsit na dlouhý elastický řemen a na pravém stehnu přichytit suchým zipem, aby se mu tu zatracená věc pod kabátem nehoupala. Ale patentovaná žraloci puška Cressi měla tu neocenitelnou výhodu, že byla klasifikována jako podvodní sportovní výbava, což znamenalo, že se dostal přes bezpečnostní kontroly bez důkladnější prohlídky zavazadel. A důkladnější prohlídka bylo právě to, co potřeboval nejméně. Zbraň, chrlící rotující, jako žiletka ostré ocelové střepiny které pod vodou dokázaly vykuchat velikého bílého žraloka, měla slušný dosah i na souši, přestože díky ohromnému rozptylu se o přesnosti dalo spíš jen žertovat. Mladík se zakrvácenou tváří zápasil se závěrem automatu, ale zřejmě byl oslněný výbuchy a hrozně vyděšený.

Carl doběhl blíž a znovu stiskl spoušť žraloci pušky. Chlapec padl zády na boční lana mostu, mezi kterými prolétly chuchvalce jeho těla a spadly do řeky. Zbytek se jako špatně obraná kostra svezl na krví zastříkané fošny. Hotovo.

Mula nesoucí petardy celkem rozumně zpanikařila také. S hýkáním a frkáním vyrazila po stezce podél řeky. Nebyl důvod dál se tu motat. Carl klátivě vyrazil za zvířetem, uši nastražené, jestli neuslyší další lidi.

Třetího střelce potkal několik set metrů proti proudu. Běžel po stezce směrem, ze kterého přicházela střelba, matně šedý automat Steyr vepředu, aby mu nepřekážel v běhu. Muž uviděl mulu a chtěl se jí vyhnout. Carl, částečně krytý zvířetem, vytrhl žraloci pušku a téměř naslepo vystřelil. Muž padl, jako by ho rozervaly neviditelné ruce. Carl zkontroloval stezku před sebou, a když nic neviděl ani neslyšel, zastavil se u zbytků muže, kterého právě zabil. Dřepl si a levou rukou vytáhl automat z té břečky, ale hned ho se zklamaným zabručením pustil.

Muž měl při zásahu steyra zavěšeného přes hrudník a žraloci náboj úplně zničil závěr. „Kurva!“

Ještě chvíli prohledával roztříštěnou mrtvolu, žraloci pušku opřenou o koleno a namířenou na stezku před sebe. Nakonec našel krví nasáklé pouzdro s nablýskaným, novým poloautomatem. Vytáhl pistoli a prohlédl si ji na světle. Glock 100 není zrovna špatná zbraň. Dost drahý kanón pro takového loupežníka, ale Carl předpokládal, že i tady se hodně kouká na značku.

Na tváři se mu usadil sevřený, adrenalinový úšklebek. Na okamžik odložil žraloci pušku a zkusil závěr pistole. Zdálo se, že je v pořádku, asi bude slušně přesná, ale…

Stále mu chyběla pořádná zbraň s delším dostřelem, automaty těch u mostu byly účinné zhruba na stejnou vzdálenost jako jeho žraloci puška a on nevěděl, kolik Bambarenových mužů je mezi ním a zimním útočištěm Grety Jurgennsové. Popis, který dostal ze Suerteho Ferrera, byl žalostně mlhavý.

Mávl rukou a vstal.

Strčil si glocka za pásek, zvedl žraločí pušku a obešel rozstřeleného muže. Vypadalo to, že stezka před ním zvolna stoupá ze skálou chráněného zářezu, ve kterém sledovala tok řeky. Mula běžela napřed a zřejmě někde napravo konečně našla rovinu.

Carl si poupravil klobouk a šel za ní. Stále ještě cítil vzrušení z boje, živené vybičovaným systémem marsovského přizpůsobení. Měl pocit, že ten škleb z jeho tváře nikdy nezmizí.

„Potřeboval by ses trochu zlepšit v zeměpisu, Suerte.“

Suerte Ferrer seděl na židli v zadržovací cele a zarputile sledoval Carla, který kolem něho kroužil. „Od tebe žádný lekce zeměpisu nepotřebuju, negre.“

Ta urážka mu připomněla South Florida State. Naposledy ji slyšel od Dudecka.

Samozřejmě, že to slovo od té doby slyšel ještě několikrát.

„Koukám, že sis rychle zvyknul na kulturu Jesuslandu.“ Carl dokončil kolečko a naklonil se nad stůl, aby byli oba ve stejné úrovni. Jejich zajatec byl špinavý a unavený, jak ho vytáhli z falešného dna bedny, která obsahovala olej z geneticky upravené řepky. Trhl sebou, když se Carlova tvář náhle objevila těsně před ním. „Chceš se tam snad vrátit, Suerte? Opravdu?“

„Quiros říkal…“

Carl udeřil do stolu. „Toho tvýho Quirose neznám. A ani ho znát nechci. Myslíš si, že jsme tvůj tahač zastavili čirou náhodou? Prodal tě někdo, kdo stojí mnohem výš v potravním řetězci než ten tvůj kámoš Quiros. Takže jestli si myslíš, že zavoláš do Seattlu nějakýmu slizskýmu právníkovi, aby tě odsud dostal, tak se pleteš.“

Obešel stůl a posadil se vedle Nortona, který celou dobu nedělal nic, jen seděl s nohama nataženýma před sebou a celé to sledoval. Carl ukázal palcem ke dveřím, které při vstupu nechali slibně dokořán.

„Hele, Suerte, tam venku je dálnice, která vede dvěma směry. Na západ do Freeportu, nebo zpět na východ do Jesuslandu a k zašití za ilegální přechod hranice. Je na tobě, kterým směrem vyrazíš.“

„Kdo sakra jste?“ vyjel Ferrer.

Norton si s Carlem vyměnil pohled. Naklonil se a odkašlal si. „My jsme tvoje dobrý víly, Ferrere. Je zvláštní, že jsi nás ještě nepoznal.“

„Jasně, chceme ti splnit všechna přání.“

„Hele, tahle totožnost je profláknutá,“ řekl Norton a ukázal na dokumenty na stole. „Carlton Garcia. RimSec na tohle jméno vydal zatykač od San Diega po Vancouver. I kdybychom tě nechytili my, byl bys v Pásu tak tři dny, než bys něco prokecnul, a pak skončíš buď v chládku, nebo budeš patnáct hodin denně kopat příkopy a předák ještě bude čekat, že mu za to privilegium vyhulíš vocas.“

Carl se ledově usmál. „Takovejhle sen o Pásu sis nechal zdát, Suerte?“

„Jdi na západ, mladý muži, jdi na západ,“ parafrázoval Norton. „Ale jdi s prachama a dobře zfalšovanou identitou.“

„A obojí od nás dostaneš, a k tomu lístek na autobus do Freeportu,“ řekl mu Carl. „Stačí, když nám odpovíš na pár otázek o tvém bratranci Mancovi Bambarenovi.“

„Hele!“ Suerte Ferrer se opřel a mávl rukama. „O Mancových operacích vím prd, nikdy mi nic neřekli. A stejně tam dole nežiju už hezkejch pár let.“

Carl s Nortonem se na sebe zase podívali. Carl si povzdechl. „Tak to je škoda.“

„No jo,“ přidal se Norton a pomalu se zvedal. „Řekneme klukům z imigračního, aby tě moc nepomuchlali, než tě šoupnu zpátky.“

„Doufám, že sis krátkou zastávku v Zemi příležitosti užil.“

„Počkejte!“

Útočištěm hibernující Grety Jurgennsové byla dvoupatrová rezidence splývající s okolím, osazená přímo do stěny srázu, několik tuctů metrů od břehu řeky. Když stezka opustila zářez, ve kterém sledovala řeku, pokračovala nějakých patnáct dvacet metrů křovinatou rovinkou, pak obešla zvětralý skalní výběžek a zmizela ve křoví jen pár kroků od vstupních dveří. Okna ve druhém patře kryly bezpečnostní okenice z uhlíkových vláken, ale dole bylo živo. Širokým oknem bylo uvnitř vidět pohyb a otevřenými dveřmi vcházeli a vycházeli muži se zbraněmi v rukách. Než Carl vklouzl do úkrytu, napočítal jich pět. Žádný z nich na sobě ještě neměl weblarovou vestu jako ti tři u mostu. Jeden z nich, starší a zřejmě velitel, měl telefon u ucha a přijímal rozkazy. Carl se přikrčil v místě, kde kamenný val po pravé straně stezky stále ještě dosahoval výšky asi jednoho metru, a poslouchal zprávy o svém příchodu.

„… to sakra vypadá na celej oddíl.“ Vystrašený hlas zněl slabě díky vzdálenosti a vytrvalému bílému šumu řeky v pozadí. „Nemůžu se dovolat Luchovi ani Miguelovi u mostu. Je tu nějaká přiblblá mula s brašnama, který vypadaj, jako by bouchnuly, nebo co. Nevím, jestli…“ Odmlka.

„Tak dobře, ale hoďte sebou.“ A mimo telefon zařval: „Vemte si vesty, blbci!“ Sakra.

No, jako bys to nebyl čekal.

