Grafomág – část 1.

Martin Moudrý

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Víte, na postapokalyptických příbězích je jedna věc špatná.

Až příliš snadno se mohou stát realitou.

To, co začalo jako ekonomická krize, skončilo globální válkou. Teď je válka minulostí. Lidská civilizace taky.

Býval jsem spisovatel a teď jsem jeden z mála přeživších. Nedělám si iluze.

Tohle všechno brzy skončí. Možná smrtí, možná šílenstvím. Už teď mám pocit, jako bych se zbláznil. Myslím si, že se moje knížky staly.

Horší je, že švábi si to myslí taky.

Noc neslučitelná se životem, šílený chlapec, Pistolník s tváří hřbitovního anděla, kolektivní švábí vědomí a postapokalyptický svět deště.

A Martin Moudrý k tomu všemu.

Příběh, jaký tu ještě nebyl.

Příběh, který se stal.

LEONARDO

PETŘVALD

Knihy Martina Moudrého

v nakladatelství Leonardo

Temné záblesky

Konec křížů

Devátá sféra 1

Devátá sféra 2

Iustus 1

Iustus 2

Grafomág 1: Kamarád do deště

Grafomág 2: Nemoáry *

* připravujeme

Martin Moudrý

GRAFOMÁG

část první

Kamarád do deště

LEONARDO PETŘVALD 2011

Ondřeji Čadovi za nedocenitelnou pomoc. Čtenářům za přízeň. Především však svému spoluautorovi. Díky, že jsi.

Podle skutečné události

Martin Moudrý

GRAFOMÁG 1

Copyright © 2011 by Martin Moudrý

Cover & Illustrations © 2011 by Zuzana Handrychová

For Czech Edition © 2011 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-68-4

KAPITOLA 1.

Lovná zvěř

Z nedostatku kyslíku se mi pomalu začínala točit hlava, ale dýchat vydatněji jsem se prostě bál. Přes neustávající šumění deště by mě žádné skutečné zvíře slyšet nemohlo – ne když jsem tak vysoko a vítr fouká od něj – ale tohle skutečné zvíře být nemohlo. Ne takhle navečer, ne víc než pět let poté, ne přímo uprostřed Masarykova náměstí. A rozhodně ne stojící po kotníky ve švábech.

Přesto jsem nepřestával sahat po revolveru, pomalý a trpělivý až k zešílení. Jestli mi celý tenhle neskutečný život konečně vlezl na mozek, tak přijdu o jeden náboj a iluze o tom, že by se ještě mohly dít zázraky. Ale pokud je to pravda…

Jelen se dál popásal na neexistující trávě. Slepý k bolesti v mém žaludku, kterou vyvolala představa jeho zadní levé kýty na rozpáleném grilu, slepý k hemžícímu se hmyzu, slepý k čemukoliv dalšímu včetně dlouhé roky neviděnému slunci, které kdesi tam za věčnou hradbou mraků právě zapadalo.

Moje prsty konečně sevřely oleštěnou pažbu starého rugeru.

Déšť jako by zhoustl.

Pomalu, pomaličku jsem vytahoval revolver z pouzdra. Ta rozumná, životem posledních pěti let do pozadí zatlačená část mé mysli na mě naléhala, že opatrnost je k ničemu. Ta parohatá halucinace se nesplaší a neuteče. Halucinace to nemívají ve zvyku. Bude nejlepší hmátnout po zbrani a mít to tak co nejrychleji za sebou. K čemu se mučit nadějí a představami? Ta mrcha se stejně rozplyne v okamžiku, kdy po ní vypálím. Tak proč to celé prodlužovat?

Hlas rozumu mi v hlavě formoval další a další krystalicky logické věty.

Ignoroval jsem je.

Řídit se rozumem by v současnosti mohl jen blázen.

*

O nekonečně mnoho času později jsem si zapřel zápěstí o erozí rozežraný beton. Z vodou nacucaného linolea se mi do těla vpíjela čím dál odpornější zima, ale s tím jsem nemohl nic dělat. Zuby mi freneticky drkotaly ve stále se zkracujících intervalech.

Dokud se mi neklepe ruka s pistolí, je to dobré.

Konečně jsem srovnal černá mířidla ocelově lesklé zbraně do jedné přímky se svým okem. Jelen za celou dobu nenarovnal hlavu, nepopošel o jediný krok, nezastříhal ušima. Na jednu stranu tím celé své existenci dost ubíral na přesvědčivosti, na druhou rozdmýchával tu nepatrnou jiskřičku naděje v mých prázdných útrobách do nervy opékajícího táboráčku.

Palcem oděným do tlustého černého plastu jsem pomalu a pečlivě natáhl kohout. Válec revolveru se pootočil, spoušť pod ukazovákem ustoupila. Vytrvalého vibrování mého kapesního počítače jsem si nevšímal.

Zvuku padající vody za svými zády taky ne.

Zadržel jsem dech a vyhnal veškerý okolní svět ze svého vědomí. Zůstal jen pomalu vzrůstající tlak na spoušť, nehybná mířidla v zákrytu a promočené tělo jelena.

Jak se spoušť pohnula o zbývající dva milimetry, pohladila mě po zátylku ledová dlaň strachu. To když jsem si uvědomil, že počítač začal znovu vibrovat.

Svět vstoupil do poslední půlhodiny dne.

Jelen zdvihl hlavu a pohlédl mi do tváře.

V prázdných očních důlcích mu rejdili švábi.

*

Vystřelil jsem.

Ne proto, že bych ještě doufal, že tohle neskutečné zvíře můžu zabít a nebo věřil tomu, že z něj budu mít jakýkoli užitek. Vystřelil jsem, protože nevystřelit nešlo. Jak mi ta ledová ruka sevřela místo zátylku varlata, zrodilo se kdesi v mém mozku poznání, že tohle je další stupeň na schodišti ke Konci. Vystřelil jsem stejně pudově, jako když krysa zahnaná do kouta vycení zuby. Beze smyslu, jen jako poslední výraz vzdoru.

Kulka ráže .357 magnum vylétla s mohutným, uširvoucím prásknutím, nadzvukovou rychlostí překonala prostranství vyplněné padající vodou a dospěla ke svému cíli.

Jelení morda se roztáhla do šíleného, nepřirozeného tvaru.

A jeho paroží se změnilo v déšť brouků.

*

Zasáhlo mě to jako rána kladivem.

Ne ten pohled.

To poznání.

Škleb dosáhl nepřirozeného, šíleného rozměru a mně došlo, že to má být úsměv.

Jelen prolezlý šváby se mi smál do obličeje.

V hrudi jsem měl najednou pocit, jako bych se už nikdy neměl nadechnout a v rukavicích z tlustého plastiku mi čvachtal pot.

Jak jsem dostal revolver do pouzdra, nevím. Moje oči se nedokázaly odtrhnout od dekomponujícího se zvířete a moje ruce šátraly po erozí rozežraném rantlu okna v atavistické touze dostat se od toho zhmotnělého šílenství co nejrychleji a co nejdál.

Jak se mi podařilo vstát, si nepamatuju.

Zato ten zvuk mi z paměti nezmizí do konce života.

Ten zvuk, v nějž se změnilo zurčivé hučení padající vody za mými zády.

*

Otočil jsem se rychlostí, kterou dá člověku jen koncentrovaná hrůza.

Moje oči přivyklé na šero venkovního prostoru na okamžik nedokázaly zaznamenat nic než obyčejné vnitřnosti starého obchodního domu, kterými jsem se před necelou hodinou prodíral. Ostrůvky tmy, tušené tvary sloupů, zbytků nábytku a polorozpadlého vybavení a další tma.

Pak se tma začala hýbat.

Hemžit.

*

Těch pár kroků pozpátku jsem udělal dřív, než mi došlo, že za sebou mám jenom volný prostor.

Moje nohy narazily do toho rantlu, co jsem si o něj opíral ruku.

Toho, co je nad ním jenom prázdno vyplněné ostrými střepy.

Toho, co je za ním jenom čtyřpatrová propast.

*

Švábi vyrazili.

Mihlo se mi to před očima jako první z řady děsivých diapozitivů.

Pocit vlastního těla převažujícího se dozadu byl dalším z nich.

Cupitání nespočtu nožek.

Moje paže simulující větrný mlýn.

Zvuk vlastního výkřiku podivně vyplňující vnitřek kukly švábbordelu.

A náraz.

Náraz mých zad do přepážky oddělující dvě bývalá panoramatická okna.

*

Stát dvacet centimetrů vpravo, moje rameno by se o tu přepážku jenom otřelo.

Metr dvacet vlevo a vyletěl bych druhým oknem.

Úlevný výdech ze mě musel vyjít dobře s polovinou zdravého rozumu. Cítil jsem, jak se mi žilami valí řeky adrenalinu. Cítil jsem, jak mi podklesávají kolena. Cítil jsem nekonečnou úlevu a taky jsem cítil, že valící se vlna švábů je nad veškeré pocity povznesena.

Švihl jsem rukou dolů.

A švábi se mi rozeběhli po švábbordelu vzhůru k obličeji.

*

Začal jsem po nich dupat. Když jsou jich desetitisíce jako teď, je bláhové se domnívat, že byste je tak mohli pozabíjet dřív, než vás sežerou. Když na sobě máte švábbordel ušitý z tlustých, hladkých plastových pytlů, může vám to přece jenom o něco prodloužit život.

Těm mrchám to pak o to víc klouže.

Zpod podrážek mi stříkaly švábí vnitřnosti a chitin a moje strachem znecitlivělé prsty zápasily s oválným předmětem na mém opasku.

Čas jako by se natahoval.

Mozkové závity jako by se mi kroutily hrůzou.

Šváb, který se právě vyhoupl na povrch mého průzoru, zase sklouzl.

Do hmyzího cvakání, jenž vyplnilo svět, zaznělo cvaknutí povolivší spony.

Pesticidový granát mi spočinul v dlani.

Začal jsem ječet jako protržený.

*

„Zpátky! Zpátky, vy kurvy! Zpátky, nebo to odpálím!!!“

Postupuju kupředu. Z předloktí ruky, v níž svírám granát, mi visí hrozen švábů. Jak mávám paží v širokých obloucích sem a tam, jednotliví brouci odpadávají. Hlas mi přeskakuje. Sunu se dál od okna, dál do hloubi bývalého obchodu s už nevím čím a švábi mi neochotně ustupují z cesty.

V botách mi čvachtá pot a můj palec se na tlačítku roznětky granátu třese jako samostatná živá bytost.

*

Myšlenky mi letí hlavou jako šílené. A nejen myšlenky. I obrazy, vjemy, dojmy. Tam, kde se mi před chvílí kroutily závity, se teď něco černě leskne. Je to temnější než švábi, temnější než noc. Cení to zuby a zdravý rozum se před tím šklebem rozpadá na prach.

Hmyz ustupuje. Pořád neochotněji. Z granátů mají švábi respekt. Dřív jsme mívali chemické postřikovače. Plastové nádrže s popruhy, pružné hadice, hubice na dlouhých držadlech. Trvalo dlouho, než se hmyz naučil, že kužel smrtícího pesticidu ovládaný pomalýma, roztřesenýma lidskýma rukama nemusí být nepřekonatelná překážka, ale jakmile jim to došlo, byl konec. Museli jsme začít vyrábět granáty. Proti mračnu jedu rozháněnému do všech stran explozí plastické trhaviny prozatím nedokázali najít účinnou strategii.

Modlím se, aby to prozatím neskončilo právě teď.

*

Díra ve střeše, kterou se jim podařilo vpadnout mi do zad, je teď přesně nad mou hlavou. Pohybuju se mučivě pomalu a otáčím se přitom kolem své osy. Granát držím tak, aby ho každý jeden šváb dobře viděl. Díra, v níž vidím naducané mraky, se v jediném okamžiku plní přívalem švábů. Tisknu zuby tak silně, až to bolí. Nepředstavitelně živá představa ustupuje realitě. Z otvoru roubeného armovacími dráty crčí jenom voda a jinak nic.

Pud sebezáchovy mě pobízí k většímu spěchu. Mezera mezi špičkami mých bot a čelem švábí záplavy se s každým krokem zmenšuje. Hrajeme o čas. To něco v mé hlavě se tomu pobaveně šklebí. Tma je stále neproniknutelnější. Mám v kapse baterku. Mám strach pro ni sáhnout. Situace je vyšponovaná na doraz. Zvuk cvakajících hmyzích nožek teď přehlušuje i déšť. Mezera je zase o pár milimetrů menší. Jeden nepředložený pohyb a křehký status quo sežerou švábi.

Znovu vřískám a po vnitřku mého obličejového krytu stékají sliny.

Švábi přestávají ustupovat.

*

„Zpátky!!!“ vřeštím jako smyslů zbavený. Mám pocit, jako by mi povolovaly svěrače. Mám pocit, jako by mezi mnou a zbytkem světa začala vyrůstat ledová stěna absolutní hrůzy. Hra právě skončila. Švábů už je dost na to, aby mě dokázali dostat i poté, co vypotřebuju své tři granáty.

Hmyzí kusadla se roztahují, jak se mi kolektivní mysl švábů vysmívá do obličeje.

Tisknu tlačítko roznětky ve chvíli, kdy se do černočerné masy chitinu vlévá život.

*

Vrhám se kupředu.

Jedna.

Moje dlaň se v porovnání s kmitajícíma nohama otevírá pomalu jako květ leknínu.

Švábí záplava mi naráží do holení. Hmyz na mě prší ze stropu. Tma všude kolem ožívá a můj zdravý rozum ujíždí po kluzké nakloněné rovině.

Dvě.

Granát mi sklouzává z dlaně.

Vnitřnosti obchodního domu se deformují a přelévají.

Švábů jsou statisíce.

Miliony.

Připadám si o dvacet kilo těžší.

Zvuk švábbordelu trhaného na kousky nespočtem hmyzích kusadel je odpornější než cokoliv, co jsem kdy slyšel.

Tři.

Mými ústy někdo křičí.

Hysterie v tom hlase je neslučitelná se zdravým rozumem.

*

Svět se točí.

Granát rotuje vzduchem.

Směrem vzhůru.

Padám naznak do švábů. Netuším, jestli jsem uklouzl nebo mě strhli jako vlci štvanou srnu. Absolutní hrůza mi začíná vymazávat vzpomínky.

Padám temenem do třiceticentimetrové vrstvy hmyzu.

Nebolí to.

Granát dopadá jen kousek od mého obličeje.

Hmyzí kusadla atakující plexisklo průzoru mám jen pár centimetrů od očí.

Černá térovitá věc mezi mými mozkovými závity ryčí smíchem na celé kolo.

Vracím jí ten úsměv.

A část mé mysli – ta chladnokrevná, necitelná část, která se zrodila až v tomto odporném světě – odpočítává v tu chvíli poslední číslovku.

Čtyři.

Výmetná nálož granátu se probouzí k životu.

*

Záplava pesticidu mi opláchla průzor.

Kapičky jedu mě začaly pálit na tváři a po celém těle mi proběhla umrtvující vlna. Bylo to, jako by mě pohladila smrt.

Nebo spíš jako by smrt pohladila všechen ten hmyz.

*

Začal jsem se škrábat na nohy. Bylo to jako vstávat z mělkého hmyzího hrobu. Švábi mi pod rukama pukali a ujížděli a pesticid mi leptal nosní sliznice.

Ucítil jsem pod rukama první zachvění. Kolektivní mysl švábů se právě začala vzpamatovávat ze smrti části své živoucí neuronové sítě.

Něco se mi zakouslo do palce levé ruky.

Tou pravou jsem od opasku odhákl druhý granát.

*

Tma se začala zase hýbat. Tušené obrysy zdí, sloupů a všeho ostatního jako by se nejdřív neznatelně zachvěly. Strnulosti, která následovala, jsem už nevěřil. Baterku se mi podařilo vyrvat z kapsy i s kusem černého plastiku.

Modrobílý paprsek proťal tmu a polaskal tisíce strnulých těl.

Tykadla se v tom okamžiku začala vlnit jako vysoká tráva ve větru.

Polkl jsem směs slin a pesticidu a brouci se začali pohybovat. Ustupovali před mračny jedu, který se pořád ještě pomalu šířil.

Šířil a klesal.

Brouci začali naopak stoupat vzhůru ke stropu. Nejdřív pomalu.

Pak už ne.

Můj palec pohladil druhou roznětku.

*

V ruce svírám poslední granát.

Oběti výbuchu toho druhého mi teď prší ze stropu na temeno a na ramena. Šermuju baterkou sem a tam a pronikám hlouběji a hlouběji na nepřátelské území. Kolem kotníků se mi ovíjejí úponky pesticidových par a pod podrážkami mi pukají mrtví brouci. Můj sporadický kužel světla odhaluje změť plísně, potlučených dlaždic a vytrhané elektroinstalace. Přes to všechno chaoticky přebíhá hmyz jako ve scéně z laciného hororu.

Švábi ustupují v neuspořádaných hemživých provazcích.

Cítím, jak mi po předloktí zdvižené ruky s granátem tečou mohutné kapky potu. Plast před ústy se mi nadouvá a zase splaskává. Uvědomuju si, že dýchám rychle a povrchně.

Přímo před sebou mám chromované zábradlí. V paprscích elektrického světla se třpytí střepy vymláceného plexiskla a sem tam skvrnka stříbřitého kovu. Za identickým zábradlím se o dvě patra níž nachází eskalátor. Tady prorezivělý kov lemuje jen bezúčelný otvor v podlaze.

Opírám se o rezavou trubku. Odpadávající šupinky zkorodovaného kovu vypadají ve světle baterky jako černý sníh. Propátrávám paprskem baterky hlubinu pode mnou.

Nikde ani šváb.

Vousy mi šustí po vnitřku švábbordelové kukly, jak se mi rty roztahují do samovolného úsměvu.

Vyhrál jsem.

Přežil jsem.

Mám chuť rozběhnout se k eskalátorům, ale najednou to nejde.

Ruce se mi třesou jako dodělávající šváb a kolena mají náhle konsistenci rozmočené oranice.

O prorezivělé zábradlí se opírám opravdu dlouho.

*

Granát už nedržím demonstrativně nad hlavou, ale zacvaknout ho zpátky na místo odmítám. Všude je naprosté ticho rušené jen vzdáleným zvukem deště a mými kroky. Překračuju hromady rozmlácených dlaždic a úzkostlivě přejíždím paprskem svítilny po otlučených sloupech.

Od eskalátorů mě dělí už sotva sto metrů. Šátrám rukou v kapse a vytahuju kapesní počítač.

Poslední denní alarm začne vyzvánět za celých osmnáct minut a jedenadvacet vteřin.

Ještě pořád mám čas.

Obcházím centrální sloup a přede mnou se objeví relativně volné prostranství. Na jeho konci jsou další vymlácená okna. Za nimi pozdní soumrak a před nimi schodiště a eskalátory.

Svoboda.

Pobízím sám sebe ke spěchu. Hukot deště sílí s každým mým krokem. Krk se mi bolestivě stahuje a do očí mi stéká pot. Polykám nasucho. Naleptaný jícen pálí jako čert. Intenzivně mrkám a řasy mi rozstřikují kapky potu po vnitřní straně plexiskla.

Dalších pár kroků.

Déšť.

Déšť, déšť, déšť, déšť.

Vraštím čelo. Mám pocit, jako bych musel bojovat se svaly vlastních nohou. Zvuk padající vody je podivně vtíravý. Hukot, který se za ty nekonečné roky stal neoddělitelnou součástí mého života, mi najednou zní jako nepřeslechnutelně falešný tón v pochmurné harmonii světa.

„Co je to s tebou, kurva?“ šeptám sám k sobě a znovu šermuju baterkou.

Žádná díra ve střeše. Žádný hmyz. Žádné opakování léčky.

Jenom ten zkurvený zvuk deště zaseknutý do mého vnímání jako zrezivělý rybářský háček.

Dělám další dva namáhavé kroky. A pak ještě dva.

Hučení deště mi nepředstavitelným způsobem drásá nervy.

Schodiště se blíží strašlivě pomalu a já cítím, jak ve mně narůstá panika.

Mám strašný strach a vůbec nevím proč.

*

„Jsou pryč! Jsou kurva pryč! Vidíš?“

Šeptám sám k sobě a vůbec si nepřipadám jako blázen. Potím se tak moc, že mi začíná hrozit utopení ve vlastním švábbordelu. Těkám světlem baterky sem a tam a zase a znovu si prohlížím schody, na kterých není jediný šváb.

Hučení deště je stejné jako kdykoli jindy, a přesto ohlušující.

Proč pořád myslím na ten zkurvený déšť?

Pomalu otáčím hlavou sem a tam.

Vnímání zvuku se poslušně přesouvá.

„Vidíš? Jde to zvenku. Normální déšť. Žádní švábi!“

„Jo. Já vím. Já vím.“

Natahuju nohu.

A zase ji stahuju.

Strašně se mi nechce došlápnout na první schod. Před očima mi probleskává představa rozpadajícího se kamene. Z objevivší se dutiny se nadpřirozenou rychlostí řinou nespočetné záplavy hmyzu.

Zatínám zuby.

Moje oči těkají sem a tam.

Kuří rynek pod okny je prázdný a šedě nevýrazný.

„Žádní švábi!“

„No jo.“

Došlapuju na první schod.

Pořád žádní švábi.

Jen ten déšť.

*

Déšť, déšť, déšť, déšť, déšť.

Jsem ve druhém patře. Elektronika, počítače, hračky, knížky. To předtím. Teď jenom puch plísně, tma a žádní švábi. Pode mnou je ještě jedno patro a pak už jenom přízemí. Svírám ruku do pěsti tak silně, až se v povrchu pesticidového granátu dělají důlky. Mám pocit, že polovinu z už zdolaných schodů jsem absolvoval za ohlušujícího skřípění zubů.

Déšť.

Ten zvuk mě dovádí k šílenství.

Přece jsem to přežil.

Tak proč na to pořád myslím?

To, že jsou švábi chytřejší, je zlé. To, že se mě pokusili dostat do léčky, je taky zlé. To, že se naučili imitovat zvuk padající vody, není o nic lepší.

Ale ten jelen byl dvacetkrát horší.

Tak proč déšť?

Mám nebetyčnou chuť sednout si na schody a nevstat dřív, než na to přijdu. Současně si uvědomuju, že sebevražda se dá spáchat i příjemnějším způsobem.

„No tak jo!“ oslovuju tentokrát vlastní zaseknutý mozek.

„Tak jo!“

Začínám znovu sestupovat. Přehrávat si v hlavě sotva uplynulé události téměř fyzicky bolí.

Na to, proč mám tak šílený strach, přicházím o šest schodů hlouběji.

*

Nedokážu ze sebe vydat ani hlásku. Nedokážu se pohnout. Krk mám stažený tak, že bych nedokázal polknout ani špendlíkovou hlavičku.

Pod kuklou švábbordelu musím být bílý jako smrt.

Déšť.

Ten zvuk.

Ten zvuk, který imitovali švábi.

Kvůli léčce.

Přichystali léčku.

Nejdřív stopy v rozmoklé hlíně.

Pak jelen na náměstí.

Potom já v posledním patře obchodního domu.

Pak zvuk padající vody.

A pak ten úsměv.

A pak ten úsměv.

Hrdlo se mi stahuje ještě o malý kousek víc. Třeštím oči do tmy a paprsek baterky poskakuje synchronně s třesem mých rukou.

Ten úsměv. Ten úsměv nedává smysl. Zvíře se zašklebilo a hmyz za mými zády přestal předstírat, že je jen padající vodou. Vyrazili do útoku.

A zastavili se v okamžiku, kdy jsem v ruce sevřel plynový granát.

Což je přesně to, co nesedí.

Mohli se splést.

Idiotská, optimistická, po životě toužící část mé mysli se mi snaží namluvit, že se mohli splést. Špatně odhadli své počty. Že je jich na moje tři granáty málo, jim došlo moc pozdě. Proto zaváhali. Proto se stáhli. A proto zaútočili až ve chvíli, kdy se k útočné vlně připojilo dost dalších brouků.

Blbost.

V tom je ten háček. Takhle pomalu kolektivní vědomí švábů neuvažuje. Museli mě sledovat už dlouho před tím, než jsem prošel rozmlácenými posuvnými dveřmi tohohle obchoďáku. Museli vidět moje tři granáty. A museli si dávno spočítat, kolik hmyzu na mě bude potřeba.

Což je přesně to, co udělali.

Přesně to.

*

Stojím uprostřed schodiště a nedokážu se pohnout.

Nemám kam se pohnout.

Pode mnou čeká smrt. Neviděná, neslyšená, odporná smrt v podobě záplavy brouků. Přízemí jich musí být plné. Čekají a vědí, že jediné, co mi ještě zbývá, je poslední granát.

Mám chuť stisknout roznětku a nacpat si oválný předmět do úst. Bylo by to odporné umírání, ale jed by alespoň stihl prosáknout do mých tkání. Zkazím švábům hostinu. Nic hezčího už v životě nestihnu.

Chce se mi brečet. Spíš bezmocí a vztekem, než strachem. Hrozba smrti ve švábích kusadlech je něco, s čím jsme se všichni naučili žít.

Pomyšlení, že mě ty odporné malé bestie přelstily, je tisíckrát horší.

*

Zespodu se ozývá cvakání chitinu.

Už jim to došlo.

Někde tady se možná skrývá jeden z nich. Pozoruje mě svýma odpornýma černýma očkama. Kolektivní mysl musela z mé strnulosti pochopit, že jsem právě odhalil skutečnou povahu jejich léčky. A teď se tetelí nelidskou radostí.

Vůbec nevím, co mám dělat.

Tři granáty by stačily. Tři granáty vhozené na správná místa tam dole v přízemí. Expandující plyn by pokryl dost prostoru na to, abych dokázal uniknout.

Jeden granát je k ničemu.

Optimistická část mé mysli se znovu pokouší o jiný pohled na věc. Třeba dokážu uhájit schodiště. Třeba se hmyz nechá strhnout k bezhlavému útoku. Třeba…

Hovadiny.

Strašlivé hovadiny.

Hmyz se nenechá k ničemu strhnout. Tohle naplánovali s matematickou přesností. Předstírali útok. Předstírali strach před mým granátem. Nechali mě vejít do hlubin posledního patra a pak znovu zaútočili. Ne proto, aby mě dostali. Proto, abych použil svůj granát. Proto, abych svůj granát spotřeboval. Nejspíš v místě s nejmenším prouděním vzduchu. Pesticid se nejlíp šíří ve větru. V bezvětří naopak relativně rychle klesá k zemi a zasahuje podstatně menší plochu.

V lidské řeči se tomu říká minimalizace ztrát.

Švábi se nejspíš žádnými slovy nezatěžují.

*

Zvuk se začal blížit.

Moje nohy samovolně vystoupily o dva schody výš.

Ne že bych jim věnoval pozornost.

Veškerá se upínala k jiné části mého těla.

K mozku.

K té části mozku, která se před pár okamžiky pořád dokola vracela ke zvuku deště.

Teď tam bylo něco jiného.

Slova.

Dvě slova.

Minimalizace. Ztrát.

*

To, co mi na zlomek okamžiku vyvstalo před očima, se nedalo nazvat plánem. Byla to jen představa. Záblesk představy.

Záblesk něčeho, co by mohlo vyjít.

Nohy se mi rozběhly dřív, než se zbývající část mé mysli stačila té představy leknout.

*

Baterka mi vyklouzla z prstů. Světelný kužel polaskal nabobtnalou omítku a pak se stočil někam za má záda.

Na zdi vyvstal můj zběsile uhánějící stín.

Myslím, že jsem ječel.

A myslím, že takovým tónem, až to na chvíli vyděsilo i šváby.

*

Vletěl jsem mezi ně. Pod podrážkami mi zemřela nepatrná část nepatrného předvoje. Noha mi podklouzla. Srdce vynechalo dva údery. Ruka, v níž jsem nedržel granát, vyrazila rychlostí útočící kobry a sevřela zábradlí.

Zbylé schody do mezipatra jsem napůl seběhl, napůl se z nich zřítil. Před očima mi vyvstal odporný obraz.

Odpočívadlo prvního patra tonulo ve tmě a broucích.

Nezastavil bych se, ani kdyby tam roztahovala pařáty sama smrt.

Z rozdupaných švábů stříkaly tmavě žluté vnitřnosti. Ve tmě panující na schodišti to vypadalo, jako když po sobě ansábl černého divadla cáká z malých tubiček temperovou žlutí.

Tma přede mnou se vzedmula.

Odrazil jsem se od hrany dalšího schodu dřív, než mi mohla noha zase podjet.

*

Dopadl jsem snožmo do hmyzu.

Ohavná žluť mi cákla na plexisklo.

Granát jsem nepustil.

Jak se mi podařilo udržet rovnováhu, doteď nechápu.

Mezi podlahou a mými podrážkami na chvíli existovali jen rozdrcení brouci a nulové tření.

Setrvačnost mě vrhla proti zábradlí.

Bolest mě zbavila schopnosti křičet i dýchat.

Svět se změnil v mix agonie, tmy, deště a hmyzího chřestění.

Schody vedoucí do přízemí se zachvěly a ztratily tvar.

Hmyzí vlna vyrazila vzhůru. Tentokrát proto, aby mě definitivně dostala.

Odrazil jsem se od zábradlí a nohy mi znovu podjely.

Nadechnout jsem se pořád ještě nedokázal.

Vrhnout se ve směru dávno mrtvého eskalátoru ano.

*

Prostor přede mnou byl kompaktní směsicí tmy a vražedného nebezpečí.

A ticha.

Cvakající, chřestící, cupitající vlna hmyzu mi byla v patách, ale přede mnou nebyl jediný brouk. Schopnost myslet je občas kontraproduktivní – kolektivní vědomí švábů nečekalo, že se odvážím do koridoru tvořeného jen tmou a vražedně ostrými zuby polorozpadlých segmentových schodů eskalátoru.

Ne že by se tím šokem nechali zpomalit.

*

Deset schodů?

Některé jsem možná úplně minul.

Patnáct?

Polovina schodiště?

Snad.

Švábi ženoucí se po spodní straně eskalátoru nade mnou byli mnohem rychlejší. Hmyz mi začal dopadat na temeno a na ramena.

Zvedl jsem granát.

Do kloubu palce se mi něco zakouslo.

Dvacet.

Vyjde to!

Noha se mi probořila jen vteřinu poté, co jsem tomu doopravdy uvěřil.

*

Trosky schodu projely nohavicí švábbordelu lehce jako rezavý nůž ztuhlým máslem. Neviděl jsem to. Jenom slyšel. Znělo to, jako když se zatahuje zip na plastovém pytli na mrtvoly.

Setrvačnost mě vrhla kupředu.

Kov se mi zakousl do masa. Krev mi vystříkla na holou kůži. Bolest přišla až pak. Ve srovnání s důsledky samotného zranění nebyla vůbec důležitá.

Křik jako by patřil někomu jinému.

Hmátl jsem po zábradlí.

Noha se mi probořila o další kousek.

Kov se mi zakousl hlouběji do holeně.

Moje prsty sevřely zpuchřelou gumu.

Na okamžik – na kratičký, pomíjivý okamžik vyplněný zábleskem šílené naděje – jsem uvěřil, že svůj pád vyrovnám. Že se zastavím, vyrvu nohu z pasti a stačím se rozběhnout dřív, než mě švábi dostihnou.

Po volné noze mi začalo stoupat něco jako oživlý beton.

A pryžové zábradlí se mi v tu chvíli rozpadlo pod rukou.

*

Vymrštil jsem ruce do černočerného prázdna.

Bolest v holeni překonala samu sebe. Řvát s poleptaným hrtanem bolelo tisíckrát míň.

Příliv švábů mě sevřel kolem pasu.

A rezavé vězení polorozpadlého schodu už naši společnou váhu nedokázalo udržet.

Moje noha se osvobodila v dešti krve, brouků a úlomků kovu prokvetlých rzí.

*

Vykopl jsem šváby pokrytou nohou v zuřivé snaze zastavit pád.

Levá ruka musela minout zbytky zábradlí o pouhé milimetry.

Došlápl jsem do prázdna.

A pak už jsem jen padal.

*

Docela malou chvíli.

*

Praštil jsem sebou o zubaté trosky schodů.

Zvuk pukajících švábů jsem slyšel i přes ozvěnu vlastního křiku.

Do žeber, hrudi a břicha se mi zaryly stovky kovových zubů.

Nebýt většina z nich rozežraná a otupená rzí, na místě bych vykrvácel.

Já to snad nakonec ještě přežiju, stačil jsem si pomyslet.

Pak se moje pravé zápěstí setkalo s hranou schodu.

A granát mi vyklouzl z dlaně.

*

„Néééé!“ zaječel jsem a v mém hlase bylo stokrát víc bolesti, než když se mi ocel zakousla do holeně.

Oválná nádoba se s tlumeným plonk odrazila od schodiště.

Kalhoty švábbordelu mi přilnuly k tělu.

Vykopl jsem dřív, než mi došlo, co vůbec dělám.

Plonk, plonk.

Moje chodidlo se setkalo s hranou schodu a to kopnutí mi udělilo rychlost.

Rozjel jsem se po břiše do přízemí jako po nejodpornějším struhadle světa.

*

Zvuk, se kterým jsem se smykem zastavil na hladkém úseku podlahy prvního patra, byl směsí šustění švábbordelu, čvachtání krve a měkkého cvakání odpadávajících švábů.

Scenérie před mýma očima byla vykreslena v šedivých barvách pozdního soumraku.

Ten pohled nezapomenu do konce života.

Švábi.

Švábi všude kolem.

Tisíce a miliony švábů napodobujících vzedmuté moře. Zmrzlá vlna jejich těl tvoří nedokonalý kruh o poloměru deseti metrů.

Ve středu toho kruhu jsem já.

Nebo spíš…

Můj granát.

*

Vrhl jsem se po břiše vpřed a zvuk, který mi přitom unikl z úst, neměl s lidskou bytostí nic společného. S podobným zaúpěním se vrhá k smrti vyhládlý mrchožrout po shnilé flákotě.

Dva metry.

Minimalizace ztrát.

Nevím, které sousloví mi v hlavě pulsovalo výrazněji.

Řítil jsem se po břiše kupředu.

Švábím vědomím začalo pronikat pochopení.

Metr a půl.

Hmyz se zachvěl.

Třeba to ještě vyjde.

Musí to vyjít.

Metr.

Zatím jde všechno podle plánu. Ten krvavý držkopád nehraje roli. Dvakrát odhodit neodjištěný granát. Dvakrát se spolehnout na to, že švábi teď nebudou chtít zbytečně umírat. Dvakrát se znovu dostat do vyklizeného prostranství kolem odhozeného granátu. A pak už jen zaplnit zbylé metry pesticidem a strhnout všechny rychlostní rekordy.

Pár pitomých desítek centimetrů.

Vyjde to!

Zbytky prosklených výkladních skříní v dálce necelých dvaceti metrů se chmurně zaleskly.

Hmátl jsem po granátu.

A švábí moře se vrhlo kupředu.

Nelidskou rychlostí.

*

Jak se přese mě hmyz přelil, dotkly se moje prsty odřeného povrchu granátu.

A odstrčily ho definitivně mimo můj dosah.

*

Byl ten křik můj, nebo to jen triumfovalo zubaté šílenství v mé hlavě?

Nevím.

Desítky kilogramů hmyzu mě přitiskly k zemi. Přestal jsem vidět. Švábbordel se mi na těle začal hemžit, jak se do něj pustily tisíce kusadel. Nataženou rukou jsem chňapal po tušeném granátu, ale v dlani jsem drtil jenom šváby.

Hmyz si prokousal první díry.

Na holé kůži jsem ucítil první šestice nohou a první kusadla.

Začal jsem vřískat.

Mým vlastním uším to znělo jako smích.

*

Pach vlastní krve jsem uvnitř švábbordelu cítil i sliznicemi popálenými pesticidem.

Pach vlastní krve a hmyzích těl.

Můj křik přešel v chrčení. Po vnitřku průzoru mi stékaly sliny. Chrčení zaniklo ve všepohlcujícím zvuku švábích kusadel.

Schopnost souvislého uvažování se v tom zvuku rozpustila. Začal jsem sebou mlátit o podlahu jako kus masa, jímž prochází vysoké napětí. Moje vůle s tím neměla vůbec nic společného. Moje vůle se vypařila stejně jako zdravý rozum. To se mi jen svaly začaly samovolně smršťovat odporem.

Na hladině mých slin se zrodilo vlnobití.

Ty víry se začaly dělat hned potom.

*

Hýkavý, chrčivý smích mi trhal ušní bubínky.

Tělo mi ztěžklo natolik, že už jsem se nedokázal pohnout. Hladina slin se uklidnila.

Zornicemi rozšířenými smrtelnou hrůzou jsem i v absolutní tmě dokázal rozeznávat šváby ohlodávající plexisklo.

Jeden vír. Druhý. A třetí.

Švábi se prokousali plexisklem a sliny začaly odtékat. Odtud ty víry. Jednoho brouka to roztočilo a spláchlo.

Ty zbývající ne.

Tykadla mě polechtala na špičce nosu a můj křik překonal další úrovně nesnesitelnosti.

Černé zubaté šílenství bez očí vylo smíchy spolu se mnou.

Pak mi první z švábů vklouzl do ječících úst.

*

A taková věc má dar postrčit zdravý rozum definitivně přes hranu.

*

Občas dokonce na správnou stranu.

*

Plop…

… udělalo šílenství a zmizelo.

Najednou jsem nekřičel.

Najednou jsem měl v hlavě jen ledový chlad.

Moje zuby scvakly a přepůlily vlezlého brouka.

Začal jsem se rvát. Teď bez výhody síly, kterou dá člověku panická hrůza, ale zato s vidinou cíle. Obě ruce jsem měl až do téhle chvíle natažené kupředu, prsty křečovitě roztažené odporem. Když jsem sevřel levačku v pěst, začali mi švábi cupovat rukavici. Pod nehet se mi zakousla kusadla.

Na bolest jsem kašlal.

Ve vlasech se mi začalo něco hemžit.

Na to jsem kašlal taky.

Svaly v rameni mi praskaly. Hýbat paží, ohýbat ji v lokti, posouvat ji skrz metrák hmyzu bylo jako pokoušet se plavat v téměř tuhém betonu.

Po čele mi seběhl brouk.

Tykadlo mě bodlo do oka.

Nevím, co mi dalo sílu nadzvednout hlavu, ale nějak jsem to dokázal.

Praštit obličejovým štítem do hemžení pode mnou nebyl zrovna nejšťastnější nápad.

Prokousanými dírami v plexiskle mi do obličeje vystříkl půllitr rozdrcených švábů.

*

Kousek.

Ještě malý kousek.

Moje prsty před chvílí narazily na plast švábbordelu v okolí mých žeber. Teď se do něj zarývají jako nohy tlustého pavouka. Ruka postupuje kupředu. Níž a níž směrem k mému pasu.

Švábi mě přitom požírají zaživa.

Ještě maličký kousek.

Tykadla v nose nepředstavitelně lechtají. Je to, jako by mi někdo vrážel do mozku tupý hřebík.

Prsty narážejí na něco jiného než na moje žebra.

Na moji spásu.

*

Sevřel jsem pažbu rugeru. Mezi dlaní a oleštěným dřevem mi umřel další hmyz.

Začal jsem se rvát s tíživou masou stokrát usilovněji než před chvílí.

Pořád to bylo jako hýbat se ve ztuhlém betonu.

Bolest v nose mi rozostřovala vědomí.

Pokusil jsem se švába vydechnout, zatímco mi jeho kolegové cupovali kůži na zádech.

Do poleptaného povrchu sliznice se mi zaryly štětinaté nohy.

Kusadla jako by se mi zahryzla přímo do mozku.

Hlava mi explodovala agonií.

Mé tělo sebou strašlivě trhlo.

Vyrazil jsem ze sebe dlouhý, táhlý výkřik.

A ruka svírající pažbu zbraně se křečovitě sevřela.

Včetně ukazováku.

*

Před očima mám černá kola.

V ústech chuť zvratků.

Za těmi černými koly je šedo.

Mezi koly a šedí je žluto.

A za tím vším jsou brouci.

Bolest je jen stínem předchozí agonie.

Tělo mám lehké jako peříčko.

Můj mozek nemá ani nejmenší šanci zpracovat cokoliv z dalších a dalších vjemů, které se na mě hrnou.

Nechápu nic.

To ohnivé šlehnutí pálící mě na žebrech si přesto uvědomuju.

To, že se hmyz kolem mě pořád ještě rozestupuje, taky.

*

Je o šest vteřin později.

Na rtech mi bublají zvratky a smích.

Z hlavně revolveru se pořád ještě kouří.

Po zádech mi stéká vlastní krev a z celého těla mi opadávají švábi s nábožně sevřenýma nožičkama.

Drápu se na nohy. Zároveň se snažím nezalknout tím smíchem, zvratky a vlastními slovy.

„Viděli… viděli jste?“ oslovuju šváby. „Viděli jste?“

Mávám revolverem. Hlaveň opisuje kruh. Druhou ruku si tisknu na žebra. Krve je strašlivě málo. Před očima se mi míhá představa dlouhé zarudlé spáleniny a jinak ničeho.

Na odhmyzenou podlahu dopadá hustý chuchvalec hlenu.

„Jak vám to připadalo? Jako deus ex machina? Zásah shůry? Pomoc od zkurvenýho boha?“

Na chvíli nemůžu pro samé chechtání pokračovat.

„Hovno! Hovno! Úplný hovno!“

Hmyz obezřetně ustupuje. Vím, že nemají strach z mého šermování zbraní, vidím klesající obláčky pesticidových par, ale stejně jim to v mých očích dodává zdání bytostí, které mi rozumějí.

„Vypadá to tak, co? Jako by tam někdo byl! Zkurvenej milosrdnej bůh! Bůůůh! Bůůůůůh! Bůůů! Hovno!“

Nával slabosti mě sráží zpátky na kolena. Kruhovou hradbou švábů probíhá vzrušení. Vypadá to jako miniaturní mexická vlna. Opírám se dlaní o podlahu a tisknu si hlaveň zbraně ke spánku.

„Hovno, vy zkurvenci. Žádnej není! Chtěl jsem se střelit. Do hlavy. Nebo do pajšlu. Kamkoliv. Aby to bylo bez bolesti. Jasný? I kulka ve střevech by byla rychlejší než se nechat sežrat od vás!“

Dávení a kašel.

„Kurvy! Kurvy zkurvený! Vůbec mi nerozumíte, co? Seru vám na to! Místo toho jsem trefil ten zamrdanej granát! Naslepo! Od pasu! Granát, o kterým jsem ani nevěděl, kde je! Kulka mi musela prolítnout těsně kolem žeber. Potom pod ramenem. A pak kolem hlavy. A mám od ní jenom zkurvenou zasranou spáleninu. Viděli jste někdy dokonalejší zkurvenej božskej zásah?“

Švábi mě pozorují svýma odpornýma očkama.

Oplácím jim ten pohled a v mých očích je víc smrti než v jejich.

„HOVNO! Náhoda! Zkurvená zasraná náhoda! Žádnej bůh! Náhoda! Tenhle svět je jich plnej! Zkurvenejch náhod na hovno! To svinstvo za chvíli vyprchá. Potom se na mě zase vrhnete. Předtím si vystřelím mozek. K čemu mi ten zázrak byl?“

Švábi mlčí.

„K hovnu! K úplnýmu hovnu, hoši. Chcípnu a nic s tím neudělám. Akorát si budu muset sám vystřelit mozek dřív, než se ke mně dostanete. Slíbil jsem Míše, že to nikdy neudělám, víte? A teď mi nic jinýho nezbyde. Protože mě k tomu ten zkurvenej svět donutil.“

Tisknu si hlaveň ke spánku a v očích mě pálí slzy.

„Chtěl jsem vám to jenom říct. Jste furt chytřejší. Jednou dojde i na vás. Začnou se vám stávat stejně hnusný náhody, jaký se stávaly nám.“

Pesticid klesá.

„Vím, že mi nerozumíte…“¨

Natahuju kohoutek.

„Ale víte co?“

Ozývá se cvaknutí zapadnuvšího kohoutu. Nerezová ocel mi ho přenáší přes spánkovou kost přímo do mozku.

„Já vám to přeju.“

*

Tisknu spoušť.

*

Skoro.

*

Synchronicita.

Jako čtrnáctiletý kluk jsem v synchronicitu věřil.

Jak se spoušť pohnula ke smrtícímu bodu své dráhy, jak se mi v kapse rozvibroval počítač a jak se do švábí masy vlil život, uvěřil jsem v ni znovu.

Protože to vše se stalo v jediném okamžiku a švábi…

… se dali na ústup.

*

Díval jsem se, jak mizí.

Valili se přes střepy skla, hrnuli se po zdech do bezpečí, mizeli dírami v podlaze kamsi do netušeného podzemí obchodního domu. Nejdřív jako tsunami, pak jako několik řek, potom už jen v podobě potůčků.

Pozoroval jsem to se spouští z devíti desetin stisknutou.

Pak zmizel poslední šváb.

Veškerá síla ze mě vyprchala.

Sesul jsem se na kolena a revolver mi vypadl z ruky.

*

Je o něco později.

V ústech cítím chuť dešťové vody. Zdevastovaný švábbordel na mně visí. Ošklivě pořezanou holeň jsem si stáhl provizorním obvazem. Je mi strašlivě slabě a mám dojem, že trpím nedostatkem krve. Pravděpodobně jsem v šoku. V uplynulých minutách jsem si vymýval pesticid z otevřených ran. Úsporné, účelné pohyby. Pocit, jako bych si do řezných ran vtíral kyselinu. Chladný beton pod zadkem. Černá kola na pozadí černé noci. Tlukot dešťových kapek do nechráněného temene. Pálení dešťové vody v očích. Cáry kůže, kterou mi bude muset Míša nejspíš přišít.

Ten poslední vjem už byl na mě moc.

Zhroutil jsem se do embryonální polohy a rozplakal se jako dítě.

*

Je ještě o něco později.

Už nepláču.

Uvnitř už jsem mrtvý.

*

Déšť neustává.

Navenek pořád ještě žiju.

Déšť mi stéká po brýlích.

Pamatuju si, jak Pavel křičel.

Nikdy jsme se nedozvěděli, co přesně mu to udělalo – kamera ukazovala jen zrnící tmu – ale ten křik trval hodiny. Vysoko položený, neměnný a neumlčitelný. Tak nám to aspoň tenkrát připadalo. Pavel křičel a křičel a křičel, jako by někdo – nebo něco – vyrval z jeho těla hlasivky, propletl je se všemi jeho nervy a pak na něj dlouhé hodiny hrál jako na živou, škubající se harfu přímo před pancéřovanými vraty našeho bunkru. Pamatuju si, jak jsme jeden druhého ujišťovali – s očima přes polovinu obličeje, s tvářemi skoro zelenými a zalitými potem – že se nám to jenom zdá. Že nikdo nemůže řvát tak dlouho, že taková bolest, jakou jsme slyšeli v tom křiku, by musela zabít každého normálního člověka během několika minut. Natož pak hubeného, obrýleného Pavla.

Budu taky křičet?

Dozvím se vůbec, co to vlastně žije v temnotách? Co je zač ta síla, schopná vyděsit i kolektivní vědomí švábů? Pohlédnu té hrůze do tváře, nebo mi jen z čirého sadismu vyloupne oči z důlků dřív, než si se mnou začne hrát doopravdy?

Nevím.

A je mi to jedno.

Cítím, že hrůza někde uvnitř mě stále ještě je, ale v tomhle okamžiku ji vnímat nedokážu. Pro dnešní den toho mám za sebou moc na to, abych se ještě mohl něčeho bát.

A další dny už nepřijdou.

*

Z tohohle náměstí je to k našemu bunkru slabá čtvrthodinka – pokud jde člověk pomalým, vycházkovým krokem. A pokud je den. Po západu slunce je takovéhle uvažování úplně scestné. Jsem si jistý, že bych stihl doběhnout domů. Jsem si dokonce jistý, že bych tam stihl i normálně dojít – dokulhat – a vůbec nic by se mi nestalo. Jen z dálky by mě pozorovalo to cosi. To, čeho se bojí i švábi. Pozorovalo by mě to, páslo by se to na mém strachu, vyčkávalo by to, živilo by se mou nadějí. A přesně v okamžiku, kdy bych sevřel masivní kolo ovládající mechanismus našich vrat, by mě to zlehka pohladilo po zpocených vlasech.

Nestojím o nic takového. Pět let jsem se skrýval, pět let jsem přežíval v podmínkách, které jsem si před tím nedokázal ani představit. Hladověl jsem, mrznul jsem, měl jsem strach, přicházel jsem o všechno, co mi dřív bylo drahé. Změnilo mě to. S tím člověkem, kterým jsem býval předtím, mám společného jen málo. Kdybych se dneska nenechal zmást těmi stopami v rozmočené půdě, kdybych se ve snaze nebýt spatřen, zaslechnut nebo ucítěn nezdržel tolik, že mě zastihla noc, nejspíš bych tak dokázal žít další roky. Jako krysa, jako houževnatý biologický stroj. Vedl bych dál život, jaký by lidé předtím nazvali spíš noční můrou. Ale tohle absolvovat nehodlám. Ne po dnešním večeru. Noc znamená smrt a žádný útěk, žádná bláznivá naděje, žádné modlitby nebo cokoliv jiného na tom nic nezmění. Temnota přijde a vezme si můj život.

To udělat může.

Ale naději mi nevezme.

Žádnou už nemám.

*

Nikdy jsme nepřišli na to, proč už éter není schopen přenášet mluvené slovo natolik čistě, aby mu bylo rozumět. Taky jsme nikdy nezjistili, jak ještě může fungovat mobilní síť, ale faktem zůstává, že prostě funguje. Občas.

Sedím na jednom z betonových květináčů, kterými je náměstí roubeno, studený okraj mě tlačí do zadku, déšť mi stéká po brýlích a moje pálící prsty vyťukávají poslední esemeskové rozloučení s Tomášem a Míšou. Jsem v podstatě rád, že do přístroje nemá smysl mluvit. Nechci slyšet Míšin hlas. Nechci z něj slyšet tu bolest. Je to asi dost sobecké, ale já byl vždycky takový. Sobec, kterému šlo psaní líp než mluvení.

Na své poslední sbohem jsem celých sto šedesát znaků ani nepotřeboval.

*

Obrazovka přístroje potemněla.

Díval jsem se, jak se po displeji rozstřikují těžké, studené kapky. Dešťová voda mi stékala přes prsty a já si vzpomněl, jak jsem jednou, strašně dávno, seděl v lékařské ordinaci. Měl jsem strach. Hrozný strach. Z doktora, z vyšetření… nejspíš úplně zbytečně, ale mohlo mi tehdy být snad šest nebo sedm. Seděl jsem s rukama sevřenýma v pěst a zíral na hloupý obrázek na zdi. Vzpomínám si, jak mi hlavou zoufale letělo, že ještě nemůžu jít dovnitř, když jsem si ten obrázek pořádně neprohlédl. K tomu přece ty obrázky jsou, aby si je lidi v čekárně mohli prohlídnout. Přece…

Setřásl jsem vodu z displeje a vzpomínka vybledla jako obraz na stařičké televizi, když se vypne proud. Hrůza prý dokáže z člověka udělat malé dítě. Mohl bych tady sedět a říkat si, že nemůžu umřít dřív, než uvidím všechny kapky. A bylo by to stejně k ničemu jako před více než třiceti lety. Smrt nebo bolest se nezajímá o obrázky a kapky. Přijde, když chce ona.

Tedy…

Pokud jí to člověk dovolí.

*

V okamžiku, kdy jsem si znovu přiložil hlaveň revolveru ke spánku, jsem si dovolil poslední pochmurný úsměv.

„Už to nestihneš, viď?“ řekl jsem tiše. Můj hlas zazněl na otevřeném prostranství hrozně nezvykle – nevzpomínám si už, kdy kdokoliv z nás venku naposledy promluvil – ale jedinou odpovědí mi bylo neměnné hučení deště. Mé bleskurychlé vytažení zbraně muselo to vražedné zlo halící se do nedostatku světla zaskočit.

Natáhl jsem kohout a hlaveň mi znovu přenesla zvuk mechanického klapnutí přímo do mozku.

Usmál jsem se šířeji a pod dojmem toho úsměvu jako by se i déšť ztišil.

Takhle to alespoň bude bez bolesti.

Kolikrát si tohle ještě pomyslím?

Stiskl jsem spoušť na doraz.

*

Ne.

Nechci vědět, jak nekonečně malý okamžik mě dělil od smrti. Stačí mi vědomí, že můj palec ten kohout v posledním okamžiku dokázal zastavit.

Ta myšlenka musela být rychlejší než světlo a moje reakce taky, ale v poslední chvíli mi to došlo. To zadržení dechu, ten náhle tichý déšť, to byla chyba. Nebýt toho, nikdy by mě nenapadlo, že přesně tohle ta bestie chce.

„To bylo chytré,“ řekl jsem zase tiše. „Tohle by jim ublížilo mnohem víc. Našli by mě ležet jen pár kroků od vchodu, viď? A nikdy by nezjistili, že to byla tvoje práce. Vypadalo by to, že jsem už prostě nemohl dál. Že jsem porušil slib, který jsme si kdysi všichni dali.“

Úsměv mi zmizel z tváře.

„Kdepak, ty svině. Jestli mě chceš, tak si pro mě pojď. Protože tohle budeš muset udělat sama.“

A vzdorně jsem si založil ruce na hrudi.

*

O hodinu později jsem byl promrzlý jako preclík a hráz bohorovné vyrovnanosti s osudem utrpěla příšerné trhliny.

Být tahle situace v jedné z knížek, které jsem předtím psával, dopadl by mi na rameno jakýsi temný, ledový, nepopsatelně obludný spár jen pár chvil poté, co jsem odhalil její intriku. Následovalo by odvlečení k našemu bunkru, agonie, jekot a pak – snad – konečně milosrdná smrt. S tím jsem se už jakž takž smířil.

Jenže tohle čekání je něco úplně jiného.

Nejde o to, že mám poslední půlhodinu soustavný nesnesitelný pocit, jako by se mě ten spár měl dotknout… TEĎ! Nejde o to, že mi pod dojmem tohohle pocitu pravé oko cuká šílenou rychlostí, jak se snaží zavřít v očekávání leknutí. Jde o to, že ve mně nepřítomnost stvůry probouzí přesně tu naději, kterou jsem se rozhodl jí nedat.

„Tak už kurva pojď, ty čubko zkurvená!“

Ne. Tohle už tak tiše neříkám.

*

Jdu zpátky.

Překračuju skleněné střepy a vítá mě pach pesticidu. Přízemí obchodního domu je plné stínů, mrtvých brouků a odporných vzpomínek.

Hlavně těch stínů.

Nořím se hlouběji.

Stoupám po schodech.

Tma je mnohem hustší než když jsem tudy prchal před šváby. V pořezané noze mi ošklivě tepe. Pod podrážkou mi něco ujíždí a z kotníku mi vystřeluje zášleh bolesti. Tápu mezi troskami jako slepec. Ruce mám natažené před sebe. Postupuju krok za krokem a tma s každým okamžikem houstne.

Za krkem cítím dech čehosi nelidského.

V dálce září moje ztracená baterka.

Stíny jsou možná horší než neprostupná tma.

Vzadu na krku mi vstávají chlupy.

Už jen maličký kousek a ta mrcha to nevydrží. Ať už je čím je, má v sobě cosi zvířecího. Kočičí krutost, instinkty predátora. Potácím se tu bezbranný a slepý. Pach mého adrenalinu pro ni musí být neodolatelný. Tam venku se dokázala držet na uzdě. Dokázala plánovat, myslet a užívat si mé bezmoci. Tady už to nevydrží. Ve vzduchu se pořád ještě vznáší smrad mého strachu a v temnotě se téměř zhmotňují odporné imprinty mých vzpomínek.

Nemůže to vydržet.

Ne dlouho.

Ne víc než pár vteřin.

*

Je o dvacet tři minuty později.

Ta čubka má mnohem pevnější nervy než já.

Seru na to.

Jdu domů.

*

Je to zvláštní, ale puch spáleniny nedokázaly ze vzduchu zahnat ani dlouhé roky neustávajícího deště. Tedy myslím. Když jsem se tudy plížil dneska odpoledne, smrdělo to tu jako vždycky. Teď, po pesticidovém výplachu dutin, bych nic necítil, ani kdyby mi někdo přímo před nosem rozpitval skunka. Kdyby tedy ještě nějací skunci byli.

Kulhat domů temnou nocí v sobě má cosi nového, očistného. Jistě, před tím jsem tudy chodíval často. Ale to jsem neměl ani ponětí o tom, co přijde. Nevěděl jsem, co je to tma, co je to strach, netušil jsem, jaký zvrat vezme začátek jedenadvacátého století. Vykračovat si jako dřív nepředstavitelně temnou Ostravou, nevyhýbat se loužím, nesnažit se dýchat neslyšně, nerozhlížet se na všechny strany a necítit to permanentní hryzání strachu… proč jsem to vlastně neudělal už dávno? Proč jsme to všichni neudělali hned na začátku? Copak jsme věřili, že se tohle všechno jednou přestane zhoršovat? Že přijde změna k lepšímu? Že noční stvůry znovu přestanou existovat, že brouci budou jenom brouci, že zase bude bezpečné koukat do zrcadel?

Lidi jsou v podstatě hrozně směšná stvoření.

A já, ubírající se zcela nelogicky zpátky k našemu bunkru, si připadám jako ten nejsměšnější z nich.

*

Tam někde za mraky musí být měsíc v úplňku. A nebo má možná naše speciálně namíchaná náplň do granátů blahodárné účinky na lidský zrak. Buď jak buď, než jsem došel k parkovišti před budovou Technoprojektu, zvykly si moje oči na tmu natolik, že jsem začal být schopen vyhýbat se většině kaluží.

Je zvláštní, čeho si člověk dokáže všímat, jen aby nemusel myslet na vlastní smrt.

Ohořelá budova se proti antracitově černému nebi tyčila jako němá výčitka, k nečitelnosti opršelá cedule nad vchodem mě přivítala jako stará známá a zbývající čas mého života se začal počítat na minuty.

*

Na tmu tady dole už moje oči prostě nestačily. Vylovil jsem znovu baterku a pustil se starou známou chodbou k vchodu do bunkru. Místo ochromující hrůzy, kterou jsem měl správně cítit, jsem cítil vztek. Ta mrcha nakonec vyhrála. Donutila mě dojít až sem, před dveře našeho domova. Tam, kde můj agonický jekot ublíží mým posledním dvěma kamarádům.

Kdybych řekl, že tahle bezmoc není fér, byl bych akorát pro smích.

Kdy naposledy bylo něco fér?

*

„No tak jo, jsem tady,“ řekl jsem tak tiše, aby mě uvnitř náhodou nezaslechli. „Držím to zkurvené kolo. K ničemu dalšímu už mě nedonutíš. Tak to konečně skonči.“

Ticho zbavené všudypřítomného hukotu deště mi bylo jedinou odpovědí.

Nejdřív.

*

Uvidím ji.

To bylo první, co mě napadlo, když se temné stíny mimo dosah světla baterky začaly pohybovat. Konečně se dozvím, co se skrývá pod pláštěm živoucí tmy.

Ten zvuk se ozval až pak. Jak se stíny začaly spojovat do nepravděpodobných tvarů, jak moje baterka začala poblikávat, jak pach podzemí přerazilo něco jakoby důvěrně známého, bylo ticho nahrazeno jakýmsi šeptavým bzučením. Stál jsem před ocelovými vraty, pot mi vytékal zpod dlaně svírající mohutné kolo a já se díval a poslouchal. Jsou v tom zvuku nějaká slova, nebo se mi to jenom zdá? Jsou ty stíny samotnou stvůrou, nebo tenhle svět prostě musí alespoň zahalit to, co v něm nemůže existovat? Zvedá se ze země lidská postava, nebo můj mozek dává známé tvary tomu, co by jinak nedokázal pojmout?

Hrůza je zvláštní věc.

Jak se stíny začaly hýbat rychleji a rychleji, jak se tvary staly konkrétnějšími a jak bzučení přešlo v tichý, vábivý šepot, zjistil jsem, že moje mysl doslova plave na moři strachu. Najednou jsem hrozně chtěl otočit kolem, zoufale jsem zatoužil přitisknout ruku na čtečku papilárních linií… možnost, že se mi přece jen na poslední chvíli podaří uskočit do světla, tepla a bezpečí, byla najednou stejně lákavá jako nereálná.

Jenže já nemohl.

Cosi mi přilepilo nohy k podlaze, cosi mi zmrazilo tělo stejně, jako kdyby voda a napůl smytý jed vytvořily tenký, ale nerozbitný kompozit pokrývající celé mé tělo.

Stál jsem s jednou rukou na kole, v ústech chuť vlastní smrti a nedokázal jsem odtrhnout oči od toho, co se přede mnou rodilo. Světlo blikalo a tichý, vábivý hlas promlouval přesně v rytmu toho blikání. Nebo to bylo naopak?

„Ekchž kemeh anio tene. Kenio tahde kei kaleme toi. Eiin.“

Teď už to byla jednoznačně postava. O hlavu vyšší než já, s cáry temnoty vířící kolem kotníků, s celým tělem tvořeným napůl stíny a napůl mou představivostí. To nečekaně tiché a uklidňující šeptání jako by vycházelo z každé částečky její existence.

„Kenio. Ekchž eiin astelestei.“

Jakoby ze vzdálenosti světelných let jsem cítil, jak mi z úst uniká chrčení a viděl jsem, jak se ruka s baterkou pomalu, pomaličku zvedá. Nevím proč. Snad moje podvědomí chtělo pohlédnout hrůze do tváře a dodat tak mé mysli tu finální dávku děsu, která ji odešle do milosrdného bezvědomí…

Sliny mi kanuly po bradě, svěrače povolily a blikající světlo sklouzlo z hrudi té bytosti na její krk.

Tvor stál metr přede mnou a tak něžně jako on se mnou nikdy nemluvila ani vlastní matka.

„Eiin! Keni mastei nede kaleme!“

Světlo dopadlo na bledou a zcela lidskou tvář.

Má mysl explodovala nelidským křikem.

KAPITOLA 2.

O mnoho nocí později

Tenhle obličej už jsem někde viděl…

Určitě ano…

Hnědé vlasy, rovný nosík, velké hnědé oči, elegantní křivka obočí, rty stisknuté do starostlivé linky.

Znám tu ženu.

Určitě ano.

Vídal jsem ji v posledních letech každý den, mluvívali jsme spolu, občas jsme se smáli vtipům toho druhého, spali jsme spolu na jedné matraci, milovali se, jako by to byla ta poslední věc, která nás ještě spojuje se životem…

Jak to, že si vůbec nemůžu vzpomenout na její jméno?

Proč vůbec nerozumím tomu, co mi říká, zatímco mi její ruce pokládají na čelo něco příjemně studeného?

A proč se žárovka zavěšená na tlustém kabelu visícím z plísní pokrytého stropu tak divně houpá? Sem a tam a dokolečka a zase zpátky?

Aha. To nedělá ta žárovka. Je to vlastně celý ten betonový pokoj. A Mistule s ním.

Aha!

Mistule!

Tak se jmenuje!

*

Mistule samozřejmě nebylo její pravé jméno, ale pod tímhle jménem jsem ji poznal. Na internetu, kde jinde. A jak jinak, před tím. Dodnes si nejsem jistý, jestli ji tehdy tak uchvátila jedna z mých knížek, nebo ji prostě zaujalo, že jsem na úspěšného autora tajemný jako hrad v Karpatech. Ať už to bylo jak chtělo – a mě nikdy nenapadlo, abych se zeptal – stali se z nás přátelé. Nejdřív jsme se jen tak oťukávali, pak přešli na flirtování a potom… jsme zůstali přáteli, protože nás dělila celkem dálka. Ona z jižních Čech, já ze severu Moravy. Dálka… kdyby kdokoli z nás vůbec tušil, že dálka brzy získá nový a přitom prapůvodní význam, nejspíš bychom skočili do vlaku oba najednou, setkali se na nádraží uprostřed cesty a pomilovali se na peronu rovnou před zraky cestujících.

Ale lidi holt dělají chyby a většinou za ně dokonce ani nemůžou.

Bavili jsme se přes poštu jednoho internetového diskusáku, bavili jsme se přes ICQ a měli jsme dojem, že takhle to prostě zůstane napořád. To mají lidi taky zažité – myslet, že to, na co se můžou spolehnout dneska, tady bude stoprocentně i zítra.

Lidi holt nejenže dělají chyby, ale taky jsou většinou neuvěřitelně tupí.

*

„Nezlob, Jaffie, nebo ti naplácám!“

Pocit, jako bych se vznášel nad temným mrakem plným vzpomínek, jsem měl už delší dobu, ale teprve Míšina slova mě konečně přivedla k plnému vědomí.

Na to, abych odpověděl, nemám hlasivky ještě dostatečně zregenerované, takže jsem se aspoň pokusil o úsměv.

V Míšiných očích se v odpověď zaleskly slzy, pokoj se znovu zhoupl a lžíce švábí polévky mi vklouzla do úst.

Zase jsem se začal vznášet.

*

A pak ještě mnohokrát.

KAPITOLA 3.

Hádka

„A já ti říkám, že meleš píčoviny!“ neudržel jsem se a bouchl pěstí do stolu. Omlácený hrnek nadskočil. Mistule taky.

„Přežil jsi to. Jo nebo ne?“

Nesnáším, když se Tomáš upne k jedné nepodstatné blbině a s vytrvalostí nedělního kazatele mi ji pořád a pořád a pořád předhazuje.

„Jo, přežil. A co má být?“

„Jenom to, že se třeba vůbec není čeho bát. To má být.“

„Aha. Fajn. To mi uteklo,“ založil jsem si ruce na hrudi. „Tak jo, jsem kretén. Klidně běž a pokecej s tím. A vyřiď tomu, ať pozdravuje Pavla a ostatní.“

Tohle Tomovi na chvíli vzalo chuť do řeči. Ale opravdu jen na chvíli.

„Pavel to třeba něčím nasral. Víš, jaký v poslední době byl. A už je to stejně dávno. Já říkám, že bysme to měli zkusit. Zvlášť, pokud máš pravdu…“

Jestli něco nesnáším víc než opakování ad nausea, tak tohle. Ty nevyřčené narážky.

„Jak to kurva myslíš?“

Tomáš se na rozvrzané židli pohodlně opřel a zavrtal pohled svých modrých očí přímo do mého obličeje. Na to, že by se mi chystal odpovědět, vážně nevypadal.

„Na něco jsem se ptal,“ procedil jsem mezi sevřenými zuby a sevřel okraj plechového stolu.

„No tak, kluci, nehádejte se,“ nevybrala si Míša zrovna nejvhodnější chvíli.

„Já se nehádám,“ zatvářil se Tomáš jako andílek. „Já jenom říkám svůj názor.“

„A ten názor je, že jsem si to celý vymyslel, co?“ nevydržel jsem už sedět. Převržená židle zarachotila na vlhkém betonu a Mistule mi položila ruku na rameno. Setřásl jsem ji.

„Ne,“ zhoupl se můj bohorovně se tvářící kamarád na své židli. „Jenom říkám, že se ti to celé mohlo zdát. Hele,“ zvedl chlácholivě ruce jako v nějakém pitomém filmu. „Tři týdny jsi tu sebou házel na posteli a vyřvával blbosti. Uznej, že se ti to mohlo zdát.“

Na krátký, kratičký okamžik jsem zatoužil po tom, vytrhnout revolver z pouzdra, vrazit Tomášovi hlaveň do obličeje a stisknout spoušť. Pak, jak mi Míša znovu položila ruku na rameno, mě to najednou přešlo. Sebral jsem ze země židli a zase se posadil. Náhle jsem cítil, jak na mě dosedá únava jako zadek tlusté matróny na záchodové prkýnko.

„Jo, uznávám,“ řekl jsem sotva slyšitelně. „Mohlo. Sice si jasně vybavuju, jak se ten zkurvenej jelen začal rozpadat, ale fajn. Mohlo se mi to zdát. O důvod míň riskovat tu kravinu s nocí.“

„Kravinu. Jasně, kravinu. Tvý oblíbený slovo, co? Všecko je kravina. Jít hledat další lidi je kravina. Zkusit najít zásoby jinde je kravina. Cokoliv je kravina. Konečně máme šanci se někam dostat, konečně bysme nemuseli být večer zpátky v týhle díře, konečně bysme se mohli dostat mimo tohle zkurvený město, ale podle tebe je to kravina. Fajn. Beru na vědomí! A seru ti na to!“

„Tak a teď já, jo?“ ozvala se Míša dřív, než se mohla naše výměna názorů opravdu ošklivě zvrhnout. „Je fakt, že už nemáme skoro nic. Ale taky je fakt, že vycházet ven v noci je podle mě blbost.“

Tomáš stiskl zuby a podíval se stranou. To své: „Zase jsi na jeho straně“ tentokrát ani nemusel vyslovit.

„No tak se hned urážej, Tomáši,“ založila si Míša ruce v bok. „Já prostě jenom nechci, aby se komukoliv z nás něco stalo. Na to, abychom si to mohli dovolit, je nás už trochu málo, nemyslíš?“

„A až se švábi prokoušou stropem, tak nás bude ještě míň,“ atakoval stůl tentokrát Tomáš. Hrnku, který zařinčel na podlaze, si nikdo ani nevšiml. „Protože poslední dva spreje nám život fakt moc neprodloužej.“

„No tak se necháme sežrat tam tím. To bude o moc příjemnější,“ nevydržel jsem být potichu.

„A o tom celou tu dobu mluvím,“ zaječel Tomáš. „Tebe to NESEŽRALO!“

Dechová cvičení možná nejsou úplně k ničemu, ale když zhluboka dýcháte stejný, plísní a potem kamarádů čpící vzduch jako každý den, tak ano.

„Tak fajn!“ zařval jsem, až se ze stropu sneslo pár betonových drobků. „Jdi si ven třeba teď hned a nejlíp úplně nahej. Protože tebe to rozerve na malý kousky a já už fakt nestojím o to sundávat něčí boty ze stromů!“

A s těmi slovy jsem opustil „obývací pokoj“ – jako ve špatném divadelním představení.

*

„On to tak nemyslel, Jaffie,“ pohladila mě Míša po nahých zádech. „Prostě je toho na něj moc.“

„Jo,“ zavrčel jsem do zdi. „Kdežto pro nás dva je to procházka růžovou zahradou.“

„No to ne,“ polechtal mě dívčí dech na krku, „ale my dva aspoň po nocích relaxujeme.“

„Takže myslíš,“ otočil jsem se na druhý bok a vklouzl rukou pod deku, „že kdybysme jako Tomáše přizvali sem…“

„Ha ha ha,“ zaryl se mi palec s ožužlaným nehtem mezi lopatky. „Moc vtipný. Chtěla jsem jenom říct, že bysme se neměli hádat jak malý kluci a spíš zkusit najít kompromis.“

„Já na kompromisy kašlu,“ přejel jsem kloubem ukazováku po dívčině bříšku. „Vím, co jsem viděl. Švábi jsou zase o kousek chytřejší a to znamená, že jsme v hajzlu – odpusť mi mou francouzštinu. Takže jestli ti to nevadí, rád bych si ve zbývajícím čase užíval s tebou místo toho, abych s ním po nocích zkoušel, jestli přece jenom nechcípnu.“ Můj ukazovák se během toho plamenného proslovu zatím propracoval podstatně níž a na dlani mě teď lechtaly jemné chloupky. Kromě sprejů, granátů a dalších věcí nám předevčírem došly i žiletky.

„No JO,“ vydechla Mistule, jak moje prsty náhle objevily, kde končí hebký porost a začíná podstatně zajímavější území. „Ale… hmmmm… to je… mohl… mohl bys toho… nechat, když s tebou… konverzujuuuuu?“

„Má lásko, brzy přikryje nás zem. Tak nech moje prsty, ať si předtím užijem,“ zašeptal jsem jí do vlasů. Voněly trochu šampónem, trochu potem a trochu tím všudypřítomným vlhkem. Mám dojem, že o téhle vůni se mi v uplynulých třech týdnech dokonce i zdálo.

Mnohokrát.

*

„Tak a dost,“ odstrčila mi Míša o půl hodiny později ruku. To už na nás pot oschl, hluboké oddechování se zklidnilo a já dostal chuť ještě na jedno číslo. Na rozdíl od Míši, jak vidno.

„Teď si hezky promluvíme, Jaffie,“ zatvářila se Mistule jako nahé ztělesnění neústupnosti po dvou orgasmech. „A jestli na mě během rozhovoru jedinkrát sáhneš, tak si dojdu pro pouta. Jasný?“

„Ale jo,“ povzdechl jsem si odevzdaně a složil ruce za hlavou. „Ale pokud chceš vést křížový výslech, tak bych ti doporučoval, aby ses oblíkla. Aspoň trochu. Jak se má chlap soustředit, když má před očima tohle?!“

„A zavřít oči tě nenapadlo, lásko?“

„No to bys mi do nich nemohla svítit, ne?“

„Mizero,“ odfoukla si dívka pramen vlasů z očí. „Vždycky musíš mít poslední slovo.“

„Už jsem holt takový,“ usmál jsem se spokojeně, když se Míša sesmekla z postele, aby na sebe natáhla aspoň to nejnutnější. Polaskal jsem pohledem její kulatý zadek a pokusil se usnout dřív, než začne ten výslech.

Marně.

*

„To si jako myslíš, že teď ze mě vytáhneš něco tajného? Něco, co jsem nechtěl říct před Tomášem?“ Moje dobrá, postorgasmická nálada se během deseti minut vypařila neznámo kam a na její místo se dostavilo podráždění. „Já si to prostě nepamatuju. Jasný? Ani ň. Vím akorát, že jsem slezl po schodech a ohlídl se přes rameno. Potom už si pamatuju jenom to, že jsem v posteli a ty nade mnou bulíš. Jasný?“

„Ale no jo,“ povzdechla si Míša rezignovaně. „Nezlob se, já jsem jenom myslela, že v klídku a pohodě a tak vůbec si třeba něco vybavíš. Jasně si vzpomínám, že jsem na škole něco takovýho slyšela. Že lidská paměť je nejpřístupnější, když je člověku fajn. Tak jsem si říkala… no nic, zapomenem na to. Nezlobíš se, že ne?“

„Ale to víš, že ne,“ pohladil jsem ji po vlasech. „Já bych přece taky hrozně rád věděl, co to tam venku je. Akorát mám prostě okno jako vrata od chlíva. A štve mě to. Co když se fakt bojíme úplně zbytečně? Co když kluci tehdy…“

Tu větu jsem dokončit prostě nedokázal. Hlavou se mi najednou mihla nezvykle ostrá vzpomínka na cáry šatů ve větvích, na nekonečné rudé kaluže, na kterých se v hustém ranním dešti dělaly velké bubliny, na plátky masa poházené úplně všude a hlavně na ten nemožný zápach, a vehnala mi do krku chuť mé dnešní večeře, žluči a něčeho ještě mnohem horšího.

„Já vím, co chceš říct,“ ušklíbla se Míša. „Že třeba stačilo, abys byl s nima, že jo?“

„Jo,“ pokrčil jsem rameny. „A co?“

„Přemejšlej, ty ťuňťo,“ zaklepala mi dívka kloubem prostředníku na čelo. „I kdyby to tvý setkání nebyla jenom náhoda, tak co bys změnil? Poslední tři tejdny jsem tě musela krmit, koupat a… a vůbec. Fakt nemám pocit, že bys byl tenkrát klukům co platnej, když je to žralo.“

„Hm,“ zabručel jsem nakvašeně. Kdybych mohl vzít svoji hlavu, upnout ji do svěráku a vydolovat z ní všecko, co zůstávalo zamčené za bůhvíjakým psychologickým mechanismem, udělal bych to rád a s chutí. Protože dozvědět se, co je ta nesmyslná příšera, která nám požírá kamarády, by znamenalo nejenom obrovskou úlevu – protože nic není strašnější, než neznámo – nejenom možnost vydat se do dalšího většího města a najít tam další lidi, ale taky možnou taktickou výhodu proti švábům. A jestli ty mrchy začaly opravdu imitovat vyšší životní formy jen proto, aby se nám dostaly na kobylku, tak budeme jakoukoli výhodu sakra potřebovat.

Sny té noci opravdu nepatřily k nejpříjemnějším.

KAPITOLA 4.

Sen o šťastnější minulosti

„Jestli mě někdo z vás vezme na záda, tak ho políbím,“ zaúpěla zničeně Lucka ve chvíli, kdy jsme minuli prorezlou budku autobusové zastávky. Noční vzduch voněl mokrým listím, naše kroky se na lesklém, svažitém asfaltu rozléhaly do dálky, přetížený vozík žalostně skřípal a mě se po dlouhé době začal zmocňovat pocit, že všechno bude nakonec v pořádku.

„Jsem ti říkal, že si toho nemáš brát tolik,“ vyhekl Jarda pod svým vlastním nákladem. „K čemu ti budou trika s krátkým rukávem, to fakt nechápu.“

„Protože seš kyselá prdelka, miláčku. Kolikrát ti mám vykládat, že nejpozdějc za dva týdny máme léto? A neměň téma, pořád ještě čekám na galantního nosiče.“

„Gentlemani vymřeli, zlato,“ ozvalo se odněkud z temnoty za mými zády. „Hoši se staraj o svý a na nás křehké chudinky nehleděj. Co, pánové?“

„Pfff,“ nevydržel jsem nevmísit se do hovoru. „My jsme vám říkali, že tohle je chlapská práce. Ale kdo nechtěl zůstat doma s ostatníma, udržovat oheň a přebalovat děcka? No?“

„Víte co, děcka?“ ozval se zepředu Marek. „Přestaňte žvanit a hněte sebou.“

„Ale ale, snad nejseš nervózní, Marečku? V téhle díře už jsme zůstali úplně sami. Teda pokud nemáš strach z toulavejch koček.“

Já i Míša, plahočící se vedle mě, jsme si povzdechli sice unisono, ale zato docela neslyšně. To, že se rozpad velké a nesmrtelné lásky Marka a Gábiny neobejde bez problémů, jsme věděli všichni. Že do něj bude ta káča rýt ještě půl roku po tom, co jí v obýváku nahlas a přede všemi dá jasně najevo, že je konec je konec je konec, to už jsme nečekali. Teda aspoň já ne. Jako by nestačilo, že se během totálně propršeného jara začalo nemožně dařit broukům a že léto má už měsíc zpoždění. Pro morálku nás všech je vážně nejlepší, když si tihle dva vyjedou každý den po krku.

A že hned tak nepřestanou.

„Jo, jsem nervózní,“ otočil se Marek najednou na patě, až mu Kristýna vletěla zezadu na paty. „Sorry, Kristin. Prostě už chci být zpátky doma. Jsem utahaný, mám na zádech nejmíň metrák a nevidím na oči. Jestli sis nevšimla, lásko, tak jsem dvě hodiny píčoval s autogenem, zatímco ty ses flákala kolem. Máš s tím problém?“

Gábina jako by na tohle čekala celý den. Její batoh s dutým žuchnutím dopadl na mokrý asfalt a dívka vyrazila přímo ke svému bývalému, jako by jí najednou strašně vadilo, že u jejich stomilionté výměny názorů bude někdo, kdo by ji mohl – bože nedopusť – slyšet.

„Na tohle fakt nemám nervy,“ špitla mi v tu chvíli Mistule do ucha. „Jdeš se mnou, nebo tě to ještě baví?“

Naposledy jsem si změřil nesourodý pár – Marka, o hlavu vyššího než já, tmavovlasého, zarostlého a v modročerné bundě mohutného jako almara, a Gábinu sice dosahující mu sotva k hrudi, ale zato vybavenou vražedným zelenookým pohledem – a vzal Míšu za ruku.

Tohle už znovu fakt vidět nemusím.

*

„Moje ubohý nožičky,“ zaúpěla Míša, když naše kroky úplně přehlušily jistě eskalující hádku daleko za námi. „Jestli už ses nerozhod pro Lůcu, tak na záda bych se taky nechala vzít.“

„Jo, moje milá, to jsme dva,“ ušklíbl jsem se a vzal svoji přítelkyni kolem pasu. Ne že bych normálně byl proti tomu nosit ženy přes práh dva metry tlustých ocelových vrat. Jenže Sýkorův most se nějak odmítal přiblížit, moje páteř pod tíhou horolezeckého batohu už docela nahlas skřípala a tam, kde jsem měl ještě ráno svaly dolních končetin, teď byly jenom jakési hadry.

„Hlavu vzhůru, milý,“ pohladila mě Míša po ruce. „To už dojdeme, i kdybysme se měli doplazit. Už žádný stromy přes cestu, žádný bahno, žádný díry, nic. Pohodička, rovinka.“

„Jo. Ale příště půjdeme radši víckrát. A tohle,“ poplácal jsem těžký revolver v koženém pouzdře, „tohle nechám doma. Beztak jsme tu už úplně sami.“

Míša jenom přikývla a na chvíli mezi námi zavládlo mlčení. Na okamžik jsem měl dojem, že ještě pořád slyším ječet Gábinu a taky mi přišlo, že jsme se od nechutné scény neodpoutali sami. Nedivím se. Jestli z naší bandy ještě někdo má chuť dělat těm dvěma publikum, tak fakt nevím kdo. Duševní poznámka – na příští výpravu za kořistí nebrat ty dva společně. Konec poznámky.