Přikrčeně oběhl klesající kamenný val, žraloci pušku na řemenu kolem krku a přichycenou ke stehnu, glocka v obou natažených rukách před sebou jako nějakou zbožňovanou ikonu.

Uběhl tři metry, než si ho všimli. Než si uvědomili, že není jedním z nich, urazil další dva. Do té chvíle nestřílel; šetřil náboje. Ale jakmile se ozvaly výkřiky a zbraně vylétly nahoru, stiskl spoušť a pistole sebou trhla jako špatně vychovaný psík.

Starší chlapík s telefonem, který poskakoval před zbraněmi svých vlastních mužů, odněkud vykouzlil pistoli. Carl ho zasáhl třetím a čtvrtým výstřelem, muž se zapotácel, padl na zeď a zárubeň dveří, snažil se něčeho zachytit, ale rychle sjel na zem. Jeden. Další křik, stále větší zmatek. Někdo se zmohl na střelbu – Proboha, kde ty chlapy bereš, Manco? – ale nebylo to nikde blízko a symp mu přikázal výstřely ignorovat. Není čas, není čas, stále střílel, tupé nárazy kulek, široké okno drželo pohromadě a střely do něho vyrážely jen neveliké krátery. Muselo to být bezpečnostní sklo. Další chlápek se steyrem, divoce pálí od boku, krátký pohyb glockem doprava a padá jako panák na střelnici. Dva. Ostatní se už také zapojili, kakofonie štěkání automatů a dutých ran brokovnice. Před ním a napravo ze země vylétly gejzíry světlé hlíny, skočil doleva, trochu ztratil orientaci, měl za to, že zasáhl třetího muže, který se hnal ke dveřím, ale nebyl si jistý. Ti dva, co zůstávali venku, se také sunuli ke dveřím, zbraně zdvižené, už dobře viděli na cíl. Zaduněla brokovnice, okraj rozptylu ho zasáhl a cítil, jak se mu broky zasekávají do nohou. Zbývající vzdálenost přeběhl a stále při tom vyprazdňoval glocka. Nakonec ho kulka zasáhla někam do spodní části hrudníku. Byla to rána jako kladivem, zapotácel se, zastavil, málem upadl. Klobouk mu spadl a jeho protivníci mu konečně viděli do tváře. V jejich očích uviděl děs. Zavrčel a pokračoval ve střelbě. Jeden z mužů sebou trhl, zapotácel se dozadu, jednou rukou bez míření divoce střílel. Druhou ruku měl bezvládnou, ale nepadl. Když glock vypálil poslední náboj a závěr zůstal vzadu, Carl ho odhodil. Už zbývalo sotva šest metrů. Vytrhl žraloci pušku, přibližně zamířil na oba muže a střelil.

Široké okno se uprostřed roztříštilo a vytvořila se široká, zubatá díra. Oba muže to odhodilo na zbytky skleněné výplně a zbývající sklo bylo zacákané krví a kusy tkáně. Těla se zhroutila jako dvě hromádky krvavých hadrů. Carl došel na dva metry ke dveřím, vystřelil dovnitř a zastavil se. Naslouchal.

Zevnitř zprava se ozval tichý, škrábavý zvuk. Skočil dovnitř, ve vzduchu se otočil, zahlédl pohyb nad barem jídelního koutu a vystřelil tím směrem. Ve stejný okamžik zazněl ještě jeden výstřel a on ucítil další náraz do žeber. Ale okraj baru se rozlétl na třísky a temná postava za ním se zhroutila dozadu. Vlhké plácnutí syrového masa a jekot. Ztěžka dopadl na zem a bolestně se opřel o zadní stranu dřevěného křesla.

A všechno se znovu zastavilo.

Tentokrát doopravdy.

„Je to celkem jednoduchý,“ řekl Nortonovi, když skončili s výslechem Jen tak šťouchali do koulí na křiklavě oranžovém poolovém stole. „Nemusím hledat Onbekenda. Přijde za mnou sám.“

„Pokud vás nenechá odprásknout na některém letišti.“

„Jo, ale už jsem říkal, že teď mají spoustu jiný práce. A budu mít novou totožnost. Žádnej odznak KOLINu, žádná akreditace UNGLA, žádný zbraně, nic, co by budilo pozornost.“

Norton se zamyslel a bradou přejížděl po špičce tága. „Žádné zbraně?“

„V podstatě ne. Chci vypadat jako turista.“

„A co ta nová identita?“ Úředník KOLINu vzápětí dotáhl narážku do konce. „Předpokládám, že budete chtít, abych se o to postaral.“

„Ne, v Londýně mám přítele, kterej mi to zařídí. Pošle mi to během dne. Od vás potřebuju hotovost. Karty, které nepůjdou vysledovat ke KOLINu. Stačí na to můj kredit?“

„Víte, že jo.“

„Dobře. A můžete přesvědčit RimSec, aby si Ferrera nechali do konce příštího týdne? Chci mít jistotu, že nezmění názor a nepráskne to Bambarenovi.“

„Myslím, že ano.“ Norton zběžně odhadl postavení, zkusil dabl, ale byl moc rychlý a minul. „Ale přece nevíte, jestli tam ta Jurgennsová bude. Co když ještě nespí?“

„Je listopad, Nortone,“ odpověděl Carl a křídoval při tom tágo. „Když jsem s ní před dvěma týdny mluvil, sotva se držela na nohou. Teď už bude v limbu.“

„Myslím, že jsou nějaké drogy na zbrzdění hibernace?“

„Jo.“ Carl si odhadl dráhu úderu a opatrně napřáhl, aby nevrazil do otlučené žluté zdi za sebou. Prudký šťouch a cílová koule zmizela v rohové kapse, jako by ji tam vcuclo vakuum. Koule, která ji tam poslala, se zastavila jako přibitá. „Znal jsem jednoho hibernoida na Marsu, chodili jsme na stejné kurzy taninda. Byl to soukromý detektiv, občas taky dělal poldu. Hrozně tuhej chlapík, každou chvíli se serval. Mám pocit, že jsem u něho nikdy neviděl žádný zranění. A ten mi řekl, že žádný výprask, jakej kdy dostal, nebolel tak, jako když si vzal tu sračku proti spánku.“

„No jo, ale jestli mají strach…“

„Nortone, nemaj důvod myslet si, že bych teď měl po nich jít. Nevědí, co pro mě Ertekinová znamenala. A jestli by se měla chystat nějaká akce KOLINu, pak to nejlepší, co by Onbekend se svojí přítelkyní mohl udělat, je, že ji na příštích pár měsíců zašije na nějaké bezpečné a útulné místo. Věřte mi, že tam je. Jde jen o to dostat se k ní, vyšťourat ji a počkat si, až se přižene Onbekend. A pak toho sráče zabít.“

Napálil další kouli. Netrefil.

Stáhl si kabát, odepnul žraloci pušku a hodil ji na bar kuchyňského koutu. Podíval se, jak na tom je. Marstech rázová vesta, kterou přes letiště propašoval jako část potápěčské výstroje, pohltila kulky a jemu zůstaly jen modřiny, možná nějaké zlomené žebro. Promačkal si bolavá místa, zašklebil se a pokrčil rameny. Dostal se z toho snadno. Zatím.

Sebral mrtvým zbraně a složil je na hromadu na barovém pultu. To nejhorší, co zbylo z muže, kterého zastřelil v kuchyňském koutu, vytáhl dveřmi ven a přihodil k jeho druhům. Když bude čas, na to ostatní vezme hadr a kýbl.

Na horní galerii rezidence našel místnost, jež se zakusovala do skály, ke které byl dům přistavěný. Na dveřích byl masivní zámek, ale ten ustřelil jednou ranou ukořistěné pistole. Dveře se ztěžka otevřely do vejčitého prostoru osvětleného ve výši kolen tlumeným světlem oranžových LCLS panelů. Na panelu vedle dveří našel vypínače a cvakal s nimi tak dlouho, dokud nevytrysklo jasné, bílé světlo. Předpoklad se potvrdil – našel Gretu Jurgennsovou.

Ležela jako nějaká mrtvá vikingská šlechtična na široké, vyřezávané dřevěné desce, která svým tvarem vzdáleně připomínala loď. Chránilo ji husté pletivo šedozelené pěnové sítě. Když se k ní přiblížil, ucítil Carl pach materiálu, typické výpary karbonových nanoplastů. Stejné síťoví často používal na Marsu, během táboření při výpravách na náhorní roviny Wellsu.

Hlavou mu bleskla vzpomínka na to, jak sedí venku v teplé záři tepelného zdroje, zatímco kolem se do řídkého vzduchu slavnostně snáší marsovská noc, nad hlavou se třpytí oblázky hvězd a mezi nimi občas zableskne tenounká stopa shořené částice, která o několik desetiletí přežila svůj úkol přetvoření atmosféry. Sutherland to všechno pozoruje s radostným úsměvem v černé, zbrázděné tváři, jako by to tady bylo všechno jenom kvůli němu. Přikyvuje a dumá nad vším, na co si mu mladý Marsalis stěžuje. Vstřebá to, pak obrátí naruby, takže Carl se musí na věc podívat z úhlu, který by ho předtím ani nenapadl. Nikdy tě nenapadlo, chlape, že by to prostě mohlo být…

Jurgennsová se při rozsvícení téměř neznatelně zachvěla, ale byla v příliš hluboké fázi cyklu, než aby dokázala nějak reagovat. Pod pěnou byla nahá, lesklou pokožku měla napjatou tukovými zásobami, zavřené oči slepené sekretem, který hibernoidi ve spánku vylučují. Carl dlouho stál a pozoroval ji, pistoli držel v ruce jako kladivo. Před očima se mu jako poskakující plameny míhaly události posledního měsíce, jako něco, co už dohořívá.