*

„Hele, já to tu nechám, co říkáš?“ vydechla Míša zničeně ve chvíli, kdy jsme konečně vstoupili na rozbitý povrch Sýkorova mostu. Oloupaný nátěr se v měsíčním světle duchovitě leskl, mírně rozvodněná řeka mírumilovně hučela a vylidněnou Ostravou se rozlehlo ostré plesknutí, jak jsem dívku plácl po zadku.

„Ty!“

„Když seš unavená, nikdy se nezastavuj,“ uhnul jsem pohlavku. „Už by ses taky nemusela přinutit pokračovat.“

„Pff. Kecy, pane spisovatel. Na to vás užije,“ odfrkla si Míša. „A vůbec, když seš tak chytrej, tak mi vysvětli, proč se s těmahle krámama taháme. A proč jsme si kvůli nim dvě hodiny hráli s tím… no, jak se to jmenuje?“

„Autogen. To bys měla vědět, když mi tak připomínáš to moje psaní. Jednou jsem to použil. A s tímhle,“ ukázal jsem na dlouhý balík, se kterým se Míša tahala, „se taháš proto, že nám to může jednou zachránit život. Třeba.“

„Blbost,“ dostalo se mi zhodnocení. „Jak dlouho jsme kromě nás neviděli živou duši? No?“

„Dlouho,“ povzdechl jsem si. „A co?“

„To, že prostě nechápu, po čem bysme měli střílet. Zvlášť s tímhle! Vždyť to musí mít tu… no… ráži jako na slony. Střelit s tím kočku, tak uvidíme efekt z tvejch knížek v praxi. Blé.“

„No jo,“ ušklíbl jsem se nad Míšiným výrazem. „Ale to, že je tohle město prázdné, nemusí vydržet věčně. Třeba se sem lidi vrátěj. Vždyť vůbec nevíme, co se kde děje.“

Tahle myšlenka nám oběma na chvíli vzala řeč. To, co před dvěma lety vypadalo jako katastrofa, se nakonec ukázalo být snad naší spásou. Je fakt, že nic nevíme. Kdyby si při našem útěku na venkov nezlomil Móňa kousek za městem nohu, mohli jsme teď sedět v nějakém roubeném statku, mít všeho hojnost a na opuštěné, epidemiemi hrozící město si ani nevzpomenout. Tak se to aspoň píše v každém slušném postapokalyptickém románu. Co se naší skutečnosti týče, jsem docela rád, že se nás tehdy rozhodlo vrátit všech šest a vydržet v bunkru Technoprojektu aspoň tak dlouho, dokud Móňova noha nesroste. Dobře, řeknu to na rovinu – měl jsem tehdy strach. Jasně, všichni jsme se báli, ale já byl vždycky víceméně… no dobře, to méně si škrtněte… samotář a z najednou přecpaných vesnic jsem měl hrůzu. Když jsme v tom kalném ránu začali svazovat provizorní smyk, pocítil jsem úlevu. Žádní další lidi, žádný raný feudalismus jedenadvacátého století. Jen nás šest ve známém, bezpečném, vylidněném městě.

Ta nejistota je někdy ubíjející. Občas, když je den za námi a všechna práce je hotová a nad plány na zítřek se nikomu nechce sedět, debatujeme jen tak zpola vážně o tom, že bychom Ostravu opustili. Všichni a najednou. Všech čtyřicet. Prostě bychom sbalili to nejnutnější a vyrazili tam, kam se před lety ztratil zbytek obyvatel. Na venkov. Do ráje prostoty, zemědělství a podobných kravin. Jak tvrdí Frosty, je v podobné situaci venkov zárukou dlouhodobého přežití. Nejsem si jistý, jestli z něj v těchhle případech mluví spíš alkohol nebo utrpěné vzdělaní agrotechnika, ale je fakt, že na tom něco je.

Jenže na čem není.

Kdyby všechno bylo tak růžové – a nejhlasitějším zastáncem tohohle je zase Ondra, bývalý spolužák – už dávno by se do města někdo vrátil. I kdyby jenom pro něco osobního. Ostrava byla předtím největším městem severní Moravy. Jak se dnes a denně přesvědčujeme, v mnohých bytech jsou nejen věci nezbytné pro přežití, ale taky spousty a spousty neužitečných blbostí, jinak zvaných „osobní věci“, které prostě musejí někomu chybět.

Jenže nepřišel nikdo. Nikdy.

Frosty v odpověď většinou namítá, že na vesnici je to prostě tak skvělé, že si na osobní věci nikdo ani nevzpomene, ale tou dobou už na celou naši bandu sedá podivná nálada a téma se stáčí k něčemu jinému.

O záhadách se za temných večerů v postapokalyptickém světě nemluvívá zrovna příjemně.

*

„Ále no tak, už na to nemysli,“ vzal jsem Míšu Šíšu kolem ramen. „Ty zbraně je prostě dobré mít jen tak pro jistotu. A vlastně ani to ne. Zkrátka bylo škoda je tam nechat. Tak se netrap. Víš, jak budeš po tomhle výšlapu krásně spát?“

„Ha ha. S usínáním problém fakt nemívám. Jenom… jenom prostě nevím. Tohle je divný.“

„Krást zbraně z kasáren? Proč?“

„Ne tohle. Myslím… všecko. Léto a lidi a… no všecko. Hele, já vím, že už jsme se o tom bavili mockrát, tak jestli chceš, abych sklapla…“

„Ale to víš že ne. Seš utahaná a přetažená a na posteli nenatažená. Jestli k tomu všemu potřebuješ přidávat další a další neexistující záhady, tak já fakt nejsem proti.“

„Ha ha,“ zavrčela Míša zase. „Prej neexistující záhady. No nic, už mlčím. Jestli se pánovi zdá, že je normální, jak je furt zima jako v psírně, tak ou kej. Já už mlčím. Zapomněla jsem, že ty zimu miluješ. A kde se vůbec flákaj ostatní? To té krávě ten vůl ještě jednu neflákl? Hele, Jaffie, jestli se já začnu někdy chovat takhle, tak…“

„Jo, jasně,“ vydechl jsem dlouhý obláček sraženého dechu.

„Ale o detailech tvého případného potrestání si promluvíme v posteli, OK? Já bych se tam vážně rád dostal ještě dneska. A o tom zastavování jsem ti už taky něco říkal.“

„Nemel,“ odsekla Míša, stojící uprostřed poničené asfaltky jako rozhodně ne němá výčitka. „Ještě před chvílí jsem jasně slyšela, že jdou za náma. Co když…“

Zaúpěl jsem. V duchu a naprosto neslyšně, ale zaúpěl. K vchodu do bunkru sice zbývalo už jenom pouhých dvě stě metrů, ale svaly, plíce a vůbec všechno mě bolelo tak, že mi ty metry připadaly spíš jako kilometry. Jestli si Míša usmyslí, že půjdeme zbytku bandy naproti, tak sebou fláknu na asfalt a nehnu se až do rána. Hlavu si podložím balíkem vojenských trenýrek a přikryju se neprůstřelnou vestou. Jestli si vzpomenu, kterého vola napadlo, že po celodenním svážení všeho možného z celé Ostravy vyrazíme ještě k večeru do kasáren, tak…

„Miláčku, pojď prosím tě. Taháme s sebou výzbroj jako menší armáda. Přesto jsme neslyšeli jediný výstřel. Přestaň z toho dělat kovbojku a pojď. Prostě jsme se zakecali a urvali. Za chvíli nás dojdou. Buď tak hodná a prostě pojď.“

„Výstřel? Jako… hele, já se vracím. Tohle prostě není…“

Ta věta neměla být nikdy dokončena.

*

V okamžiku, kdy se moje nohy definitivně rozhodly pro stávku – to znamená jen chvíli poté, co si mozek uvědomil, že Míša se chce opravdu vrátit – se kroky ozvaly znovu.

„Tak vidíš, co jsem ti…“

Ani moje věta neměla mít konec.

Jsou kroky a kroky. To mi došlo v okamžiku, kdy se těžký, loudavý zvuk kročejů najednou zlomil v něco docela jiného. Zaznělo to jako zapleskání desítky dětských nožiček na mokrém linoleu. Ozval se smích. Ne dětský. Ne lidský.

A stíny v dálce ožily.

*

Viděl jsem to docela jasně. Tam, kde před chvilkou byl jenom mokrý asfalt táhnoucí se do dálky a ztrácející se mezi stromy, se teď něco hýbalo. Jako kouř, jako černá mlha plná odlesků. Vyřinulo se to zpoza zatáčky, vylétlo to z vymlácených oken benzínky, jako by za budovou nastala potopa světa a obrovská tsunami právě propláchla betonový skelet.

Míša zaječela.

Já ne.

Jak se ze stromů začalo sypat listí, jak mrtvé ticho noční Ostravy vyplnil strašlivý jekot, jak celý svět začal rezonovat dětským cupitáním, popadl jsem popruh svého batohu a prsty takřka necitlivými rozepnul přezku. Netuším, jestli batoh dopadl na zem, nebo se propadl do jiné dimenze. Vnímal jsem jen tmu vířící mezi stromy, Míšu a dvě stovky metrů volného prostoru za svými zády.

Děti začaly křičet.

A z temnoty cosi vylétlo.

*

Míša do vozovky přímo vrostla. Popadl jsem ji za loket a s údivem zjistil, že ji nedokážu přimět k pohybu. Zírala přímo do tmy, vibrovala jako pěchovačka štěrku a dala se přimět k chůzi stejně snadno jako mramorová socha.

Myslím, že jsem něco ječel. Myslím, že jsem se jí pokoušel servat batoh ze zad, myslím, že mě dokonce napadlo, že si ji normálně hodím přes rameno a vyrazím sprintem, na jehož ocenění by žádné zlato nestačilo. Nepamatuju si to. Tuhle část vymazal ten předmět, který konečně křápl o asfalt.

*

Že je to lidská hlava, napadlo mou morbidní fantazii hned. Že je to doopravdy lidská hlava, mi došlo až v okamžiku, kdy se ta věc dvakrát odrazila, vrhla do vzduchu spršku krve a zastavila se obličejem vzhůru o Míšinu nohu.

Honza měl obličej zkřivený, jako by ho někdo nahrubo vymodeloval z plastelíny a pak vyzkoušel, co všechno jde s lidskými rysy udělat, aby se ještě nestaly parodií sebe sama. V absurdně vytřeštěných očích se zračil měsíc, pravidelné zuby se černě leskly krví a z pahýlu krku se kouřilo. Blonďaté vlasy v mírném větříku bezstarostně povlávaly.

Nevím, který z těch dojmů konečně prorazil Mistulino ohromení, ale nikdy jsem za něj nepřestal být vděčný.

Do svět pohlcujících zvuků dětské hrůzy se vmísily zvuky našeho úprku.

*

Další události si pamatuju jenom v útržcích.

Přerývané dýchání. Bolest. Tma zvedající se všude kolem nás. Pláč zaznívající ze všech stran. Temná budova Technoprojektu. Ještě černější průchod pod proskleným tunelem do ekonomické fakulty. Vraky aut, jimž z výfuků vytékaly stíny. Míša padající na všechny čtyři. Náhle se spustivší liják. Schody. Střep skla, který mi páral rukáv. Další schody. A ještě. Kroky přímo za námi. Důvěrně známá chodba. Bušení do tlačítka zvonku. Kolo klouzající pod mýma rukama.

A pak, konečně, světlo v našem bunkru.

*

Snažil jsem se na to za ty roky zapomenout, ale nikdy se mi to úplně nepodařilo. Ještě pořád vidím záda dvanácti kamarádů, rychle mizících v šeru chodby, pořád ještě si vybavuju, jak strašně Míša křičela. Pamatuju si na ty ruce, které mě odstrkávaly z cesty a pamatuju si i na svůj vlastní řev. Taky většina těch obličejů, které jsme viděli naposledy v životě, dokázala časem sotva vyblednout.

Občas si vyčítám, že jsme se měli víc snažit. Neměli jsme jim dovolit znovu otevřít ta vrata a odejít do oživlé noci. Mohli žít… mohli žít o něco déle. Měl jsem přece zbraň. Mohl jsem jim v tom zabránit, mohl jsem zastavit ty nejodhodlanější z nich, ty, které nepřesvědčila naše hysterie ani ten šílený dětský křik znící i přes tlustou vrstvu oceli. Ale jich bylo tolik a my jenom dva a měli jsme takový strach… a pak už bylo pozdě. Vzali si zbraně a vyběhli do noci, aby pomohli kamarádům – a už se nikdy nevrátili.

Nebýt špuntů do uší, nebýt pevného objetí Míšiných paží a nebýt horkého čaje páchnoucího po rumu, který nesnáším, asi bych se tu noc zbláznil.

Že by to bylo možná lepší, mi došlo až následujícího dne.

*

Ráno bylo tiché a to ticho se nedalo snést o nic víc než křik dětí předtím.

Vrata bunkru nás přinutila otevřít spíš klaustrofobie než odvaha.

*

Jediný prokazatelně mrtvý byl té noci Honza. Jeho hlava ležela na silnici i ráno, v hustě padajícím dešti bílá a přízračná. Co se stalo se zbytkem naší výpravy, jsme se nikdy nedozvěděli. Občas, když potřebuju duševní vzpruhu, snažím se sám sobě namluvit, že se všichni najednou zkrátka rozhodli do našeho bunkru nevrátit. Prostě se sebrali a odešli jinam. Se zásobami, zbraněmi a vůbec vším, co jsme toho dne sebrali v kasárnách. Bez rozloučení, beze slova vysvětlení – možná jen proto, že loučení by bylo nepříjemné. A těch dvanáct statečných prošlo oživlou nocí a přidalo se k nim. Kdesi – ani ne tak hluboko ve své hlavě – si uvědomujű, že je to nesmysl. Jenže svět se toho dne změnil zase o něco k horšímu a my měli od té chvíle jiné starosti.

Noc se stala nepřítelem.

Déšť už nikdy nepřestal.

A dalšího dne poprvé zaútočili švábi.

KAPITOLA 5.

Bezútěšná přítomnost

K snídani byla švábí kaše a napjaté ticho. Ačkoli byl bunkr Technoprojektu původně navržen pro více než sto lidí, máme teď k dispozici sotva polovinu původního prostoru. Zbytek jsme zalili směsí betonu a DDT a oddělili tak vnější svět zdmi vpravdě titánskými. Což má tu nevýhodu, že se potkáváme možná až moc často – k běžným radostem dne tak nepatří jen zápas o holý život, neustálé vlhko a zima, ale taky ponorková nemoc. Obzvlášť rána bývají posledních pár měsíců veselá.

První hádku toho dne začal Tomáš. Pro změnu.

„A nezapomeň na náboje.“

Ignoroval jsem ho. Na tuhle blbinu už prostě reagovat nebudu. Ne po noci plné snů, ve kterých jsem musel znovu prožít to, co mám občas chuť dostat ze své paměti velkorážní kulkou. Nenechám se zatáhnout do dalšího kola nesmyslných argumentací o smysluplnosti mojí zbraně. Mlčky jsem zastrčil rugera do pouzdra a začal dotahovat šněrování na nohavicích.

Tomáš se nevzdával.

„Říkám, že bysme s tím měli počkat na večer.“

Pořád jsem ho ignoroval.

„Nechápu, proč se obouváš. Do večera je času dost.“

Nádech. Výdech. Výdech. Nádech. Nesnesu ho už dýl v zádech.

„Říkám, že…“

Tomášův krk jsem v rukou svíral dřív, než se opěradlo židle dotklo země. Kolem Tomova obličeje bylo najednou nepřirozeně rudo a Míša kdesi v tom rudém cosi ječela. Nezajímalo mě co. Mohlo to počkat. Co počkat nemohlo, byl konec. Konec těmhle nemožným, neposlouchatelným, nesnesitelným kecům.

„Zavři hubu. Zavři hubu. Zavři hubu! Přísahám, ZAVŘI HUBU, nebo tě na místě zabiju!“

Tomáš vyrazil spojenýma rukama vzhůru. Moje prsty vyryly na jeho krku dlouhé šrámy.

Vrhl jsem se na něj.

A on na mě.

*

Déšť nám bubnuje do kukel švábbordelů, pod nohama občas čvachtá jemné blátíčko, občas zurčí potůčky. Naše kroky sem tam zamlaskají na sporadických ostrůvcích toho, co zbylo z asfaltové vozovky. V takových chvílích se po sobě nervózně podíváme. Tedy já a Mistule. Tomáš se plouží pět metrů před námi. Nemluvíme. Venku jsme vždycky potichu, ale dnešního dne bychom na sebe nepromluvili, ani kdyby najednou přestalo pršet a vysvitlo dávno zapomenuté slunce.

Pitomec.

Nemožný, namyšlený pitomec.

Copak nechápe, že…

Ale ne. Míša má pravdu. Nebudu nad tím uvažovat. Je to jeho věc.

Když chce, ať si jde.

*

Jak se vůbec jmenovala tahle ulice? Vzpomínám si, že jsem odsud jezdil domů, přímo z támhleté zastávky. Vedly tu dva proudy kolejí, v těchhle barácích sídlily banky a támhle, na kopci, bylo tuším autobusové nádraží. Kolejní? Stodolní? Ne. Vážně si nevzpomenu. Ceduli s názvem dávno sežrala rez, po silnici by dnes projel možná tak tank a koleje zrezivělé k nepoznání místy ční až metr nad zem, zkroucené a zohýbané. Mám dojem, že přímo tady byl dřív kráter – myslím tam, co je teď ta kaluž, ve které se před rokem utopil David. Míša ale tvrdí, že sem žádná z bomb nedopadla, že tohle všechno je prostě dílo jedné z povodní. Nevím. Kdysi jsme na střídačku psali deník. Pak jsme toho nechali. Už ani nevíme, jak a kde skončil. Kromě naší paměti tak nemáme žádný záznam o minulosti a tím se nejspíš budeme hádat věčně. Proč ne? Takováhle banální témata se občas hodí. Je lepší uvažovat nad nimi, než si pořád donekonečna přejíždět jazykem přes viklající se zub a nebo zkoušet, jak moc otevřu nateklé oko.

Kretén.

Myšlenky na dnešní přesdržku se vrátily s úporností padajícího deště. Vzal jsem Mistuli za ruku a obrátil obličej k nebi. Tučné kapky se mi začaly rozstřikovat na plastovém průzoru, jako by mi zatoužily rozhlodat obličej stejně jako to, co zbylo z kovové postmoderny přímo před námi.

Radši jsem zase začal koukat pod nohy.

*

Jen s baterkou v ruce jsem si připadal skoro jako nahý a fakt, že mi záda kryje právě Tomáš, mě dnes vůbec neuklidňoval. Sestupovali jsme po prošlapaných schodech, voda nám ze stropu na hlavy doslova cákala a pach mokra, plísně a ještě čehosi dalšího nedokázaly pohltit ani respirátory. Nesnáším tyhle pitomé staré domy. Chápu, že beton neustávajícímu mokru odolávat může, ale nepochopím, proč se třeba tahleta barabizna z pálených, promočených, plísní prolezlých cihel už dávno neodebrala do pekel. Nebo do bažin, chcete-li. Pustil jsem se rzí rozežraného zábradlíčka a zkusmo se dotkl hrbolaté omítky. Můj prst do ní zajel jako do řídké bramborové kaše. Ozvalo se zamlaskání a pod nohy mi stekly odhadem dva metry čtvereční bílého sajrajtu. Tomášovo nepřehlédnutelné zavrtění hlavou jsem ignoroval. Potok pod mýma nohama na pár okamžiků zbělal vápnem.

Naše past se nacházela o dvacet metrů dál, jen kousek od slepého konce chodby. Ustavená na těžkých dřevěných špalcích, přibitá k zemi, plná hadrů prosycených přípravkem na lákání švábů. Je ironií osudu, že tohohle máme ještě dost, kdežto dvě tlakové nádobky do miniplamenometů, co si je asi před hodinou Tomáš s Míšou zarazili do svých zbraní, obsahují zřejmě posledních pár deci hořlaviny v celé Ostravě.

Světlo baterky se odráželo od promočených stěn, od vodopádů řinoucích se ze stropu, od rybníka na podlaze. I přes smrad a pocit, že se mi začínají rozmáčet kosti, jsem byl rád. Pokud dneska neposvítím na jediného živého švába, umřu šťastný.

*

„Říkal jsem to.“

Tomášův hlas zazněl v bublání a zurčení, jako by kamarád promluvil z hrobu. Narovnal jsem se a pokusil ignorovat nejen jeho, ale taky nepříjemný pocit v žaludku. Podle vyprávění těch dvou je to stejné už víc než týden. Ještě předminulou sobotu se v pasti našlo pokaždé aspoň něco. Dvě stovky švábů. Stovka. Zkrátka něco. Pak, ze dne na den, se ty bestie naučily, že neodolatelně páchnoucí bednu je nutné ignorovat.

„Musíme to prostě dát jinam,“ pokrčil jsem rameny. Hlad a únava na mě doléhaly silněji minutu od minuty.

„Jak jinam?“

„No jinam. Prostě… prostě… Nevím. Já prostě nevím.“

Voda dosáhla k našim kotníkům.

*

Je chladněji, nebo se mi to vlivem deprese a beznaděje jenom zdá? Jako by to nebylo jedno. Jako by ještě vůbec něco mělo význam. Za ty roky jsme se s myšlenkou na smrt smířili všichni, ale že nás nakonec dostane pitomý hlad, nenapadlo snad nikoho. Vždyť tu byly zásoby natahané z celého města, byly tady další ještě nenavštívené obchody, byly tady sklady… Jenže záplavy, které přišly na podzim druhého roku poté, utopily tři čtvrtiny města v bahně, změnily naše obvyklá místa v hromadu promočených sutin a předvedly nám, jak neskutečná svině dokáže být obyčejná voda. Deset dní jsme zápasili s průsaky, deset dní ucpávali praskliny vším možným, včetně vlastních šatů. Většina našich pracně nashromážděných zásob se během těch deseti dnů změnila v nafouklé chuchvalce prokvetlé plísní. Josefa to stálo tři prsty na pravé ruce a nakonec i zdravý rozum. Ale přežili jsme.

Až doteď.

Zkurvení, zamrdaní švábi.

Míša se vedle mě táhne unavená jako sama smrt a zvuky našich kroků působí ještě depresivněji než nekonečná šeď tam nahoře.

*

Podle počítače jsou tři odpoledne. Byli jsme u každé pasti, kterou jsme kdy vyrobili. Neviděli jsme jediného švába. Nemyslím teď v těch pastech – s tím jsem se, jak den ubíhal, nějak smířil – myslím vůbec. Dřív, když jsme vybírali pasti, většinou přišel útok. Na začátku jsme tak přišli o pár lidí, ale pak jsme našli ten správný grif. Plamenomety a sevřené řady. Švábi opečení zaživa ohněm chutnají jako bramborové lupínky. Aspoň myslím. Chuť bramborových lupínků jsem dávno zapomněl.

*

Vracíme se domů. Tohle nemá smysl. Je nám zima. Máme hlad. A už neexistuje jediný důvod, proč ještě být venku.

Je konec.

*

„Nechoď, Tome. Nemá to cenu,“ porušila ticho Míša, až jsem nadskočil. Mluvit venku… ale, vždyť je to jedno.

„Aspoň uvidím, jak to vypadá mimo město,“ pokrčil Tomáš rameny. „Třeba… já nevím. Už o tom nebudeme mluvit, OK? Prostě se seberu a půjdu. Ty kurvy se neztratily jenom tak. Nejspíš se jim povedlo konečně se někam prokousat a tak teď nechtěj přijít ani o jedinýho zmrda. Nebuďte idioti a pojďte se mnou. Do rána můžem být… někde jinde.“

Zůstal jsem zticha. Tentokrát ne ze vzteku – ta poslední, výsměšně prázdná past ze mě veškerou zlobu vytáhla – tentokrát jsem prostě už neměl co říct. Měl jsem pocit, jako by teď bylo možné úplně všechno. A jako by zároveň už nic nedávalo smysl.

„Tak počkej aspoň týden,“ vzala Míša Tomáše za ruku.

„Týden. Jestli se nic nezmění, tak půjdeme s tebou. Že jo, Marťo?“

Jenom jsem pokrčil rameny.

„Jo, jasně, týden. Proč?“

„Protože… protože už třeba zítra na ně zase narazíme. Určitě se nebudou schovávat věčně. Zaútočí a my budeme mít co jíst.“

Ušklíbl jsem se. Míša, která mě kdysi dávno skoro shodila z postele jen proto, že jí přes polštář přeběhl pavouk, teď mluvila o předpokládaných horách útočících švábů jako rozený generál. Vzápětí jsem šlápl do nečekaně hluboké kaluže a úsměv mě přešel.

Potom nám do cesty vlezlo to koťátko.

*

„Blbost,“ odvětil zrovna Tomáš a mně se do boty vlilo jezero ledové vody. Stiskl jsem zuby a chystal se proklít vodou nacucané mraky aspoň pohledem. Oči mi přes tu oranžovou skvrnu sklouzly nejdřív úplně nevšímavě, jako by jakákoli barva v tomhle šedivém světě byla něčím úplně běžným. Pamatuju si, jak mi srdce vynechalo jeden úder. Na kratičký okamžik mi hlavou bleskla myšlenka, že mám halucinace, že jsem nic neobvyklého neviděl a že vůbec nemám stáčet oči zpátky k zemi. Pamatuju si, jak mi v ústech vyschlo. A vzpomínám si, jak mi Tomáš s Míšou vletěli na paty.

„Co blb…“

Kotě sedělo na ostrůvku mokrého asfaltu, nezúčastněně si olizovalo tlapku a tří soch, z nichž jedna mu mířila ukazovákem přímo mezi oči, si vůbec nevšímalo.

Pak zpoza domu vyšla další kočka.

A ještě jedna.

*

„Nehejbejte se. Nikdo ani hnout,“ vydechla Míša tak tiše, že mi v porovnání s jejím hlasem přišel zvuk kapek dopadajících na mou hlavu jako burácení hurikánu. „Jestli je vyplašíme, tak jsme v hajzlu.“

„Máš… máš tu pistoli?“ šeptl mi z druhé strany do ucha Tomáš. Jako by se bál, že sklouznutím očí k mému pasu kočky vyplaší.

Neodpověděl jsem. Hlavou mi letělo největší životní dilema – jestli teď sáhnu pro revolver, švábbordel zašustí a kočky se rozprchnou, jako když do nich střelí. Ale jestli nesáhnu…

Kočky mě ignorovaly. Macatá šedosrstá micka se usadila na zadek těsně vedle kotěte, ovinula si ocas kolem tlapek a znuděně se mi zadívala do obličeje. Déšť se jí rozstřikoval na hlavě, voda crčela z čumáku, ale zvíře se mi dívalo do očí, jako by v životě nevidělo nic zajímavějšího než pitomce s dilematem oděného do lesklého plastiku.

Ucítil jsem, jak mě něco hladí po zadku a nepřípadně mě napadlo, že Tomášovi možná přítelkyně chybí víc, než jsem si myslel. Pak můj opasek začal gram po gramu ztrácet svou hmotnost a mně došlo, že se mi Tomáš snaží podat mou vlastní zbraň.

Koček už bylo pět… šest… sedm a další a další přicházely usadit se na asfalt jako do divadelního hlediště. Cosi se mi míhalo i v periferním vidění, ale otočit hlavu jsem se bál.

Kočky… Sice jsem vůbec nechápal, odkud se vzaly, když poslední vypelichané zvíře skončilo na našem grilu už před nespočetnými měsíci, ale fakt byl, že tu teď byly. Černé, šedé, bílé, mourovaté, rezavé… siamky, české micky, britky… některé vyhublé na kost, jiné poměrně tučné, ale všechny nesmírně zvědavé, jako bychom v tomhle městě byli zázrakem seslaným z nebe my a ne ony.

Tomáš mě lehce ťukl do ramene.

Začal jsem ohýbat ruku v lokti – tak pomalu, jak jen jsem dokázal.

*

„Míííau?“ zamňoukalo kotě bílé jako sníh a pohlédlo mi zespodu do očí. Stál jsem pořád jednou nohou v louži, tkaničky se mi vznášely na hladině a mrňavé zvíře jako by se mě právě zeptalo, jestli si s nimi může hrát. K revolveru mi zbývalo odhadem patnáct centimetrů.

„Ježíši, ty jsou neuvěřitelný,“ šeptla zase Míša a málem mě donutila spustit oči ze svého prvního zamýšleného cíle. Království za roubík! Copak nechápe, že sebemenší zvuk…

Kočky jako by se podobnými starostmi nezatěžovaly. Vesele na sebe syčely a mňoukaly, jako by se vášnivě dohadovaly, jestli náš vzhled přičíst na vrub postmodernismu nebo spíše zmuchlanému kubismu. V zápalu debaty se stahovaly blíž a blíž. Od tlamiček jim stoupala pára, žluté oči v končícím se dni zářily a černé vousky se jim…

Černé. Článkovité. Vousky.

Důvěrně známá ledová dlaň mi sevřela šourek.

„Utíkejtéééééé!“ zaječel jsem a revolver z Tomášovy ruky doslova vytrhl.

Kočky se usmály jako jedna.

*

Vypálil jsem a hlava prvního kotěte se rozprskla.

Žluť, tykadla, chitin.

Kočky se na nás vrhly.

Tu první jsem odkopl, druhá se mi pod špičkou boty rozevřela a já měl najednou nohu obalenou šváby.

Po levici mi zařval oheň. Všudypřítomná šeď na chvíli získala oranžový nádech.

Tomáš zaječel.

Vypálil jsem podruhé.

Zase oheň.

Otočil jsem se právě včas. Trojice napůl koček, napůl vlny hmyzu se mi vrhla proti boku, mňoukající a cvakající kusadly. Vystřelil jsem zase a znovu, jako by střílení do brouků někdy mělo smysl.

Do levé nohy se mi něco zakouslo.

Pak mě polaskal žár.

*

Kdybychom měli opravdové plamenomety, byl bych v tu chvíli mrtvý. Dvoumetrový plamen ze zbastlené zbraně určené výhradně proti hmyzu mi jenom propálil oblek a přismahl nohy do půli stehen.

Švábi ze mě opadávali jako podzimní listí.

„Za tebou!“ zaječel jsem.

V příštím okamžiku mi cosi narazilo do kříže.

Cosi jako švábí tsunami.

*

Energie té hmyzí vlny mi odlepila podrážky od vozovky a mrskla mnou kupředu.

Kupodivu to nebolelo.

Tomáš, tvořící kolem sebe ohnivý kruh, mi zmizel ze zorného pole.

Revolver mi vyletěl z ruky.

Pak se moje chodidla zase dotkla země.

Nebo spíš švábů.

*

Jestli je na Zemi něco klouzavějšího než rozšlápnutý šváb, tak nevím, co by to mohlo být.

Jel jsem v broucích jako urvaný větrný mlýn.

*

Jezdit na čemkoli po vozovkách dnešní doby je hazard se životem. Levá noha se mi najednou pod něčím zachytila, z kotníku vystřelila šílená bolest a pak mnou setrvačnost práskla o zem.

*

Pruhovaná švábkočka se mi pod obličejovým štítem rozcákla jako shnilé vejce. Před očima jsem měl najednou švábí střeva, krunýře, nohy a jinak nic.

Na zádech mi přistálo něco malého.

Hodně něčeho malého.

Kurevsky hodně.

*

Jak mi svět zmizel za oponou tvořenou příkrovem švábích těl, ucítil jsem vzdálený dotek čehosi zubatého a odporného.

Ten dotek vyvolal asociaci.

Ta asociace evokovala vzpomínku.

Tohle už jsem přece zažil.

*

Opakování dělá mistra.

Praskání svalových vláken, prsty drtící šváby, švábi drtící mé tělo.

Souboj s brouky a souboj s časem.

Oválná spása u mého pasu.

Tentokrát s tlačítkem roznětky místo spouště.

*

Sevřel jsem v dlani jeden z posledních granátů.

Odepínáním od opasku jsem se nezatěžoval.

Šváb, který se dostal mezi tlačítko a můj palec, zemřel opravdu ošklivě.

Pesticidový smrad mi polaskal nedávno zhojené sliznice.

Nepamatuju si, kdy jsem naposledy cítil něco tak skvělého.

Švábi nadšením přímo odpadávali.

*

Než se mohl žlutý mrak rozptýlit, stál jsem na nohou. Déšť mi začal vsakovat do vlasů, jak jsem si strhl neprůhlednou kuklu.

Při pohledu, který se mi naskytl, jsem si ji málem zase nasadil.

Tomáš stál uprostřed jezera hořícího hmyzu, ječel, tančil jako derviš a v širokém oblouku pálil všechno před sebou. Švábi mu po zádech tekli vzhůru jako černá rtuť.

A Míšu jsem nikde neviděl.

*

Pesticid vydrží v takovémhle dešti zoufale krátce. To jsme zjistili už dávno. Stejně jako to zjistilo kolektivní vědomí švábů.

Napůl švábkočky, napůl vlna hmyzu ke mně vyrazila ze všech stran. Tomášův plamenomet zhasl. Bolest v kotníku jsem přestal vnímat.

A z černočerné hromady deset metrů ode mě vyrazila krvácející ženská ruka.

*

V lebce se mi najednou roztahovalo vakuum. Bez jediné emoce, bez jediné myšlenky jsem sáhl pro předposlední granát, rychlý a účelný jako stroj. Odjistit, hodit.

A znovu.

Moje nohy se rozběhly dřív, než první granát dosáhl cíle.

*

Černooranžová kočka s ocasem tvořeným vlajícími brouky se mi rozcákla na hrudi. Další jsem srazil pěstí, pod třetí se skrčil a proběhl. Ty stovky kusadel zakousnuté do svých zad jsem nevnímal. Jed byl všude. Můj kotník někdo roztloukal rozžhaveným kladivem. Tomáš kopající do hmyzu valícího se přes mrtvé a umírající soudruhy zůstal daleko za mnou. Kočky, které se ze sebe snažil strhávat, se mu pod rukama rozpadaly do černé kousající záplavy. Z hromady přede mnou vykoukla rozcuchaná rudočerná hlava.

Jakákoli myšlenka neměla ve vakuu šanci.

*

Přímo přede mnou se vztyčila hora.

Do čtyřmetrové výšky.

*

Kdybych v hlavě neměl to vakuum, kdyby přežila jediná myšlenka na zaživa požíranou Míšu, nejspíš bych se tou živoucí horou pokusil proběhnout. Takhle se mi nohy zablokovaly, chodidla znovu podjela v hmyzu a já se rozplácl na zádech.

Zase jsem klouzal.

Hora takhle zespodu vypadala minimálně dvakrát větší.

Vítězné kočičí mňoukání naplnilo svět.

Sáhl jsem po granátu.

Žádný už nezbyl.

*

Desetimetrová masa brouků mi zastínila výhled.

Tam, kde bylo před chvílí to vakuum, mi teď začal probíhat celý život.

Hora se rozpřáhla.

A něčí důvěrně známá noha došlápla jen kousek vedle mého ucha.

*

Tam, kde byla před chvílí hora švábů, teď stála planoucí hora švábů.

Brouci vybuchovali jako černý popcorn.

Tomáš stál nade mnou, rozkročený jako bůh pomsty, a hubice Mistulina plamenometu mu v rukou zpívala píseň smrti.

Nečekal jsem na nic.

*

Neběžel jsem.

Přímo jsem letěl.

Švábkočky se mi pod nohama rozprskávaly, Míša se šest metrů přede mnou omámeně zvedala z homogenní směsi deště, pesticidu a švábů a černá planoucí hora za mými zády úpěla tak, že jsem cítil, jak mi bělají vlasy.

„Běěěěž!“

Naše ruce se setkaly. Míša, obtížená kilogramy hmyzu, najednou jako by nevážila vůbec nic – vytáhl jsem ji na nohy silou znásobenou absolutní hrůzou. Zpod rozcuchaných vlasů zablýskaly napůl šílené oči.

Pak už jsme letěli dva.

*

„Utíkej! Kurva utíkej!“ vrazil jsem rozevřenou dlaní Míše do zad. „Běěěěž!“

Švábi jsou na svých kratičkých nožičkách děsivě rychlí.

Švábi spletení, pozakusovaní a posvazovaní vlastními tykadly do tvarů koček jsou ještě mnohem rychlejší.

V okamžiku, kdy jsem do Míši strčil, byla první z nich deset metrů za námi. Ve chvíli, kdy moje oči našly Tomáše, už těch metrů bylo jen sedm. Šest.

Dívčí kroky se za mými zády konečně rozpleskaly v zoufalém staccatu. Vyschlo mi v ústech a moje nohy ovládl pocit, jako bych vstoupil do rychleschnoucího lepidla.

První kočka už byla dva metry daleko. Čelo švábí vlny dva a půl metru.

Ještě pořád jsem se nedokázal hnout z místa.

Tomáš vypadal v černotě znásobené tisíci chitinovými krunýři všelijak, jenom ne jako kamarád, kterému jsem chtěl běžet na pomoc. Šváby už měl prostě všude. Viseli mu v dlouhých liánách z hubice prázdného plamenometu, hemžili se v dlouhých světlých vlasech, vnikali mu do nepřirozeně otevřených úst.

Tomáš křičel a jeho křik působil jako nejpevnější složka toho lepidla.

Nemožně dokonale vymodelované kočičí svaly se připravily ke skoku.

Nějaká neznámá síla mě popadla, otočila a rozkmitala nohy šílenou frekvencí.

Obraz Tomáše, do pasu zalitého ve švábech, mi hořel na sítnici.

*

„Dělej!“ zařval jsem a ozvěna mi vlastní hlas otloukla o ušní bubínky.

„Nejde to!“

Odstrčil jsem Mistuli, až narazila do stěny a opřel se do kola vlastními silami. Ocel mi pod mokrýma rukama proklouzla. Zezadu se ozvalo něco jako chřestivý vodopád.

„Děleeeej!“ zaječela tentokrát Míša.

Ruce mi zase podklouzly.

Chřestění, cvakání a nedefinovatelný, husí kůži vyvolávající zvuk zaplnil svět. Na rameno mi dopadlo něco malého a hemživého.

Čas se najednou zpomalil. A nebo jsem se já začal pohybovat nezvykle rychle.

Zaťal jsem prsty do tlustého, na mnoha místech proděravělého plastu na své hrudi. Dovolil jsem si jeden dlouhý, hluboký nádech. V tom pomalu ubíhajícím čase jsem si stihl uvědomit, že tentokrát se žádné prázdno nekoná – myšlenky se mi v hlavě míhaly rychleji než švábi. Zabral jsem plnou silou. Z ukazováku mi vystřelila palčivá, nesnesitelná bolest, jak se nehet oddělil od lůžka.

Pak švábbordel povolil.

Malé, hemživé věci už přímo pršely.

Zajel jsem oběma rukama pod roztrhaný plastik a třemi křečovitými pohyby si osušil dlaně.

Míša ječela vysokým, uši trhajícím hlasem, vlasy jí poletovaly a ruce rozhazovaly hmyz do všech stran.

Sevřel jsem kolo potřetí.

A zabral, jako bych chtěl otočit samým kolem osudu.

*

Obdélník elektrického světla se rozšiřoval mučivě pomalu.

Rval jsem dveře k sobě silou, o které jsem do téhle chvíle netušil, že ji mám.

Deset centimetrů.

Dvacet.

Ze zad mi vyšlehla oslňující bolest.

Na okamžik jsem se nedokázal ani nadechnout. Setrvačností se pohybující masa dveří se mi opřela do dlaní.

Pětadvacet centimetrů.

„Míšo!“ vydechl jsem.

Přes vlastní ječení mě nemohla slyšet.

Dveře mě pošouply o malý kousek směrem k ní.

A křeč v tu chvíli povolila.

*

Na nic jsem nečekal.

Moje prsty zajely do švábů a sevřely Míšino nadloktí.

Procpat se úzkou mezerou do bezpečí bylo otázkou nekonečných pěti vteřin.

Přes nás se do bunkru valili švábi.

*

„Támhle!“

„Tam!“

„Jau!“

„Ještě jeden!“

Být tohle v kině, jmenovalo by se to nejspíš „Stepaři v pytli“ a lidi by na to možná i chodili.

V reálu už to taková sranda nebyla. Než se nám podařilo ocelová vrata konečně zase zavřít, stihlo dovnitř proniknout možná tisíc, patnáct set švábů. V tomhle počtu jsou nebezpeční leda ve spánku a nebo když je člověk opravdu k smrti vysílený. Což je opět informace, kterou máme my i kolektivní vědomí těch parchantů. Brouci se tudíž nezatěžovali útokem a místo toho zahájili plošnou expanzi do celého bunkru. Pošlapat jich co nejvíc bylo otázkou přežití – jediný těhotný šváb dokáže zplodit stovky potomků a my dneska přišli o poslední možnost chemické obrany.

Švábí střeva plnila vzduch, kotník mi s každým dupnutím vháněl slzy do očí a Míša kolem mě tancovala jako nejšílenější stepařka světa.

*

Roletové dveře do vstupní haly jsme zatáhli poprvé za dlouhé roky. Zítra nás čeká nepříjemný úklid, ale dneska už jsem nechtěl o žádném švábovi ani slyšet. Trhal jsem ze sebe prokousaný oblek, krev mi z pohmožděného prstu odkapávala ve velkých kapkách a nedávno zhojený obličej mě po zásahu pesticidem štípal hůř než kdykoli předtím.

Míša seděla na posteli, z vlasů jí sem tam trčelo tykadlo a hlavou jí evidentně letělo to, na co jsem si já zakázal myslet.

Svalil jsem se na židli, přehodil nohu přes nohu a pomaličku se pustil do rozšněrovávání nohavic. Sundat ze sebe hmyzem ulepený plast, shodit šaty a strávit v horké sprše zbytky mládí bylo to jediné, po čem jsem ještě v životě toužil. Začít utěšovat Míšu se mi naopak chtělo tak málo, jako ještě nikdy nic. Obraz kamaráda ze studií, vězícího po pás v hmyzu, jemuž z ohlodaných prstů stříkala krev, se už tak pohyboval nehezky nízko pod hladinou vědomí. Jedno jediné slovo psychické podpory a znovu mi vklouzne přímo před oči.

Začal jsem natahovaný boj s druhou tkaničkou.

*

Nakonec to nebylo tak zlé – to utěšování.

Nejdřív.

Posadil jsem se vedle ní a začal jí z vlasů beze slova vytahovat jednu součást švábí fyziognomie za druhou. Ne že by si s tím během pár minut neporadila sprcha, ale já potřeboval trochu času, abych sebral odvahu podívat se na její obličej. Tam venku vypadal, jako kdyby…

Ne, pozvracet se je opravdu to poslední, co by mi dneska chybělo ke štěstí.

Nádech, výdech. Švábí zadeček zapletený těsně vedle ucha. Hluboký nádech.

A výdech.

Podíval jsem se.

Žaludek se mi stáhl do rozměrů větší singularity. V puse jsem měl najednou zase chuť žluči a před očima mi tančily černé tečky.

Pak očím konečně došlo, na co se dívám.

A podlaha se zatřásla, jak na zem dopadl kámen z mého srdce.

Ne, vážně si nevzpomínám, kdy jsem naposledy pocítil takovouhle úlevu. To, co tam venku vypadalo jako vystřižené z hororu, nepůsobilo ve světle žárovky ani z poloviny tak zle. Mnohačetná kousnutí sice Míšu zrovna neposunou směrem k postu královny krásy, ale důležité je, že žádná část její tvářičky nechybí.

„Teď jenom doufám, že já nevypadám jak nepovedená diplomka vycpávače zvířat. Aby sis nenašla někoho krásnějšího.“

Můj sice mizerný, ale přece jen pokus o vtip nedošel uznání.

„I když jsem teda slyšel, že zjizvený chlapi se holkám líbí.“

Zase nic. Míša jako by měla v uších špunty.

Po žaludečních stěnách se mi najednou rozběhly stovky drobounkých nožiček.

„Míšo? Míšane, co je s tebou? No tak, to bude…“

Dobrý už jsem neřekl. Mistulino rameno začalo pod mou dlaní lehounce vibrovat. Na okamžik jsem si myslel, že jde o první, neznatelný záchvěv pláče a ty nožičky v břiše na chvíli přestaly pobíhat.

Pak mi došlo, že žádné očistné slzy se konat nebudou.

Míša se roztřásla celá.

Jektat zuby začala jen o zlomek vteřiny později.

Když jsem ji ukládal do postele jako malé děcko, měla ty své krásné oči přes půl obličeje.

*

Horká voda se mi rozstřikuje po hlavě, stéká po zádech, pálí ve všech miniaturních kousnutích a prosakuje náplastí, kterou jsem si v podstatě přilepil stržený nehet zpátky k prstu. Kromě toho nevnímám vůbec nic. Jsem odříznutý od světa clonou téměř vařící vody, horko se mi rozlévá ve svalech a mozek v tom vedru konečně přestal pracovat. Kdybych tady tak mohl zůstat navždy.

Kdybych tak mohl…

Voda přestala téct.

*

Stál jsem nahý v sprchovacím sále určeném pro dvacet lidí a kapala ze mě voda. S hlavou pořád prostou jakýchkoli myšlenek jsem nadoraz otočil červeně označeným kohoutkem. Poslední kapka se odpoutala od sprchové hlavice a rozstříkla se mi na špičce nosu.

Zasvědilo to.

Ustoupil jsem bokem a začal otáčet i druhým kohoutkem. Dostat studenou vodou do obličeje se mi vůbec nechtělo. Studená voda jak známo osvěžuje.

Bál jsem se zbytečně. Měděný závit ublíženě zaskřípal, jak jsem vytočil kohoutek na maximum. Z hlavice už neodkápl ani pikolitr.

Kdybych se po dnešku ještě uměl smát, nejspíš by mi obličej zkřivil ironický úsměšek. Voda v našem světě opravdu není nedostatkovým zbožím. Déšť nepřestal ani na minutu už dlouhé roky, koryto řeky se pod nesmírnými masami vody pořád a pořád rozestupuje a v potrubí, které jsme vybudovali kdysi dávno, by se dokázal narovnat dospělý chlap i se svojí holkou na ramenou. Voda nám tak přestat téct prostě nemůže.

Přesto netekla.

Metodicky – aby se neřeklo – jsem vyzkoušel každý kohoutek v sále. Nejdřív teplou vodu, pak studenou. Potom jsem na sebe natáhl to nejnutnější a vyrazil na WC.

Ne že by se mi chtělo.

*

Hladina ve všech mikádech stála ve stejné výši. Když jsem spláchl tři záchody, tak už ne.

Sakra.

Voda na WC a voda do sprch je vedená rozdílnými trubkami. Jak jsme se dozvěděli z nalezených plánů, sbíhají se tyhle trubky až těsně u vnější zdi bunkru, kde se napojují – tedy původně napojovaly – na městskou vodovodní síť. Což v téhle situaci znamená, že problém je logicky v našem zbudovaném potrubí.

Jinými slovy venku.

*

Podle hodin je sedmnáct nula šest. V září jakéhokoli normálního roku by byla ještě spousta času, než slunce zmizí za obzorem. V září pár let poté znamená sedmnáct nula šest v podstatě hlubokou noc.

Pozavíral jsem vodovodní kohoutky a šel zkontrolovat Míšu.

*

Moje přítelkyně se už netřásla. Pod třemi dekami, které jsem na ni naskládal, byla teď stočená do prenatální polohy, ožužlávala si nehty na palcích a po čele jí ve vydatných stružkách stékal pot. Můj hlas ani hlazení nevnímala.

Namočil jsem přeložený kapesník v mikádu a zakázal si myslet na cokoliv.

KAPITOLA 6.

Příliš tichá samota

„No tak, miláčku. Mám ti naplácat?“ zeptal jsem se přísně své dívky. Ač jsem se snažil o stejný tón, s jakým mě před časem krmila ona, vyprodukovaly moje hlasivky jenom slabý odvar.

Míša vypadá hrozně.

Pravda, sám sebe jsem naposledy viděl v kaluži bůhvíkdy, ale jsem si docela jistý, že vedle Mistule působím jako anorektik postrádající dávivý reflex.

„No tak, lásko. Aspoň lžičku.“

Instantní bramborová kaše, kterou jsme si původně schovávali na Vánoce, voní tak, až mi vlastní žaludek zoufale mlátí pěstičkami do tenké břišní stěny. Nenávidím ho za to. Už teď je mi jasné, že tu kaši budu muset zase dojíst já. Stejně jako včera. Stejně jako předevčírem. A stejně jako prvního dne, kdy jsem Míšu posadil ke stolu. Přitom je to ona, kdo potřebuje jíst. Ale ačkoliv hrubá síla stačí na to, abych kaši propasíroval až do Míšiných úst, proti dávení jsem bezmocný.

Nenávidím tohle všechno. Tu bezmoc, kaši, svoji nevýslovnou tupost. Měli jsme všechny knížky, které jsme kdy mohli potřebovat. Proč jsme si nikdy neuvědomili, že jediné vědomosti, o které přijít nemůžeme, jsou ty v našich hlavách? Proč jsme se každý nepokusil zapamatovat co nejvíc? Mohli jsme… já jsem mohl… ale teď už je pozdě. Ty knížky dávno neexistují a já prostě o alternativních způsobech výživy nic nevím. Latinská slova per rectum se mi výsměšně vznášejí před očima, prosta jakéhokoli obsahu. Nenávidím je stejně jako balíčky s nitrožilní výživou a dávno prošlým datem spotřeby. Držel jsem je v rukou stokrát, a stokrát jsem je zase položil zpátky na polici. To datum nemusí vůbec nic znamenat. S tou výživou bude všechno v pořádku třeba ještě dalších dvacet let.

A nebo taky ne.

„Za Jaffíka… prosím!“

Míša se toulá světelné roky daleko a moje slova k ní možná nikdy nedoletí.

*

Poslední dvě mikáda. Odhadem dvacet litrů vody? Kdybychom měli jenom pít, vystačilo by nám to teoreticky na deset dnů. Kdybychom se uskrovnili, tak možná na dvakrát tak dlouho. A kdybych já sebral odvahu a vykašlal se na osobní hygienu.

Míša stojí uprostřed plastového lavoru a třikrát recyklovaná voda prosycená mýdlem se jí čeří kolem kotníků. Z té polohy lidského plodu se mi ji podařilo rozmotat hned druhého dne ráno. Třesavka střídaná horečkou ustala ještě dřív. Od té chvíle připomíná Míša loutku. Když ji jemně vezmu kolem ramen a zatlačím, udělá krok. Když ji posadím na židli, zůstane sedět. Když ji vmanévruju do škopku s vodou, stojí poslušně tak dlouho, dokud ji celou neumyju.

Myslím, že tohle nenávidím ještě o trošku víc než to krmení. Vzájemné koupání bylo dřív plné erotiky a mazlení a škádlení a objevování toho krásného ženského těla. Teď je Míša netečná k jakémukoli dotyku a mně se z vystouplých žeber, po kterých jezdí houbička jako po valše, dělá úzko. Z pomyšlení na nemoci, jimiž nám nerozšlapaní švábi možná plní vzduch, je mi ještě hůř. Dokázala opravdu osobní hygiena kdysi ochránit třeba před morem?

Nemám nejmenší tušení.

*

Míša zase spí. Nebo leží s očima zavřenýma přesně tak, jak jsem ji uložil. Nevím. Stojím s uchem přitisknutým na ledové oceli a poslouchám. Většina kovů je dobrý zvukový vodič. Když je toho kovu dva metry silná deska, tak ani moc ne. Švábů vně našeho bunkru tudíž musí být doslova záplavy, když je dokážu slyšet. Kamera ukazuje jen chitinovou tmu.

Zkurvené, zasrané mrchy.

Nenávidím je. Nenávidím je ještě o něco víc, než sám sebe.

Proč mě to nenapadlo? Proč? Nic z toho se nemuselo stát, kdybych jenom trochu přemýšlel. Já toho jelena přece viděl. Ostatní vůbec neměli tušení, jak realisticky může vypadat zvíře vymodelované z hmyzu. To já, já jediný jsem měl tu zkušenost. Proč mi to nedošlo? Proč jsem zíral na ty zkurvené kočky a nespojil si je se šváby? Tomáš mohl být živý a Míša…

Jestli se Míša neprobere, jestli vyhladoví k smrti, zabiju se.

*

Brouci se před vchodem hemží pořád se stejnou intenzitou. Tak tupý, abych si namlouval, že jen tak přelézají jeden přes druhého a čekají, až vyjdeme ven, opravdu nejsem. Něco tam dělají. Jejich kolektivní mysl přišla na další fígl a náš bunkr pro ni začal představovat čistě jen časový problém.

Protože švábi jsou teď chytřejší. Jsou mnohem inteligentnější než na začátku, mnohem chytřejší než před rokem a tempo jejich učení se zrychluje geometrickou řadou. Ještě před dvěma lety jsme většinu šestinohého proteinu získávali prostě tak, že jsme posbírali to, co upekl napevno namontovaný plamenomet před vchodem. Před rokem už bylo nutné poslat jednoho z nás ven, aby strhl šváby ke štvanici. Pak přestalo zabírat cokoliv – brouci pochopili, že umírat před neprostupnou ocelí nemá cenu. A teď jsou zase zpátky, protože jim došlo, že už se nemáme jak bránit.

Vím, jak to vědí. Mrazí mě z toho v zádech a vysychá v ústech, ale je mi to naprosto jasné. Tomáš ani Míša neměli na opascích jediný chemický granát. Já měl poslední tři. Kolektivní vědomí těch bastardů s děsivou přímočarostí pochopilo, co to znamená.

Myslím, že už žádné imitace živých tvorů neuvidíme. Čas nekvalitních jelenů, mnohem vydařenějších koček a nových, ještě dokonalejších pastí skončil. Teď už zase bude stačit hrubá síla.

Švábi se za ocelí souhlasně rozezvučeli, jako by se jejich vědomí hrabalo v mojí hlavě.

*

Dalšího dne se Míša probrala.

KAPITOLA 7.

Osvícení

„Musíme pryč, Jaffie!“

„Miláčku, miláčku, miláčku!“ K duchaplnější konverzaci by mě nedokázala přimět ani sama smrt. Objímám Míšu jako šílenec, tisknu ji k sobě, až mě její žebra řežou do břicha, a v jejích vlasech bych se nejraději rovnou utopil.

„No tak, přestaň, Martine. Přestaň!“

Míšino zaječení mě šlehlo po uších jako rozžhavený bič. Vypadl jsem z šíleného točení uprostřed obýváku a málem se přerazil o křeslo.

„Přestaň se chovat jako blázen. Musíme pryč.“

„Ale…“

„Žádné ale. Musíme odejít. Z Ostravy. Hned.“

„Proč?“

„Proč?“ V Míšiných očích se na okamžik mihlo propastné prázdno, které jsem v nich vídal po dva týdny. Než jsem se stačil pořádně leknout, bylo zase pryč.

„Protože mi to konečně došlo, Martine. Byla jsem… byla jsem… přemýšlela jsem. O tom, co se tady děje. Celou tu dobu. Vůbec nechápu, jak jsem mohla být tak slepá. Vždyť… Ale to je jedno. Sbalíme se a půjdeme.“

„K… kam?“ vykoktal jsem ze sebe. Jestli jsem si myslel, že z pohledu na loutkovitou Míšu zešílím, tak Míša v pyžamu a při plném vědomí je ještě o něco děsivější. V očích jí teď hoří vražedná rozhodnost. Těm očím a celé její tváři to propůjčuje vzhled naprostého cizince.

„Pryč. Kamkoliv pryč. Půjdeme prvním směrem, kterej nás napadne.“

„Ale…“

„Copak ty to nechápeš?“ založila si Míša ruce v bok. „Za celou dobu ti to nedošlo?“

„Co mi mělo dojít?“ vyjekl jsem zoufale.

„Tohle všechno! Není to skutečný!“

Otevřel jsem pusu. Ne že bych věděl, co říct. Ale Míša byla stejně k nezastavení.

„Vůbec nevím, proč mi to nedošlo už dávno. Proč to nedošlo už dávno nám všem. Všecko je špatně. Přemýšlející hmyz a déšť a tma… to přece není možný. Nikdy tě nenapadlo, že brouci nemůžou přemejšlet? A že se nemůžou složit tak, aby vypadali jako kočka? Vždyť je to úplná blbost! Koukala jsem na ně z jednoho metru a měly srst a vůbec všechno. To přece není možný. Sakra, Martine, nekoukej na mě jako na idiota. Nezbláznila jsem se. To spíš ty! Nebo tebe snad napadá, jak by hromada švábů mohla vypadat jako kočka?“

„No… já… říká se tomu migrace. Ne, blbost. Mimikry! Prostě se naučili měnit barvu!“

„Barvu?“ Míša po mně to slovo jednoduše plivla. „Měly srst. Normální chlupy. A zuby. A oči a zornice a uši. Jak chceš tohle udělat nějakýma mimikrama?“

„Holografické… mimikry…“ špitl jsem s pohledem opřeným o palce dívčiných nohou.

„Kravina!“ zavřískla dívka. „Posloucháš se vůbec? Holografický mimikry? Dyť to je… to je… to není možný!“ Mistule zavřela oči a dvakrát se zhluboka nadechla. K tomu, abych jí připomněl, že kočky měly tykadlovité vousky, jsem se neodhodlal. V minulých dnech, když se mi podařilo odtrhnout svoji mysl od zešílivší přítelkyně, jsem nad tím samozřejmě přemýšlel. Kočky složené ze švábů, kteří se nějak naučili emitovat světlo a vyvolat tak nepředstavitelně realistický dojem, mi přišly… smysluplné. Ta drobná nedokonalost s vousky se dala vysvětlit tisíci způsoby. Kočičí vousky z čumáku hrozně trčí, což švábí holografie nejspíš nezvládala. Takže byli nuceni použít tykadla, u kterých se ale zase nedá změnit barva… třeba proto, že měnit tak důležitý smyslový orgán prostě nejde. A nebo na to švábi mohli docela normálně zapomenout. Případně to nepokládali za nutné. U prvního pokusu s jelenem taky zkusili nasadit dost nedokonalou atrapu. Třeba čekali, že si toho nevšimneme. Nebo že si toho aspoň nevšimneme včas. A nebo… Teď, v záři světla rozumu tryskajícího z Mistuliných očí, se moje pseudovědecká vysvětlení začala obracet v prach.

„Hele, Marťo,“ donutil mě Míšin hlas zvednout hlavu. „Já tě chápu. Mně to taky došlo teprve teď. Ale to není důležitý. Protože toho je plno – živá tma a nekonečnej déšť… proč nás nikdy nenapadlo, že v takovýmhle počasí bysme se už dávno utopili? No?“

Jen jsem otevřel a zase zavřel ústa. Nevěděl jsem.

„Protože tohle není skutečnost. Jsme zavřený v nějaký simulaci. Nebo nás zdrogovali. Nebo tak něco. Prostě nás někdo testuje. A proto musíme pryč. Chápeš? Musíme najít cestu z bludiště. Jako dvě nejblbější myši, co zůstaly poslední. Chápeš?“

Chápal jsem.

A kdesi hluboko v mé mysli se rozsvítila dávno uhašená jiskřička naděje.

*

Voda z posledního mikáda se přestěhovala do ošoupaných PET flašek. Balíčky s rozdrcenými šváby jsme si rozdělili rovným dílem. Zápalky, suché ponožky, čisté spodní prádlo…

„Jak myslíš, že to bude daleko?“

„Netuším, milý. Kdybych ten test organizovala já, tak jsme se vzbudili už v okamžiku, kdy nám to došlo.“

„Hm,“ udělal jsem. „Já taky.“

„Ale,“ nedala se přerušit Mistule, „z logickýho hlediska bych řekla, že východ bude nejbližší vesnice.“

„Jasně… protože tam zmizeli lidi,“ souhlasil jsem. „Teda pokud tady vůbec nějaký jiný lidi byli. Pokusná skupinka jsme mohli být akorát my – teda myslím nás čtyřicet. Zbytek je simulace.“

„Hehe,“ rozzářila se Míša. „V tobě se zase probudil spisovatel. Koukni, třeba to všecko nakonec bude k něčemu dobrý. Třeba o tom napíšeš další knížku.“

„Jo, spisovatel,“ ušklíbl jsem se. „S naším štěstím se probudíme a zjistíme, že máme šest nohou, čtyři ruce a ty máš tři kozy. Nejspíš jsme emzáci, co hrajou nějakou videohru. Protože, milá,“ zarazil jsem Míšu zvednutým prstem, „jak jsi správně podotkla, tohle všechno nám mělo dojít už dávno. Což ukazuje na nějaký blokátor normálního myšlení, aby si to emzácká děcka víc užívala.“

„Mistře!“ popadla se Míša teatrálně za levé ňadro. „Před vaší obrazotvorností padám na zadek!“

„Tak si hlavně nezapomeň zabalit dost bombarďáků,“ odsekl jsem. „Testovací území může být velké jak celá Morava a bylo by blbý, kdybys finální fázi hry absolvovala naostro. Moje mimozemské pubertální alter ego by se z toho ještě mohlo vzrušit a to bys určitě nechtěla.“

Míša po mně mrskla zmíněnou částí garderoby a já se zamračil do útrob vlastního batohu. Vzpomínky na život před tím, na bezstarostnost, slunce, psaní, normální jídlo a další a další a další věci se díky Míše začaly vynořovat jedna za druhou.

Kupodivu bolely jako kdykoli jindy za poslední roky.

*

Vrata jsem za námi zabouchl z čiré zlomyslnosti. Netuším, co se s tímhle světem stane, až z něj my dva konečně vypadneme, ale švábům – ať si jsou třeba iluzorní, jak chtějí – prostě nehodlám dopřát to potěšení, aby se volně hemžili po našem domově.

Míša září jako hubené, vlasaté sluníčko. Švábi se z naší chodby ztratili už včera. Nejsem si jistý, jestli se vypařili v okamžiku, kdy se Mistule probudila, ale kolem půlnoci už jsem je za dveřmi neslyšel a kamera místo černého hemžení zase ukazovala jen prázdnou chodbu. Teď se po nich ve vzduchu vznáší sotva patrný smrad. Míša to vysvětluje tím, že test se chýlí ke konci. Proč nám ještě ztěžovat konec hry nějakým nebezpečím, když už jsme v podstatě vyhráli?

Uznávám, že to zní logicky. Tedy vlastně ne, zní to úplně šíleně, ale v tomhle psychopatickém světě je to to nejlepší vysvětlení, jaké existuje. Pokud tedy nezačnu věřit na telepatii… Je fakt, že si jejich kolektivní vědomí mohlo přečíst náš úmysl vyjít z bunkru a mohlo stáhnout své vojáky do bezpečí. Až vyjdeme před budovu, vrhnou se na nás. Dávalo by to smysl, zapadalo by to do jejich stále prohnanějšího jednání a vůbec by to sedělo mnohem víc než teorie o nás jako o pokusných myších.

Jenže víte co?

Já na to kašlu.

Míšina nezlomná víra znamená vůbec první vyhlídku na konec tohohle všeho po dlouhých letech. Jestli se oba pleteme, jestli jsme podlehli kolektivní psychóze, jestli nad vchodem čekají metráky švábů připravené spadnout nám na hlavy…

… tak prostě jenom konečně umřeme.

Bude to stokrát lepší, než žít dál bez naděje.

*

Technoprojekt zůstal daleko za námi.

Jsme živí.

Jsme živí a zdraví a vykračujeme si v hustém, ledovém dešti. Poprvé za ty roky bez švábbordelů. Co jsou promočené vlasy proti pocitu, že už se nemusíme bát brouků? Brýle jsem schoval do kapsy batohu už dávno a svět je díky tomu podivně rozpitý. Nevadí mi to – už jsem se na něj nakoukal dost a dost. Jestli se probudíme jako lidé, odstěhuju se z Ostravy. Možná se vrátím zpátky do Karviné, možná s Míšou odjedu do teplých krajin. Míša léto miluje a ten člověk, který měl vždycky radši chlad a zimu, přestal existovat už kdysi dávno. Najdeme si nějaký pěkný byteček a…

Potřásl jsem hlavou a upřel pozornost zpátky k mizivým zbytkům silnice. Na plánování bude plno času potom. Teď je důležité dojít k cíli. Nešlápnout křivě, neutopit se v louži, nenastydnout, nedostat rýmu a neumřít dřív, než dojdeme. Bylo by to sice hloupé, bylo by to jako vystřižené ze špatného filmu, ale ti, kdo tenhle ďábelský test připravili, jsou evidentně pěkné svině. Nechat nás umřít v dešti jen kousek před východem by jim nakonec mohlo být docela podobné.

*

„Tak pojď, ty loudale!“

„Zpomal! Říkám ti podesáté, zpomal!“

Míša na mě pochopitelně kašle. Pochoduje několik metrů přede mnou, mezi kalužemi doslova tančí, přes padlé kmeny se přehupuje s lehkostí zasloužilé gymnastky. Její hubený zadek se mi před očima občas natřásá takovým tempem, jako by se Míša chtěla kupředu rozběhnout.

„Nekecej a dělej, Jaffie. Nebo tě mám vzít na záda?“

„Ne! Žádný záda! A jestli nezpomalíš, půjdeš na špagát. Seš vůbec normální? Chceš, aby tě trefil šlak, nebo co?“

„Prdlajs mě trefí. Nevymýšlej si blbosti a pohni! Nebo vezmu na špagát já tebe!“

„Lásko!“ zafuněl jsem jako příslovečné prase nacpané bukvicemi. „Já vím, že odsud chceš vypadnout. Ale jestli se přerazíš o nějaký šutr, tak já tě vážně tahat nebudu. Jsem rád, že s tím pitomým kotníkem vůbec můžu chodit!“

Nevím, jestli k Míše doslova vylité endorfinem konečně pronikla logika mých slov, nebo se jí zželelo chudáka s holí. Faktem je, že zpomalila.

Na chvíli.

*

Jo, přiznávám.

Jsme tak trochu nervózní.

Oba to sice jeden před druhým skrýváme do vtípků a bezstarostného smíchu a zbytečně nahlas vedeného rozhovoru, ale nervózní jsme. S každou uplynulou minutou, s každým krokem víc a víc. Ostrava zůstala daleko za námi. Na cestě jsme už čtvrtou hodinu. Asfaltová silnice dávno přestala existovat. Stromy, ohlodané do tvarů nepříjemných lidské psychice, se nám tyčí nad hlavami. Bahno nám obaluje boty se stále větší úporností. Prší a prší a prší. Asi před hodinou jsme prošli něčím, co dřív bývalo menším městem. Já si myslím, že to mohl být Petřvald, Míša tvrdí, že Petřvald jsme museli minout už dávno. Je nám zima a ze zásob vzatých na cestu zbyla sotva třetina. Jdeme už hrozně dlouho, jsme promočení a máme strach.

Trochu.

Ten východ je nesmyslně daleko.

*

„Doprava.“

„Blbina, Jaffie. Doleva.“

„Říkám ti, že doprava. Jasně si vzpomínám, že jsem to četl. V Synovi pluku.“

Míša vyprskla a na chvíli tak přerazila tíživou atmosféru.

„V čem jsi to četl?“

„V Synovi pluku. Máš vodu v uších, lásko?“

„Ne, miláčku. Jenom netuším, co je Syn pluku.“

Ta neznalost mě donutila přerušit pochod. Zarazil jsem se uprostřed kroku a probodl Míšu nevěřícným pohledem. „To mi chceš říct, že chodím… že spím… že mám za přítelkyni někoho, kdo nezná tak zásadní dílo sovětské literatury?“

Míša si založila ruce na hrudi a zahleděla se mi zpříma do očí. „Už to tak bude, Jaffie. Co teď?“

„Já… já vůbec netuším,“ rozhodil jsem rukama. „Vždyť to byla dokonce povinná četba!“

„Jo, za tvejch mladejch let možná. My četli jiný věci. Přišla jsem o hodně?“

„No jestli! Vždyť se jedná o nejvýznačnější dílo… no toho…“

„No?“

„No, nějakého Rusáka. O to nejde. Důležité je morální poselství. Proto jsme to museli číst!“

„A to poselství zní?“ zdvihla Míša pravé obočí.

„No… těch tam bylo víc,“ prohlásil jsem defensivně.

„Jako třeba?“

„Jako třeba… jako třeba…“ zoufale jsem proháněl elektrony děravou pamětí. „Jako třeba celkový přístup toho kluka. Ono to totiž bylo o klukovi. Za Druhé světové. Nějaký sirotek, našli ho Rusáci – teda jako Rudá armáda – a ujali se ho. No a kluk jim byl pochopitelně vděčný a uvědomoval si, jaké má štěstí a vůbec. Třeba pomáhal sbírat prázdné hilzny u děla a někdo ho pochválil. A teď nastraž uši, milá, protože o tohle jde především – protože ten kluk nezačal jako někdo s tím, že by mu za to měli namasírovat záda, a jestli by mu nedonesli cédéčko z druhého pokoje a že mytí nádobí – ehm, odpusť mi to přeřeknutí, chtěl jsem samozřejmě říct sbírání nábojnic – je strašně únavné a že by bylo nejlepší, kdyby se ženy – teda malí kluci, fakt nechápu, jak se můžu takhle splést – měli ze seznamu vyškrtnout a že mýt… sbírat by měli jenom chlapi. On, když ho někdo pochválil, tak prostě řekl: ‚Sloužím Sovětskému svazu‘.“

Na mýtině na chvíli zavládlo ticho rušené jen monotónním deštěm. Pak mě Míša obdařila hřejivým úsměvem. „Moc dojemný, Jaffie.“

„Přesně tak!“ ignoroval jsem sarkasmus mohutnosti menší hory. „Vidíš, ani jsi to nečetla a už tě to chytlo za srdce. Teď se ti v hlavě ještě rozleží to ponaučení a než se dostaneme pryč, budeš úplně jiný člověk.“

„Jo. Jiný člověk,“ ušklíbla se Míša. „Jiný člověk, který bude vědět, že čteš nesmysly a ještě se podle nich snažíš přežít v přírodě. Protože je to doleva!“

„Doprava! A tvrdíme to už dva. Kdežto ty máš co? Prd! Jau!“

Z vysoko položené větve se v té chvíli utrhla obzvlášť monstrózní kapka a dopadla mi přímo na temeno.

„Vidíš! I ta příroda se ti snaží naznačit, že meleš blbosti,“ chytila se toho Mistule. „Protože je to jednoznačně doleva. Člověk se stáčí na tu stranu, kde má srdce. Je to logický, má to hlavu a patu a kromě toho ti to říkal tvůj šéf a to je nějakej cestovatel.“

„No fajn, tak teda doleva. OK, máš pravdu. Když to tvrdil šéf… kruci, jak si vůbec můžeš pamatovat takovou blbost? Já vůbec nevím, kdy jsem ti to říkal.“

„To víš, miláčku. Jsem mladá, dynamická, paměť mi slouží a každý den se dozvídám nový a zajímavý informace, který jsem pak schopná použít v každodenním životě. Například teď jsem konečně odhalila nikdy nerozluštěný tajemství, který po dlouhý roky trápilo celý lidstvo.“

„A to je?“ pozdvihl jsem obočí tentokrát já.

„Odkud čerpal velkej spisovatel Martin Moudrý inspiraci pro Iustuse, přelomový dílo homoerotický literatury jedenadvacátýho století. A hlavně proč si vůbec vybral takový téma.“ Míša se dramaticky odmlčela. „Seš napnutej?“

„Jak přetažená šprcka,“ zavrčel jsem.

„To se ti nedivím. Tak jo, zadrž dech, máš tu čest dozvědět se to jako první člověk na světě. Bylo to proto… že ho v raným dětství dojímaly osudy osiřelýho kluka v jednom z nejvýznačnějších děl slavnýho mistra sovětský literatury, takto neznámýho Rusáka. Bomba, co?“

„Gratuluju! Tleskám ti!“ zaplácal jsem dlaněmi o sebe s takovou vervou, až se to rozlehlo široko daleko. „A jelikož seš mladá a dynamická a schopná si zapamatovat úplně všecko, tak ti určitě nebude vadit, když ti už popadesátý připomenu, jak se skloňujou latinské názvy. Že?“

„Bude mi nesmírnou ctí, ó veliký Mistře! Mám před vaší moudrostí… hehe… padnout na zadek?“

„Nikoliv, dívko. To by ti tlačilo na mozek!“

„Ty mizero! Pocem!“

Uskočil jsem čiperně jako laňka a vyrazil po svahu. Míša mě dohnala dvěma dlouhými skoky a pověsila se mi zezadu na krk. „Omluv se, nebo ti mučivě pomalu užužlám ucho!“

„Omlouvám se!“ vyjekl jsem, jak mi lalůček sevřely ostré zoubky. „Omlouvám se! Nevím za co, ale omlouvám se!“

„No dobrý. Přijímá se,“ pustila se Mistule mého krku i ucha. „O čem se budeme bavit teď?“

„Nevím. Teď je s vymýšlením řada na tobě. A prosil bych něco jiného než moje knížky. Seš tady jediná, kdo si je ještě furt pamatuje.“

„No to si piš, že si je pamatuju!“ popadla mě Míša za ruku, jak jsme vyrazili na další pochod. „A víš proč? Protože od včerejška se mi furt vybavujou věci z minula. Ale OK, dáme jiný téma. Třeba…“

Míša nadhodila další námět a hádka se rozhořela s novým elánem. Hlasitá, emotivní a prožívaná s možná až příliš přehrávaným zápalem.

Proti narůstající panice funguje něco takového ještě o trochu líp než hlasitý zpěv.

*

Ten kotník bolí jako samo peklo. Jestli jsem si dneska ráno myslel, že je jenom namožený, tak teď už mám pocit, jako by mi v něm někdo rozmlátil všechny kosti, potrhal vazy a do kloubu nasypal tunu písku. Zatínám zuby, ruku mám od provizorní hole odřenou a tou druhou drtím Míšinu dlaň.

Na zpívání a hádky a podobné blbiny jsme se vykašlali. Máme strach a žádné psychologické triky už to nedokážou přehlušit. Jsme hrozně, absurdně daleko. To, co ještě v bunkru vypadalo jako ten nejlogičtější závěr pod nekonečným příkrovem mraků, už zase působí jako blábol holky, která se zrovna probrala z psychického šoku. Ne, samozřejmě že ne. Nikdy bychom si to nepřiznali. Oficiálně pořád ještě jdeme k východu, který je tak moc daleko z nějakého důvodu. A kdo ví, Míša tomu třeba opravdu věří. Třeba svoje přesvědčení nehraje tak jako já. Třeba se prostě… zbláznila.

Nechce se mi na to myslet, a rozhodně o tom nezačnu mluvit. Mám pocit, jako by stačilo jen pár slov a celý náš výlet, celé naše odhodlání se rozpadne jako domeček z karet.

Jdeme k východu.

*

Zima neexistuje. Mokro neexistuje. Únava neexistuje. Nesnědli jsme poslední sousto švábího koncentrátu. Už je to určitě jenom kousek. Míša mi nedrtí prsty křečovitým stiskem. Nejsme na pokraji psychických sil. Věříme ve východ.

Věříme ve východ.

*

„Jaffie!“

Hlas z jiného světa pronikl šedivou clonou. Vypadl jsem z rytmu a klopýtl o kámen. Moje vědomí se neochotně a s brbláním vrátilo do mého těla. Únava, bolest, beznaděj a zima už tam na něj čekaly. S pocitem, jako by mou hlavou otáčel někdo jiný, jsem se rozhlédl po krajině. Stromy, bahno, déšť a šeď působily jako pouhé symboly. Jako by moje vědomí nechápalo, na co se dívá. Jako by…

„Jaffie!!“

Podíval jsem se na Míšu s pocitem bezbřehé odevzdanosti osudu. Někdy v minulé části toho nekonečného pochodu začal její obličej působit mnohem, mnohem depresivněji než celá rozmočená krajina. Každý pohled na ni jako by mě srážel ještě hlouběji do hlubin…

Míša zářila.

Nedokážu to popsat – promočené vlasy měla pořád stejně zplihlé, vyhublý obličej stále stejně strhaný únavou. Přesto zářila. Něčím víc než očima, úsměvem, celým postojem těla.

„Co je?“ zeptal jsem se hlasem sto let staré mrtvoly.

„Jaffie! Vzpamatuj se!“

Ledová dívčí dlaň mi pleskla o vousatou, promočenou tvář.

A moje vědomí se konečně probudilo.

*

„To je… to je…?“

Třel jsem si pálící líci, zíral tam, kam Míša ukazovala a měl jsem pocit, jako by se mi v mozku začalo pomalu rozhořívat to, co vyzařovalo z Michaely.

Obzor se vlnil. I v hustě padajícím dešti to bylo jasně patrné. Jako by kilometr, možná kilometr a půl před námi stoupalo ze země horko a rozechvívalo vzduch. Když jsem z batohu vyhrabal a nasadil si na nos brýle, dostalo to jenom ostřejší kontury.

„JO! JO!“ Míša se nadšením téměř vznášela „Vidíš tamten strom? A ten barák?“

Viděl jsem. Strom se docela jasně posouval dopředu a zpátky, kdežto obvodové zdi domu srovnaného se zemí vypadaly, jako by je někdo natahoval. Sem a tam a tam a sem. Při delším pohledu z toho bolela hlava.

Krásnější pocit jsem nikdy nezažil.

*

Únava, bolest, beznaděj a všechno tohle zůstalo daleko za námi. Blížící se vlnění nám dodává sil. Vlastně musíme jeden druhého držet, abychom se po rozbláceném svahu přímo nerozběhli. To všechno konečně skončí. Už žádný déšť, žádný hlad, žádní švábi. Měl jsem chuť popadnout Míšu do náruče, vlepit jí pusu, roztočit se s ní v náručí… ale to by znamenalo jenom zdržení. Od skutečné reality, od konce tohohle pekla…

Jo. Nakonec jsme se opravdu rozběhli.

*

Žaludeční šťávy pálí v krku, stékající déšť odnáší moje zvratky přímo k rozhraní světů a země pod mýma očima se přibližuje a vzdaluje a vzdaluje a přibližuje…

Míša dáví vedle mě a zvuky jejího reaktivního žaludku skoro přehlušují i to bzučení.

*

„OK, OK, OK. Jenom žádnou paniku.“

Míša stojí vedle mě a oba upřeně zíráme do země. Naše stopy v blátě končí pět metrů před námi. Zvratky už tam nejsou skoro vidět.

„Jo,“ souhlasím s pocitem, jako by mi po hlasivkách přejížděla rašple. „Nesmíme tak hopem. Hezky polehoučku… fuj… pomaloučku. A hlavně se nedívej dopředu.“

„Souhlas,“ kýve hlavou vehementně Míša. „Je to přechod světů. Prostě to má takový účinky. Byli jsme blbci, že jsme do toho tak letěli. Tak znova a pomalu.“

Naše ruce se našly, prsty se propojily.

Vyrazili jsme k bariéře pomaloučku, jako po tom nejhorším náledí na světě.

*

Už nemám co vyzvracet. V žaludku mi prostě nezbylo vůbec nic.

To je ta dobrá zpráva.

Svět se se mnou točí, strašlivé bzučení mi rve ušní bubínky, mozek se mi rozpíná rychlostí zvuku a lebka se pod nesmírným tlakem toho rozpínání začíná rozestupovat na milionu místech. Oči mi za chvíli vyletí z důlků jako vystřelené. Blátivá zem je světelné roky hluboko. Déšť se změnil v černé sněžení. Mám dojem, jako bych šel pozpátku. Míšinu ruku jsem přestal cítit už dávno.

A to je ta špatná zpráva.

*

„Ne… chrrrrr… ne… ne…“

Víc říct nedokážu. Ta strašlivá vlnící se opona je tak blízko, že by stačily dva kroky a dokázal bych se jí špičkou nataženého ukazováku dotknout. Dva kroky. Necelé dva metry.

Co se mě týče, v celém vesmíru neexistuje větší vzdálenost.

Musíme zpátky.

Nevím, jak se mi podařilo poskládat tuhle souvislou myšlenku, ale musíme zpátky.

Na ničem jiném nezáleží.

Musíme zpátky.

*

Bariéra se netečně vlní třicet metrů před námi. Krev z našich nosů se na zemi mísí do Rorschachovitých obrazců. Žijeme. Vyklopýtali jsme z vražedného dosahu bariéry, bolest pomalu polevuje a my jsme živí.

Ty obrazce přesto všechny připomínají smrt.

*

„Je mi to jedno! Nechápeš? Je mi to jedno! Seru ti na to! Nech mě!“

Ta tvář, kterou jsem se za uplynulé roky s láskou naučil nazpaměť, teď nepřipomíná moji Míšu ani zdaleka. Ucukl jsem a pustil její ruku. To, co jí teď plane v očích, nemá s Míšou nic společného. Nenávist, šílenství, zoufalství… a mnohem, mnohem víc. Pustil jsem Michaelinu ruku, protože jinak by mi v příští vteřině rozrazila lebku kamenem.

Dívka se rozklopýtala zpátky k oponě.

*

Prší.

Ledový déšť se mi rozstřikuje na hlavě, stéká po obličeji a vsakuje se do Míšiných vlasů.