South Florida State. Nanorack Perez. Sevgi Ertekinová vedle něho na pláži. New York a matrace, kterou mu u sebe ustlala. Přestřelka na ulici a horký tlak, když ji zalehl.

Istanbul, cesta pěšky do Mody. Záblesky úsměvů v šeru, pocit, že vším, co dělají, odněkud utíkají.

Trpce se při té vzpomínce ušklíbl.

Vítr nad kameny Sacsayhuamanu. Sevgi se za ním opírá o džíp, neochvějný pocit bezpečí.

Cesta do Arequipy. Její tvář v měkkém světe přístrojové desky. San Francisco a Bulgakovova kočka, předjitřní výhled z nakládacího prostoru. Nebuď škodolibé], Marsalisi. To není hezký.

Sevgi je mrtvá.

Úsměv mu zmizel z tváře. Upřeně se díval na spící ženu.

Greta Jurgennsová patří k Onbekendovi? Vypadá to tak. Zvláštní spojení, že? Ale přinejmenším mají společné to, že jsou oba předmětem hormonální nenávisti zbytku lidstva, pro kterou se vždycky musí najít nějaký cíl.

Symp se v něm trochu zavrtěl, snad to byl důsledek přestřelky, možná něčeho jiného. Myslel na to, jak Sevgi v nemocnici zavřela oči. Pozoroval Jurgennsovou, jako by to byl problém, který musí vyřešit.

Je třeba žít s tím, co jsi udělal, a v budoucnu se snažit dělat jen to, s čím můžeš šťastně žít. To je celý, chlape.

Natáhl levou ruku. Urovnal pěnovou síťovinu do silnější vrstvy a povytáhl ji přes obnažené, bledé rameno.

Pak se rychle vrátil ke dveřím a zhasl jasné LCLS panely, protože měl pocit, že začíná špatně vidět. Chvíli stál v hřejivém, oranžovém přítmí, nervózně se rozhlížel, jako by za ním někdo mohl být, pak tiše vyklouzl ven a zavřel za sebou.

Šel po galerii a zkoušel dveře, dokud nenarazil na temnou místnost bez oken, s charakteristickým zápachem dámské toalety. Vešel dovnitř, dotkl se vypínače a v pastelově vykachlíkované místnosti opět explodovalo bílé světlo. Z velikého kulatého zrcadla na zdi na něho vybafla jeho vlastní tvář. Potem rozmáčená běloba pomalu stékala a vytvářela černé brázdy, oči lemovalo něco, co vypadalo jako černá, kalná voda na dně dvou bledých, psychedelických studní. Sakra, není divu, že se ti chlapi na mostě tak vyděsili. Měl za to, že dluží Carmen Renové za inspiraci.

Ať je právě teď kdekoli.

Napadlo ho, jestli to Renová zvládne, jestli si udrží náskok před dobytkem a Agenturou, jako to dělala dosud. Uvažoval, jestli se dítě, které v ní roste, dostane bezpečně na svět, a co bude potom. Co pak Renová udělá, aby je ochránila.

Pamatoval si na její upřený pohled, jak ho odrazila pouhým postojem a pohledem, ta schopnost přežít, která z ní tam pod věží vyzařovala. Její karty nebyly špatně rozdané. Odhadoval, že má větší šance než většina jejích mužských protějšků.

Byl hlavně rád, že to nebude on, koho za ní pošlou.

Ve skříňce vedle vany našel povědomé tobolky – kodein naroubovaný na kofeinový nosič. Na žebra to bude stačit. Z kohoutků ovládaných infračervenými čidly nechal téct vodu do velikého, mělkého mramorového umývadla pod zrcadlem, namydlil se a začal si smývat to bílé svinstvo z obličeje. Chvíli to trvalo. Když dostal dolů to nejhorší, strčil hlavu pod kohoutek a nechal si vodu téct do vlasů a na zátylek. Pak z věšáku vedle umývadla vzal jeden z Gretiných pastelových ručníků a dosucha se vydrbal. Když se podíval do zrcadla, už se nevyděsil tak jako poprvé.

Teď uvidíme, jestli se vyděsíš ty, Onbekende.

Rozkousl kodeinovou kapsli, několikrát nasucho polkl, jazykem setřel nalepené zbytky ze zubů a spláchl je douškem vody z kohoutku. Ještě jednou se na sebe podíval do zrcadla, jako by mu jeho odraz mohl dobře poradit, pak jen pokrčil rameny a zhasnul.

Sešel dolů čekat.

„Nemusíte to dělat,“ řekl mu Norton.

Carl prošel za ním, obcházel stůl a odhadoval úhly. „Ale jo, musím.“

„To ji nevrátí.“

Rozhodl se pro dlouhý, čistý úder na boční mantinel. „Myslím, že o tom jsme už mluvili.“

„Proboha, já se s vámi nehádám, Marsalisi. Jenom se vás snažím přivést k rozumu, zabránit tomu, abyste tam někde zahodil svůj život. Sevgi má v sobotu pohřeb. Můžu vás protáhnout přes imigrační Unie a po tu dobu držet policii stranou. Proč nechcete jít?“

„Protože pokud vím, to ji taky nevrátí.“

Norton si povzdechl. „Tohle by nechtěla, Marsalisi,“

„Nortone, nemáte nejmenší tušení, co by Sevgi chtěla.“ Šťouchl, ale vzal to moc zlehka a sledoval, jak koule jen lehce lízla druhou a poslala ji na mantinel a pryč od kapsy. „A netuším to ani já.“

„Tak proč tam tedy chcete jít?“

„Protože jednou mi někdo řekl, že klíč k tomu, jak žít s tím, co jsem udělal, je dělat to, s čím můžu šťastně žít. A já nechci žít s tím, že je Sevgi mrtvá, a Onbekend si klidně někde běhá.“

Carl se zeširoka opřel o hranu stolu a pokývl ke změti koulí na plátně.

„Teď vy, uvidíme, co s tím uděláte.“

Padesát čtyři

Prášky proti bolesti zabraly rychle. Způsobily mu lehkou nevolnost, kterou vystřídal trochu nevhodný pocit pohody. Procházel dolní částí rezidence, odhadoval palebné úhly a lhostejně uvažoval, jaké má možnosti obrany. Prohrabal se hromadou zbraní na baru, ale nic ho nezaujalo. Něco se chystalo.

Našel si místo, kde se mohl posadit a dívat se kaňonem na rozeklané horské vrcholky za ním. Slunce posílalo dlouhé paprsky přes hřebeny a vzduch v nich trochu neskutečně zářil. Jako by na tohle celou dobu čekala, Sevgi Ertekinová vstoupila do jeho myšlenek.

Byl to stejný pocit, jaký měl, když sledoval, jak světlo umírá za kopci Marinu, a potom znovu, když po Brooklynském mostě opouštěl kaňony Manhattanu. Seděl a dovolil tomu pocitu, aby ho zaplavil, a spolu s ním plíživě přicházelo pochopení, vědomá myšlenka se střetla s nedefinovatelným, stejně jako když se on střetl s Grayem. Možná kodein někde sepnul synaptický vypínač a porozumění si našlo cestu. Sevgi je pryč, jeho mozek byl nastaven tak, aby tohle úspěšně zpracoval. Ale už ne to, že je mrtvá. Protože prastaré geny zděděné po předcích ze střední Afriky si s tímhle poradit nedokázaly. Lidé nemůžou jen tak přestat existovat, nemůžou se prostě rozplynout. Když jsou lidé pryč, trvala na svém nějaká hlouběji zakódovaná část jeho vědomí, je to proto, že jsou někde jinde, ne? Takže Sevgi je pryč. Dobře. Když je tedy pryč, zjistíme kde, protože pak tam sakra můžeme jít, najít ji, být s ní a konečně se zbavit tý zatracený bolesti. Tak.

Co ty kopce, které zmírají v temnotě na druhé straně zátoky, myslíš, že by mohla být tam? Nebo snad mezi vším tím sklem a ocelí na druhé straně mostu? Nebo, dobře, nahoře v tom zatraceným kaňonu, třeba na druhé straně tamtěch hor. Možná tam je. Nahoře v tom neskutečně zářivém světle, ve vzduchu, čeká na tebe.

Poprvé v životě si uvědomil, proč je pro dobytek tak těžké nevěřit v posmrtný život, v nějaké místo, kam jdete, když odejdete odsud.

V tu chvíli, kdy překonal svoji vlastní přirozenost, když poznání dozrálo, rozplynul se ten pocit, že zná vysvětlení, a nezůstalo nic kromě bodavé bolesti v hrudi a palčivé náplasti nenávisti.

A najednou se jako odpověď ve vzduchu zčistajasna objevily helikoptéry.

Byly dvě, běžné, komerční stroje, hlučně se snášely briliantovým vzduchem kaňonu a nemotorně manévrovaly, aby nezavadily rotory. Křižovaly sem a tam, chvílemi klesaly, víry skloněných rotorů se blyštěly ve slunci a nakonec zaujaly pozici nad řekou naproti rezidenci. Carl je netečně sledoval roztříštěným oknem. Do vrtulníků se mohlo vejít přinejmenším dvanáct mužů. Držel se z dohledu a mrtvá těla před vchodem vytvářela obraz, jaký potřeboval. Helikoptéry s chvěním klesaly níž. Nakonec vzal jeden z automatů a směrem k nim vypálil oknem krátkou dávku. Reakce byla okamžitá – oba stroje se s řevem rozlétly po proudu, zřejmě aby našly bezpečné místo k přistání.

Věděl, že stezka tudy pokračuje a klesá v zářezu k řece. Mohou přijít odtud, proti proudu, a budou krytí až k okraji volného prostoru před rezidencí. Stejně to udělal on před několika hodinami. Trochu se zamračil, opřel si sklopnou opěrku steyra o rameno a zkusmo přes mířidla přejel volnou plochu. Byl si jistý, že sejme každého, kdo by se chtěl dostat do domu, dřív než na volném prostranství uběhne několik metrů. Mohli by zkusit čelní útok, ale nebylo to moc pravděpodobné; nevědí, kolik lidí je v domě a co je s Gretou Jurgennsovou, jestli je živá, nebo mrtvá, v bezpečí ve své malé jeskyni, nebo dole, připravená jako bezvládný živý štít.

A rezidence byla tvrdý oříšek. V tom měl Ferrer naprostou pravdu. Ta děvka tam má úplnou pevnost, člověče. Rovnou ve skále, seshora se tam nedostaneš, je to hrozně hladký. No jo. Opřel se, ruce v kapsách nových maskáčů, šklebil se, jistý si tím, že už splnil svůj díl. To tam sakra čeká armádu, nebo co? Takže vona jenom spí? Teda nevím, k čemu Manco tu děvku má, ale musí to bejt pichna jak řemen, když kvůli ní tohle dělá. Královna kuřby, nebo co?

Stejně jako Stefan Nevant před ním, i Suerte viděl výsledky a rychle dospěl ke zjevně špatnému závěru. Onbekend zůstal ve stínu. Kdybyste nevěděli, že už tam je, hledali byste jiná, jasnější vysvětlení.

Jako třeba nelidská monstra, která se vrátila z Marsu.

Na tom Ortiz postavil celou svoji zastírací strategii. Monstra útočí! Chopte se loučí a všichni na palisády! Hlavně se neptejte, kdo to celé doopravdy způsobil.

Dole u řeky vykoukla hlava. Carl dovolil jejímu majiteli, aby se dobře rozhlédl, a pak vypálil dávku. Do vzduchu vylétl prach a úlomky kamene a hlava prudce ucukla zpět.

Teď vědí, co je čeká. „Marsalisi?“

Hlas Manca Bambarena. Carl se přitiskl zády vedle okna, zůstal ve stínu a jedním okem vyhlédl ven. Bylo časné odpoledne a slunce stálo dost vysoko na obloze, jeho paprsky zaplavovaly kaňon. Když jste se přikrčili a podívali nahoru, mohli jste vidět křivolakou, kolmou stěnu spadající od hrany kaňonu a poklidně temnou modř ve vyšších partiích údolí, které už halil stín. Po odletu helikoptér tu panovalo hluboké ticho, rušené jen cvrkáním hmyzu a bzučením much na mrtvolách.

„Černej, seš to ty?“

„Správně,“ zavolal a přešel z Bambarenovy španělštiny do kečuánštiny. „Co chceš?“

Krátké zaváhání. Carl uvažoval, jestli Onbekend dokáže sledovat konverzaci v kečuánštině – nebylo příliš pravděpodobné, že by se ji naučil během doby, kdy se ukrýval na altiplanu. Docela snadno by si vystačil se španělštinou a angličtinou. A jako Bambarenův oblíbený pistaco neměl potřebu splynout s místními. Standardní třináctkovská izolace funguje bezvadně.

A Bambaren samozřejmě zůstal u španělštiny. „Spíš jde o to, co chceš ty, Marsalisi. Můžeme si promluvit?“

„Samozřejmě. Pojď dovnitř.“

„Slibuješ, že mě nezastřelíš dřív, než si poslechneš, co ti chci říct?“ Carl se ušklíbl. „No, nevím, stačí ti na to slovo zmetka?“

„Jo, stačí.“

„No tak pojď. Žádný zbraně, žádný pancéřování, ruce tak, abych na ně viděl.“ Carl se na okamžik odmlčel a pak dodal: „Jo a bratra vezmi s sebou.“

Dlouhé, dlouhé ticho. Venku na rozpáleném vzduchu vrzaly cikády.

„Co se děje, Manco? Nesledoval jsi zprávy? Všechno se propálilo, copak to nevíš? Ortiz už není, KOLIN zametá barák. O Onbekendovi víme všechno. Takže chci vidět vás oba.“

Trvalo to několik minut, ale nakonec se dole u stezky objevily dvě postavy a s rukama sepnutýma na hlavě kráčely k rezidenci. Carl je sledoval přes mířidla steyru. Onbekend skláněl jednu ruku ke straně, jako by ho to bolelo. Carl si vzpomněl, co říkala Sevgi v baru v Bayview. Několikrát jsem ho trefila, ale nesložilo ho to. Třináctka.

Jo, my jsme tuhý parchanti.

Zamířil na Onbekendův obličej a několikrát ohnul ukazovák, aby uvolnil napětí. Pak zbraň netrpělivě odložil. Z hromady vzal pistoli, jiného glocka, zkontroloval zásobník a natáhl závěr. Když Bambaren s Onbekendem došli ke dveřím, ustoupil dozadu, dával si pozor, aby se nedostal do palebného úhlu skrz rozstřelené okno, a pokynul jim pistolí. „Jen pojďte dovnitř.“

Onbekend si ho důkladně změřil a anglicky vyhrkl: „Kde je, Marsalisi?“

„Ne tak rychle. Oba ke stolu tamhle ve výklenku. Ruce stále na hlavě. Nechce se mi vás prohledávat, takže jestli někdo pohne rukou k tělu, prostě vás zabiju. Jasný?“

Bambaren se opatrně rozhlédl po vnitřku rezidence. Když mu došlo, jak se asi všechno seběhlo, vyvalil oči. „To jsi sem přišel sám?“

„Ke stolu. Sedněte si na židle, co jsem vytáhl. Ruce mějte na hlavě, dokud si nesednete, pak je položte před sebe na stůl. Žádný rychlý pohyby. Rychlej pohyb znamená smrt.“

Zavřel dveře a táhl, dokud západka s bzučením nezajela do zámku. „Marsalisi, mám tam venku patnáct mužů,“ řekl Bambaren cestou ke stolu konverzačním tónem. Také přešel do angličtiny. „Jsi obklíčenej.

O tomhle si promluvme.“

„Budeme o tom mluvit. Ale vy při tom budete sedět. Ruce na hlavě a pak na stole.“

S rukama na hlavě se neobratně posadili. Bambaren do čela stolu, Onbekend přes roh vedle něho. V těchto místech byla už rezidence zahloubená do skály a bylo zde chladno a šero, takže oba prkenně sedící muži s rukama na desce stolu vypadali jako napjatí účastníci nějakého tajemného spiritistického sezení. Carl si vytáhl židli naproti Onbekendovi a usadil se. Glocka pohupoval na koleně. „A co teď?“ zeptal se Onbekend klidně.

„Promluvme si o tom, proč bych vás oba neměl zabít. Nějaké návrhy?“

„To tolik spěcháš umřít, černej?“ zeptal se ho Bambaren.

Carl se pousmál. „Je fakt, že patnáct na jednoho nevypadá moc dobře. Ale to ani osm na jednoho, a přesto je tam venku všechny oždibujou mouchy.“

„To ti to ještě nedošlo?“ Onbekend se na něho díval se stejným opovržením jako tehdy v baru v Bayview. „Pro dobytek nejsi nic víc než voják.“

Bambaren ztuhl. Carl se znovu pousmál.

„Dej si pozor, před kým to slovo používáš, bratře. Není to Mancova vina, že nemá vylepšenej limbickej systém a posílenou třináctou oblast z Isabelina základního materiálu.“

Onbekend na Manca sotva pohlédl. „Nemluvím o Mancovi, a on to ví. Mluvím o lidech z UN, kterým jsi prodal svoji duši.“

„Nejsem tady kvůli nim.“

Onbekend přimhouřil oči. „Tak proč jsi přišel?“

„Protože jsi zabil někoho, na kom mi záleželo.“

„Jestli ty máš přátele, tak je neznám. Koho jsem měl zabít?“

„Zastřelil jsi ženu jménem Sevgi Ertekinová, policistku, když tě pronásledovala na ulici v Bayview. Střelil jsi ji pistolí Haag, zemřela.“

„Šukal jsi ji?“

„Jo, šukali jsme se navzájem. Asi tak jako ty a Jurgennsová.“ Onbekend zbledl, když si uvědomil, kam asi rozhovor spěje. Odkašlal si.