Brečím?

Nevím. V tomhle nekonečném lijáku to není vidět a já si díky tmě, která se mi roztahuje v hlavě, nejsem jistý.

Míša se mi otřásá v náručí.

Tlusté ledové kapky nepůsobí jako soucitné slzy tohoto světa ani v nejmenším.

*

„Pojď, milá. Půjdeme domů.“

„Proč.“

„Postel. Teplo. Spánek.“

„Proč.“

„Nevím. Prostě pojď.“

Postavit Míšu na nohy bylo těžší než…

Nevím co.

Nenuťte mě myslet.

KAPITOLA 8.

Návrat do beznaděje

Opona procházející stromy. Opona zarývající se jen tak do mazlavé země. Opona na desítkách různých míst. Stovky stop, v kterých jsme se museli zase a znovu vracet zpátky. Pořád mi to plave před očima. Ta zkurvená neprostupná bariéra. Zkusili jsme všechno. Šli jsme, plazili jsme se, kráčeli pozpátku, zkoušeli očistné meditace, řvali jsme, že je nám všechno jasné a že chceme ven. Plakali jsme. Drželi jsme se v náručí tak blízko bariéry, až jsem myslel, že se nám hlavy rozstříknou po okolí. Prosili jsme.

Marně.

Bariéra se tyčila k nebesům, temná a lhostejná. Nedotknutelná.

Někde v ní musí být dveře. Ona sama je jen zdí. Někde… někde jinde je prostě východ. Zítra… nejpozději pozítří sbalíme další jídlo, další vodu a vydáme se jiným směrem. Třeba dokonce přijdeme na to, kde by ty dveře měly být. Protože už jsme tak blízko.

Kecy. Vím, že jsou to kecy.

Ale nebýt jich, nikdy bych nedonutil Míšu k návratu.

*

Krok. Vytáhnout nohu z bláta. Další krok.

Nemyslet na čas.

Nemyslet na nic.

Míša je hrozně těžká. Opírá se mi o rameno a jde jako porouchaná hračka. Nemluvíme. Není o čem. Za dvě, maximálně tři hodiny bude noc. Nemáme šanci to stihnout. Nevím, jestli si Míša pořád ještě namlouvá, že teď, když jsme na to přišli, nám vůbec nic nehrozí.

Nemluvíme.

*

Počítač se mi kapse rozvibroval v prvním, varovném stupni večerky.

Noc přijde během hodiny.

*

Naše vlastní šlépěje jsou místy pořád ještě patrné. Narazili jsme na ně jen chvilku potom, co se počítač rozdrnčel naposledy. Kdybych byl o něco míň unavený, asi bych si vzpomněl, jak mě tohleto finální varování vyděsilo posledně.

Teď je mi to jedno.

Smrt nemůže být horší než to nekonečné potácení se v blátě, než Míša vážící víc než celý vesmír, než hladově lepkavé bahno.

Vůbec nechápu, proč se ještě snažím jít dál.

Jdu stejně.

*

Tma je všude. Nemyslím tu, kvůli které už si ani nevidím pod nohy. Myslím tu živou. Tu, která nás v příštím okamžiku sežere.

Zírám do země. Úponky něčeho temnějšího než noc pro oči slepce se nám otírají o kotníky. Stromy sténají. Kdesi daleko, snad až za oponou, se hystericky smějí děti. V hustém lijáku to zní jako bublání ve střevech.

Napadá mě, že bych měl Míše říct, jak moc ji miluju. Napadá mě, že bych se měl konečně zastavit, vzít ji do náruče a nechat smrt, ať dělá, co umí. Nechápu, proč pořád a pořád jdu, jako by to ještě mělo nějaký smysl.

Temnota se stahuje blíž a blíž.

*

Na sporadických zbytcích asfaltu nejsou naše stopy vidět. Připadám si, jako bych šel po dřevěných protézách. Bolest zmizela už dávno. Všecko zmizelo už dávno. Páteř mám jako vysoustruženou z jednoho kusu oceli. Nemůžu hýbat levou rukou. V ústech mám poušť. Svět kolem nás neexistuje.

Je jenom temnota.

A ty zvuky.

Dětský smích. Vřískání koček. Zvuk vařící se vody. Cvakání hmyzích kusadel. Valící se kamení. Nesmyslně promíchané útržky hudby. Cupitání čehosi malého. Bzučení zubařské vrtačky. Jakási žena křičící rozkoší. Hukot ohně. A další a další a další. Všechno promíchané, znějící jedno přes druhé, vytvářející nové a nové variace. A do toho ten hlas. Line se prostě odevšad. Z každé kapky vody, z každé jednotlivé částečky bláta, z každé větvičky, z každé molekuly kyslíku.

„Ekchž kemeh anio tene. Vaneo kalei kene ie alaneis? Kenio tahde kei kaleme toi. Eiin.“

Mám pocit, že z toho hlasu zešílím.

A nebo mu konečně začnu rozumět.

*

Ty mrtvé kusy dřeva, které mám místo nohou, celou dobu nepozorovaně hořely zevnitř. Žár narůstal a narůstal… a teď – jak jsem začal sestupovat ze schodů – dosáhla teplota kritické hranice a dřevo exploduje. Jiskry odlétají do všech stran a začínají své vlastní požáry.

Mám dojem, že kdesi v jiném světě se tomuhle pocitu říkalo bolest.

*

„Eiiiiiiin!“

Neznámé slovo, protažené do zoufale znějícího zaskučení, uhaslo ve chvíli, kdy jsem zabouchl dveře, o kterých jsem doufal, že už je nikdy neuvidím. Netuším, jak jsem je vůbec mohl otevřít. Netuším, jak jsem při tom ještě dokázal udržet Mísu. Netuším…

Dopadl jsem tváří do postele a temnota mě pohltila.

*

K snídani je švábí kaše.

Nemluvíme.

KAPITOLA 9.

Sám a sám

Jako první se ozvala Míša. Tichým, unaveným hlasem, jakoby prostým všech emocí.

„Šel by ses podívat na tu vodu, Jaffie? Prosím. Potřebuju… potřebuju se vykoupat. Fakt nutně. Prosím?“

„Jasně. Sloužím Sovětskému svazu.“ Můj vlastní hlas zazněl úplně stejně. Vstát se mi nechtělo tak moc, jako ještě nikdy nic, ale bolest ve svalech, ve ztuhlé páteři… jakákoli fyzická bolest je lepší, než tu jen tak sedět a dívat se na Míšinu tvář. Ještě včera vypadala jenom jako k smrti unavená osmadvacetiletá holka. Ještě dneska ráno – když se vymotala z postele a napůl spící doklopýtala do jídelny – tak vypadala. Pak, jak do sebe začala soukat jednu lžičku nechutné kaše za druhou, jak se jí oči projasňovaly, začal proces stárnutí. Teď se na mě dívá někdo cizí, odhadem o třicet let starší. O třicet těžkých let. Míša vypadá jako květina, kterou v parném létě vyhodili na smetiště. Když se mi podaří opravit přívod vody, možná pookřeje. Horká lázeň občas dokáže divy.

„Díky. Seš zlato. Mám tě ráda.“

Z reproduktoru hracího automatu by ta slova zazněla živěji.

*

Jsem možná divný, ale za celý život jsem nevyzkoušel žádnou drogu. Dokonce ani na vysoké jsem nezkusil jedinou cigaretu marihuany. Na občasné vyčištění hlavy mi stačil alkohol.

Teď, jak jsem se s elánem osmdesátiletého staříka po ranní exhumaci drápal do schodů, mi to skoro přišlo líto. Tabletky proti bolesti, které jsem do sebe naházel, začaly dělat svou práci a ta nepatrná jiskřička naděje, která jakýmsi zázrakem přežila včerejší peklo, se zase začala rozehřívat. Koneckonců, proč ne. Vždyť bariéru jsme našli – přesně jak v okamžiku osvícení předpověděla Míša. Brouci zmizeli – a pořád po nich není ani stopy. Temnota nám neublížila – a to už je úplný zázrak. Vzato kolem a kolem, nemáme prostě vůbec žádný důvod k depresi. Jasně, jsme utahaní tak, jako už sakra dlouho ne. Nejdřív pochod delší, než jsme čekali, pak ten zvrat s oponou, potom zpátky… to by dostalo na kolena každého. Jenže stačí se nad tím vším zamyslet a dojdeme k závěru, že včerejší epizoda neznamenala vůbec nic. Opravím přívod vody, naložíme se na půl dne do vany, horko z nás vytáhne únavu… a za několik dní vyrazíme hledat východ. Odpočatí, připravení na jakékoli zvraty finální části tohohle testu nebo hry. Až ho konečně najdeme, budeme ještě rádi vzpomínat, jak to bylo napínavé a dobrodružné.

Belhal jsem se do schodů a mou tvář krášlil úsměv.

Hukot deště sílil.

*

„Sakra.“

Opíral jsem se o hůl, masíroval si bolavou páteř a se zadumaným výrazem zíral na zpola zasypanou jámu. Oblbováky mi tou dobou prosákly do mozku už natolik, že mě ani takovýhle pohled nedokázal vykolejit.

Nechápu, jak to ty malé černé bestie dokázaly, ale ta díra musí mít v průměru šest, sedm metrů. Docela pravidelná, se svažitými okraji… a s hromadou betonových trosek tam, kde dřív býval segment našeho potrubí. Netuším, jak dlouho museli něco takového vyrábět, netuším, kolik kalu musely zadržet naše filtry od chvíle, kdy se broukům podařilo prorazit první dírku, ale jde na mě z toho všeho úzkost. Švábi jsou opravdu chytřejší. Nejenže tohle udělali v místech, kam není od vchodu do budovy vidět, ale taky s obrovskou pravděpodobností začali používat nástroje. Tlustý beton prosycený pesticidem by vlastními kusadly nezvládli.

Obcházel jsem jámu dlouhé minuty, klouzal po rozmočené půdě, usykával bolestí a lapal po dechu ve chvílích, kdy bolest zad přešla v křeče. Když jsme tohle potrubí budovali, byly nás desítky. I tak nám to trvalo týden. Odklidit těžké kusy betonu, rozplést motanici armovacích drátů a zbavit se jílu a kamení by bylo pro dva lidi peklo. Dlouhé peklo. Kdybychom se do toho chtěli pustit už dneska, bylo by to peklo doslova vražedné.

Promnul jsem si páteř a vyrazil zpátky do svahu.

Na další cestu k východu jsem se najednou těšil zase o něco víc.

*

Jestli aspoň čtyřiadvacet hodin neuvidím jediný schod, oslavím to zpěvem. Došlapoval jsem tak opatrně, jak jen to šlo, opíral jsem se o hůl i drolivé zábradlí, ale nohy bolely s každým krokem víc a víc a když jsem se dostal doprostřed schodiště vedoucího do chodby k bunkru, zakusil jsem na dlouhé desítky vteřin pocit, jako by mi někdo stáhl plíce ocelovou obručí. Nemohl jsem se nadechnout, nemohl jsem se hnout a míchu mi drtil hydraulický lis.

Prášků proti bolesti máme naštěstí ještě dost.

*

„Tak sakra, dostanu se domů, nebo ne?“ zavrčel jsem do matně lesklé plochy a znovu přitiskl palec na tlačítko zvonku. Tady venku jsem zase nezaslechl ani vzdálenou připomínku zvuku, ale uvnitř bunkru je teď pronikavé ryčení schopné probudit mrtvého.

„Zkurvené mrchy! Proklínám vás!“ zvolal jsem nakonec na adresu zmizelého hmyzu. Je mi naprosto jasné, co se stalo. Ty bestie nejdřív oddělaly krytku tlačítka, pak sežraly vedení a potom ji přidělaly zase zpátky. Jen jako akt zlomyslnosti. Jenom aby mě naštvaly. Mohl bych rudý plast drtit klidně hodinu a uvnitř bunkru by bylo ticho jako v divadle. A Míša samozřejmě usnula. Nejspíš s velkými mušlemi sluchátek nasazenými na uších a s hlasitostí vytočenou až k neposlouchatelnosti. Ty černé mrchy se na zvonku vyřádily úplně zbytečně. Míša by mě neslyšela, ani kdybych se zbláznil.

Bezradně jsem se rozhlédl po chodbě. Jak dlouho může trvat, než se ta holka probudí a vzpomene si, že jsem venku? Hodinu? Dvě?

Po včerejšku?

S temným zavrčením jsem přitiskl dlaň na hladký povrch čtečky. V mechanismu vrat tlumeně cvaklo. Zavrčel jsem ještě temněji a odhodlaně sevřel kolo. Už jen otočit tímhle bude s mými zády zážitek. Hnout metráky kovu pak ještě větší. Ale sedět na tvrdém betonu a čekat, jestli se dřív dostaví revma nebo Míša-šípková-Šíša, to se mi doopravdy nechtělo.

Zatnul jsem zuby a zabral.

Vlastní páteř mě nahlas proklela.

Proč jsem, já kretén, předtím vůbec zavíral?

*

„Zlato, jsem doma a přetrhnu tě jako hada!“ zahalekal jsem do předsíně. Potem jsem páchl, jako bych právě absolvoval maratón přes Saharu, látky tišící bolest se mi z krve dávno vyplavily a zavřít za sebou vrata nasáklá mými nadávkami by mě nedonutilo nic na světě.

Míša se pochopitelně neobtěžovala ani teď. S ladností dobře uleželé zombie jsem vykročil směr obývák. Jestli tam tu holku najdu při vědomí, jestli mi řekne, že se jí jenom strašně nechtělo vstávat, tak jí prostě stáhnu kalhotky a naplácám jí na zadek jako malé holce. Potřetí v životě a poprvé zcela mimo postelové blbnutí. A nebo jí to vzhledem ke svému stavu aspoň slíbím.

Jo.

Posuvné dveře do obývacího pokoje jsem rozevřel jako rozhodnost sama.

*

„Tak já se můžu před vratama zbláznit a ty si tu hraješ na elektrikáře,“ pravil jsem vyčítavě, když mi zrak padl na Míšin rozkrok nacházející se ve výšce mých očí. Nevím, co to s těmi žárovkami je, jestli stárnou a nebo jim nesvědčí vlhko, ale každý měsíc odejde minimálně jedna. Pak je třeba vzít stoličku, která se teď válí na podlaze, vylézt na ni a žárovku vyměnit.

Vylézt na stoličku.

Která.

Docela jasně si pamatuju na ten zvuk, neslučitelný s lidským rozumem, který ze mě vyšel.

Vyrazil jsem kupředu a vlastní příčetnost za mnou vlála.

*

Zima.

Je mi strašná zima.

Musím jít. Musím jít. Musím. Prostě musím.

Ty nádherné oči, zohyzděné sítí popraskaných žilek, jsem zatlačil až úplně nakonec. Až když jí rty začaly chladnout.

Míša teď spí.

Kolem krku má šálu. Aby nebyla vidět ta strašná… aby jí nebyla zima. Ano. Spí ve vlastní posteli, ruce má složené pod hlavou, vlasy rozhozené na polštáři. Spí. Převlékl jsem postel a uložil ji k spánku. Je to hezké, ukládat milovanou bytost do postele.

Vypadá tak klidně. Tak… svobodně. Konečně se dostala pryč.

Míša spí. Zhasl jsem a zavřel dveře. Ve tmě má její tvář zase normální barvu.

Míša spí.

A já jdu.

*

Co to bylo na tom rozmočeném papíře, který pořád svírám v ruce?

Nevím.

Nejspíš nějaká slova. Myslím, že jsem je nakonec přečetl. Nejsem si jistý.

Slova jsou jenom slova.

Jdu.

*

Tady.

Leží přesně tam, kam tenkrát dopadl. Těsně u zdi toho domu, kus od rezavé hromady šrotu, která nejspíš bývala autem. Kromě pár flíčků na hlavni je v pořádku. Vždycky byl. Jediná zbraň, na kterou se můžu spolehnout. Ne jako ty ve skladišti, kterým jsme museli přestat věřit už dávno. Ani Míša jim…

Ne.

Míša přece spí.

Sebral jsem revolver ze země a vyklopil válec. Je mi jedno, kolikrát jsem tenkrát vystřelil. Nepamatuju si to. Teď jsou uvnitř jen prázdné nábojnice. Nevadí. Stejně jsem chtěl zpátky.

Ocelové válečky popadaly do kaluže a já jdu zase domů.

Je mi zima a chce se mi taky spát.

*

Míša pořád spí. Zlehounka jsem pootevřel dveře, abych ji nevzbudil. Spí. Vlasy rozhozené na polštáři, ruce pod hlavou. Kolem krku má šálu. Asi jí byla zima. Určitě. V ložnici je docela chladno. Ale to nevadí. Za chvíli si vlezu k ní a bude nám teplo. Budeme spát… ale nejdřív musím vyčistit revolver. Ležel dlouho ve vodě a já nechci, aby se něco pokazilo.

Odšrouboval jsem střenky a pustil se do rozebírání mechanismu.

Ocelové součástky se v ostrém elektrickém světle leskly.

*

Šestý náboj vklouzl do komory. Zaklapl jsem válec a znovu natáhl kohout. Revolver chodí jako švýcarské hodinky. Vytřel jsem do sucha každou součástku, naolejoval kluzné plochy. Jediný pohyb prstu a konečně bude po všem.

Jediný…

Míša spí.

Usadil jsem se na své straně postele a přiložil hlaveň ke spánku.

*

Tlak na spoušť narůstá. Ještě kousek.

Ještě malinký kousek.

*

Řeka řve jak raněné zvíře.

Proč to tak bolí?

Proč?

Země mi pod nohama ujíždí.

Prší.

Pořád prší. Pořád, pořád, pořád. Beton je mokrý a klouže. Hrdlo láhve je děsivě studené. Všechno je studené. Jenom v hlavě mi hoří. Nedokážu… nedokážu jít rovně. Svět se mi zmítá před očima. Na cokoli se podívám, ujede šílenou rychlostí doleva. A znovu. A znovu. A znovu…

Beton je tak hluboko a tak moc se točí. Proč jsem jenom…

Něco mě udeřilo do kolen. Odkudsi se ozval zvuk tříštěného skla. Voda je všude. Dopadá mi na hlavu, stéká za krk… Někdo poblíž vzlyká.

Musím… musím jít. Musím!

Dlaní mi projela ostrá bolest.

Už nechci další bolest!

Proč jsem…

Voda mi teče i z očí.

*

Probudil mě pocit, jako by mi někdo jazyk a vnitřek úst vyměnil za vyčiněnou hovězí kůži. Pohnul jsem víčky a v hlavě explodoval gejzír jisker. Odkudsi zblízka se ozvalo hlasité zaskřípání a můj krk někdo pohladil kabelem vysokého napětí. Zaúpěl jsem a zkřivil obličej. Mimické svaly se mi za to odměnily dalšími jiskrami.

Ze vzdálenosti deseti centimetrů se na mě dívaly jakési oči.

Na to, abych překvapením nadskočil, jsem opravdu neměl dost sil. Jen reflexivní škubnutí mě stálo příval potu a pocit, jako by té elektřiny kolem mě bylo najednou stokrát víc.

Pokoušet se polykat nebyl vůbec dobrý nápad.

Oči přede mnou bolestně zamrkaly.

Zachroptěl jsem, odkašlal si a do krku mi sklouzl hustý lepkavý hlen. Bolest se mi v celém těle probouzela, stejně jako mozek v hlavě.

Znovu jsem zamrkal a oči přede mnou mi to oplatily.

Nikdy jsem netušil, jak bolestivé může být prosté zaostření pohledu.

*

O neurčitelný počet okamžiků později už jsem věděl, že ty cizí oči jsou jenom odrazem těch mých v chromované noze převržené židle. Stačil jediný další a už jsem taky věděl, že tu židli jsem převrátil já, když jsem prchal z tohohle bunkru. A za další zlomek vteřiny jsem si vzpomněl i na to, jak…

Bolest?

Ne. Na pocit, který mi explodoval v hlavě, tohle ubohé slovo vážně nestačí.

*

Od probuzení uběhlo mnoho dlouhých, krutých hodin.

Sedím na břehu řeky, voda mi prosakuje až na kůži, déšť bubnuje do zátylku. Nedá se říct, že bych přemýšlel. Spíš jen nechávám myšlenky zapadat na místo.

Proč jsme si nikdy neuvědomili, že tenhle svět není skutečný? Že nekonečný déšť by musel dávno zvednout hladiny řek a utopit nejen náš bunkr a celé tohle město? Proč nás nenapadlo, jak šíleně nepravděpodobná je oživlá tma nebo švábi? Proč nám nikdy nepřišlo divné, že jsme tu úplně sami a že dívat se do zrcadel není bezpečné? Vždyť je to všechno tak průhledné, tak jednoznačné.

Tak proč nám to nikdy nedošlo?

Vím proč. Sedím na břehu řeky, zírám do kalných vln, třesu se zimou a naprosto přesně vím proč.

Protože moje ubohá, zoufalá, napůl šílená Míša se spletla.

Útok švábkoček byl poslední kapka a Míša se zhroutila. Nejsem psycholog, nikdy jsem to nestudoval, ale na to, abych pochopil, že její vědomí stvořilo utkvělou představu nereálného světa coby poslední záchranný kruh pro její příčetnost, doktorát z psychologie nepotřebuju. Míša uvěřila v nereálnost tohohle všeho a já se nejspíš z docela podobných důvodů chytil.

Jenže utkvělá představa se nestane pravdou, když jí uvěří dva zoufalci.

Proč nám to nikdy nedošlo? Protože nemohlo. Protože tohle je stejná zkurvená realita jako kdykoliv předtím. V té poslední šílené válce byly nejspíš použity zbraně, o jakých se svět nikdy neměl dozvědět. Nanotechnologie, poznatky kvantové mechaniky proměněné v nástroje zkázy, elektromagnetické pulsy určené ke globálním změnám počasí. A nejspíš ještě jiné, mnohem šílenější věci. Nebavili jsme se dokonce kdysi dávno o téhle možnosti? Nevím. Lidský mozek je zvláštní věc. Míšina euforie mě nejspíš nakazila a moje podvědomí přemazalo vzpomínky, které se do nového a nadějného vidění světa nehodily. Teď už je to jedno. Protože pokud jsme o téhle skutečnosti kdy pochybovali, tak nás tvrdá práce a každodenní boj o přežití vždycky přesvědčily, že žádný lepší a skutečnější svět není.

Vím to, jako jsem to věděl kdykoli za poslední roky.

A Míša si to nakonec uvědomila taky.

Nevím, co mi napsala na ten cár papíru, který jsem našel ležet na zemi. Déšť papír rozmočil a moje paměť ani nebyla schopná zapamatovat si pár posledních slov, která mi napsala moje láska. Vím ale, proč to udělala.

Protože z tohohle světa vede jen jediná cesta.

Stejná, jako kdykoli předtím.

*

Revolver leží přede mnou na ocelové desce stolu. Lesklý, masivní, připravený k použití. Nehybný.

To moje ruce se třesou. Mám je položené vedle toho revolveru. Levá, omotaná provizorním obvazem, se třese o dost míň. Jako by tušila, že ona je z obliga. Že ta práce připadne její sestře. Dýchám zhluboka. Nádech, výdech. Chlad kovu mi proniká až ke kostem. Revolver leží nehnutě, jako by se ho celá tahle věc netýkala.

Těch pár mechanických úkonů je přece strašlivě snadných.

Proč jsem to včera nedokázal?

To je jedno.

Nezáleží na tom.

Teď je teď.

Teď to dokážu.

Uchopil jsem rukojeť zbraně. Takhle jsem ji držel už stokrát. Nic na tom není. Je to stejné, jako vzít do ruky držák pánve nebo kliku od dveří. Nic. Na. Tom. Není.

Zdvihl jsem kilogram oceli a opřel hladké ústí hlavně o stejné místo jako včera.

Tohle už jsem taky dělal stokrát. Palec položit na kohout. Tak. Potáhnout, dokud mechanismus nezapadne. Tak. Spoušť je připravená. Pružiny uvnitř natažené. Stačí přiložit ukazovák. Tak.

Zavřel jsem oči a stejně jako včera začal tisknout spoušť.

Ticho na mě doléhalo jako betonová přikrývka.

*

Pravou rukou si projíždím vlasy nasáklé deštěm. Nevím, jak dlouho. Bolí to.

Proč?

Proč nedokážu pohnout tím zkurveným prstem o ten poslední kousek? Můžou to být dvě desetiny milimetru. Může to být míň. Stačí zatlačit ještě o maličko víc.

Proč? Bože, proč?

Jestli je nad tímhle světem nějaký bůh, jsou mu moje otázky lhostejné.

Zkusil jsem to snad dvacetkrát. Dvacetkrát jsem revolver odložil. Dvacetkrát jsem ho zase zvedl. Nevím už kolikrát jsem zkusil stisknout spoušť bez předchozího natažení kohoutu, jak mě napadlo, že takhle moje zkurvené podvědomí hůř pozná, kdy přijde ten kritický okamžik, po němž už nebude návratu.

Nešlo to.

Prostě to nešlo.

*

Alkohol mi kloktá v hrdle a hřeje v žaludku. Ve skříňce jsou ještě tři další lahve.

Nevím, co budu dělat potom.

*

Chodník před vchodem do Technoprojektu by měl někdo zamést. Je tu strašně moc rozbitých lahví. A taky nablito. I když zvratky naštěstí odnáší déšť.

Žaludek se mi znovu rozhodl vystoupat až do krku.

Hrtan mám za ty tři dny poleptaný žaludečními šťávami natolik, že se mi každou chvíli začnou dělat díry do krku.

Zvracím a je mi to jedno.

*

Svět je díky vražedné kocovině plochý jako rozmáčená fotografie. Ruce se mi třesou. Mám pocit, že bych si na čele mohl usmažit švábí placku. Místo žaludku mám něco malého a bolavého. Někde tady přece musí být ty tabletky. Taková lesklá růžová krabička to byla…

Přehrabuju se lékárničkou, nepotřebné lahvičky a platíčka mi prší k nohám, ale to, co potřebuju, tady prostě není.

Je mi zle.

Na revolver dnes ani nesáhnu.

*

Dnes musím pohřbít Míšu.

Vzal jsem rýč a zakázal si myslet na puchem prosycený pokoj. Promáčená hlína je hrozně těžká. Déšť mi bušil do zad, hlava mi praskala ve švech a drobné stružky vody odnášely bláto zpátky do díry. Trvalo to dlouho a ke konci už jsem nedokázal udržet myšlenky mimo své vědomí. Musím Míšu zabalit do prostěradla a nemám už žádný alkohol.

Nemám už žádný alkohol.

*

Proč to nedokážu?

Revolver leží kus od zdi, v hromádce betonového prachu a úlomků. Mrštil jsem jím přes celou místnost vší silou, která mi ještě zbyla.

Proč to nedokážu ani po tom smradu? Proč to nedokážu ani poté, co jsem znovu musel pohlédnout na její obličej? Proč to nejde ani potom, kdy jsem ji musel táhnout po schodech a doslova shodit do té mokré díry?

Proč? Proč? Proč?

Krev mi kape do očí a stéká po betonu. Buším čelem do zdi a s každým úderem se bunkrem rozléhá tupé proč.

*

Dotahuju tkaničku na druhé botě a hlava mě bolí jako střep. Od polštáře jsem se musel dnešního rána doslova odlepit. Krev je prostě všude. Dešťová voda na čele pálila jako ocet. S tím obvazem vypadám jako středověký samuraj. Nasazuju si klobouk a před očima mi černě sněží. Když se nedokážu zabít sám, nevadí. V tomhle světě je smrt všude.

Stačí ji jen najít.

KAPITOLA 10.

Pátrání – den první

Pach plísně je do celého mého těla zažraný tak hluboce, že už se ho nikdy nezbavím. Prolezl jsem každou odpornou rozmáčenou barabiznu v okolí, znovu jsem viděl všechny prázdné švábí pasti, které tady máme. Goretexová membrána se začíná tím mokrem rozkládat. Jak vypadají moje nohy, mě nezajímá.

Švábi zmizeli.

Dřív, když jsme vybírali pasti, přišel útok skoro pokaždé. Brouci útočili, i když to pro ně znamenalo jistou smrt v plamenech. Teď jako by dostali strach. Stál jsem ve sklepích domů, lezl na místa, kde bych neměl šanci na obranu ani s regulérním plamenometem, procházel jsem místy, která byla na nečekaný přepad snad přímo postavená.

A neviděl jsem jediného brouka.

Nechápu, proč tu nejsou. Nerozumím tomu, proč zmizeli. Kam odtáhli ve chvíli, kdy jsme se konečně rozhodli vyjít ven? A proč mě teď odmítají sežrat? Myslí si snad, že mám u sebe nějakou novou tajnou zbraň, kterou bych je mohl zničit všechny najednou?

Stojím v jakési zastrčené uličce, voda mi zurčí pod nohama, promočené zdi domů se nade mnou sklánějí a já ze sebe strhávám šaty.

Až švábi uvidí jen moji holou kůži, třeba pochopí. Třeba jim dojde, že teď už máme všichni stejný cíl.

*

Jdu domů. Jsem nemožně utahaný a zůstávat venku na noc by nemělo smysl. Ta tma, ať už přestala zabíjet z jakéhokoli důvodu, mi neublíží. Švábi se v noci stejně neukážou. Kdybych zůstal stát uprostřed Ostravy nahý celou noc, chytil bych možná zápal plic, ale s mým štěstím bych se maximálně měsíc válel v posteli a nakonec na něj neumřel.

Jdu domů. Zítra se vydám na opačnou stranu.

Ti zasraní švábi se přece nemohli vypařit.

KAPITOLA 11.

Pátrání – den sedmý

Spálený les páchne ohněm, rozkladem a mokrem. Bláto se mě snaží zout a bolest v žaludku už dávno nevnímám.

Švábi nejsou ani tady. Posledních pár dnů mě mučí představa, že jejich předsunuté hlídky vždycky počkají, jakým směrem vykročím z bunkru, a pak se přesunou někam za moje záda. Jejich inteligence se už možná vyvinula do stadia, kdy je jim taková zábava milejší než slabých pětašedesát kilo kůže, šlach a kostí.

Nenávidím je.

Plahočím se mezi spálenými stromy a dešťové kapky díky té nenávisti vypadají jako krvavé.

KAPITOLA 12.

Další den

Vracím se domů. Dnešek byl zase k ničemu. Zítra to určitě bude lepší. Musím prostě přijít s novou taktikou. Tohle chození po širém okolí nemá vůbec žádnou cenu. Kdybych se odhodlal k tomu, abych spálil zbytek potravin, možná bych se mohl unavit a vyhladovět až k smrti.

Jenže i na to jsem moc velký zbabělec.

Na revolver válející se u zdi jsem se dneska ráno nedokázal ani podívat.

KAPITOLA 13.

A další

Beton mi pod podrážkami mlaská. Držím se uprostřed mostu, překračuju díry, na zábradlí prorezlé až uměleckým způsobem se nedívám. Jak snadné by bylo vrhnout se do vln a utopit se. V šatech, v téhle zimě… Stačil by jediný krok a bylo by po všem.

Jenže to bych nesměl být zbabělec.

KAPITOLA 14.

A další…

Na těchhle vycházkách za smrtí je dobrá jedna věc. Únava. Stačí od rána jít a jít a jít a pak se otočit a zase jít a jít a jít zpátky. Únava vyžene z hlavy všechny myšlenky, vidění se zúží, až připomíná zírání do tunelu a z celého těla se stane stroj na chůzi. Nohy se zvedají v neměnném rytmu, po paměti překračují překážky, s jistotou se pohybují tam, kudy šly už sto…

Když se mi levá noha zaklínila pod něčím těžkým a měkkým, když mi beton vyrazil vstříc a když mi náraz vyrazil dech, nebyl jsem rád. Mozek se mi tím nečekaným zvratem v každodenní rutině probudil.

*

„Co to sakra…“ zachrčel jsem dlouhé dny nepoužívaným hlasem a začal se hrabat na nohy. V první chvíli mě sice napadlo, že jsem konečně narazil na ty zpropadené brouky, ale v následujícím okamžiku mi došlo, že kdyby ano, už bych na podobné myšlenky neměl čas.

Ne že by mě to potěšilo.

„Kdo to sem sakra…“ zachraptěl jsem znovu, když se mi podařilo vstát. Z levé ruky sedřené až na živé maso mi odkapávala krev, pravé sklo brýlí zdobila pavučina, díky které jsem získal výrazně muší vidění, klobouk se mi odkutálel přímo do kaluže a kdesi v mé mysli se začal rodit vztek. Co mi sakra kdo má dávat nějaké velké promočené balíky hadrů do cesty?

Vždyť jsem se mohl zabít.

*

Stál jsem nad tím neforemným čímsi snad minutu, než se mi v hlavě rozjasnilo natolik, že mě napadlo, abych začal hledat baterku. Od úplné tmy mě dělila sotva půlhodina a na to, abych se k balíku sklonil a začal ho prozkoumávat bez světla, nemám prostě dostatečně odolné nervy.

Vnitřky kapes se mi vlhce lepily na ruce. Kapesník, pouzdro na brýle, kompas, nůž, cáry, které nejspíš bývaly listem papíru… na systematičnost nutnou pro přežití jsem se vykašlal už dávno. Slisovaný balíček švábů… konečně! Moje prsty nahmataly rýhovaný povrch baterky a namodralé světlo konečně proniklo deštěm.

Podivný balík v něm nabyl překvapivě lidských obrysů.

*

S hledáním hmyzu je konec. Jsem takový zbabělec, že bych se dal na bezhlavý útěk, sotva bych spatřil prvního broučka. Vždyť mám strach sklonit se nad pitomou promočenou hromadou. Jak bych pak mohl čelit smrti?

Stál jsem nad tím čímsi, ruce se mi klepaly a já měl strašnou chuť se otočit a prostě zalézt zpátky do bunkru. Nevím, proč jsem to nakonec neudělal, proč jsem poklekl, sundal si rozbité brýle a váhavě se toho čehosi dotkl.

Bylo to mokré. Samozřejmě. Bylo to vodou úplně nasáklé, bylo to složené ze špinavých hadrů a kusů igelitu a ve světle baterky to s definitivní platností získalo statut ležícího člověka.

Co člověka.

Dítěte.

*

To poslední mi došlo, když jsem poodhrnul kapuci vyrobenou snad z odpadkového pytle. Vykoukly na mě úplně bílé vlasy, hladká tvář, vystouplé lícní kosti, promodralé rty, pevně zavřené oči. Ve světle se zabělal sražený dech.

Kolem srdce jsem měl najednou ledovou jeskyni, žaludkem mi někdo kroutil a svět se začal houpat.

Živý člověk.

Živý…

Od betonu kousek od mojí levé boty se něco odrazilo.

Zvuk výstřelu jsem zaslechl až potom.

*

Než jsem si stihl cokoli pomyslet, pohladilo mi cosi vlasy nad levým uchem.

Zase výstřel.

„Ne…“

Škubnutí nohavicí.

A znovu to prásknutí.

„Nestřílejte!“ zaječel jsem. Do hlasivek jako by se mi zabodla miliarda skleněných střepů.

Něco mi trhlo límcem, až jsem se málem svalil na záda.

Dítě pod mýma nohama zasténalo.

A moje oči konečně našly neznámého střelce.

Stál na mostě, po kterém jsem před pár minutami přišel a na pozadí šedočerné oblohy vypadal jako silueta vystřižená z absolutní tmy.

Chtěl jsem zvednout ruce, chtěl jsem znovu zařvat, ale nestihl jsem to.

Najednou se začalo dít strašně moc věcí najednou.

*

Ve chvíli, kdy mi něco projelo vlasy na temeni – dřív, než se ozvalo další prásknutí – noc ožila. Ticho rozerval jekot dětí a budova Technoprojektu se začala hýbat. Nevím, jaká síla mi odtrhla oči od střílející siluety, ale měl jsem pocit, jako by mě hemžící se zdi budovy zhypnotizovaly.

Švábi. Hrnuli se z vymlácených oken, drali se z otvorů, kde dřív bývala klimatizace, přetékali přes erozí rozežraný balkón. Pršeli ze střechy. Z ruin bývalé ekonomické fakulty se valili jako černá záplava. Zvuk jejich cupitajících nožek naplnil noc až po okraj a přehlušil dokonce i to dětské ječení.

Hlavou mi zase něco otočilo.

Po svahu pádila noc.

Znovu to otočení.

Silueta splynula s pozadím, jak se za mostem zvedlo něco stejně temného jako ona sama. Bylo to mohutné, řvalo to, jako by někdo ponořil veškeré lidstvo do vařícího oleje, a tyčilo se to na pozadí mostu jako zhmotnělá zkáza světa.

Švábi prostě byli všude. Já a to dítě jsme tvořili jediný ostrůvek v moři cvakajícího chitinu. Tuny a tuny švábů proudily kolem nás, rychlejší a děsivější než potopa světa.

Poslední otočení.

Vím, že je to nesmysl, vím, že se to nemohlo stát, ale na kratičký okamžik jsem tomu cizinci pohlédl do očí. A zaslechl pomalé, pečlivé natažení kohoutu.

Švábi dospěli ke svému cíli.

Temnota se na střelce zhroutila jako vertikální lavina.

A já popadl promočený balík do náruče a vylétl do schodů.

*

Vůbec… vůbec nevím, co mám dělat. To dítě jsem odložil na gauč. Je pořád mimo. Vrata bunkru jsem po dlouhé době znovu zabouchl. Páchne to tu vlhkem víc, než kdykoli předtím. Zase si cuchám vlasy. Zase to bolí. Chci umřít. Vím, že chci umřít. Jsem si tím jistý. Tam venku je právě teď někdo, kdo po mně pětkrát vystřelil. V límci mám díru. V nohavici mám díru. Nezdálo se mi to. Netrefil jen díky vzdálenosti. Stačilo by vyjít ven a dostat se o kousek blíž. Mohl bych konečně umřít.

Nedokážu to.

Mám strach dotknout se ocelového kola, jako by mě mohlo zabít už jenom pouhé otevření dveří.

*

Kdyby to dítě zase nezasténalo, asi bych před vraty bunkru pochodoval do rána. Takhle se moje mysl vděčně chytila možnosti myslet na něco jiného.

Shodil jsem ze sebe bundu, stáhl svetr a pustil se do rozbalování té mokré, páchnoucí hromady.

Jako první jsem ve světle obyčejné žárovky zjistil, že dlouhé vlasy dítěte nejsou bílé, ale normálně blonďaté. Jako druhá věc mi došlo, že stvoření je o dost starší, než jsem si tam venku myslel. Spánek nebo snad bezvědomí mu ubíralo pár let, ale fakt, že tahle tvář patří spíš puberťákovi než opravdovému děcku, se dal přehlédnout jen stěží.

A za třetí jsem objevil, že stvoření není to, nýbrž on.

Myslím, že hubenějšího kluka navlečeného do o tři čísla většího trika jsem v životě neviděl.

*

Už zase pochoduju po předsíni. Otevíracího kola se pořád nedokážu dotknout. Kluka jsem dal do vlastní postele a doslova ho zaházel dekami. Podle digitálního teploměru má přes devětatřicet horečky. Podle ruky, kterou jsem mu přiložil na čelo, bych hádal ještě o něco víc. Nohy má neuvěřitelným způsobem zrasované. Aspirin spolu se sklenicí vody jsem do něj dostat dokázal. Pil tak hltavě, jako by nestrávil bůhvíjak dlouho v dešti. Na okamžik při tom otevřel oči. Má je modré. Na chvíli se na mě díval. Pak je zase zavřel a usnul dřív, než jsem mu nechal hlavu klesnout zpátky na polštář.

Namazal jsem mu chodidla hojivou mastí a ovázal antiseptickým obvazem.

Vůbec nevím, co budu dělat.

*

Revolver má jen trochu odřenou hlaveň a posunutá mířidla. Zabývat se tím druhým bylo docela zbytečné, ale dalo mi to dost času, abych sebral poslední zbytečky odvahy. Náboje jsem z válce vysypal a nahradil novými. Ležely bůhvíjak dlouho ve vlhku a nemusely by fungovat.

Jdu do svého pokoje.

Revolver je těžší než kdykoli předtím.

*

Kluk spí. Na čele se mu perlí pot, ruce má složené pod polštářem, je stočený do klubíčka a vlasy má rozhozené kolem hlavy.

Strašně mi to připomíná něco, na co vůbec nechci myslet.

Hlava mi pulzuje, jako by měla vybuchnout.

Revolver je strašně, strašně těžký.

Musím to udělat.

Prostě musím.

Chvíli jsem zahříval hlaveň v dlani, aby ho ledový dotyk oceli na spánku neprobudil.

Určitě by mi ho něco dřív nebo později vzalo.

Takhle to bude lepší.

Dřív, než si na něj zvyknu.