„Byla to přestřelka,“ řekl tiše. „Nic osobního. Udělal bys to samý.“ Carl myslel na tábor Horkan Garrod a na Gaby. Na kulku z Haagu, která ji zabila. „O to nejde.“

„Tak o co?“

Carl sledoval Onbekenda. „O vyrovnání dluhu.“

„Poslouchej, Marsalisi,“ Manco Bambaren nepochopil, o čem je řeč, „můžeme se dohodnout o čemkoli, co si myslíš, že ti dlužíme.“

„Sklapni, Manco.“ Tayta pohlédl na Onbekenda, jako by mu dal facku. Onbekend ho ignoroval, možná si toho ani nevšiml. Nespouštěl oči z Carla. „Chceš, abych vykoupil Gretin život svým?“

„Proč ne? Je to stejná dohoda, jakou jsi nabídl Lole Montalbanové ve Freeportu. Její život za životy dětí.“

Onbekend se zadíval na své ruce. „Kdybys věděl, co dělala Lola Montalbanová se svým životem před tím, než si změnila jméno, kdybys věděl, co dělala dětem, než si pořídila vlastní, asi bys mě nesoudil tak tvrdě.“

„Vůbec tě nesoudím, chci jen tvoji smrt.“

„Když ho zabiješ, černej, budeš muset zabít i mě.“ Bambarenův hlas zněl rozhodně. „A moji muži tě pak roztrhají jako psi králíka.“

Carl po něm střelil pohledem. Usmál se a zavrtěl hlavou.

„Jsi rád, že máš pořád mladšího bratra, viď, Manco? No, těžko ti to mít za zlé. Ale chceš o tomhle bratrovi něco vědět?“ Pokývl k Onbekendovi. „Tenhle tvůj bratr je dvojče. Ve skutečnosti jsi měl dva bratry, díky tomu, že se tvoje matka zoufale snažila udržet se nad vodou v nově vysněné peruánské společnosti. Ten druhý se jmenoval Allen Merrin. Bohužel je po smrti. Chceš vědět, proč?“

Bambaren se díval z jednoho na druhého.

„Je po smrti, protože jsi ho zabil,“ řekl jako by mimochodem Onbekend. „Tak jsem to slyšel.“

„Je po smrti, protože ho tady jeho dvojče, Onbekend, přivezl z Marsu jako genetickou sadu k obětování. Prodal ho lidem, pro které pracoval. Používal ho, aby…“

„Ale tys ho zabil, ne?“

Tayta zíral na Onbekenda. „Co to má znamenat? O čem to mluvíte?“

„To nic.“

„Ty mi neříkej, že to nic není, Onbe.“ Do jeho hlasu se vkrádala tvrdost a měl stejný výraz jako ve chvíli, kdy se Onbekend zmínil o dobytku. „O čem to mluví?“

„Mluvím o dalším Isabelině modifikovaném synovi, Manco.“ Carl mířil pozdviženou pistolí Onbekendovým směrem. „Vajíčko, které tvoje matka prodala gringům, se po několika dnech rozdělilo a projekt Muž zákona měl dvě identické třináctky za cenu jedné. To je šikovná věcička, když dojde na genetické stopy na místě činu. Když tvůj bratr vraždil své nepohodlné kolegy z minulosti, postaral se taky o to, aby vina padla na jeho dvojče.“

„Neposlouchej ho, Manco. To je…“

„Lže?“ Podle výrazu taytovy tváře to byla čistě řečnická otázka. Téměř šeptal. „Udělals to? Zneužil jsi vlastní krev, aby ses kryl?“

„Manco, neměl jsem moc na výběr. Říkal jsem ti, do jaký situace mě Ortiz dostal, říkal jsem ti, jaký nebezpečí…“

„Tohle jsi neřekl!“

Teď už se Bambaren třásl. Upřeně sledoval třináctku, s níž měl společné geny. Tvář měl zkřivenou potlačovaným vztekem.

„Bratra?“ zasípal. „Dvojče? Tys prodal svoje dvojče? Po tom, co jsi přišel za mnou a já ti dal…“

„To není důležitý, Manco. Neznal jsem ho, nikdy jsme se ani neset…“

„Byla to tvoje krev!“ Bambaren se začal zvedat. Carl na něho ukázal glockem a on si zase zničeně sedl. „Měl v sobě krev tvé matky! Když jsi ke mně přišel, říkal jsem ti, že krev je všechno. Korporace nám vzaly duše, rozbily pouta, ze kterých jsme čerpali sílu, nadělaly z nás uniformovaný cizince, co o samotě žijou svoje životy v plastovejch boxech. Rodina je všechno, co máme.“

„To ale neplatí pro třináctky,“ připomněl mu Carl vážně.

Nastala dlouhá odmlka.

„Poslouchej mě, Manco,“ řekl Onbekend, „udělal jsem to, abych chránil…“

„Řekls to vůbec někdy naší matce?“ Bambarenův výraz byl chladný a tvrdý jako kameny Sacsayhuamanu a jeho hlas šeptal jako vítr. „Řekls vůbec někdy Isabele, že má někde dalšího syna?“

„Sakra, Manco,“ neudržel se Onbekend, „nebylo proč to říkat!“

„Ne?“

„Ne. Byl na Marsu!“

Ticho, které následovalo po těch slovech, se vzedmulo jako příliv, jako dech zhášející svíčky. Mlčky seděli v polostínu.

„Myslím, že asi nebudeš chtít vědět, jak tvého druhého bratra donutili k návratu z Marsu, co, Manco?“

Onbekend se napjal. „Marsalisi, varuju tě,“ řekl skřípavě.

„To ať tě ani nenapadne,“ opáčil Carl. „Sejmu tě dřív, než zvedneš zadek ze židle.“

Natočil se k Bambarenovi. Glockem pořád mířil na třináctku. Tayta opětoval jeho upřený pohled.

„Víš, Manco, tady tvůj bratříček udělal s Marsem dohodu. Hádám, že jsi o tom nevěděl?“

„To nebyla dohoda,“ zavrčel Onbekend. „Byla to strategie. Lest.“

„Dobře, takže tvým jménem zorganizoval lest. Tvůj bratr se měl vrátit jako nájemný vrah marsovských skupin. Mluvilo se o vyřazení limských familias jako o určitém odškodnění a zapomenutí všech afrenta marciana, abys zase mohl ovládat obchod s Marsem. Je to zhruba tak, Onbekende?“

„Udělals to?“ zašeptal Manco Bambaren. „Tys to udělal?“

„No tak, Manco, přece jsme o tom často mluvili.“ Onbekend netrpělivě mávl rukou. „Stejně to nebylo myšlený vážně, ale…“

„Použils moje jméno?“

„Jo, ale jen pro představu. Marsalisi, sakra poslouchej mě…“ Bambaren se přes stůl vrhl na Onbekenda. Ten vyskočil a odrazil ho. Carl varovně zdvihl glocka. „Pánové.“

Zdálo se, že Bambaren neslyší. Opíral se o stůl a díval se do tváře muže, kterého měl za bratra. Když promluvil, třásl se jeho hlas vztekem tak, že jeho angličtině nebylo skoro rozumět.

„Tys kurva použil moje jméno?“

„Sedni si, Manco, nebudu to opakovat,“ řekl mu Carl.

Ale šéf familia si nesedl. Namísto toho se otočil ke Carlovi a přímo proti ústí glocka. Zhluboka se nadechl.

„Chci odejít,“ řekl upjatě. „Tahle záležitost mě už dál nezajímá. Stahuju ochranu Grety Jurgennsové.“

„Hej, Manco, nemůžeš sakra…“

„Ty mi neříkej, co můžu a co ne, zmetku.“ Manco se odstrčil od stolu a pohlédl na Carla. „Dobře. Je tím tvoje záležitost vyřízená, černej?“

„Jistě.“ Carl ani zdaleka nečekal, že se to vyřídí takhle dobře, ale rozhodně se nechtěl vzdát nečekané prémie. „Jdi ke dveřím s rukama na hlavě. Vyjdi ven a zavři za sebou. A do deseti minut chci slyšet odlítat helikoptéry.“

Bambaren vstal a složil si ruce na hlavě. On a Onbekend se na sebe dlouhou chvíli dívali.

„Nedělej to,“ procedil Onbekend. „Jsem tvůj bratr, Manco. Čtrnáct let jsem sakra tvůj bratr.“

„Ne.“ Bambarenův hlas byl studený jako chlad přicházející ze skalního výklenku. „Nejsi můj bratr, jsi omyl. Můj omyl, omyl mé matky a omyl gringů bez duše. Jsi zmetek, zmršená věc, která se vplížila do mojí rodiny a využila mě, věc, která krájí živé maso z mých kostí, aby se jím živila. Měl jsem poslouchat, co mi říkali ostatní, když jsi přišel.“

„Taky jsi mě využil, hajzle!“

„Jo. Využil jsem tě k tomu, co jsi.“ Bambaren si odplivl na stůl před třináctku. „Zmetek! Pistaco! Nic pro mě neznamenáš.“

Onbekend zíral na plivanec. Pak se prudce postavil.