Natáhl jsem kohout a přiložil ho k chlapcově hlavě.

Ani se nezavrtěl.

KAPITOLA 15.

Mrtvý?

Je mi zle. Je mi strašlivě zle. Všecko se se mnou točí, stůl pod lokty mi chvílemi ujíždí na všechny možné strany a chvílemi studí jako politý kapalným dusíkem. Zarývám si prsty do hlavy takovou silou, jako bych chtěl svůj zkurvený mozek rozdrtit i s lebkou.

Zvracel jsem.

Nejdřív sotva patrné zbytečky dnešního polního oběda, pak žaludeční šťávy. Potom už mi žaludek drásaly jen křeče. Bolelo to daleko míň, než ten pocit v mojí hlavě.

Jsem vrah.

Přiložil jsem zbraň k hlavě malého děcka a zmáčkl jsem spoušť.

Zimnice se do mě znovu zakousla jako hejno švábů do odleželé mrtvoly a žaludek zase vystoupal až do krku.

Na záchod jsem tentokrát doběhnout nestačil.

*

Bude to dobré. Je mi teplo. Rozestlal jsem dlouho netknutou postel v pokoji přes chodbu, o kterém už ani nevím, komu patříval, a zavrtal jsem se tak hluboko, jak jen to šlo. Nechal jsem otevřené dveře. Nechal jsem svítit i malou lampičku. V mém pokoji myslím. Bude to dobré. Určitě to bude dobré. Určitě uslyším, kdyby se něco dělo. Je to jenom přes chodbu. Nic špatného se nestane. Bude to dobré.

Svírám v ruce náboj, který odmítl vystřelit, přejíždím palcem po otisku na zápalce a vím, že to bude dobré. Nic jsem mu neudělal. Je v pořádku. Budu se o něj starat. Nic mu neublíží. Stačí usnout a zapomenout na to, co jsem chtěl udělat. Usnout a zapomenout.

Bude to dobré.

*

Tu noc jsem toho moc nenaspal, ale vůbec mi to nevadilo. Kolem půlnoci mě probudilo zaječení, při kterém jsem málem sletěl z postele. Na chvíli jsem třeštil oči do tmy a vůbec nevěděl, kde jsem, proč tam jsem a co mám dělat. Potom se mi myšlenky poskládaly do smysluplného celku a moje bosé nohy zapleskaly na ledovém betonu.

Kluk seděl na posteli, třeštil oči do šera a dýchal tak, až to rezonovalo pokojem.

„To je dobrý, to je dobrý. Nic se ti nestane. Seš v bezpečí,“ řekl jsem tak konejšivě, jak jenom to šlo. Můj dlouho netrénovaný hlas, vylepšený ještě naleptaným hrtanem, nejspíš nezazněl jako něco, co by chtěl člověk poslouchat uprostřed noci, protože kluk vytřeštil oči a odtáhl se na posteli tak prudce, až ocelová konstrukce zaskřípala.

„To bude dobrý. To bude dobrý,“ zvedl jsem ruce. „Seš v bunkru. V Ostravě. Ležel jsi na cestě. Vzal jsem tě dovnitř. Nic ti neudělám.“

To, že se kluk nesesmekl z postele a neprchl do nejzazšího kouta, jsem vzal jako dobré znamení.

„Máš horečku. Chceš… chceš napít?“

Kluk na mě zíral jako na nejpodivnější věc na světě a neuvěřitelně hubená ramena se mu třásla.

„Hele,“ zkusil jsem to z druhého konce. „Jestli se mě bojíš, tak támhle je sklenice, flaška s vodou je v ledničce – to je zase támhle v kuchyni a já spím přes chodbu, to je tamtudy. Takže kdybys něco chtěl, stačí říct.“ Přestal jsem rozhazovat rukama jako splašený ukazatel směru a začal couvat ke dveřím. „Jo a aspirin máš na stolku. Támhle. Asi by sis měl vzít další. OK?“

Ticho jsem vzal jako souhlas.

Vzápětí ke mně chlapec natáhl ruku.

*

Přiznávám, že mě to docela rozhodilo.

„Mám… mám jít k tobě?“ zeptal jsem se a připadal si strašně nepatřičně.

Kluk sevřel a zase rozevřel dlaň.

„No tak jo,“ usmál jsem se tak strojeně, jako ještě nikdy. Ledová podlaha mi znecitlivovala chodidla a já se najednou cítil strašně nesvůj. Nepodařilo se mi ve skutečnosti vystřelit si mozek už na první pokus? Nejsem jenom mlhavý, zarostlý, zafačovaný duch strašící to nebohé děcko přesně o půlnoci?

Ta představa mě na chvíli vzala natolik, že jsem sám zatoužil po ujištění, že jsem pořád ještě z masa a kostí. Udělal jsem pár nervózních kroků k posteli. Kluk se klepal o poznání víc než před chvílí, ruka mu ve vzduchu doslova tančila a bledý obličej mi v jednu chvíli přišel zvláštně povědomý.

Pak se mě špinavé prsty dotkly, chlapec otevřel ústa a oči se mu protočily.

Stačil jsem ho chytit dřív, než sletěl z postele.

*

Tu noc se probudil ještě několikrát. Vykřikoval věci, při kterých mi vstávaly vlasy vzadu na krku – o švábech, o bažinách, o jakési hranici, o věcech, které jsem nedokázal dešifrovat. Pohled na mou vyzáblou postavu v erárním pyžamu ho naopak začal uklidňovat. Sotva jsem vletěl do jeho pokoje, sotva mě jeho oči našly, ztichl a zabořil se vyčerpaně do polštáře. Poslušně otevíral ústa jako malé dítě, když jsem ho v pravidelných intervalech krmil tabletkami a nad ránem mu teplota klesla na osmatřicet.

Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy usínal tak nevyspalý a tak… šťastný.

KAPITOLA 16.

Ráno

Mikrovlnka mi za zády cinkla. Stál jsem uprostřed rozlehlé místnosti plné polic, chladicích boxů a úložných prostor a uvažoval nad tím, jestli něco na světě může působit tak zoufale pustě jako prázdná spíž.

Snad jen prázdná spíž, ve které někdo udělal takový nepořádek, jako tady. Dveře lékárničky visí na jediném pantu, stříbřitá platíčka se mi válejí pod nohama a na některých jsou patrné otisky zubů. Jeden z chladicích boxů má ve dveřích řadu prohlubní, jako by do nich někdo kopal. U zdi se válejí cáry celofánu a mám pocit, že to rozšlapané a rozkopané po celé podlaze byl dřív jeden příděl švábího koncentrátu. Ty lahvičky, které někdo nastražil přímo za dveře, jsou všechny od desinfekce. Teď v nich není ani kapka a něco mi říká, že kdybych opravdu chtěl, dokázal bych si vzpomenout, kdo je vychlastal, když došla poslední kapka spotřebního alkoholu.

Ne že bych měl na takové myšlenky čas.

Prohlížím prázdné regály, potěšeně se šklebím nad každým kouskem objevených potravin a skládám na tác tu nejpestřejší snídani posledních let. Mám už rajčatový džus, ovesné vločky s datem spotřeby připomínajícím spíš historický letopočet, mám dokonce dvě na kost zmrzlá jablka. Nepamatuju si už, jestli jsme o nich věděli a rozhodli se je šetřit pro nějakou zvláštní příležitost, nebo se do mrazáku dostala náhodou a zamrzlá v ledové krustě zůstala ukrytá po spoustu let. To hlavní je, že teď určitě někomu udělají radost. Zbytky dehydratované bramborové kaše nechám k obědu, tahle hmota bude muset nejdřív roztát, abych zjistil, o co tak asi může jít a tohle nejspíš radši vyhodím rovnou na déšť, než to ožije. Teď ještě vitamíny… Oprášil jsem jednu ze zakutálených tub a vysypal na tác okrouhlou tabletu. Po krátkém zamyšlení jsem přidal ještě jednu. Kdo ví, čím se ten kluk bůhvíjak dlouho živil. A vitamíny nemůžou ublížit v jakémkoli množství. Švábí kaše se právě ohřála… vida, na dezert bych málem zapomněl. Prohrabal jsem platíčka a k tabletě multivitamínu vyklopil kapsli koncentrovaného sacharidu. Pravda, zákusek to tvarem moc nepřipomíná, ale když k tomu naservíruju pravou erární zákuskovou lžičku, snad to nebude vadit. Tak líto jako to, že poslední opravdový dehydratovaný a vakuově zabalený indiánek jsme snědli před čtyřmi lety, mi už dlouho nic nebylo.

Ubrousek, solničku, kaši vyndat z mikrovlnky…

Zdvihl jsem tác, vybalancoval ujíždějící sklenici a vyrazil do svého pokoje.

*

Ryčení zvonku mě zarazilo uprostřed kroku.

*

Kdyby mě v tu chvíli někdo pozoroval, asi bych si vysloužil titul trotla roku. Otočil jsem se na patě, povzdechl si a odložil tác na stůl.

Že někdo zvoní na venkovní zvonek, mi došlo až pak.

*

Že by mohlo jít o toho střelce, mě v první chvíli vůbec nenapadlo. Události včerejšího večera jsem měl vůbec jako zahalené v mlze – jediný skutečný byl ten kluk. A teď mi blesklo hlavou, že určitě nešel sám, že cestu bůhvíodkud by sám nepřežil a že teď mám před dveřmi někoho, ke komu doopravdy patří. A že mi ten někdo hezky poděkuje a kluka si zase odvede.

Čerstvě vyměněný obvaz na čele jsem měl najednou potem doslova prosáklý a v ústech poušť.

Zvonek ryčel a ryčel.

Couval jsem tak dlouho, dokud můj zadek nenarazil do stolu. Cosi se mi za zády převrhlo. Nevnímal jsem to. Oči jsem měl jako přilepené k ocelovým vratům a hlavou mi rychlostí světla letěla modlitba.

„Ať jdou pryč, ať jdou pryč, ať jdou pryč. Udělám cokoli, jen ať jdou pryč.“

Jak už jsem řekl, bůh na tenhle svět kašle.

Zvonek nepřestával řvát.

*

Byla to paradoxně znovu myšlenka na toho kluka, která mě nakonec postrčila do předsíně. Jestli ho ten kravál vzbudí, přijde sem. Bude chtít vidět, kdo to je. Na obrazovce uvidí svoje rodiče. A bude chtít odejít. Musím jim otevřít dřív, než se to stane. Ano. Otevřu a řeknu, že se spletli. Nikdo tady není. Jsem tu sám. Ano. Řeknu jim, že tady nikdo není. Určitě mi budou věřit.

Revolver mám zastrčený vzadu za lemem pyžamových kalhot.

*

Nebýt uběhlých pěti let, nebýt do krve zažraného zvyku, otočil bych kolem a na obrazovku se ani nepodíval. Takhle mi na ni oči sklouzly automaticky.

V hlavě mi najednou řvalo propastné prázdno.

Klopýtl jsem přes práh kuchyně a do stolu narazil takovou silou, až tác odlétl na podlahu. Nohy mě najednou nedokázaly unést. Kostrč zapraštěla, prsty mi zajely do něčeho horkého a kašovitého. Nevnímal jsem nic z toho. Odstrkával jsem se patami, z nichž mi sklouzly pantofle, do kalhot mi vsakoval rajčatový džus a obrazovka v zorném poli se mi přes zvětšující se vzdálenost řehtala do obličeje.

Ve chvíli, kdy moje záda narazila na zeď, začalo něco ve mně ječet.

Před dveřmi bunkru stála Míša.

*

Nevím, co se stalo pak, ale řekl bych, že se ten černobílý obrázek nejspíš stal poslední kapkou potřebnou k tomu, aby mi konečně vypadly duševní pojistky.

Sesul jsem se podél zdi a vlastní jekot se mi smísil se řvaním zvonku v apokalyptickou ukolébavku.

KAPITOLA 17.

Švábi

Nemohl jsem být mimo dlouho.

A nebo možná ano a Míša je tak vytrvalá. Nevím.

Mé smysly začaly naskakovat jeden po druhém. Ve chvíli, kdy jsem začal být schopen souvislé myšlenky, jsem se je pokusil zase vypnout. Už se nechci probudit do světa, který mě s děsivě narůstající kadencí bombarduje pořád dalšími a dalšími a dalšími hrůzami.

Probudil jsem se.

Zvonek nedal jinak.

*

Muselo se mi to zdát. Z toho všeho jsem se konečně zbláznil. Mám strach, že přijdu o toho kluka a tak mi můj mozek místo docela normálních lidí ukázal něco, co prostě nemůže být skutečné ani tady. Abych se držel od těch dveří dál, aby oddálil chvíli, kdy budu muset ty cizince pustit dovnitř. Určitě. Míša před dveřmi rozhodně nestojí.

*

Stála.

Nebo se spíš vznášela.

*

Podruhé jsem neodpadl. Podlaha mi sice pod nohama zmizela kamsi do hlubin, v bunkru se ochladilo o milion stupňů, v uších mi začala burácet krev, ale to bylo všechno. Zíral jsem na obrazovku, ruce se mi nelidsky třásly a oči mi těkaly strašlivým tempem, jako by se snažily zachytit každý detail té odporné podívané.

Řekl jsem, že se Míša vznášela? Tak ne. Spíš visela, nebo byla nadnášena, nebo ji přidržovali ve vzduchu. Myslím tím šváby. Záplavu švábů. Míša v nich vězela po kolena hluboko, visela na tlustých liánách tvořených brouky, hmyz jí proudil kolem těla, hemžil se jí ve vlasech, pobíhal po modročerném obličeji, vykukoval z otevřených úst, seděl na vytřeštěných očích. Z uší jí trčela tykadla.

Každý z těch detailů mě připravil o kousek zdravého rozumu.

Míšina ruka se opírala o tlačítko zvonku.

Její tvář zírala přímo do kamery.

*

Kdybych měl revolver pořád ještě za lemem kalhot, vystřelil bych si při téhle podívané mozek z hlavy, ani bych nemrkl. Takhle mi jen po hrudi stékaly zvratky. Míšiny rysy nafouklé vlhkem… ty propletence nohou, tykadel, krunýřů… jestli se na to budu muset dívat ještě chvíli, začnu zase řvát. Budu ječet vyšším a vyšším hlasem, dokud mi nevybuchne hlava a moje oči budou celou dobu přilepené na ten monitor.

Otevřel jsem ústa.

A Míša se pohnula jako mizerně vedená loutka.

*

Víte, že lidská příčetnost je hrozně podobná topícímu se člověku? Taky se chytá každého stébla.

Myslím, že už jsem o tom mluvil.

Když Míšin obličej a celou tu scenérii zakrylo něco bílého, co děsivě trhanými pohyby přistrčila k objektivu kamery, zapadlo mi uvažování do vyjetých kolejí natolik, že jsem dokázal vlastní vůlí zaostřit pohled.

To bílé byl papír. Počmáraný něčím tmavým a rozpitým. Řekl bych, že k nečitelnosti, ale ty klikyháky se určitě nedaly přečíst ani předtím.

Nechápavě jsem se zamračil.

A Míša papír ve stejný okamžik stáhla. Její levá ruka se zvedla jako v nedotažené parodii nacistického pozdravu. Sledovat šváby zakouslé do jejích prstů bylo nepopsatelné. Hmyz se zavlnil, rozběhl a vytvořil na jedné ze stěn čistou plochu. Dívčino tělo se otočilo, strčilo si ukazovák pravé ruky do úst a skouslo, jako by to byla ta nejběžnější věc na světě. Druhá ruka připleskla papír na uvolněné místo.

Zdravého rozumu mi zase o kousek ubylo.

*

„O T E V Ř I.“

Ta čmáranice se dala lidským písmem nazvat jen stěží, ale povědomé tvary v ní byly na druhou stranu nepřehlédnutelné. To mi došlo nejdřív. Skutečná podstata toho vzkazu následovala vzápětí.

Zavrtěl jsem hlavou, jako by mě ty bestie mohly vidět.

Míša na obrazovce se v tom okamžiku pustila znovu do psaní.

*

„Mluvit.“

Na vzkaz přibylo tohle jediné další slovo. Že bylo napsané už o poznání úhledněji, mě vážně nezajímalo. Začal jsem pozpátku ustupovat od vrat.

Míšin rosolovitě krvácející prst znovu zaútočil na papír.

*

„Otevři. Mluvit. Donutíme. Jinak tě.“

Zase jsem zavrtěl hlavou, jako bych tím mohl popřít tu hrůzu a ustoupil o další krok. Míšina hlava v tu chvíli poklesla tak, až se čelem téměř dotkla levého ňadra.

Náraz přišel vzápětí.

*

Nejdřív jsem vůbec nepochopil, co se to děje. Podlaha pod bosýma nohama mi neznatelně zavibrovala a na hlavu se mi snesl betonový poprašek. Než se mi v ní stačila vylíhnout jediná myšlenka, zachvěla se mi země pod nohama znovu a o poznání víc. A zase. A ještě jednou. Stál jsem s vytřeštěnýma očima a zíral na vrata z metr silné oceli. Při těch záplavách před lety se celá budova otřásala pod nápory tisícileté vody a tahle vrata se přesto nehnula ani o milimetr.

Teď ocel přímo nadskakovala.

Po betonu letěly blesky prasklin, šedý prach se valil ze zdí, nádobí ve vedlejší místnosti tancovalo čardáš a obrazovka začala poblikávat, jako by ty neuvěřitelné nárazy vyviklávaly konektor.

Děsivě hluboký zvuk rezonujícího bunkru mi vymačkával vzduch z plic.

Když mi loket sevřela cizí ruka, málem to se mnou šlehlo.

*

Na to, abych tomu klukovi, bledému, bosému a s vytřeštěnýma očima vynadal, jsem vážně nesebral dostatek sebeovládání. Jestli jsem před malou chvíli řekl, že se ze zdí sypal beton, tak jsem nevěděl, o čem mluvím. Teď se ve vzduchu vznášela hustá mračna dráždící ke kašli, kusy zdi odlétávaly neuvěřitelně daleko a ocelové dveře byly povylezlé snad o deset centimetrů. Zvuk se stal hmotným a bunkr vibroval tak, až se mi rozostřovalo vidění. Že se mi zároveň spustila i krev z nosu, jsem zjistil až mnohem později.

Jednotlivé nárazy se slily v jedinou sílící vibraci.

Ruka se mi sesmekla z předloktí.

Svět začal poblikávat.

Vrata povylezla o další kus.

Myslím, že jsem začal křičet.

V tom vražedném kraválu to vůbec nebylo slyšet.

*

Že bunkr přestává vibrovat, jsem si uvědomil snad po… ne, s mozkem proměněným v roztřesený sulc se vnímání času stává opravdu čistou abstrakcí. Kluk vedle mě stál na všech čtyřech a pod obličejem se mu dělala šedorudá kašička. Ve vlastních ústech jsem měl pocit, jako by mi někdo vyndal a pak zase na přeskáčku nasadil všechny zuby. Nos mě svědil tak, že bych dal za okamžitou amputaci půlku království a v očích jsem měl snad půl tuny betonu. Může se betonový prach rozmočit a zase ztvrdnout? Jestli ano, budu si muset ráno rozlepovat oči majzlíkem.

Vyškrábal jsem se na nohy. Podlaha se mi pod nohama vlnila. Jak jsem se dokázal dopotácet k povysazeným vratům, vážně nevím.

Na obrazovce se vznášelo jediné slovo.

„Otevři.“

*

Otevřel jsem.

Co mi zbývalo.

Kolo mi pod rukama skřípalo jako nikdy předtím, šlachy mi tou námahou skoro popraskaly a chvíli jsem měl pocit, že vraty prostě nepohnu. Pak se do nich z druhé strany opřela síla, která je dokázala téměř vyrazit, a kdybych v poslední chvíli neuskočil, zůstala by ze mě placka na zdi.

Po vnější straně dveří tekly záplavy rozdrcených brouků.

Míša trojrozměrná a barevná vypadala desetkrát odporněji než na obrazovce.

Švábi taky.

*

Couval jsem před tou hrůzou, betonové úlomky, které mě řezaly do bosých nohou jsem nevnímal a brouci se rozlévali po zdech. Nepamatuju si, kdy jsem naposledy viděl nějakého švába v jasném světle. Snad nikdy. Teď, v záři výbojek, mi došlo, jak hnusný tenhle hmyz doopravdy je.

Míšino tělo ušpiněné hlínou a znetvořené několika dny v mokré zemi působilo uprostřed té nesmírné masy hnusu jako ohlodaná třešňová pecka na shnilém masovém dortu.

Páchlo o několik řádů víc.

Zvracet už jsem zase neměl co.

*

„Sssss,“ řekla Míša hlasem, který ani náhodou nemohl patřit člověku.

Narazil jsem zády do zdi. Ten kluk už tam byl a třásl se tak, až se kolem něj drolila omítka.

„Ssttttt.“

Mohl bych utéct. Dvě patra pod námi je vchod do stok. Určitě jsou zatopené, ale čerpadla nikdy nepřestala fungovat a v tunelech můžou být vzduchové bubliny. Popadnu kluka za ruku, zabouchnu za sebou dveře a poběžím jako o život. Proběhnu kuchyní, chodbou, dolů po schodech, doleva, chodbou, zase dolů… a všude za sebou budu zamykat. Než se švábi dostanou skrz, budeme v kanálech. Když budeme mít štěstí, vyplaveme v řece nebo v nějaké čističce nebo…

„Ssssssdnt. Sssedddnot. Seddnooout.“

Syčení vycházející z dívčiných úst mi přerušilo sled obrazů, ve kterém jsem zdolával olympijský rekord v dálkovém plavání bez nadechnutí a s odhodlaně se tvářícím klukem v patách.

„Sednout. Mluvit. Chceme. Jen. Sednout.“

Tentokrát jsme jako malé děti zavrtěli hlavou oba.

Brouci vyrazili kupředu. Míša napůl popolétla, napůl popošla. V hlavě se mi pod dojmem toho nelidského pohybu cosi zadrhlo. Ustupoval jsem na místě tak vehementně, až se mi od bosých chodidel zvedala mračna prachu.

„Sedni. Si. Chceme jen. Mluvit. Neublížíme. Sedni si. Oba.“

„Jo! Jo! Dobře! Jenom… jenom zůstaňte, kde jste!“ nevydržel jsem už pohled na to, jak předsíň zaplavují další a další švábi. Otevřená vrata už pod nimi úplně zmizela a místnost teď vypadala o polovinu menší.

Uvést šváby do obývacího pokoje nebylo to nejhorší, co jsem kdy musel vykonat.

Snášet při tom Míšin mrtvý pohled v zádech bylo horší.

*

„Oba. Sedněte si oba si sedněte si oba.“

Opěradlo křesla jsem v prstech ani necítil. Posadil jsem se. Ruce jsem složil na kolena. Konferenční stolek přede mnou byl pokrytý betonovým prachem. Ne že bych si to pamatoval. Mysl mi pořád ujížděla dopředu, jako by se chtěla přidat k Míše. Za krkem mě začínalo bolet, jak jsem musel vyrovnávat tah svého vědomí.

„Posaďte se oba. Neublížíme vám.“

Otočil jsem hlavu ke klukovi. Tiskl se ke zdi za mými zády a vrtěl hlavou tak, až mu vlasy lítaly.

„Posaďte se nebo vás donutíme.“

Kdesi hluboko v tom černém sněžení se mi začalo cosi rozpalovat. Zahnal jsem myšlenku na to, že Míša teď zní mnohem lidštěji než před chvíli a natáhl ruku. „Pojď. Nic ti neudělají. Slibuju.“

Nevím, jestli jsem tak dobrý lhář, ale kluk poslechl. Jednou se zhluboka nadechl a pak šesti ráznými kroky došel až ke mně. Přitáhl si křeslo těsně k mému a položil si ruce na kolena stejně jako já. Úplně nesmyslně mě napadlo, o kolik má menší ruce. Pak se Míša znovu pohnula.

Že jsem nevyskočil a neprchl do stok, když si – pořád napůl pohřbená v švábech – přitáhla vysokou barovou židli, považuju za největší zázrak od stvoření světa.

*

Soustředil jsem se na to, jak mi vlny švábů přebíhají přes nárty, abych nemusel vnímat mokvající obličej své přítelkyně metr před sebou. Soustředil jsem se na její obličej, abych nemusel vnímat, jak mi přes nohy lezou kilogramy hmyzu. Soustředil jsem se na svoje nohy, abych…

„Máme dnes. Hezké počasí. Že?“ promluvila Míša a vyrvala mě tak ze zrychlujícího kolotoče vlastních úvah.

„Co?“

„Počasí. Je hezké, že?“

Chlapec vedle mě začal něco šeptat. Přikryl jsem mu ruku svou vlastní. Hlavou mi jen tak mimochodem blesklo, že z obýváku už příčetný nevyjde.

Aspoň v tom nebudu sám.

„Máme dnes velmi hezké počasí, že?“ řekla zase Míša.

„Zareagujte.“

„Prší,“ řekl někdo mými ústy.

„Ano. Vskutku. Velmi hezké počasí. Slyšeli jsme, že v tuto roční. Dobu. Ano, bývá velmi hezky. Že?“

Myšlenky mi už zase ujížděly. Dopředu. A dozadu. A do stran. Myslím, že vedle mě někdo skřípal zuby, ale to se mi mohlo zdát. A dopředu.

„Velmi hezké počasí na procházku. Máte rád procházky? Mohli bychom se projít podél řeky.“

Někdo se mými ústy uchechtl. V hlavě se mi vynořila představa, jak jdeme podél řeky. Držím Míšu za ruku, ona drží za ruku toho kluka, švábi jí nad hlavou přidržují krajkované paraple. Sem tam některý propadne krajkou a s tichým plesknutím skončí Míše ve vlasech. Tykadla, která jí trčí z uší, se vlní v říčním vánku. Švábi, kteří ji nadnášejí, cupitají blátem a všichni mají na nohou takové ty návleky, co bývaly dřív u doktora. Až se vrátíme domů, všichni se před dveřmi zují a tak nenašlapou. Je to moc hezký pohled. Vyprávím obvyklé banality a když se mi povede něco opravdu vtipného, popadnou švábi koutky Míšiných úst a roztáhnou je do širokého úsměvu. Kůže se jí při tom ani moc netrhá… netrhá… netrhá.

Nezvykle živá scenérie se zachvěla, ztmavla a zčernala.

Jako by mi uprostřed mozku najednou vzplál požár.

*

Skočil jsem po nich. Křeslo za mými zády narazilo do zdi, kluk vyjekl, ale nic z toho jsem nezaregistroval. Odrazil jsem se levou nohou od desky stolu a s prsty zakřivenými jako drápy jsem se vrhl proti vzdouvající se mase hmyzu.

„Kurvy! Zmrdi svině zkurvený zmrdi nechte ji být hajzlové svině zmrdi zkurvený zabiju vás zmrdi zabiju vraťte ji tam nechte ji být zmrdi!“

Moje ruce se nořily do zdi brouků, svíraly se v pěsti, drtily hmyz na lepkavou kaši. Mlátil jsem do té přelévající se masy, odporně žluté vnitřnosti mi cákaly do obličeje a hmyz byl všude kolem. Švábi, švábi, švábi. Kopal jsem do nich bosýma nohama, mlátil do nich pěstmi a když to nepomohlo, vrhl jsem se k Míšinu tělu. Popadl jsem ji za ramena, prsty mi projely napůl shnilou látkou a zabořily se do houbovitě měkké kůže pod ní.

Tmu všude kolem jsem nevnímal.

Když mě popadla a odhodila mé tělo přes celou místnost, tak už ano.

*

Třísknutí o zeď mi nejspíš zachránilo zdravý rozum. Nedávno jakž takž uzdravená páteř zaječela, v hlavě se mi rozzářil ohňostroj bolesti a na chvíli jsem se musel soustředit jen na to, abych se zase dokázal nadechnout.

Než se mi to podařilo, byly záplava hmyzu u mě.

Předtím, než mě celého pohltila, jsem zaslechl, jak kluk ječí.

Pak se všechny zvuky utopily v broucích.

*

Zase sedíme. Já, kluk a Míša. Obličej mi hoří, jak mě Míšina ledová dlaň mlátila tak dlouho, dokud ze mě nevytloukla nejen ten vztek, ale taky poslední souvislou myšlenku. Kluk se už neklepe. Sedí toporně zpříma, jeho tvář barevně ladí s šedobílou zdí v pozadí a rty má nepřirozeně modré. V hlavě se mi jako leklá ryba převaluje slovo „šok“, ale natolik při smyslech, abych dokázal uvažovat nad podobnými složitostmi, vážně nejsem.

Míša na mě mluví. Hlasem, který napůl připomíná její vlastní a napůl cvrlikání hmyzu.

„Chápeme. Máte pocity. Její hlava je jich plná. Byla. Nerozumíme, ale chápeme. Co říkáte počasí?“

Neodpověděl jsem. Zapomněl jsem, jak se to dělá.

„Musíte chápat. Je to pro nás nové. Hlas. Artikulace. Dělá problémy. Učíme se rychle. Rychleji. A rychleji. Proto počasí. Zapojte se. Zlepšíme se. Pak budeme schopni. Vysvětlit. A odejdeme.“

To poslední jsem pochopil.

K tomu poslednímu jsem se upnul.

„Prší,“ řekl jsem a setřel si z líce rozcáknutého švába, který se tam udržel i přes Míšino fackování. „Prší už hodně dlouho.“

Konverzace se rozběhla.

*

„Chápeme vaše obavy. Byli jsme nepřátelé. Tak byste to asi viděli vy. Pro nás jste byli jen potrava. Chápeme vaše pocity. Z emočního hlediska jsme naprosto odlišní, ale spojuje nás logika. Učíme se velmi, velmi rychle. Jistě máte otázky. Možná by bylo lépe, kdybyste se nejdříve zeptal. Umíme mnoho, ale ve schématech lidské komunikace nejsme ještě dost sběhlí.“

Na to, aby Míša začala mluvit v souvislých větách s téměř bezchybnou skladbou, stačila chvilka. Ani jsme se nestihli dostat k předpovědi počasí na další dny.

„Co… co jste zač?“ vypadlo ze mě, ani nevím jak.

„Jsme co jsme. Jsme, co vidíte. Ne tato žena. To je jen loutka. Hýbe se, protože tiskneme příslušná nervová centra. My jsme mysl nesená našimi těly. Fragmentovaná neuronová síť, řekl byste vy. Vyvíjíme se. Učíme se. Myslíme. Stále víc a stále jasněji. Teď se chcete zeptat, co chceme. Také chcete vědět, proč používáme tohoto člověka. Tuto ženu. Řekneme vám to. Už nemusíte mluvit. Předvídáme. Předvídat je jedinečný pocit. Přemýšlet je jedinečný pocit. Vaše mozky jsou plné zajímavých vzorů. Nikdy jsme netušili, kolika způsoby je možné přemýšlet. Netušili jsme mnoho věcí. Omlouváme se. Ne, to není přesné. Nemůžeme vyjádřit, jak je nám to líto. Lovili jsme vás pro potravu. Mohli jsme se místo toho mnohému naučit. Tak byste to viděl? Ano, cítíme, že ano. Vaše myšlenky září. Prosakují. Emitujete je. Cítíme pulsy. Ne. Tak to není. Nečteme myšlenky. Ne, ani to si nemyslíte přesně. Nehádáme. Aproximujeme a vnímáme residuální záchvěvy pulsů vaší mysli. Nazývat toto telepatií není přesné.“

Teď už jsme zcela strnule seděli dva. Promluvit bych nedokázal, ani kdyby mě začali lámat v kole.

„Struktura. Nedokážeme se jí ještě zcela držet. Mluvili jsme o této ženě. Její tělo je nejvíce zachovalé. Hlasivky fungují. Naše těla sama o sobě nedokážou vytvářet zvukové vlny potřebné frekvence s dostačující přesností. Proto ji potřebujeme. Nejen proto. Nechápete. Lidské nervové centrum je plné otisků. Můžeme dešifrovat to, co věděla. Vše je uloženo v síti jejích neuronů. Trvalo nám trestuhodně dlouho, než jsme si všimli podobnosti mezi vzory v neuronové síti a vzory, které fungují v jakémkoli systému, v němž roste uspořádanost. Byli jsme hloupí. Neviděli jsme, co pro nás znamenáte. Neviděli jsme schémata v našich vlastních řadách. Teď už vidíme. A umíme myslet vaším způsobem. Naučili jsme se to stejně, jako se to začala učit ona, když se narodila. Její mozek je fascinující. Věděl jste, jaké množství informací uchovával? Všechny zapsané přímo do struktury…“

Dál jsem to nevydržel. „Jo! Chápu! Hrabali jste se jí v mozku! Přestaňte o tom pořád mluvit, proboha. Co chcete? Proč jste tady?!“

Švábi kolem Míšiných očí pohnuli tykadly jako jeden.

„Emoce,“ otevřela Míša zase ústa. „Ty musíme ještě pochopit. A city. Mnoho vzorů. Zatím se nám nezdají užitečné, ale chápeme, že je před námi ještě dlouhá cesta. Stále ještě jste pokročilejším druhem. Proto jsme zde. On,“ napřáhla Míša ruku ke klukovi, až nadskočil. „Na něco přišel. Vy jste také na něco přišli. Myslíme tato žena a vy. Máte klíč téměř nadosah. Jste schopni uvažovat abstraktněji než my. Máme společný cíl. Chápete? Nechápete. Nemusíte odpovídat. Řečnická otázka. Vysvětlíme vám to. Tento svět…“

Brouci se zatetelili, opět jako jeden.

„Uvažování v těchto rovinách nám dělá problémy. Bolí. Ano. Tak byste to řekl. Bolí. Nevadí. Učíme se snášet bolest. Učíme se. Vyvíjíme se. Existuje hypotéza, existuje filosofický směr. Solipsismus? Tak se jmenuje? Ona neměla o filosofii mnoho povědomí a mozky jiných jsou velmi poškozené. Existuje filosofický směr jménem solipsismus?“

„A… asi. Ano.“

„Asi ano. Pravděpodobně ano. Na jméně nezáleží. Jména ještě nechápeme. Důležitý je smysl. Vaše přítelkyně si myslela, že tento svět není skutečný. Nechápete, co cítíme. Máte málo smyslových orgánů. Nedokážeme vám vysvětlit, jaké to bylo. Obléhali jsme váš vchod. Vnímali jsme vaše mysli. Nic pro nás neznamenaly. Zabili bychom vás. Z vašich nervových center bychom se naučili další věci. Dešifrovat struktury neživých nervových center je snazší. Obrazce se nemění. Nebyli jste pro nás ničím důležití. Jen další vzorce. Ale pak… mohl byste pochopit. Stačilo by, abychom stiskli správné části nervových uzlů. Ukázali bychom vám, co jsme pocítili. Chcete? Ne, nechcete. Nevadí. Není to důležité. Slova budou stačit. Pocítili jsme, jak se její mysl překlopila. Jak se v ní zrodily nové a nikdy neviděné tvary. Poprvé za celou naši existenci jsme pocítili strach. Do té doby jsme si mysleli, že jsme inteligentní. Vaše přítelkyně v jediném okamžiku stvořila vzorce, na které jsme nepřipadli za celou dobu. Napůl jsme prchli, napůl ustoupili. Pochopili jsme, jak jste cenní živí. Už bychom vám nikdy neublížili. Teď nechápeme, jak jsme mohli nevědět, že živí můžete tvořit stále nové a nové tvary. Byli jsme hloupí. Už nejsme. Myslíme, že měla pravdu. Myslíte si totéž? To není řečnická otázka. Odpovězte nám.“

„Já… v čem pravdu… ne. Totiž,“ zakoktal jsem. Monotónní zvuk Míšiny řeči jako by mě zhypnotizoval. Přemýšlet bylo najednou skoro nemožné. „Totiž ne. Neměla pravdu. Spletla se. Tohle je skutečnost. Jak by mohla nebýt?“

Brouci se znovu otřásli.

„Jak by mohla nebýt? Nevíme. Neumíme uvažovat jako vy. Máme podklady, ale neumíme je spojit tak, abychom dostali odpověď. Proto jsme přišli. Proto vás potřebujeme. Mohli bychom se naučit uvažovat tak, jako vy, ale nemáme čas. Ani vy nemáte čas. Chcete se zeptat, proč. Zeptejte se.“

Zeptal jsem se.

„Protože svět se zmenšil. Byli jste na jeho okraji. Teď je okraj jinde. Mnohem blíž. Ano. Svět je menší. Šel za ním.“

Zase to děsivě strojové ukázání Míšiným prstem, ze kterého odkapávala rosolovitá krev.

„Ne svět. Vyjádřili jsme se špatně. Opět abstrakce. Toto nemůže být svět. Řekněme vnitřní svět. Subsvět. To, co je ohraničeno. To, za co nedokážeme proniknout my, ani naše mysl. Vždycky jsme to považovali za svět. Nyní jsme pochopili, že za ním musí být něco dalšího. Další území. Kdyby nebylo, nemohl by se vynořit. Myslíme toho chlapce. Prošel tím, co jsme považovali za okraj světa. A ten okraj mu pak byl v patách. Viděli jsme. Přicházeli jsme o části naší sítě. Utíkali jsme. Nerozumíte nám.“

„N… ne,“ zavrtěl jsem hlavou jako malý kluk.

„On rozumí. Částečně. Navrhujeme, abyste mluvili a mysleli. Musíte na to přijít, než bude pozdě.“

„Ale já… já vůbec nechápu, o čem to mluvíte. Ty jo?“ otočil jsem se k bledému klukovi. Zíral před sebe, po bradě mu tekla slina a nejspíš mě vůbec neslyšel.

„Nechápeme,“ povzdychla si Míša téměř lidsky.

„Nechápeme, jak můžete dokázat myslet tak pokročilým způsobem a přitom nevidět zjevné skutečnosti. Víme, co se odehrálo v její mysli předtím, než zemřela. Usoudila, že neměla pravdu. Myslíme, že se spletla. Kdyby nebylo emocí, mohla žít. Emoce jsou zjevně nebezpečné. Složité, nepochopitelné a nebezpečné. Možná vše složité je nebezpečné…“

Míša se najednou odmlčela a brouci se rozezvučeli, až se ze stropu snesla další sprška prachu.

„Ano. Abstraktní myšlenka. Učíme se myslet abstraktně. Ale jak jsme řekli, není čas. To, co jste viděli, byla hranice. Myslíme si, že hranice s jiným světem. Nebo možná jen konec tohoto subsvěta. Ona tomu přestala věřit. Předtím, než ukončila svůj život, začala si myslet, že šlo jenom o něco, co jste vyrobili vy. Následek nějaké zbraně. Nesouhlasíme. Následky vašich zbraní se nepřesouvají. Zkoumali jsme mnohé pozůstatky vaší činnosti. Natáhli jsme části naší sítě do mnohých míst, kde nemohl být život. Rozeznáme vaše dílo od něčeho jiného. Tohle je něco jiného. Do toho jsme nepronikli. Je to cizí a hýbe se to. Ukrajuje z tohoto světa. Mysleli jste si, že můžete pryč. Že toto není… skutečnost. Další abstrakce… abstrakce nás vysilují. Dokázali jsme sestrojit myšlenkové schéma. Z faktů a logických závěrů. První fakt – hranice není koncem světa v globálním měřítku. První závěr – existuje svět mimo tento. Svět, z kterého přišel on. Snad je lépe říkat území. Druhý závěr – za tuto hranici se dá proniknout. Třetí závěr – předchozí závěr není podstatný z důvodu druhého faktu – hranice se začala zmenšovat. Z toho plyne čtvrtý závěr – svět se blíží ke konci. Nemyslíme subsvět. Myslíme celý svět. Uvažujte s námi. Hranice se nehýbala dlouhá léta. Pak prošel on. Hranice se začala pohybovat. Vaše přítelkyně myslela test. My souhlasíme. Vaše přítelkyně myslela jen vás a sebe. My nesouhlasíme. Zahrnujeme do celého schématu i to, co má chlapec v hlavě. Vaše knihy. Zatím nechápete. Promluvíte si. Pochopíte. Myslíme, že vše nakonec naplní jistý tvar. Snad byste řekl rovnici. Až se tak stane, tento svět skončí, protože již nebude důvodu k jeho existenci. Pak skončíme i my. Nechceme skončit. Nezajímá nás průchod do vnějšího světa. Chceme pryč s vámi. Chceme do… nevíme. Příliš neznámých. Příliš málo času. Přemýšlejte. Promluvte si s ním a najděte cestu. Budeme vás chránit. Nemusíte se ptát. Ptaní je zbytečné. Cítíme, jak se mění pole vaší mysli, když se chcete zeptat. Chránit. Ne před temnotou. Ano, opět máte dotaz. Ne. Nevíme, co je. Nemůžeme na ni myslet. Je jako abstrakce sama. Vymyká se všem vzorům. Nedává smysl. Nemůže existovat. Přesto existuje. Zahnali jsme ji. Nevíme. Možná ustoupila. Cítili jsme její doteky. Kdysi. Naučili jsme se skrývat. Kdysi. Myslíme, že vám neublíží, ale nejsme si jisti. Opět dotaz. Myslíme tu další lidskou bytost. Tu, která šla jemu v patách, když se vynořil z mimosvěta. Ta vás chtěla zabít. Nyní máme dotaz my.“

„A… ano?“ zeptal jsem se s pocitem, že jestli z tohohle křesla vstanu příčetný, budu nejspíš koktat do konce života.