Carl udeřil pěstí do stolu. „Stačí, Onbekende,“ přikázal a pokynul glockem. „Sedni si na prdel.“

Onbekend se kysele pousmál. „To sotva.“

Carl vyskočil, židle odlétla dozadu a glock mířil Onbekendovi přímo do tváře.

„Řekl jsem…“

V tu chvíli se na něho Bambaren vrhl jako bojový pes.

Později vůbec nedokázal přijít na to, proč po něm Bambaren skočil. Možná to byl vztek, vztek na Onbekenda, který ale zahrnul všechny třináctky, možná všechny varianty, možná zkrátka všechny v dosahu. Možná neovládl vztek z toho, že sedí u stolu pod dozorem pistole. Na to nebyl zvyklý. Nebo – na to raději ani nemyslel – to nebyl žádný vztek, ale oba povedení bratři to nakonec na Carla nahráli, zaimprovizovali a ono to vyšlo.

Bambaren udeřil rukou do glocka, odstrčil ho stranou a s výkřikem se překulil přes roh stolu. Zbraň vystřelila, ale nic nezasáhla. Carl se otočil a zachytil muže bokem. Zatím se stále víc soustředil na to, kde je Onbe kend. Bambaren se ho držel s divokostí pouličního rváče a chtěl se mu dostat na oči a kolenem do rozkroku. Carl pustil pistoli. Oba upadli na zem a snažili se dostat toho druhého pod sebe.

Tanindo a symp zvítězily. V Bambarenovi dřímala dřívější divokost pouličního rváče, ale byla rozmělněná věkem a pohodlným životem. Carl uvolnil jeho sevření a dostal několik ran do vycpávky weblarové vesty. Zatnul zuby, protože i přes závoj kodeinu se ozvala pronikavá bolest zlomených žeber. Zavrčel, ztlumil ránu kolenem, která mu mířila do rozkroku, a udeřil taytu loktem do obličeje. Manco se od něho odkulil a Carl mu vrazil napnuté prsty pod bradu. Bambaren zachroptěl a…

Za jeho zády se ozvalo známé zaštěkání steyra. Krátká, řízená dávka.

Pustil Bambarena a kutálel se do úkrytu stolu a židlí. Tayta něco zařval. Přes oba přejela další krátká dávka a výkřik utichl v krátkém zachroptění. Z desky stolu odletovaly třísky, kulky z automatu ji prorážely jako lepenku. Něco ho udeřilo do zad. Odražená střela, prolétlo mu hlavou. Glock, kde je ten zatracené] glock…

… byl pryč.

Ze svého místa na podlaze viděl Onbekendovy nohy, opatrně postupoval a hledal nejvhodnější místo pro střelbu. Udělal jedinou věc, která mu zbývala – pobízen systémem marsovského přizpůsobení prudce vyskočil, rozeběhl se, popadl stůl a hodil ho na Onbekenda jako štít. Onbekend znovu vystřelil, stůl se nepochopitelně pomalu obrátil jako hozená karta a dopadl stranou. Steyr štěkal, dostal několik zásahů, rázová vesta se sevřela a zahřívala, energie střel ho otočila a hodila jím na stěnu výklenku…

A střelba ustala.

Bylo to téměř komické. Onbekend stál s náhle ztichlou zbraní v rukách. Tiché pípání kontrolky střeliva znělo jako odkapávání vodovodního kohoutku. Pohledem přejížděl z Carla na steyra a rudě blikající diodu. Když popadl první vhodnou zbraň z hromady na baru, neměl čas zkontrolovat zásobník. A náhodou si vybral tu skoro prázdnou.

Carl se s křikem rozeběhl od stěny.

Onbekend po něm hodil vystříleného steyra, ale on ho odrazil. Snažil se ho sevřít, ale Carl ho smrští úderů taninda zatlačoval dál. Onbekend se kryl a odpovídal krátkými ranami, ale Carl na jeho pohybech poznal, že pořád cítí zranění, která mu způsobila Sevgi. Věděl, že cení zuby, a cítil divoké uspokojení, radost z toho, že působí bolest. Dostal se blíž, prorazil kryt a zasáhl Onbekenda do čelisti. Ten se zapotácel, zády se téměř dotýkal vystřeleného širokého okna. Světlo prosvítající krví – Carl koutkem oka zahlédl matně rudé šmouhy na dolní zubaté hraně skla trčícího z rámu, odraz slunce na hranách. Znovu se přiblížil k Onbekendovi… Za sklem se krčila postava.

Carl měl čas všimnout si jen vyděšeného obličeje a zdviženého samopalu. Dokázal jenom vrávoravě skočit nazpátek, aby se dostal z rány. Samopal vystřelil, rozlétlo se další sklo a Onbekend zařval. Carl hrábl rukou na bar a shodil zbraně na zem. Poslepu mezi ně sáhl, v ruce mu zůstal nějaký samopal, vytáhl ho ven – odjištěný – a natáhl závěr, sotva se rozlétly dveře.

V nich se objevila dvojice Bambarenových mužů. Odstřelili zámek a vpadli dovnitř, jeden při zemi, druhý vestoje. Carl seděl na podlaze zády k baru, nebyl tak blízko, jak čekali. Stiskl spoušť steyra a pokropil je. Palba oba odhodila, máchali pažemi, jako by chtěli kulky odrazit. Jeden prolétl dveřmi a dopadl venku v oblaku prachu, druhý se kotníkem zaklínil v rohu zárubně a zhroutil se na místě. Carl se vysoukal na nohy, kryl se za okrajem širokého okna a odstrčil nohou mrtvého střelce.

Ještě se ozývala občasná střelba. Žádná další těla. V náhlém tichu se steyr pípáním dožadoval další munice. Předchozí majitel zbraně spojil lepicí páskou dva obrácené zásobníky. Carl uvolnil pojistku, vytáhl prázdný zásobník, otočil a nasadil nový. Někde na podlaze zaskučel Onbekend.

Carl opatrně vyhlédl ven a uviděl přikrčené postavy, jak rychle pozpátku klouzají do krytu u stezky. Popohnal je krátkou dávkou, zhluboka se nadechl, vrátil se ke dveřím a nohou postrkoval tělo z prahu stranou, aby je mohl zavřít. Už byl skoro hotov, když si všiml, že muž je stále naživu, má zavřené oči a mělce a rychle dýchá. Střelil ho do hlavy, ještě o kus ho odkopl a zavřel dveře. Pak přitáhl křeslo a zarazil je opěradlem pod kliku. Při tom ucítil bolest. Přestal a začal prohlížet rázovou vestu. Viděl lesklé bulky v místech, kde geneticky upravené pavouci vlákno zachytilo kulky a roztavilo se kolem nich. Pod spodním okrajem vesty mu tekla krev. Povytáhl ji a nad bokem uviděl ošklivou díru. Mířená střelba od někoho během poslední minuty a půl, kdy skákal, točil se a padal? Mohl to být Onbekend nebo některý z těch dvou u dveří, možná i zbloudilá střela zvenku.

Při pohledu na zranění bolest zesílila. Sesunul se do křesla, kterým zajistil dveře.

Onbekend na zemi vlhce zakašlal. „Zasraná ironie. Skoro jsem tě dostal, a namísto toho mě sejme nějakej Mancův debil.“

Carl si ho znaveně přeměřil. „Měls k tomu hodně daleko.“

„Jo? Vyser si.“ Onbekend se trochu nadzvedl. „Manco?“

Žádná odpověď.

„Manco?“

Carl ho zvědavě pozoroval. Onbekend měl tvář zkřivenou úsilím, s jakým se snažil posadit. Hrudník měl jednu krvavou skvrnu. Sípal se zatnutými zuby, vzpíral se oběma rukama, ale nešlo to. Svezl se zpět.

„Podívám se,“ řekl mu Carl.

Manco Bambaren ležel na zádech v kaluži vlastní krve a prázdně zíral do stropu. Vypadalo to, že natrvalo – Onbekendovy střely mu musely proletět hrudníkem, když se snažil vstát. Carl se ještě chvíli díval na šéfa familia a zamířil zpátky.

„Je po něm,“ řekl Onbekend. Měl plný krk krve a jeho hlas zněl hluboce a bublavě. „Jo?“

„Jo, je po něm. Dobrá rána.“

Bublavý smích. „Mířil jsem na tebe.“

„Vážně? Příště se musíš víc snažit.“ Carl cítil, jak se mu po noze rozlévá vlhké teplo. Podíval se dolů a viděl, že mu krev prosakuje kalhotami od pasu dolů na stehno. I přes prášky proti bolesti ho hrudník bolel tak, jako by mu ho rozdrtil svěrák. Napadlo ho, jestli weblar někde nepovolil – při opakovaném zásahu do stejných míst se to mohlo stát, už to viděl. Nebo někdo tam venku, nějaký potrhlý fetišista přes zbraně, má protipancéřovou munici a chtěl se s ní pochlubit. Dost silnou, aby zastavila černocha na koksu, jako v těch historických knihách Rovayové, dost silnou, aby zastavila třináctku. Dost silnou, aby zastavila bestii.

„A, takže to nešlo tak úplně vedle.“

Onbekend si krve také všiml.

Carl dosedl na podlahu, opřel se o křeslo, kterým zaklínil dveře, a přitáhl nohy k tělu, aby měl kolena trochu výš. Položil si steyra na nohy a zkontroloval zásobník. Dovnitř dopadal pruh slunečního světla a míjel jeho rameno asi o půl metru. Z toho kontrastu světla a stínu se nepochopitelně zachvěl.

„Kolik je jich tam opravdu?“

Onbekend zakroutil hlavou a zašklebil se na něho přes kamenem dlážděnou podlahu. Zuby měl zbarvené krví.

„Řek bych, že víc, než bys zvládnul v jakémkoli stavu.“ Mlaskavě polkl. „Řekni mi něco, Marsalisi. Ale řekni mi pravdu. Neublížil jsi Gretě, že ne?“

Carl si ho chvíli měřil. „Ne,“ odpověděl nakonec. „Je v pořádku. Spí. Nepřišel jsem si pro ni.“

„To je dobře.“ Záškub bolesti zkřivil Onbekendovu tvář. „Takže sis přišel jenom pro mě, co? Škoda, žes tasil pozdě, brácho.“

„Nejsem tvůj brácha.“

Chvíli bylo ticho rušené jen Onbekendovým vlhce sípavým dechem. Úhel světla zvenčí se změnil. Carl i Onbekend byli oba ve stínu, ale jasné světlo, dopadající na tmavou dlažbu mezi nimi, se od ní zdánlivě odráželo jako prašná mlha. Carl musel vynaložit nečekané úsilí, aby se natáhl, strčil dlaň do světla a přejel špičkami prstů po ohřáté dlažbě.

Bylo jisté, že krev teče někde mezi zaškrceními weblarové vesty. Zaklonil hlavu a vzdychl.

Tak.

Najednou ho napadlo, jak asi budou Tlusťoši se hůř unášejí znít, až příští týden vlítnou na pódium Mars Memoriál Hall v Blythe. Jestli to bude aspoň trochu slušný.

„Patnáct.“

Podíval se na Onbekenda. „Cože?“

„Patnáct mužů. Manco ti nelhal. Plus dva piloti, ale ty se nepočítaj jako zbraně.“

„Takže patnáct, jo?“

„Jo. Ale před chvílí jsi dva složil tady ve dveřích, ne?“

„Tři.“ Carl se zadíval na zábradlí galerie a povytáhl obočí. Na okamžik měl dojem, že se o ně opírá Elena Aguirreová a sleduje ho. „Včetně toho, co dostal tebe. Zbývá rovnej tucet. Jak je odhaduješ?“

Onbekend se znovu kašlavě rozesmál a z úst mu vyteklo trochu krve. „Bída a utrpení. Teda, nejsou špatný podle standardů gangsterů, ale proti výcviku v Orlovci? Proti třináctce? Tucet kusů strachy podělanýho dobytka. To nejsou soupeři.“

Carl se ušklíbl. „Zkrátka mě chceš odsud dostat, abys mohl být sám s Gretou, je to tak?“

„Ne, ještě zůstaň. Aspoň máme čas si popovídat.“

Carl si ho udiveně přeměřil. „My si máme o čem povídat?“

„No určitě.“ Onbekend jeho pohled chvíli opětoval a pak znovu zvrátil tvář ke stropu. Unikl mu bublavý povzdech. „Tak tobě to ještě nedošlo. Ani teď, když my dva jsme tady a oni všichni venku. Stále to nevidíš.“

„Co mám vidět?“

„Co jsme.“ Ztěžka polkl a jeho hlas už nezněl tolik, jako když voda šplouchá v potrubí. „Podívej, ten zatracenej dobytek má plnou hubu rovnosti, demokracie, zodpovědnosti, svobody slova. Ale co z toho nakonec vyleze? Ortiz. Norton. Rothová. Zdánlivě fajn lidi, ale hrabou se za mocí, usmívaj se na voliče, uměj to s nima, ale pořád maj ten samej program jako tehdy, když nás vyhubili poprvé. A každej sráč táhne s nima.“

Jeho slova přehlušilo hluboké, hrdelní lapání po dechu. Carl přikývl a pozoroval matně šedý povrch zbraně ve svých rukách. „Ale my ne, tak je to?“

„Sakra, že my ne.“ Onbekend se roztřásl kašlem. Carl viděl kapky krve, rozstříknuté v šikmo dopadající záplavě světla jen kousek od ležícího muže. Čekal, až záchvat přejde a Onbekend zase popadne dech. „Sakra, že my ne. Víš, jak ze třináctky vyšlechtíš současný lidi? Domestikuješ je. To samý, co udělali s vlky, aby je přeměnili na psy. To samý, co ve dvacátým století dělali v liščích farmách na Sibiři. Vybíráš tak, aby byli krotký, Marsalisi. Nebyli agresivní a byli poddajní. A víš, jak to uděláš?“

Carl mlčel. O těchhle věcech četl už dávno. Kdysi, počátkem devadesátých let, když Orlovec už byl u ledu a oni všichni čekali, co pro ně vzejde z Jacobsena. Četl o tom, ale tehdy ho tyhle věci míjely. Ale pamatoval si, že se Sutherlandem hovořili o vzniku mytologie, a tehdy to ten mohutný muž odbyl zabručením. Musíš žít tady a teď, chlape, zahřímal. Teď jsi na Marsu.

Ale ať se Onbekend vypovídá.

„Řeknu ti, jak to uděláš,“ zaskřehotal muž na podlaze. „Jak dostaneš moderního člověka. Dostaneš ho z nevyzrálejch jedinců, jedinců, co se chovaj jako štěňata. Oblast třináct, chlape. To je jedna z posledních oblastí lidskýho mozku, která se může vylepšovat, poslední stupeň vyzrálosti člověka. Ta oblast, kterou šlechtěním zničili před dvaceti tisíci lety, protože byla nebezpečná těm jejich plánům s pěstováním obilí. My nejsme varianty, Marsalisi – my jsme poslední skutečný lidi. To dobytek je ten zmetek.“ Znovu se rozkašlal a jeho hlas zněl opět dutě a bublavě. „Moderní lidi jsou podětinštělí dospělí. Můžeš se pak divit, že dělaj, co se jim řekne?“

„Jo, taky jsme to dělali,“ odpověděl Marsalis vážně. „Vzpomeň si.“

„Chtěli nás ovládnout.“ Onbekend se trochu posunul na bok a zoufale se zadíval na Carla. Vyplivl do šera další krev a zdálo se, že nepřestane nikdy kašlat. „Ale my se nenecháme. Nenecháme, protože na to máme vybavení. Jsme jejich poslední naděje, Marsalisi. My jsme to, co je ochrání před Ortizema, Nortonama a Rothovejma. My jsme to jediný, čeho se tyhle lidi bojí, protože my se nepodřídíme, my nezůstaneme infantilní a nebudeme plácat bábovičky v tom jejich zasraným plastovým světě.“

„Když to říkáš.“ Carl pozoroval, jak se slunce plazí po dlažbě. Vypadalo to, že se blíží k Onbekendovi, jako když oheň postupuje po zapáleném listu papíru.

„Jo, to říkám.“ Muž na zemi se na něho znaveně ušklíbl, hlava mu poklesávala. Pohnul rukou, opřel dlaň o sluncem ohřáté dlaždice a zatlačil. Ruka mu sklouzla, už neměl v paži žádnou sílu. „My jsme ta dlouhá cesta k rovnostářství lovců a sběračů. Ukážeme těm sráčům, co je to opravdová svoboda.“

„Ty už ne,“ připomněl mu Carl.

Zkřivení rty a zakrvácené zuby. „Ne, ale ty můžeš.“

„Jsem zraněnej, Onbekende. A venku jich je dvanáct.“

„No tak, vždyť jsi vyhrál loterii.“ Onbekend znovu zalapal po dechu. „Chceš mi říct, že nemáš štěstí?“

„Tu loterii jsem podfouknul.“

Smích, jako by drobné ruce někde hodně v dálce pomalu bubnovaly na malý plechový bubínek. „No vidíš. Přesně takhle to dělá třináctka, brácho. Nehrát ty jejich zasraný hry, ale najít způsob, jak je podfouknout. Marsalisi, to je ono. Ty to tam venku zvládneš.“

Znovu se svalil na záda a zíral do stropu. Slunce mu plíživě olízlo ruku.

„Ty jim ukážeš,“ zabublal.

Slunce se plazilo dál. Začínalo překrývat jeho tělo stejnou, mlžně prachovou září. Už nepromluvil.

Zvenčí sem doléhaly hlasy Bambarenových mužů. Navzájem se povzbuzovali.

Myslím, že se všichni sejdeme v zahradě.

Připadalo mu, že tam je, a šeptá mu rovnou do ucha. Anebo to byla zase Elena Aguirreová. Vzpomněl si, jak jí v nemocnici tiskl dlaň, jak byla suchá a lehká. Říká jí všechno to slunce ve větvích.