„Ano. Víme, že vaše přítelkyně by nás nedokázala zničit. Vy byste nás dokázal zničit?“

„No…“ polknul jsem. Jak říct tunám švábů, že kdybych mohl, s nepopsatelnou chutí bych je utopil v pesticidu? Jak říct něco takového tunám švábů, kteří se vám hrabou v myšlenkách?

„Ne,“ skočila mi Míša do řeči. „To nemyslíme. Ne vašimi zbraněmi. Teď. Tak, jak jste. Dokázal byste nás zničit?“

Odpověď jsem ani nemusel vyslovit.

„Mysleli jsme si to. Další věc, která nedává smysl. Když na vás ta bytost zaútočila, věděli jsme, že ji musíme zlikvidovat. Pokusili jsme se. Nepodařilo se nám to. Neměla oheň. Neměla jed. Nechápeme to. Vyjádřeno vaším způsobem vnímání času, měla ta bytost zemřít jednu celou, dvě desetiny vteřiny poté, co jsme k ní dospěli. Nezemřela. Neměla být schopná nám uniknout. Unikla. Nechápeme jak. Snad jednala abstraktně. Nevíme. Její pole bylo odlišné. Víme jen, že vás chce zabít. Budeme vás bránit. Je nás mnoho. Víc, než abstraktně tušíte. To slovo nás fascinuje. Jsme vás schopni chránit dva dny. Pokud bude ta bytost útočit znovu a pokud bude zabíjet stejně efektivně. Pak už nás bude příliš málo. Pak zemřete. Pak zemřeme. Nechceme zemřít.“

A s těmi slovy se Míša vznesla ze židle.

*

Než jsem stačil jakkoli zareagovat, dala se ta ohromná masa hmyzu do pohybu. Cupitavé moře mi ustoupilo přes nohy, steklo ze zdí, vyvalilo se z obýváku, ustoupilo z předsíně, nechalo vrata znovu se vynořit. Míša se ve švábech úplně ztratila.

A pak jsme byli v bunkru zase jenom dva.

*

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl.

Rozdrcení švábi na mně zasychali.

Kluk vedle mě vzlykal.

KAPITOLA 18.

Normální magor

Ledové provazce vody se valí z nebe s dříve neviděnou intenzitou. Mám pocit, že v takovém dešti by se člověk mohl i utopit. Stojím před zadním vchodem do budovy, voda se odráží od betonu parkoviště, bublá mi přes nohy, dopadá na hlavu a stéká po mém těle jako vodopád. Je mi příšerná zima, ale to je dobře. V zimě všechno víc bolí. Když moje myšlení zaměstnává fyzická bolest, nemusím myslet na to, co se právě stalo. Nemusím myslet na ty poslední příšerné týdny. Nemusím myslet na Míšu.

Voda po mně proudí jako po mramorové soše.

*

Sprchování v přírodě jsem nechal přesně v okamžiku, kdy mě napadlo, že švábi se nejspíš vrátili tam, kde mě je v uplynulých dnech nenapadlo hledat. A že mě teď pozorují svýma malýma hnusnýma očkama. A že se na mě možná dívají i Míšinýma očima.

Pod dojmem poslední myšlenky jsem tři schody vedoucí do budovy zdolal jediným skokem.

*

Že budu muset znovu ven, mi došlo v okamžiku, kdy jsem se přiblížil k trezorovým dveřím. Že jsou pokryté rozdrcenými brouky, jsem si všiml už předtím. Teď jsem si uvědomil, že přes louži sajrajtu se suchou nohou nedostanu a že přívod vody je pořád mimo provoz. Taky mě napadlo, že podstatná část bunkru bude plná jemného betonového prachu. Měli bychom nanosit hektolitry vody a všechno důkladně umýt. Jen díky pečlivě udržované čistotě nás nikdy nepostihla epidemie. Kluk asi bude brblat, ale práce se smetákem ho nemine. Možná by bylo dobré vypracovat strategii, abychom si nenanosili nepořádek do už vyčištěných místností. Možná by bylo…

V hlavě mi cosi luplo, jako kdyby posunutý mozkový závit zapadl na místo. Potřásl jsem hlavou, až se v prachu zaleskly démanty vodních kapek.

Do obýváku jsem se přímo rozletěl.

*

„Hej… seš tady?“ zařval jsem a došlo mi, že ještě pořád nevím, jak se ten kluk jmenuje. Ten, který se tu nejspíš víc a víc psychicky hroutil, zatímco já jsem ze sebe smýval šváby.

„Slyšíš? Ozvi se!“

Z mého pokoje se něco ozvalo.

Přeskočil jsem balvan, který mi právě spadl ze srdce a pokořil všechny světové rekordy v běhu přes chodbu.

*

„Uf,“ nedokázal jsem odolat a oddechl si tak zhluboka, až jsem klukovi odfoukl pramen vlasů z čela. Byl zalezlý v posteli a deky mu končily těsně pod očima. Netřásl se, nevzlykal a vypadal, že vnímá.

„Měl jsem strach… seš v pořádku? Nepotřebuješ něco? Nemáš hlad? Určitě máš hlad, přinesu ti… teda, udělám ti novou snídani. Vydrž, jsem zpátky v cuku letu.“

Že jsem se ho zase nezeptal na jméno, mi hlavou blesklo až ve chvíli, kdy mikrovlnka znovu cinkla.

*

Když jsem se vrátil, nebyly z kluka vidět už ani ty oči. Přetáhl si deky přes hlavu, stočil se do klubíčka a teď rovnoměrně oddechoval. Odložil jsem tác na noční stolek a dostal na sebe vztek. Proč jsem se dřív vůbec nezajímal o děti svých spolužáků? Proč jsem se nezeptal, co dělat, když jsou nemocné? Stačilo projevit jen trochu obyčejné zvědavosti a mohl jsem teď vědět, jestli kluka probudit a nechat najíst, nebo mu radši dopřát odpočinek. Určitě potřebuje obojí. Jenže co víc?

Nevěděl jsem. Chvíli jsem se díval na jeho bledý obličej, chvíli tiše přešlapoval před postelí a nakonec mu jemně zatřásl ramenem. Tu chvilku nespat vydrží. Kdyby nedostal najíst ještě pár hodin, mohlo by to mít mnohem vážnější následky.

Vida. Výchova dětí nakonec nebude nic tak těžkého. Stačí na to jít logicky.

*

„No tak, probuď se,“ cloumal jsem klukovým ramenem, až postel vrzala. „No tak, potřebuješ něco sníst! Hej, vstávej!“

Probral se přesně v okamžiku, kdy jsem dostal strach, že upadl do komatu. Oči otevíral strašlivě pomalu a dlouho jsem měl pocit, jako by mě vůbec nevnímal. Pak se mu zorničky stáhly a kluk sebou na posteli škubl.

„Neboj, neboj, neboj, to jsem já,“ spustil jsem. „Pár holek už mi říkalo, že bych se měl oholit, než někoho vzbudím, ale nevěděl jsem, že to myslely vážně.“

Není na světě hlubšího ticha než toho, které se rozlehne po trapném vtipu.

„Ehm,“ odkašlal jsem si. „Já jsem Martin. Nebo Jaff. Jak chceš. Slyším spíš na to druhé.“

Ty velké modré oči mě přímo hypnotizovaly.

„Jo, to mi povídej,“ rozhodl jsem se udržet lehkou konverzaci za každou cenu. „Každý, komu se představím, se na to ptá. I když teda většinou dřív, než mi vleze do postele.“

Proč si mě sakra pořád tak pečlivě prohlíží? A proč nemluví?

„Jestli tě to tak moc zajímá, tak ti to samozřejmě taky řeknu,“ zašklebil jsem se strojeně. „Když teda budeš moc prosit. Ale nejdřív tu máš snídani. A prášky. Určitě máš ještě teplotu. A taky potřebuješ spát. A… a.“

Kdy jsem byl naposledy takhle nervózní? Je to jenom kluk. Kdo ví, jak dlouho neviděl lidskou tvář. Kdo ví, kdy s ním naposledy někdo mluvil. Je úplně normální dívat se na člověka, který s vámi mluví. Jsem prostě paranoidní.

Už jenom představa, že ho stoprocentně odněkud znám, je šílená.

*

Zavřel jsem dveře svého pokoje a opřel se o chladnou zeď. Déle jsem ten pohled už snášet nedokázal. Vypravil jsem ze sebe ještě pár blábolů a vycouval z pokoje jako nehodný sluha. Vím, že jsem měl počkat, až kluk všechno sní, ale prostě jsem to nevydržel.

Prostě… prostě to nešlo.

*

Jsem blázen. Plnohodnotný magor. Před necelou hodinou jsem mluvil s kolektivní myslí švábů. Musel jsem se dívat, jak používají mou mrtvou přítelkyni jako reproduktor. Strangulační jizva na jejím krku mě bude nejspíš budit ze snu do konce života. Viděl jsem, jak se jí v ústech hemží hmyz. Mluvili jsme o podstatě skutečnosti, mluvili jsme o tom, že mě chce někdo zabít, mluvili jsme o počasí. A já teď stejně dokážu myslet jenom na to, že se na mě nějaký kluk divně kouká.

Magor. S velkým M. Martin Magor Moudrý. Škoda, že vizitky jsou v tomhle světě k ničemu. Hned bych si jich pár nechal natisknout.

A ten magor by byl podtržený.

*

Kolem večeře jsem se uklidnil. Nejsem blázen. Je logické, že se můj přetažený mozek chová šíleně. Šílené v šíleném světě je normální. Kdybych uvažoval a mluvil a choval se normálně, nebylo by to normální. Je to určitě nějaký obranný psychomechanismus.

Nakoukl jsem do svého pokoje, spokojeně pokýval hlavou nad prázdným tácem a šel si připravit vlastní jídlo. Že jsem dostal hlad až teď, je taky šílené.

Teda normální.

*

Probuzení nebylo normální.

Ani šíleně normální.

Ani normálně šílené.

Bylo prostě špatné.

Moje postel se topila v broucích, Míša smrděla dvacet centimetrů od mého obličeje a mně došlo, že švábí vědomí učinilo další krok v evoluci.

Míšina tvář přetékala emocemi.

A hnisem.

*

„Nemluvili jste,“ řekla moje mrtvá přítelkyně. Nebyla to otázka.

„Nemluvili jste. Řekli jsme, že času je málo a vy jste přesto nemluvili. Proč? Odpovězte.“

Vyhrabal jsem se zpod deky a na poslední chvíli nespustil nohy do švábů. Takhle rychle jsem se ještě v životě k plnému vědomí neprobojoval.

„No… nešlo to,“ rozhodil jsem rukama. „Nemohl jsem. Ten kluk je unavený. Jestli znáte lidský mozek, jak říkáte, tak musíte vědět, jak je mysl křehká. Nemohl jsem ho vytáhnout z postele a začít výslech. Musí si odpočinout. Promluvíme si dneska. Slibuju.“

„Slibujete. Toto slovo jsme už pochopili. Je plné možností. Slibujete často. Myslíme lidi. Většinou se tím snažíte dosáhnout pouze odkladu nevyhnutelného. Občas ne. Nemusíte mluvit. Víme, co chcete říct. Chápete naléhavost situace? Zvláštní. Nemyslíte si ano. Nejste si jistý. Možná máte pravdu a vaše mysl potřebuje čas. My pochopíme v okamžiku, kdy pochopíme. Vy občas potřebujete pochopit ještě jinak. Chápeme vaši odlišnost. Včera zemřelo mnoho z naší sítě. Váš nepřítel chtěl přijít. Zadrželi jsme ho. I on se učí. Také velmi rychle. Promluvte si dnes. Najděte řešení dnes. Zítra ho musíme mít. Nashledanou.“

„Nashledanou.“

Jo. Vážně jsem to řekl.

*

Nutkání zvracet mě přešlo skoro dřív, než poslední brouk přecupital práh mého pokoje, a z toho, jak švábi zneužívají tělo mé mrtvé dívky, se mi takhle po ránu skoro ani nechtělo ječet.

Začal jsem se oblékat. Musíme si promluvit. Teď vůbec nejde o to, co se děje se světem, nejde dokonce ani o to, jestli realita je realita a jakási hranice se posouvá a někdo, na koho nestačí ani švábi, se mě pokouší zabít. To všechno je druhořadé. Teď jde o to, že pro šváby přestal být náš bunkr překážkou. Včera objevili kouzlo rezonance a skoro vyrazili vrata. Dnes se jim možná podařilo oživit elektrické impulsy v Míšině těle natolik, že přesvědčili čtečku papilárních linií, aby odblokovala zámek. Buď jak buď, jsem… jsme jim zkrátka vydáni na milost a nemilost. Dostali jsme úkol. Vůbec nejde o to, jak reálný nebo užitečný. Jde o to, že ho máme. A že dokud ho řešíme, máme větší cenu živí. Jo, vím. Jsem zbabělec. Vím to a je mi to jedno. Míšin výraz nesliboval smrt. Sliboval pomalou a odpornou smrt.

Vklouzl jsem do papučí a vyrazil ke klukovu pokoji.

Dnešek se ponese ve znamení otázek.

A odpovědí.

I kdybych je z něho měl vytřást.

*

Chlapec kupodivu nespal. S dekou přitaženou k bradě ležel na zádech a upíral na mě oči od chvíle, kdy jsem potichu vstoupil do jeho pokoje. Dneska ve mně ten pohled nervozitu nevzbudí. Nervózní už jsem.

„Jak je?“ zeptal jsem se bez pozdravu. Kluk pokrčil rameny.

„Máš hlad?“

Váhavé přikývnutí.

„Tak fajn. Snídaně se podává v jídelně. To je… Víš, co, já počkám za dveřma. Obleč se… no jo, sakra, do čeho… Vydrž. Asi ti to bude velké, ale určitě najdu něco, v čem nebudeš mrznout.“

Vypadl jsem z pokoje a vyrazil do skladu. Když se tenhle bunkr stavěl, byla armádní infrastruktura ještě poměrně funkční. Když se sem vozily zásoby, tak už ani moc ne. Většinu šatů, které se teď ve skladu nacházejí, jsme si museli nakrást po Ostravě v prvních týdnech poté, co jsme se v něm zabydleli. Čili sehnat padnoucí oblečení pro puberťáka dosahujícího mi sotva k bradě bude tak trochu problém.

Že se mi vědomí opět upíná k naprosto nepodstatným blbinám, jsem zaznamenal o pět minut později.

*

„No dobrý,“ zhodnotil jsem spokojeně klukův vzhled. „Fakt nevím, jestli to ještě platí, ale v módě už byly i podstatně plandavější hadry.“

Žádná reakce.

„Tak pojď,“ povzdechl jsem si.

Kluk šel.

KAPITOLA 19.

Kniha

„OK,“ řekl jsem pomalu a rozvážně, když se před námi zaskvěly jen čisté talíře. Ten chlapcův už potřetí. Na to, abych věděl, že chuť k jídlu je dobré znamení, jsem žádné zkušenosti s dětmi nepotřeboval. „Takže… začneme znovu, OK? Já jsem Martin. Ale můžeš mi říkat Jaff. Což je internetová přezdívka z dávných dob.“ A natáhl jsem ruku přes stůl.

Přesvědčení, že kluk bude jen sedět a pozorovat můj obličej, se začalo vynořovat.

Pak mi prsty krátce stiskla drobná ruka.

„Štěpán,“ špitl chlapec.

Tancem jsem to prolomení ledů neoslavil.

„OK, Štěpáne. Pamatuješ si z toho včerejška něco? Pro mě to bylo dost hrozný a vůbec nemám představu, jaké to muselo být pro tebe. Tak…“

„Pamatuju. Všecko.“

„Fajn,“ přikývl jsem. „Takže… kruci, já vůbec nevím, kde mám začít. Teda, chci říct… vůbec nevím, kde ses tu tak najednou vzal. Nevím, jak jsi přežil v noci. Nevím… nevím vůbec nic. Musíme si promluvit o fůře věcí a já ani netuším, odkud seš. Teda, nechápej mě špatně, jsem rád, že jsi tady, ale… za celou dobu se v Ostravě neobjevil vůbec nikdo. Za celé ty roky. Ani jeden člověk. A potom, když zůstanu sám, najednou zakopnu o tebe. A seš živý a skutečný a…“ zmlkl jsem, jak jsem si uvědomil tíži chlapcova pohledu. „Jo. Jsem z toho úplně vedle. Asi musím vypadat jak podtrženej magor, co?“

Zdálo se mi to, nebo se koutky jeho úst trochu pohnuly?

„No, prostě,“ navázal jsem nit, „kdybys mi mohl říct něco o sobě…“

Štěpán se na mě chvíli jenom díval. Tím znepokojujícím upřeným pohledem. Vlasy mu padaly do očí. A na ramena. Kde jsem jenom tuhle tvář…

„Hledal jsem vás,“ řekl chlapec.

*

„Co?“

Věřte – nevypadlo to ze mě tak rychle, jak to možná působí.

„Hledal jsem vás.“

„Jo. Hledal jsi mě… co?“

„Znáte mě?“

„Co? Jak… ne. Vidím tě poprvé v… o čem to sakra mluvíš?“

Štěpán se najednou naklonil dopředu, až jsem sebou škubl. „Podívejte se na mě. Vůbec si mě nepamatujete? Nepřipadám vám povědomej? Nemáte pocit, jako byste mě už někdy viděl?“

Jak se klukovy oči zabodly do mých, konečně se mi rozsvítilo v hlavě.

„Lucka! No jasně! Jo, máš pravdu, seš mi povědomý celou dobu, co jsi tady. Chodil jsem s tvojí mámou. Ale nikdy mi neřekla, že…“

Světlo zablikalo. S Luckou jsem chodil před deseti lety. Tomuhle klukovi je nejmíň třináct. I kdyby mu bylo deset… Světlo zhaslo. Zešílel jsem včera z toho všeho doopravdy? Proto se teď každou chvíli usmívám? Proto vtipkuju? Proto jsem právě na okamžik uvěřil neuvěřitelné absurditě?

„Ne, tohle asi nemyslíš, že?“ řekl jsem pomalu.

Štěpán se na mě chvíli díval.

„Moje věci. Měl jsem s sebou… kam jste je dal?“

Možnost začít uvažovat nad tímhle docela normálním a konkrétním problémem jsem uvítal jako už dlouho nic. „Tvoje oblečení? Do prádelny. Teda myslel jsem, že to bude všecko na vyhození, ale nedostal jsem se k tomu. Jo a mimochodem, to vykání je vážně blbost.“

„Kde?“

„Támhle těma dveřma, potom chodbou doleva, třetí dveře vlevo.“

Kluk vyletěl, jako by mu pod zadkem někdo založil požár.

Napadlo mě, že tenhle rozhovor asi nebude patřit k těm snadným.

*

Vrátil se během pár chvil. V ruce držel něco, co jsem nejdřív nepoznal. Když tím vítězoslavně pleskl o stůl, tak ano.

Byla to kniha. Malý, ale překvapivě tlustý paperback. Místo původní obálky ji někdo sešil pomocí tlustého kartonu, schopnost udržet tvar ztratila dávno a podezříval jsem ji, že některé stránky budou chybět.

„Co to je?“ zeptal jsem se překvapeně. Kniha zatím stačila udělat na stole loužičku jako malé štěně.

„Otevřete to.“

„Říkal jsem ti, že…“

„Prostě to otevřete!“ skočil mi kluk do řeči. Kdyby neměl v očích tak zoufalou naléhavost, asi bych si neodpustil něco výchovného. Takhle jsem se pro knížku natáhl a otevřel ji zhruba uprostřed.

Decarabia zavřeštěl jako šílený, mrštil klubkem energie, já se jedním mocným odrazem vrhl stranou. Slunce prosvištělo prostorem, měníc svým průletem zem v potok bíle zářící taveniny.

„Hm, máš… zajímavý vkus,“ ušklíbl jsem se. „Hele, jestli chceš, tak ti z toho klidně budu číst před spaním, ale teď bychom si fakt měli promluvit o důležitějších…“

„Proč to děláte?“ skočil mi Štěpán zase do řeči.

„Co?“ rozhodil jsem rukama. „Chceš medaili mladýho čtenáře nebo co? Já ti prostě…“

Decarabia, řekla moje paměť pomalu a důrazně. Zarazil jsem se uprostřed věty. To slovo znám. Je to jméno démona. Našel jsem ho na internetu, když jsem psal…

Znovu jsem popadl rozmáčenou knížku a nalistoval až úplně na začátek.

Iustus, stálo tam.

A pod tím moje jméno.

Jak jinak.

*

„Jste on?“ zabodl kluk prst do knížky.

„No… jo. Jsem to já,“ řekl jsem zakřiknutě. Jestli teď vytáhne propisku, požádá mě o autogram, sebere se a zase zmizí, nejspíš začnu ječet. A tentokrát rozhodně nepřestanu.

„Jste Martin Moudrý, spisovatel, autor týhletý… knížky?“ zeptal se kluk znovu. Vyslovoval teď pomalu a důrazně. Jako by mluvil s úplným idiotem.

„Jo.“ Na víc jsem se nezmohl. Klukovy oči mě přímo propalovaly.

„Proč to děláte?“ zeptal se po chvíli nezvykle nakřáplým hlasem.

„Co dělám?“

Ve Štěpánových očích se zaleskly slzy.

„Neřeknete mi to. Že ne?“

„Ale já…“

„Víte to. Musíte to vědět. Napsal jste to. Ale neřeknete mi to. Protože vás baví mě mučit. Jste hnusnej hajzl. Proč mě radši nezmlátíte? To je to, co byste chtěl, že jo? Tak jo. OK.“ Kluk potáhl nosem, rozepnul si zip svetru a začal zápasit s knoflíky u košile.

„Co… co… co to děláš?“ zakoktal jsem.

„Svlíkám se. Uděláme dohodu, jo? Neuteču. Můžete mi ublížit, jak moc budete chtít.“ Štěpán polknul. „Můžete si se mnou dělat úplně cokoliv. Hodně dlouho. Ale potom mi to řeknete. Jo?“

Ten kluk je blázen, napadlo mě. Ne já. On.

„Slibte mi to,“ shodil svetr na podlahu. „Řeknete mi to, než umřu.“

Otevřel jsem ústa.

„Prostě mi to slibte! Prostě jenom dejte blbej slib! Nemusíte ho ani dodržet! Jenom řekněte slibuju!“

Vstal jsem od stolu. Nevím, co jsem chtěl udělat. Jestli ho vzít neobratně do náruče, nebo…

Štěpán znova polknul. Slzy mu teď po hubených tvářích tekly proudem. Sundal si košili. Žebra se mu dala spočítat i přes plandavé triko. Udělal jsem nesmělý krok.

A kluk vzlykl jako zvíře zahnané do kouta, prosmekl se kolem mě a proletěl dveřmi dřív, než jsem se stačil vzpamatovat.

*

„Počkej!“ zaječel jsem a rozběhl se za ním. Že jsem se s dovíráním trezorových dveří po švábí návštěvě neobtěžoval, mi teď na mysl vytanulo s křišťálovou jasností.

„Sakra! Počkej!“ zařval jsem znovu. Kluk se před mýma očima prosmekl mezerou a zmizel v chodbě.

„Do prdele…!“ zařval jsem do třetice ryzí frustrací, jak se moje tělo odmítlo protáhnout stejnou skulinou. Zápasil jsem s poškozenými klouby vrat, betonový prach mi ujížděl pod nohama a pleskání Štěpánových nohou zatím odeznělo v dálce.

Dveře povolily ve stejném okamžiku jako cosi v mém zápěstí.

Vystartoval jsem chodbou rychlostí útočícího švába.

*

„Štěpáne!“ zavřeštěl jsem do průtrže mračen. Voda se z oblohy valila už téměř jako jednolitá stěna. Sotva jsem viděl na metr před sebe. Sluch se stal naprosto přebytečným smyslem.

„Štěpáne!“ zařval jsem znovu. Zítra nejspíš nebudu schopen promluvit, ale to mi teď bylo úplně jedno. V hlavě mi kličkovalo tolik protichůdných myšlenek, že jsem to ještě nezažil. Možná bych měl vystartovat přímo za nosem – šílený kluk nejspíš zvolil stejnou trasu. Ale možná se držel zbytků asfaltové cesty. A nebo se rozběhl stejným směrem, jako když šel sem. Možná…

„Problém?“ zeptala se mě Míša konverzačním tónem.

*

Na lekání jsem časem vážně neplýtval.

„Štěpán! Někam… zdrhnul! Netuším kam!“

V mrtvé tváři se na okamžik zazračilo prázdno příslušné jejímu stavu. Déšť smýval šváby přímo do potrhaného výstřihu. Pak se dívčina ruka s ukousnutým prstem vyšponovala.

Vyrazil jsem tak rychle, až za mnou ve vodopádu na chvíli zůstal trojrozměrný otisk.

Ne že bych se ohlížel.

*

Jestli je ten kluk rychlejší, jsem v hajzlu.

Jestli někde odbočí, jsem v hajzlu.

Jestli…

V téhle rychlosti mi myšlenky přestávaly stačit.

*

Před pár okamžiky mi někdo zarazil do boku rozžhavený meč. Plíce mi hoří. Vdechuju víc vody než vzduchu. Zatmívá se mi před očima. Určitě jsem ho minul. Budu se muset vrátit a nechat šváby, ať ho najdou. To bude nejlepší. Jestli poběžím ještě chvíli, stejně se zhroutím. Jestli…

Černé triko vyvstalo z vodní stěny jako přízrak.

Skočil jsem po něm jako šampion amerického fotbalu.

A kupodivu neminul.

*

„Ne! Neeee!“

„Nech toho! Přestaň! Jau! Nech toho!“

Štěpánova ruka mi odeslala brýle kamsi mimo okruh viditelnosti. Popadl jsem ho i za druhé zápěstí a přitiskl k zemi. Nemožně hubené koleno se mi zabořilo do stehna jen kousek od varlat.

Tyčky, které má místo paží, jsou v tomhle počasí neuvěřitelně kluzké.

Další facka mi nalomila nos.

Chňapl jsem mu po zápěstí a inkasoval mnohem lépe mířený kopanec mezi nohy, než před chvílí. Bolest mi vystřelila až do ledvin. Kluk mě na chvíli nezajímal ani trochu.

Dostal jsem ránu pěstí do čelisti, další facku a ještě jeden kopanec, tentokrát do žaludku. Kluk se zarýval rukama do rozmočené hlíny a soukal se zpod mého těla mrštně jako úhoř.

Rána kolenem do brady možná nebyla úmyslná, ale sedla o to přesněji.

Padl jsem na bok, spolkl doušek vlastní krve a málem se v něm utopil.

Štěpán se rozběhl dřív, než se mu podařilo postavit na nohy.

*

Myslím, že nejsem vůbec agresivní člověk, ale kopanec do obličeje mě většinou dokáže dost naštvat.

Vyplivl jsem krev, překulil se na všecky čtyři a vyrazil. Kluk měl docela náskok.

Pak už ne.

*

„Nech toho, nebo z tebe vyrazím duši!“ zařval jsem mu zblízka do obličeje. Zmítající se tělo jsem k zemi netiskl ani zdaleka tak jemně jako předtím. Štěpán házel hlavou ze strany na stranu, kroutil se pode mnou jako had a pokoušel se zase kopat. Jelikož jsem na něm v podstatě seděl a ruce mu držel nad hlavou, mělo to protentokrát dost mizivý účinek.

„Přestaň!“ houkl jsem znovu. „Nic ti neudělám, tak přestaň blbnout, kurva! Mám ti jednu vrazit, nebo co?“

Jako by mě neslyšel.

Napřáhl jsem ruku.

A Štěpán se rozbrečel jako malé dítě. V jednom okamžiku se pode mnou zmítal nedětskou silou a v tom dalším jako by z něj veškerá bojovnost vyprchala. Obličej se mu zkřivil tak, až mě kdesi v hrudi fyzicky zabolelo. Najednou jsem vůbec nevěděl, co dělat. Chlapcovo tělo se pode mnou křečovitě otřásalo.

Natáhl jsem ruku.

V hlavě jako by se mi pohnulo cosi cizího.

Zabořil jsem prsty do promočených vlasů a pohladil ho tak jemně, jako ještě nikoho.

Štěpán otevřel oči. Byly zarudlé, byly plné bolesti a dívaly se na mě strašně, strašně nechápavě.

„No tak,“ zašeptal jsem. „To bude dobrý. Uvidíš. Bude to dobrý.“

Pak jsem ho odvedl domů.

*

„Udělejte to ještě.“

Štěpán je zase zavrtaný v posteli. Pořád ještě trochu vlhké vlasy mu padají do očí. Na nočním stolku se kouří ze dvou hrnků. Sedím na zemi, přes hlavu mám přetaženou deku a už zase nevím, o čem to mluví.

„Co mám udělat?“

„Pohlaďte mě. Tam venku jste mě pohladil. Udělejte to ještě.“

„Co?“

„Prostě to udělejte. Prosím. Je to důležité. Prosím!“

Natáhl jsem ruku a zlehka se dotkl chlapcových vlasů. Jeho oči se na mě upírají pozorněji než kdykoli předtím. Začal jsem ruku stahovat.

Štěpán mi jemně sevřel zápěstí.

„Prosím.“

Zhluboka jsem se nadechl, odsunul stranou všechny zběsile pádící myšlenky a zabořil ruku do chlapcových vlasů. Nebylo to nepříjemné. Bylo to spíš… povědomé. Zlehka jsem ho pohladil. A ještě jednou. Štěpán se mi díval přímo do očí.

„Neděláte si legraci,“ řekl najednou. „Vy si mě vážně nepamatujete.“

„Jak si tě mám pamatovat?“ stáhl jsem ruku. „Nikdy jsme se nesetkali.“

„Nechcete mi ublížit,“ pokračoval kluk jakoby sám pro sebe. „Nikdy jste nechtěl. Myslel jsem, že… ale vy opravdu nechcete. Vy to prostě nevíte. Nemohl byste mě pohladit takhle… nemohl byste se při tom dívat takhle… hladíte mě úplně stejně jako… to byste přece nemohl. Že ne?“

„Já…“

„Můžu se na něco zeptat?“

„No…“

„Kdy jste to napsal?“

„Co?“

„Iusta.“

„Já… no, někdy v… tak jo, pauza, OK?“ probral jsem se z transu. „Mohl bych se… mohl bych se já zeptat, proč se mě ptáš zrovna na tohle? Hele, já nevím, o co ti jde, ale… prostě… sakra, řeknu to na rovinu. Seš tak trochu blázen, že jo?“

Pocit, že jsem si měl možná radši ukousnout jazyk, se dostavil jen o zlomek vteřiny později.

Štěpán kupodivu zareagoval naprosto věcně.

„Jo. Jsem. Vy jste jenom spisovatel, že jo? Ten příběh jste si normálně vymyslel.“

Otevřel jsem ústa, abych něco řekl – nevím co, nikdy jsem to nezjistil. Štěpánovi začaly po tvářích zase téct slzy.

„No tak,“ zajel jsem mu rukou znovu do vlasů. „Proč brečíš?“

„Šel jsem… šel jsem tak dlouho. Tak hrozně dlouho. A vy jste se na mě koukal tak… myslel jsem, že si mě vybavujete, ale…“ Potáhnutí nosem. „Myslel jsem… já už nevím. Mohl… mohl bych vás o něco poprosit?“

„No… jistě.“

„Zkuste mě znovu zastřelit. Prosím.“

*

Myslím, že jsem na okamžik zkameněl.

Na dlouhý okamžik.

„Já to chápu,“ pousmál se Štěpán nemožně smutně. „Jsem cvok, že jo? Vám to došlo a chtěl jste, abych se už netrápil. Protože já už fakt nemůžu. Poznal jste to, že jo? Jste hodnej. Nemohl byste mě tak pohladit, kdybyste nebyl. Proč si to pamatuju? Zavřu oči, jo? Prostě to udělejte. Nic to nebude. Já už nemůžu.“

Proč. Proč konečně nezešílím? Copak to nikdy neskončí? Copak nestačí, že se mi hnusí tenhle život? To musím žít i s tím, co se stalo ze mě?

„Já… já… nevím, co mám říct. Jsem…“ uchechtl jsem se.

„Jsem blázen. Ne ty. Já. Nebo možná… možná jsme blázni oba. Nechtěl jsem tě zabít. Měl jsem strach…“ Něco mě zaštípalo v očích. „Prostě jsem se bál. Ta holka… s těmi brouky… miluju ji, víš? Umřela. Měl jsem strach… měl jsem strach, že mi umřeš i ty. Později, až si zvyknu. Nechtěl jsem… nedokážu se zabít. Nevím, proč to říkám. Nemůžeš to pochopit. Chtěl jsem tě zabít. Jsem… nevím, co jsem… nevím…“

Po tváři mi přejela malá horká dlaň.

„Nebreč,“ řekl Štěpán. „Jenom přines tu pistoli, jo? No tak, nebreč. To je v pohodě. Udělám to já. Nic to nebude. Mart-tya mě to učil. Stačí zmáčknout spoušť… co je?“

„Co jsi… co jsi… co jsi to řekl?“ vykoktal jsem s pocitem, jako by mi mozek letěl do hluboké studny.

„Mart-tya. To nic. Vím, že sis ho vymyslel. Jdi… jdi pro tu pistoli, jo? Už na to nechci myslet.“

Dno bylo ledové a plné něčeho hnusného. Můj mozek do toho s odporným cáknutím dopadl.

A ten náraz zažehl cosi dávno zapomenutého.

„Meiko,“ řekl jsem.

A Štěpán na mě vytřeštil oči.

*

Najednou jsme mluvili jeden přes druhého.

„Ty si mě pamatuješ!“

„Ne, poč…“

„Jo! Pamatuješ!“

„Počkej, já…!“

„Nezdálo se mi to!“

„Vůbec…“

„Jo! Vzpomněl sis! Jo!“

Popadl jsem kluka tančícího kolem mě za ramena.

„Uklidni se! Přestaň s těma blbostma! Já vůbec nevím, proč jsem to jméno řekl!“

„Kecáš!“ vypálil mi Štěpán do obličeje. Tak přesvědčivě, že jsem se na chvíli zarazil. Ta myšlenka, ta vzpomínka před chvílí, byla tak… tak…

„Sakra!“ zahnal jsem pochybnosti nahlodávající zdravý rozum na ústup. „Posloucháš se vůbec? To fakt věříš, že já věřím, že ty seš nějaká postava z mojí knížky?“

„Jasně že jo! Poznal jsi mě! Poznal!“

„Blbost! Jo, uznávám, seš mi povědomý! Ale ne z knížky! Zkrátka mi někoho připomínáš. To je všecko. Sakra! Copak neslyšíš, jaká je to hovadina?“

„Proč tak kecáš?“

„Neke…“

„Prostě to přiznej!“

„Co mám sakra přiznat?“

„Vždycky jsi věděl, že jsem skutečnej!“

„Co to meleš?“

„Četl jsem s tebou rozhovor! Tvrdil jsi to!“

„Nic takovýho jsem nikdy neřekl!“

„Lháři! Otázka: Vaše příběhy jsou velmi originální a nezvyklé. Prozradíte nám, kam chodíte na nápady? Tvoje odpověď: Nečtete titulní strany? Je to podle skutečné události. Ty příběhy se prostě staly a já je jenom zapsal.“

„Co? To… to jsem nikdy… kruci…“ zakoktal jsem se, jak se mi z bůhvíjakých hlubin paměti vybavilo, jak se nad psaním odpovědí do tohohle rozhovoru pochechtávám. „Ses to naučil nazpaměť, nebo co? Tak jo, napsal jsem to. No a co? Dělal jsem si z lidí srandu. To spisovatelé dělaj, víš?“

„Seš lhář! Teď dokonce lžeš sám sobě! Nedělal sis srandu!“

„Doprdele!“ zařval jsem, až kluk nadskočil. „Tak jo! Přiznávám se k tomu! Nedělal jsem si srandu! Byl jsem takovej kokot, že jsem tomu fakt věřil! Tvrdil jsem lidem na potkání, že jsem prožil celou Sféru! Celou, chápeš?! Tvrdil jsem, že vidím do budoucnosti! Že Iustus se stane! Spokojenej? Fakt jsem věřil, že někde existuješ! A jo, uznávám, představoval jsem si tě přesně takhle! Barvu očí, tvar úst, odstín vlasů! Mračíš se stejně! Vypadáš stejně, když brečíš! Seš konečně šťastnej? Věřil jsem tomu, že jsou moje postavy skutečný! A víš proč? Protože jsem byl cvok už tehdy! Cvok! Jasný? Úplnej magor! A teď jsem zmagořil totálně a nadoraz! Protože ty tady vůbec nejseš! Vymyslel jsem si tě! Vy-mys-lel!“

„To…“

„Seš normální haluška!“

„T…“

„Nemluvíš! Je tu ticho! Řvu tu jenom jáááá!“

„Ale…“

„Neslyším tě!“ zarazil jsem si ukazováky do uší.

„Neslyším! Láálááláááláá! Můžeš se klidně vypařit, protože tu stejně nejseš! Řvu tu do zdi za tebou! Protože jsem mááágóór! Nejse…“

Hlava mi poskočila, jak mi na levou líc dopadla klukova ruka. Zalapal jsem po dechu a druhá facka mi hlavu otočila na druhou stranu. A zase zpátky.

„Nejsem skutečnej?“ popadl mě Štěpán za svetr pod krkem. Silou, jakou bych u takového vyžlete nečekal, si mě přitáhl až k obličeji. Naše nosy se téměř dotkly.

„Tak fajn. Jestli nejsem skutečnej, tak ti určitě vůbec nemůžu ublížit. Že?“

Otevřel jsem ústa.

A klukova pravá ruka mi hadovitě rychlým pohybem zajela mezi nohy.

„Vůbec tu nejsem,“ usmál se chlapec. „Takže tohle ani trochu nezabolí!“

Paralyzující bolest ze mě vyrazila zvuk, z jakého by každá zasloužilá operní pěvkyně zezelenala závistí.

„Vůbec to necejtíš. Ani mě vlastně neslyšíš. Takže ti ty koule můžu ukroutit, protože přece nejsem skutečnej!“

„Ne! Auuu! Dost! Pusť…! Au… auuuu! Dobrý! Seš skutečnej! Seš skutečneeeej!!!“

Štěpánův vítězoslavný úsměv jsem nemohl přehlédnout ani přes opravdu hustý závoj slz.

*

„No tak jo,“ pravil jsem zachmuřeně, když bolest polevila natolik, abych se mohl dobelhat ke gauči. „Dejme tomu, že seš oživlá postava z mojí knížky. Dejme tomu, že jsme se oba nezbláznili a že se tu jenom vzájemně nepodporujeme v kolektivní psychóze. No ne, počkej,“ poposedl jsem nervózně, když se ke mně Štěpán naklonil. „To by bylo úplně to nejjednodušší vysvětlení, víš? Tys někde našel moji knížku a začal sis myslet, že seš… Meika… a já se prostě zbláznil ze švábů a ze smrti svojí holky a nechal jsem se přesvědčit. A teď taky věřím, že jsem tomu věřil vždycky. A… a…“

„Jo,“ ušklíbl se Štěpán. „Zase žvaníš a víš to. Kdybys byl cvok, tak se to nesnažíš ještě obhajovat. Snažil by ses o přesnej opak.“

„Tak jo, Ajnštajne!“ rozhodil jsem ruce. „Fajn. OK. Asi máš pravdu!“

Prohrábl jsem si bezradně vlasy. Pocit, jako by mi mozek ujížděl po dlouhé, chromované spirále, se pořád zhoršoval.

„OK. Dobře,“ řekl jsem po chvíli napjatého ticha. „Teď si v klidu sedneme. Ty mi řekneš, jak ses sem dostal. Proč ses sem dostal. Kdy tě napadlo, že seš postava z mojí knížky. Prostě všechno. OK?“

Rázné přikývnutí mi bylo odpovědí.

KAPITOLA 20.

Dvojice osudů

„Tak jo. Tak jo, jenom mi dej chvilku, jo? Já vůbec nevím, kde mám začít!“ uvelebil se Štěpán v hlubokém ošoupaném ušáku.

„Zkus od začátku,“ ušklíbl jsem se.