Vytáhl ze steyra zásobník a zadíval se na měkce lesklý první náboj. Zarazil zásobník zpátky.

Přijdu, Sevgi. Najdu tě.

My všichni.

Onbekend přestal dýchat. Slunce ho přikrylo. Carl se ve stínu na své straně okna zachvěl. Zdálo se mu, že zvenku slyší kradmý pohyb.

Vzdychl si a postavil se. Šlo to hůř, než čekal. Došel ke zbraním, které shodil z baru, sebral glocka a strčil si ho za opasek na později. Vybral si dalšího steyra, zkontroloval zásobníky, zavěsil si ho na krk a pečlivě nastavil délku řemenu. Chytí ho, až vystřílí zásobníky toho, který drží v rukách. Byla to váha navíc, ale nemůže to být horší, než když se celou cestou sem dolů vláčel se žraloci puškou.

Tucet kusů strachy podělanýho dobytka. Dobré vyhlídky pro chlapíka, co má štěstí v loterii.

Ty jim ukážeš.

„Jo, jasně,“ zamumlal.

Odstrčil křeslo, pootevřel dveře a vykoukl škvírou. Nikoho neviděl, a ani to vlastně nečekal. Ale dříve nebo později přijdou, aby zjistili, co je s mužem, který jim dával rozkazy, říkal, co mají dělat, živil je.

Sejdeme se v zahradě.

Ze šera za ním se mu do ucha opět donesl šepot. Tentokrát si byl naprosto jistý, že ho slyší. Zježily se mu chloupky na zátylku. Pokývl a položil levou dlaň na místo na krku, kde se ho hlas dotkl. Ještě jednou pohlédl na Onbekendovu zářící mrtvolu, znovu zkontroloval zbraně a ještě jednou si sám pro sebe pokývl.

Zhluboka se nadechl.

Vyšel do slunce.

Richard K. Morgan (*1965)

Britský autor fantastiky, narozen 24. září 1965 v Londýně. Jeho druhé křestní jméno je tak trochu tajemstvím, nemá ho rád a zkratku považuje za mnohem přijatelnější. Vyrůstal v poklidné venkovské atmosféře východní Anglie, vystudoval politickou historii a v následujících letech vyučoval během cest po zahraničí – Španělsku, Turecku, Skotsku – angličtinu, aby se nakonec vrátil zpět do Londýna. Mezi jeho oblíbené činnosti patří sledování filmů, četba, cestování, lezení po skalách a umělých stěnách či potápění s akvalungem. Od roku 2002 už nevyučuje, v současnosti je spisovatelem z povolání, žije v skotském Glasgow. Svou tvorbu sám označuje za „noir budoucnosti“ se silným politickým podtextem, jeho science fiction bývá převážně pohledem do ponuré budoucnosti s prvky kyberpunku.

Proslavil se akční, detailně propracovanou a po všech stránkách strhující trilogií ze světa pětadvacátého století, kdy lidstvo dosáhlo nesmrtelnosti. Klíčem se stal kortikální čip zasazený do mozkového centra, jenž v sobě po smrti nositele uchovává komplexní obraz osobnosti člověka. Tato individualita může být poté „nahrána“ do klonovaného těla. Ve zkratce to znamená věčný život, jenž může ohrozit pouze poškození samotného zdroje osobnostních informací. A v tomto světě se pohybuje Takeshi Kovacs, speciálně vytrénovaný voják využívaný jako posel k různorodým úkolům v rozmanitém prostředí lidstvem kolonizovaných planet, jichž lidstvo dosáhlo během dlouho trvající expanze. V drsném detektivním debutu Altered Carbon (2002-Pamětní cena Philipa K. Dicka, česky Půjčovna masa/Triton 2005) je Kovacs najat členem společenské smetánky bývalého San Franciska, aby vyšetřil jeho smrt. Zdá se totiž, že šlo o vraždu a ne o sebevraždu, jak tvrdí policie. Kovacs posléze odkrývá rozsáhlou konspiraci, jejíž vyšetřování ho zavede na rozmanitá místa špinavé pozemské budoucnosti.

Od detektivky k dobrodružné space opeře se autor přesunul v pokračování nazvaném Broken Angels (2003, česky Zlomení andělé/Triton 2006). O třicet let později pracuje Kovacs jako žoldák ve válce proti revolučním silám na planetě Sanction IV, ovšem velmi brzy poté se zapojí do honby za tajemstvím fantastické hodnoty, které potají odkryli archeologové. Zaniklá rasa Marťanů, dříve vládců a kolonizátorů galaxie, po sobě zanechala hyperprostorovou bránu vedoucí na palubu funkčního mezihvězdného plavidla na vzdálené orbitě. Získat kontrolu nad tímto zařízením bude značně obtížné a nebezpečné, ale možná mnohem méně než to, čemu se bude muset narychlo shromážděný tým postavit na druhé straně brány. Neméně výbušným dějem disponuje rovněž poslední díl série Woken Furies (2005, česky Probuzené běsy/připravuje Triton), v němž se Kovacs pouští do osobní vendety proti bezohledným teroristickým fundamentalismům, kteří nezvratně zabili Takeshiho bývalou přítelkyni a její dceru. Děj knihy se odehrává na povrchu Harlanova světa, převážně vodní planety, kde se prastarý mimozemský orbitální systém neustále snaží zničit všechny stroje letící příliš vysoko. Opět se tedy setkáváme s vyspělou mimozemskou i lidskou vojenskou technikou, která zpravidla nemá v science fiction literatuře obdoby.

Samostatný román Market Forces (2004-Pamětní cena Johna W. Campbella, česky Brutální byznys/Triton 2007) je děsivě realistickým thrillerem z blízké budoucnosti roku 2049. V příběhu řídícího firemního pracovníka Chrise Faulknera a jeho strmě se vyvíjející kariéry poznáváme neúprosná pravidla mezinárodního obchodu, v němž jde o životy stejně jako v krvavých zapadlých uličkách této neradostné vize světa bez špetky morálky. Morgan zde přesvědčivým způsobem zobrazil podmínky panující ve firmě se specializací na riskantní obchody spojené s nestabilními totalitárními trhy, kde se režim a s tím i podmínky obchodu často mění doslova z hodiny na hodinu, což může mít zdrcující vliv na kariéru odpovědných pracovníků. Po zásluze byl vřele přijat rovněž autorův poslední science fiction román Black Man (2006-Cena Arthura C. Clarka, česky Varianta 13/Triton 2011), jenž vyšel v USA pod názvem Thirteen. Složitá politická situace v nejnovější Morganově verzi budoucnosti vychází z věrohodných extrapolací dnešního stavu. Zatímco se Spojené státy rozpadly a ztratily svou politickou moc, lidstvo se konečně odhodlalo k expanzi do vesmíru a marťanská kolonie utěšeně roste, i když její další vývoj ztěžují korporační machinace. Titulní Variantou třináct je v tomto případě jeden z geneticky upravených lidských subjektů z nevydařeného vládního projektu pro vytvoření supervojáka. Toho času tráví čas ve vězení, odkud se dostává s úkolem najít uprchlého „kolegu“, jenž se na Zemi dostal protiprávně a jeho cestu lemuje řada mrtvých těl.

Ve svém dalším díle, trilogii A Land Fit for Heroes, Morgan překvapivě přesedlal na žánr epické fantasy. Úvodní román The Steel Remains (2008) čtenářům představil trojici nepříliš sympatických antihrdinů, kterým krutý a ponurý svět připravil prozatím nejkrvavější životní zkoušku, ačkoli už tak toho mají hodně za sebou. Ve stejném duchu se nese i připravované pokračování The Cold Commands (2011). Z dalších projektů jmenujme dvojici komiksových minisérií Black Widow: Homecoming (2005) a Black Widow: The Things They Sey About Her (2006) s méně známou postavou nakladatelství Marvel. Autor se zásadním způsobem podílel rovněž na příběhu populární počítačové hry Crysis 2 (2011). Richard Morgan dnes patří ke špičce moderní britské science fiction a k spisovatelům jako jsou Alastair Reynolds, Charles Stross či Peter F. Hamilton, tedy k silné vlně talentovaných ostrovních tvůrců, kteří dnes udávají tón nejen domácí, ale v mnoha směrech i světové fantastice.

Martin Šust

Richard K. Morgan

Varianta 13

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton v Praze roku 2011

jako svou 1154. publikaci, v edici Trifid svazek 419.

Vydání 1.

Z anglického originálu The Black Man, vydaném nakladatelstvím Gollancz, an imprint of the Orion Publishing Group v Londýně 2007,

přeložil Zdeněk Uherčik.

Odpovědná redaktorka Klára Milošova.

Sazba Petr Teichmann.

Obálka Renata Brtnická s využitím www.dreamstime.com.

Vytiskla tiskárna Centa, spol. s r.o. Brno

ISBN 978-80-7387-135-2

www. triton-books. cz

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat na www.tridistri.cz,

kde také naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit,

Jungmannova 14, Praha 1, tel.: 222 519 838

Knihkupectví Daemon,

Londýnská 81, Praha 2, tel.: 222 510 881

VERTIGO.CZ, a.s. – marketing communication,

Rostislavovo nám. 12, Brno