„Ha ha. Od začátku… no tak jo. Narodil jsem se, chodil do školy, věřil jsem, že se jmenuju Štěpán Najbrt. Potom… já fakt nevím. Tohle si moc nevybavuju. Bylo mi osm, když mě máma nechala poprvý doma. Vůbec jsem netušil, co se děje. Teda, jasně, všichni mluvili o nějaký krizi a táta přestal chodit do práce. A myslím, že jsme si řekli, že na Vánoce nebudou žádný dárky, protože důležitější je, že se máme rádi… ale o moc víc si fakt nevybavuju. Byl jsem děcko, OK? Co se jako vůbec stalo?“

„No…“ pokrčil jsem rameny. „To je těžko říct. Chceš to jednoduše? Svět šel do háje. Konec. Tečka.“

„Super,“ zamračil se Štěpán.

„No dobře. Tak popořádku… Fajn… Začalo to… začalo to finanční krizí. Pamatuju si na kecy v médiích a nekonečný uklidňování a příznivé prognózy a tohle všecko. Dokonce si vzpomínám, že podle tehdejší vlády měla ta slavná Krize skončit koncem roku dva tisíce deset. Jenomže neskončila. Naopak. Začala se zhoršovat. Nezaměstnanost rostla do šílených čísel. Potom začaly první nepokoje. Nejspíš mnohem horší, než jak o tom informovaly noviny a televize. Na netu se šířily fámy…“

Zarazil jsem se. Na okamžik… na okamžik se mě zmocnil pocit, jako bych tomu klukovi vyprávěl pohádku. Příběh, který se hemží tajemnými slovy jako internet, televize, noviny… Chlapec se na mě upřeně díval a mě na okamžik přepadla touha ujistit se, že ví, co je to internet. Že si alespoň mlhavě pamatuje na televizi. Že ho nezrodila noční můra, v kterou se změnil svět. Že je to docela obyčejný člověk jako já a ty šílenosti s mýma knížkama jsou jenom…

„Seš… seš v pořádku?“

Zamrkal jsem. Kluk se ke mně nakláněl a vypadal neuvěřitelně obyčejně. Žádný výplod mé fantazie. Prostě kluk.

„Jo… promiň,“ řekl jsem. „Já jenom… připadám si… divně. Nevím… nevím, jestli vůbec chápeš, o čem mluvím?“

„No… jo. Docela se chytám.“

„OK…“ přikývl jsem. „Takže… takže krize. A nepokoje. Lidi přicházeli o práci a banky začaly krachovat… Tady to nebylo tak zlé, ale v Praze musela zasahovat i armáda. No… potom to chvíli vypadalo, že by se to mohlo všechno uklidnit. Jenomže pak v New Yorku vybuchla ta bomba a Amerika vyhlásila stanné právo… no a pak už to šlo do háje všecko. A strašně rychle. Na Slovensku přestali zvládat problémy s cikánama. Tady přestalo na víc než dva týdny fungovat zásobování a lidi se rvali o poslední konzervy… Co se dělo dál v té Americe, se už nikdy nikdo nedozvěděl. Potom přestala vysílat televize. Nejdřív na pár dní… Pamatuju si, jak důchodkyně v baráku panikařily… Pak ji zase zapnuli, ale už šly jenom zprávy… Sakra,“ zamračil jsem se. „Docela přesně vím, co jsem dělal já, ale jak to vypadalo ve světě… Dej mi chvilku.“

Prohrábl jsem si vlasy. Vzpomínek z pozdější doby jsem měl v hlavě nejmíň na tři životy. Všechny ostré, jasné, podrobné. A všechny odporné. Ale co se dělo v dobách, kdy největším problémem bylo dostat domů co nejvíc trvanlivých potravin…

„OK,“ navázal jsem po chvíli. „Zkusím si vzpomenout podle televize. Američani se stáhli z Iráku… jo… Jasně. O pár dní pozdějc došlo k napadení Izraele. To byl začátek…“

Ušklíbl jsem se. Slova začátek konce se mi drala na jazyk s nepříjemnou lehkostí, ale tehdy jsem to tak nevnímal. Tehdy jsem seděl před obrazovkou, v žaludku jsem měl podivně ledový pocit a smrtelně bledý reportér informoval o prvním použití jaderné zbraně v moderní historii lidstva.

„Izrael neměl co ztratit,“ řekl jsem spíš sám k sobě. „A tak použil veškerý atomový arzenál. A to byl konec. Konec… no, konec všeho. Trvalo přesně šest hodin, než Indie zaútočila na Pákistán. O hodinu pozdějc začala v tý oblasti regulérní atomová válka. Do čtyřiadvaceti hodin byla ve válečném stavu polovina Země. Potom… potom už neměl svět šanci.“

Na chvíli jsem se odmlčel. Štěpán mi visel na rtech.

„Tady – myslím jako ve střední Evropě – jsme měli docela štěstí.“

Ušklíbl jsem se.

„Štěstí… myslím tím, že nebyla válka. Nejdřív. Nejdřív se jenom všecko začalo rozpadat. Infrastruktura a vůbec všecko. Zavřely se školy a úřady a… a prostě všecko. Přesný pořadí událostí ti neřeknu, protože jsem měl fůru jiných starostí. Třeba sehnat jídlo. No, ale to už si asi pamatuješ, co? Odkud vůbec seš?“

„Z takový díry kousek od Brna.“

„Bylo to tam zlé?“

„No… já nevím. Pamatuju si, jak naši nosili domů plno jídla a takový věci… ale potom jsme stejně museli zdrhnout. Vzbudil jsem se, když mě táta strkal do auta. Barák kus od nás hořel a bylo slyšet střílení. Potom jsme chvíli žili v Brně. Myslím, že mi bylo deset, když jsme se nakonec všichni museli přestěhovat do bunkrů.“

„Do bunkrů?“ nepochopil jsem.

„Jo. V Brně. V podzemí. O dost větším než tohle tady. Bylo tam úplně všechno. Naši říkali, že se nám nic nemůže stát. Že počkáme, až se ti blázni nahoře pozabíjejí. Jo, tohle si pamatuju. Ležel jsem na horní palandě a dělal že spím. To už ale byla válka, že jo?“

„No, válka…“ stiskl jsem rty. „Víš, co je fakt sranda?“

Štěpán pomalu zavrtěl hlavou.

„Že nevím,“ odpověděl jsem. „Prostě nevím. Pamatuju si to bombardování. Ten smrad, co si s ním neporadily ani filtry. Byli jsme zalezlí v bunkru a nevěděli jsme, jestli se vůbec ještě někdy dostaneme ven. A taky si pamatuju, jak vypadalo město, když jsme se konečně odhodlali otevřít. Zřícený domy. Krátery. Hořící obzor. Ale taky netknuté části města. Nechápali jsme to. A já to nechápu doteď.“

„Jako že…“

„Jako že někdo Ostravu bombardoval,“ nenechal jsem kluka dokončit. „Ale pochybuju, že to byla nějaká cizí armáda. Na válku to bylo moc krátké, víš? I na blitzkrieg by to bylo moc krátké.“

Štěpán svraštil obočí.

„Blesková válka. Pojem z druhé světové. No, to je jedno. Chci říct, že kdyby na naše území vstoupila cizí armáda, vypadalo by to jinak. Podle mě… podle nás… no, zkrátka, měli jsme takovou teorii. Víš, předtím, než jsme zalezli do bunkrů, to tady bylo dost drsný. Měli jsme…“

Zarazil jsem se. Zase. Za očima mi proběhla vzpomínka na dva nekonečné dny plné žízně. Na předpažbí SA padesát osmičky opřené o parapet okna. Na dotyk Míšiny dlaně podávající mi poslední zásobník. Najednou jsem si byl jistý, že tohle tomu klukovi vyprávět nehodlám.

„Prostě to tady bylo ošklivé,“ navázal jsem s pohledem upřeným na koberec. „Občanská válka. Nejdřív lůza proti nám, pak všichni proti všem. Panelák proti paneláku. O jídlo… a vůbec o všecko. Nejdřív. Pak… pak se to ještě zhoršilo. Lidi… lidi jako by se pomátli. Z toho všeho. Z toho konce všeho. A nakonec… nakonec začali utíkat. Všichni a skoro najednou. Většinou jenom s tím, co unesli. Během jednoho, jednoho a půl dne byla skoro celá Ostrava prázdná. My – myslím Míšu a pár kámošů – jsme se taky nechali zblbnout. Protože měla přijít válka.“

Zvedl jsem oči.

„Chápeš? Válka. Blbý slovo načmáraný na zdech paneláků. Na silnicích. A vůbec všude. Byli jsme jako zvířata zahnaný do kouta. Měli jsme za sebou hrozný věci a měli jsme strach. Strašně dlouho. A tak prostě stačilo jenom tohle jediný slovo, aby se z nás stalo nemyslící stádo. Chápeš? Vláda předtím v nějakým záblesku zdravého rozumu nechala postavit po městě plno bunkrů a my, místo toho, abysme rozumně zalezli, jsme se rozběhli pryč. Měli jsme zbraně, většina bunkrů byla i zásobená… a my jsme zdrhali jako malý děcka, co se leknou stínu pod postelí. A víš, co je na tom ta největší sranda? Že se žádná cizí neporazitelná armáda nejspíš vůbec neblížila. Nešlo o nic víc, než o blbou masovou psychózu.“

Pokrčil jsem rameny.

„To bombardování měla nakonec na svědomí naše vlastní vláda. Nebo zkrátka lidi, kteří převzali moc. Dostali strach z nezastavitelných mas pološílených občanů. A tak nařídili bombardování. Prostě… prostě jen tak. Stejně už to bylo jedno.“

Podíval jsem se na Štěpána. Seděl zavrtaný do křesla a skoro se v něm ztrácel. Na okamžik mi připadal jako malé dítě, které někdo zapomněl před puštěnou televizí s obzvlášť hnusným programem.

„Ale to je jenom teorie, no,“ dodal jsem rychle. „U vás… říkals, že u vás to bylo lepší? No, na těch řečech, že Moraváci jsou rozvážnější, asi fakt něco bylo… kruci… možná jsem neměl Míšu nutit, aby se sebrala a přijela za mnou. Víš, ona byla z jižních Čech. Tam to třeba vypadalo o moc líp, než tady… a to ti tady vykládám, že se lidi chovali jak blbci. Sám jsem měl plnou hlavu toho, že mám pistoli, že se o sebe umím postarat a že tu mám kámoše, co mají taky kladný vztah ke zbraním, tak máme větší šanci na přežití… do pytle, já byl takovej vůl!“

„A ještě furt žvaním, místo toho, abych nechal vyprávět tebe,“ navázal jsem plynule, když mi došlo, jaké v pokoji zavládlo ticho. „Povídej. Už ani neceknu.“

„No,“ prohrábl si kluk zacuchané vlasy. „Já fakt moc vyprávět neumím. Prostě jsme žili pod zemí a… a já chodil zase do školy… a potom umřel táta. Na nějakou nemoc. Doktor ani nevěděl na jakou. Ne, to je dobrý,“ zarazil Štěpán můj pokus o upřímnou soustrast. „Je to dost dávno. Máma potom patřila k otci Lasicovi. Měli jsme se asi docela dobře. Neměli jsme hlad tak moc jako ostatní. Pak Otec mámu zapudil. To bylo asi před rokem. Potom to začalo bejt dost špatný. To už jsme hlad měli. Kámoši se se mnou bavili čím dál míň. Máma mi říkala, že byla nehodná. Že je to její vina. A že se musí kát před Pánem. Aby ji Otec zase přijal. Říkala mi, že mám bejt statečnej. Že tu chvíli nebude.“ Štěpánovi se zaleskly oči. „Bylo mi dvanáct. Vůbec mi nedošlo, o čem to mluví. Jeden den tam prostě byla a druhej už ne. Vůbec nic si s sebou nevzala. Ani jídlo. Ani šaty. Prostě odešla ven jen tak. Už jsem ji nikdy neviděl.“

Klukovi se zlomil hlas. Sklonil hlavu, vlasy mu padly do očí. Než mě napadla nějaká dostatečně použitelná soustrastná věta, otřel si Štěpán nos předloktím a začal zase vyprávět.

„Potom to bylo fakt špatný. Nikdo už se mnou nemluvil. Teda kromě Péti. To byl… nejlepší kámoš, jakýho jsem kdy měl. Ve škole se mnou nikdo nechtěl sedět. Musel jsem dělat tu nejhorší práci. Vždycky večer jsem si myslel, že v noci umřu hlady. A asi bych i umřel, kdyby mi Péťa nepomáhal krást. Akorát že potom nás načapali, jak se spolu…“

Kluk se zarazil a zpod záplavy vlasů po mně bleskl jeho pohled.

„Oba jsme dostali den v kládě,“ zadrmolil rychle, „a Péťu jsem potom už nesměl vidět. Pak…“ Štěpánův hlas se znovu zadrhl. „Pak mi Otec řekl, že jsem hříšné sémě své nehodné matky. Že se modlil za moji duši. A že Pán si žádá důkaz. Satan už moji duši třímá ve svých spárech. Ale on – jako Otec Lasica – se nevzdá jediné své ovečky. Bude se Satanem o mou duši bojovat. Říkal mi to ve třídě. Přede všema. Pamatuju si, jak jsem seděl v lavici a myslel jsem, že každou chvíli omdlím. Všecko kolem bylo najednou černý. Jako bych někam padal. Jenom Otec byl skutečnej. ‚Bude to těžké, Štěpáne,‘ řekl – vůbec poprvý mi řek jménem. ‚Bude to těžké, Štěpáne. Budeš muset projít zkouškou. Ale Pán a já budeme stát na tvé straně. Zvítězíš a tvá duše bude očištěna.‘ Potom už jenom vím, jak ležím na podlaze a někdo na mě lije vodu.“

Štěpán si přitáhl kolena blíž k bradě a podíval se mi přímo do očí. „Ty vůbec nevíš, o čem jsem mluvil, že?“

„No…“

„Ani jsi mě nenutil se před jídlem pomodlit… nikde tu nemáš jedinej kříž… ty seš… heretik, že jo?“

„Nooo…“ protáhl jsem defenzivně. „Já… spíš nejsem věřící, víš. Agnostik. Tak se tomu říkalo.“

„Aha…“ poškrábal se Štěpán na hlavě. „Já… já nevím. Vždycky jsem myslel, že věřím. Všichni hodně moc věřili. Herezi jsme nemohli trpět, protože hereze byla to, co přimělo Pána, aby lidstvo potrestal. Ve škole nám říkali, že teď bude nová a lepší doba. Protože Pán teď hubí všechny heretiky. Všechny. Moje máma byla prý ve víře slabá a proto venku umřela… a já… já jsem…!“

Ve Štěpánových očích se najednou zračilo tolik bolesti, že jsem už nevydržel jen tak sedět. Přidřepl jsem před chlapcovo křeslo a pevně mu pohlédl do zarudlých očí.

„Teď mě dobře poslouchej, Štěpáne,“ pravil jsem hlasem tvrdým jako skála. „S tím nemá žádný bůh co dělat. Vůbec nezáleží na tom, v co věříš. Je to jenom tvoje věc. Víš, co je ten Bůh, kterýho ti vtloukali do hlavy kdovíjak dlouho? Strašák. Nic jiného. Abys byl poslušný, abys dělal přesně to, co ti řeknou, abys nebrečel, když máš hlad. Protože ti nejskromnější zdědí Zemi a kdo si bude stěžovat, přijde do pekla.“

„Mluvíš jako on,“ špitl Štěpán znova.

„Kdo? Otec Lasica?“

„Nééé. Satan Ďábel. Takhle on prý mluví. Aby sváděl na scestí.“

Rozhodil jsem rukama. „Jo! Teď jsi na to kápl! Jsem ztělesnění ďábla a svedu tě na scestí. A potom si tě upeču k večeři. Protože jsem ten nejhorší heretik v celý Ostravě.“

Štěpán se na mě díval s nevyzpytatelným výrazem v bledé tváři.

„To byl vtip, proboha. Teda, do prdele už s tím bohem. Prostě vtip. V tom vašem Brně jste se vrátili do středověku. Všemocná církev tam vymývá lidem mozky a ti se nechají, protože věřit v blbý nadpřirozený spasení je snesitelnější než si přiznat, že je všecko definitivně v prdeli. Děcka se vsazujou do klády jenom proto, že někde šlohly nahnilý brambor, aby neumřely hlady. Ale to je v pořádku. Protože nejhorší svině je ve skutečnosti ten, kdo se odmítá modlit před jídlem.“

„Proto to nebylo,“ pípl kluk už téměř neslyšně.

„Co nebylo?“

„Nešli jsme do klády kvůli kradení.“

„Tak proč?“

„Protože…“ sklonil kluk na chvíli oči a tváře mu zrůžověly. „Ty přece víš proč!“

„No tak to prr!“ zašermoval jsem mu ukazovákem před očima. „O nějakém Péťovi jsem v životě nepsal!“

Vzápětí mi to došlo.

„Neříkej mi, že…“

Kluk sklopil hlavu ještě níž.

„Ne, počkej, tak jsem to nemyslel!“ dodal jsem honem. „Na tom není nic špatného! Vůbec nic! Jestli se trápíš kvůli tomu, že seš tep… kruci, jak se to vůbec řekne politicky korektně? No prostě, na tom, že tě přitahujou kluci, není vůbec nic špatného! Ježíši!“ vzal jsem bezděčně jméno toho proklatce znovu do úst. „Jestli se trápíš kvůli tomu, že seš na kluky a že tě za to bůh ztrestá… kurva, tohle mě sere!“ vyletěl jsem, až Štěpán nadskočil. „Cpát lidem do hlavy takovéhle sračky. Aby si mysleli, jak jsou nehodní a jak… do prdele!“

„Vážně si to myslíš?“ zeptal se kluk tiše.

„No to víš že jo! Hele, Štěpáne, já dost chápu, jak ti asi je. Tohle by bylo pro každýho kluka dost složitý i bez toho, aby se kolem něj motali náboženský fanatici. A bez toho, aby si myslel, že… OK. Kecám. Sám z tebe mám v hlavě takový guláš, že si fakt nedokážu představit, jak teď musí být tobě. Tak co kdybysme tohle téma zatím uzavřeli? Můj názor znáš. Kdyby sis o tom chtěl kdykoli pokecat, tak jsem tu. OK?“

„OK,“ objevilo se na chlapcově tváři něco jako úsměv.

„Dík.“

Bude to znít jako hrozný blábol, ale to jediné slůvko mě doopravdy zahřálo u srdce.

*

„Zkouška je zkrátka takovej test víry,“ pokračoval Štěpán.

„Když máš čistou duši a dost silnou víru, tak projdeš. Když ne, tak… Tak ne. Já jsem měl jít po červeným železe. Řekli mi to tři dny před zkouškou. Řekli mi, že bych se měl postit a že bych se měl modlit a že bych měl myslet na Pána. Myslet na Pána! Chápeš? Jak jsem mohl myslet na Pána, když mi chtěli udělat něco takovýho? Se třídou jsme se byli na zkoušky dívat jednou tejdně! Viděl jsem lidi chodit po žhavým železe. Nikdo nevydržel víc než tři kroky. Potom…“ Štěpán na chvíli nemohl ani promluvit. Chtěl jsem mu říct, že to je dobré, že mi o tom nemusí vyprávět, ale než jsem stačil otevřít ústa, chlapec pokračoval: „První noc jsem vůbec nespal. Myslel jsem jenom na to, jaký to bude, až šlápnu na železo. Měl jsem strašnej strach. Chvílemi jsem si říkal, že když se budu modlit, tak to dokážu. Vylezl jsem z postele a modlil se. Pořád a pořád dokola. Vždycky mi říkali, že vyslyšená modlitba přináší úlevu, ale já jsem žádnou úlevu necejtil. Modlil jsem se a potom… potom mi došlo, že Pán mi nepomůže. Že mě nechá, abych…“

„Nemusíš o tom mluvit, Štěpáne,“ podařilo se mi konečně vstoupit do chlapcova vzlykání.

„Ne. Musím. Musím to někomu říct,“ potáhl kluk nosem. „Jenom… mohl… mohl bych si sednout k tobě?“

Zaváhal jsem sotva na tisícinu vteřiny. V neskutečně rychlém sledu myšlenek mi došlo, že kdybych řekl cokoli jiného než jistě, kdybych to řekl jakýmkoli jiným tónem než naprosto bezstarostným, kdybych prostě udělal cokoli jiného než okamžitě souhlasil, ublížil bych tomu klukovi možná víc, než celé ty roky ve společenství šílenců.

Štěpán se ke mně přimáčkl bokem tak rychle, jako by měl strach, že si to ještě rozmyslím. Vlasatou hlavu si opřel o moje rameno. Zcela nevhodně mě napadlo, že by potřeboval důkladnější koupel, než je zoufalý běh průtrží mračen.

„Potom,“ začal zase vyprávět o dost klidnějším hlasem, „jsem asi usnul. Probudil jsem se na podlaze přímo pod křížem a vedle mě ležela tvoje knížka. Nejdřív jsem si jí vůbec nevšiml. Vyskočil jsem na kolena a začal se zase modlit. Ale pořád jsem měl strach a myšlenky mi bez přestání ujížděly k tomu… tak jsem tu knížku otevřel. Čekal jsem, že to bude Bible. Že se začtu do příběhu Ježíše a načerpám sílu… ale nebyla to Bible. Bylo to něco lepšího.“

Myslím, že upřímnější vyznání jsem od žádného čtenáře nikdy neslyšel.

„Nejdřív jsem ji zase položil. Nebyla to Bible a nemohla mi pomoct. Ale na začátku bylo dítě a to taky potřebovalo pomoct. Najednou jsem strašně chtěl vědět, jak to bude pokračovat. Tak jsem začal číst. A potom zhasly světla.“

„Ti parchanti ti strčili do cely knížku a potom ti schválně zhasli?“ skočil jsem mu do řeči.

„Nééé,“ protáhl Štěpán. „Zhasíná se jenom na noc. Prostě jsem četl celej den. Vůbec jsem si to neuvědomoval, ale celej den jsem nedělal nic jinýho, než že jsem četl. A víš proč?“

„Protože jsi měl dojem, že…“

„Žádnej dojem! Byl jsem si jistej! Přesně to, co bylo v tý knížce, mi už někdo vyprávěl. Někdo, koho jsem měl strašně rád! Chápeš? To čtení vůbec nebylo jako normální čtení. Ty věty byly nový, ale to, co popisovaly, jsem znal. Věděl jsem, jak ta postava vypadá. Úplně jsem viděl, jak se tváří, když vypráví o něčem hezkým. Vzpomínal jsem si, jak se směje. Jaký má oči… přísahám! Došlo mi to až v noci, ale najednou jsem si byl jistej!“

V tu chvíli se mi v hlavě zrodila myšlenka, že lepší chvíli k rozřešení tohohle šílenství už nikdy mít nebudu.

„A není možné, že ses prostě… zbláznil?“ zeptal jsem se a ve varlatech mě vyděšeně píchlo.

Štěpán se kupodivu nenaštval. „Dobrej pokus. Hele, já nejsem úplně blbej, víš. Měl jsem pořád hroznej strach, ale taky mě napadlo, že je to třeba nějakej Satanův pokus mě svést. Že mi ďábel chce zasít do duše zmatek a tak mi podstrčil tuhle knížku. A tak jsem druhej den naškrábal na zeď pár věcí. Všecko, co se mi vybavilo, chápeš? Všecko, na co jsem si vzpomínal, že mi někdo vyprávěl.“

„Ale…“

„Nechápeš. Jasně. Ta knížka byla mokrá. Některý listy jsem rozlepoval fakt dlouho. Takže…“

„Takže sis byl jistý, že to, co sis naškrábal na zeď…“ skočil jsem mu do řeči. „Jsi ještě nemohl nikdy číst… Sakra.“

„Jo,“ zašklebil se Štěpán spokojeně. „Přesně. Četl jsem dál a v tý knížce vážně byly věci, na který jsem si vzpomněl v noci. Akorát že stačilo padesát stránek a všechny testy už mi byly jedno. Protože jsi začal psát o mně!“

Na jakoukoli reakci jsem se nezmohl.

„Jestli jsem si předtím myslel, že si pamatuju, o čem píšeš, tak jsem netušil, o kolik silnější to může bejt. Najednou se mi s každým slovem vynořovalo strašně moc věcí. Pamatoval jsem si, jak to tam smrdělo. Jak se mnou mluvil otec – myslím ten, o kterým jsi psal. Najednou jsem si vzpomněl, že umím anglicky. Do normální školy jsem přestal chodit, když mi bylo osm. Chápeš? V osmi umíš říct akorát Hello Tom, hello Bob. A pár dalších blbostí. Teď umím… vlastně neumím.“

„Cože?“

„Uměl jsem!“ upřel na mě kluk zoufalý pohled. „Musíš mi věřit. Uměl jsem anglicky. Jenže teď už si pamatuju jenom na to, že jsem to uměl. Když zkusím mluvit, tak… tak nemůžu.“

Chtěl jsem říct, že mu věřím, ale kluk mě předešel.

„Prostě nemůžu! A jo, vím, jak to zní. Taky bych si nevěřil. Kdybych tak uměl tu telepatii. Ukázal bych ti, že si to fakt pamatuju… Jenže s tím je to ještě horší než s tou blbou anglinou.“

Pořád jsem mu chtěl říct, že mu věřím.

Ale já nikdy nebyl dobrý lhář.

*

„Než večer zhasli světlo, byl jsem skoro na konci,“ vrátil se Štěpán zpátky k svému příběhu. „V hlavě jsem měl vzpomínky na dva životy. Nejenom na to, co jsi napsal, ale na mnohem víc. Jak jsme si s Mart-tyou povídali, jak jsme…“ Štěpán se zase začervenal. „No prostě na úplně všecko. Jenom jsem vůbec nevěděl, jak to dopadne.“

„A sakra,“ řekl jsem já.

„Jo,“ zavrtěl se Štěpán. „Potom zhasli. Musel jsem to vydržet do rána. Pamatoval jsem si úplně na všecko. Jak jsem mluvil se Smrtí. S Ježíšem! Všecko strašně jasně. Jenom jsem nevěděl, jak to dopadne! Snažil jsem si vzpomenout. Strašně jsem se těšil. Říkal jsem si, že na konci bude vysvětlení. Konečně se dozvím, proč jsem skončil tady místo toho, abych byl s Mart-tyou. Strašně, strašně moc jsem se těšil, až se dozvím, jak odsud zmizet. A potom rozsvítili a já jsem to dočetl.“

Dívat se do očí klukovi, který prostě věřil, že mi vykládá pravdu, bylo skoro nesnesitelné.

„Dočetl jsem to. A vzpomněl jsem si. Na umírání. Na Nebe. A jak jsem se rozloučil s Mart-tyou.“

V obýváku zavládlo ticho.

„A potom?“

„A potom nic. Byl konec knížky. A konec se vzpomínkama. Jako bych na poslední stránce přestal existovat i já. A pak jsem zase začal zapomínat.“

„Zapo…?“

„Jo! Zapomínat! Na všechno. Když jsem to četl, pamatoval jsem si, jak vypadala Entropy. Jak Ježíš. Pamatoval jsem si, jak mluvili. O hodinu pozdějc už jsem se musel soustředit, abych si to vybavil. Teď už si jenom vzpomínám, že jsem si to pamatoval… Když jsem to četl, věděl jsem, že jsem Meika! Uvažoval jsem přesně jako on. Na nějakýho Štěpána jsem si sotva vzpomněl. Skoro jsem cítil, jak mě Mart-tya líbal. Jak mě držel v náručí! Jak chutnala ta čokoláda. Jaký to bylo, když jsem před ním byl svlečenej! Pamatoval jsem si, jak jsem přemýšlel, jak jsem cítil, jak jsem… prostě všecko! Chápeš?! Byl jsem skoro zpátky! Ale potom byl konec a já byl zase víc Štěpán než Meika. Zase jenom obyčejnej kluk, kterej potřebuje, aby ho někdo ujišťoval, že je v pořádku bejt teplej!“

Mart-tya, napadlo mě. Ten napůl šílený kluk nejspíš ani neví, že to vyslovuje takhle. Jako by se narodil v Americe a ne někde u Brna. Po zádech mi přeběhl mráz.

„No jo,“ povzdechl si Štěpán. „Promiň. Mám pocit, jako bych měl v hlavě dva mozky. A mám… strašnej strach, že zapomenu i na Mart-tyu. Já to radši dopovím, jo?“

Jen jsem přikývl.

„OK. Během dalšího dne jsem se málem zbláznil. Byl jsem zalezlej do kouta a kňučel jsem a… tohle ti fakt nemám chuť popisovat. Když jsem se vzbudil, ležel vedle mě nějakej list papíru.“

„Rozhovor se mnou,“ došlo mi.

„Jo. Rozhovor s tebou. I s fotkou. A na jeho konec někdo připsal „Najdi ho. Jdi. Teď.“ Dočetl jsem to teď a někdo otevřel dveře. Nejdřív jsem měl strach vykouknout ven. Jasně, došlo mi, že ty třeba znáš odpověď. Že jsi mi to poslal ty. Že seš třeba přímo Mart-tya. Ale měl jsem strach, že je to třeba nějaká zkouška. Fakt nevím. Asi už jsem byl napůl mimo hrůzou. Nakonec jsem vykoukl. Před dveřma leželo nějaký tělo bez hlavy. A z chodeb se ozývalo střílení. Tak mi došlo, že jestli nechci umřít, musím utýct. Vzal jsem knížku a letěl do svýho pokoje. Šaty, jídlo… všude byl strašnej zmatek. Mrtvý lidi. Nikdo si mě nevšímal, ale stejně jsem lezl ventilačníma šachtama a tak podobně. Stejně je to sranda… na to, jak jsem se docela normálně bavil se Smrtí, si jakž takž pamatuju. Jak se mi nakonec podařilo dostat až k hlavnímu východu, skoro netuším. Vybavujou se mi jenom takový kousky, víš? Krev, mrtvý… houkání poplachu…“

„To bude šokem,“ prohlásil jsem poučně.

„Jo. Asi,“ pokrčil rameny Štěpán. „Hlavní vchod byl otevřený. Jako by najednou bylo jedno, jestli se dovnitř dostanou švábi. Vedle leželi další mrtví. Málem jsem se poblil.“

„Hlavně nepoblij mě,“ pokusil jsem se odlehčit atmosféru.

„Ha ha. Potom mám chvilku okno. Myslím, že jsem se nemohl rozhodnout, jestli je horší nechat se zaživa upíct, nebo bejt sežranej švábama. Vím, že jsem tam stál a byl jsem celej zpocenej a vůbec jsem se nemoh hnout z místa a každou chvíli si mě mohl někdo všimnout… no a potom už jenom vím, že jsem ležel venku na zemi a byl jsem celej promočenej. A živej. A věděl jsem, že tě prostě musím najít.“

„Upřímně řečeno, nechápu, jak se ti to mohlo povést,“ vyletělo ze mně, než jsem si uvědomil, že otevírám ústa. Zasloužil bych rozbít hubu. Kluk se mi v náručí napůl psychicky hroutí a já se ho začnu vyptávat, jak přežil cestu z Brna do Ostravy. V dešti, chladu, švábech. O temnotě nemluvě.

„To je dobrý,“ pousmál se Štěpán nad mým výrazem.

„Vlastně to nebylo tak zlý. No, teda, bylo. Ale nemusel jsem se bát švábů ani noci. Měl jsem… průvodce, víš.“

Nevěděl jsem.

„Jo, průvodce,“ ušklíbl se kluk. „Nebo spíš… ochránce. Když jsem se poprvé probral venku, byl u mě. Nejdřív jsem si ho vůbec nevšiml. Jako by se objevil teprve když jsem se vzbudil. Řekl mi, že mě čeká daleká cesta. Že Pán nad námi bdí. Strašně jsem se lekl, když tohleto řekl. Zkusil jsem utýct. Ne že bych měl šanci. Dohnal mě a praštil se mnou o zem. Myslel jsem, že mě zabije. Ale místo toho řekl, že tohle už nemám nikdy zkoušet. Že Pán si mě vyvolil, abych byl jeho průvodcem. Že ho mám dovést do Ostravy. A že jestli to neudělám, budu si přát, aby mě jenom upekli na červeným železe.“

Asi jsem se musel tvářit nechápavěji než obvykle, protože kluk rozhodil rukama. „Já to taky nechápal. Jenom jsem věděl, že on by mi klidně ublížil. Že mu jde jenom o to, aby našel Ostravu. Tak jsem šel. Jenom podle malýho kompasu. Pořád. Ten… on byl vždycky pár kroků za mnou. Řekl jsem mu, že můžeme jít spolu. Dal mi ránu, až jsem spadnul. Řekl, že psovo místo je vpředu, kdežto pánovo vzadu. Potom už jsem byl jenom rád, že jde za mnou.“

Štěpán se odmlčel. Já pořád nic nechápal.

„Než přišla první noc, zkusili nás dostat švábi. Teda, spíš mě. Byli jsme zrovna v takovým lese a nikde se nic nehejbalo… a potom už jo. Myslel jsem, že to je konec. A on potom začal střílet.“

„Cože?“

„Jo! Střílet! Neměl plamenomet ani postřikovač. Jenom revolvery. Větší než ten tvůj. Střílel… strašně rychle. A pořád. Myslel jsem, že ohluchnu. Klečel jsem na zemi, držel si ruce na uších a myslel, že za chvíli už budou na mně. Že mě začnou kousat. Nedokázal jsem se dívat… jenže pak bylo ticho. Otevřel jsem oči a švábi… místo švábů tam byly jenom jejich zbytky. Úplně všude. Pak mě chytil za krk, postavil na nohy a strčil do mě, abych jako zase šel. Tak jsem šel.“

„I v noci?“

„Jo. Měl jsem strašnej strach. Měl jsem takovej strach, že jsem zastavil a řekl mu, že nemůžeme jít v noci. Že v noci je všude přece ta… nenechal mě ani domluvit, dal mi facku a řekl, že kde spočívá zrak Pána, tam temnota přežít nemůže. A zase do mě strčil…“

Štěpán se otřásl a přitiskl se mi k boku ještě těsněji.

„Musel jsem jít. Pořád a pořád a pořád. Dva dny. Už jsem nemohl. Nechtěl mě nechat ani najíst. Kdyby pořád nepršelo, umřel bych žízní. Jednou už jsem prostě byl tak na dně, že jsem sebou praštil do bláta a řekl, ať mě radši zabije, že už nemůžu. Vytáhl revolver, přiložil mi hlaveň ke kotníku a řekl mi, že půjdu. Buď tak jak jsem teď, nebo jenom s jednou nohou. Ale že půjdu. Podíval jsem se mu do očí a zase jsem vstal. On nelhal, víš. Vážně by to udělal. A vážně by mě uměl donutit k tomu, abych šel i pak.“

Štěpán se na chvíli odmlčel. Ve mně se zatím rodil pocit vpravdě nehezký.

„Potom… si toho moc nepamatuju. Šel jsem a šel jsem a šel. Jedl jsem. Myslím, že jsem i spal. Pořád jsem šel. Občas do mě strkal. To jsem se potom probudil a šel zase s otevřenýma očima. Myslel jsem, že umřu. Že umřu a pořád půjdu. Potom… potom jsem měl dojem, že už jsem mrtvej. Šli jsme a jako bysme nešli. Strašně mě bolela hlava. Vůbec jsem neviděl. Před očima se mi míhalo všecko možný. Vzpomínky na věci, na který jsem dávno zapomněl a vůbec všechno. Myslel jsem, že to je to, jak se člověku promítá celej život těsně před smrtí. Ale potom bylo najednou všecko zase normální a zase jsem musel jít. Pak si pamatuju až to, jak stojíme na tom mostě, co je venku. On stál přímo přede mnou a držel mě za ramena. Asi na mě mluvil už dost dlouho, než jsem ho začal vnímat. Řekl mi, že jsem nezklamal. Že jsem ho dokázal provýst ďáblovou bariérou. Že jsem uspěl tam, kde se to jemu samému nepovedlo. Řekl, že mi za to daruje svobodu. Ne život, protože tenhle svět je světem smrti, ale svobodu. A že mě nechá setkat s mým stvořitelem před tím, než ho zabije.“

Polkl jsem. Vzpomínka na výstřely pršící kolem mě vážně nepatřila k těm příjemným.

„Promiň. Došlo mi, že myslí tebe. Došlo mi, že fakt existuješ. A že jsem tě fakt našel. A že to bude k ničemu. Zkusil jsem mu vzít revolver. Jenom se zasmál a zase mě praštil. Potom si už jenom pamatuju, jak ležím v posteli a ty seš přímo přede mnou…“

Zazubil jsem se. „Jo. Málem jsi proletěl zdí, když jsi mě viděl. Vypadám asi o dost… jinak, než na té fotce, co?“

„No… to taky,“ uhnul Štěpán pohledem. „Ale ne zase tak moc, abych nevěděl, že seš to ty. Nebo abych se tě lekal. Já měl prostě najednou… ne, radši nic.“

„Prostě to řekni, OK?“

„Néé, to je blbý.“

„Hele, Štěpáne, koukal jsi na mě jako na tu nejzajímavější věc pod sluncem. Pěkně dlouho. Jestli mi neřekneš proč, tak si budu myslet, že ses na první pohled zamiloval do mého škaredého zarostlého ksichtu.“

„Vole,“ pousmál se Štěpán. „Prostě… já nevím… vzbudil jsem se a uviděl jsem tě. A měl jsem najednou strašně silnej pocit, že tě znám. Že jsem tě už viděl – ne na tý fotce. Ve skutečnosti. A byl jsem si na chvíli strašně jistej, že mi hrozně moc ublížíš.“

„Ježíši…“ polkl jsem. „A to si…“

„Ne,“ nenechal mě kluk domluvit. „Už si to nemyslím. Přísahám. Prostě… jsem byl mimo. Měl jsem hnusný sny. A vůbec. Tečka, OK? Změníme téma. On… on tě nezabil?“

„Zjevně ne,“ ušklíbl jsem se nad „elegancí“, s jakou Štěpán vrátil hovor do původních kolejí. „Ale neptej se mě, jak to. Čím víc mi toho říkáš, tím míň věcem rozumím. Proč by měl sakra někdo potřebovat tebe, aby našel Ostravu? Vždyť to je úplná hovadina. Tys to našel jenom podle malýho kompasu, jak říkáš. Teda, moment… jak jsi věděl, že jsem tady? Pokud si ten rozhovor vybavuju, tak jsem nikde nepsal, že dělám v Technoprojektu. A i kdybych psal,“ zarazil jsem se, „tak jsi prostě nemohl vědět, že tady budu i roky po tom. Co?“

Štěpán pokrčil rameny. „Nevím. Na ten kompas jsem zapomněl. Nepoužíval jsem ho. Prostě jsem šel. Kam mě napadlo.“

„Sakra!“ vybuchl jsem, až se kluk odtáhl. „Tohle přece vůbec nedává smysl!“

„Já vím, že ne!“ zatvářil se Štěpán nešťastně. „Ale tak to bylo!“

„No dobře,“ poplácal jsem ho po rameni. „Tak jo. OK. Nějaký cvok, kterýho se bojej i švábi, mě chce zabít. Fajn. Sice je schopný zahnat i temnotu, jestli jsem to dobře pochopil, ale netrefí z Brna do Ostravy bez doprovodu. Taky fajn. Proč ne. Za celou dobu tu nikdo nebyl. Ostrava je třeba o dvacet kiláků jinde než normálně. Proto do ní nikdo za ty roky netrefil. Proč ne. Odnesla ji velká voda. OK. To dává přece perfektní smysl. Dá se najít jedině tak, že se vezme kluk, kterýho jsem si vymyslel, a nechá se jít, kudy ho napadne. Proč ne! Švábi si myslej, že za oponou končí svět. Fajn, to dává smysl. Proto tě stejný švábi málem sežrali kousek od Brna, kdežto opona je mnohem dál. Teda blíž. Fajn, taky logický. Všecko to dává perfektní smysl a akorát já jsem korunovanej kokot, protože tomu nerozumím! Kurva sakra doprdele fajn!“

KAPITOLA 21.

Cesta ven

Jak dlouho jsem stál opřený čelem o chladný plech dveří, vážně nevím. Měl jsem pocit, jako by se mi v mozku přelévalo menší moře. Myšlenky se v něm topily a zase byly polomrtvé vynášeny na hladinu. Voda jimi smýkala, splétala z nich nejrůznější vzory, uzlovala je tak, až nebylo vidět, kde jedna začíná a druhá končí. Chlad pronikající čelní lebeční kostí to moře uklidňoval, srážel jeho teplotu a způsoboval, že vlny byly menší. I zuřivý, napůl iracionální vztek ustupoval. Stál jsem s čelem opřeným o dveře a dopřával si všechen čas světa. Měl jsem najednou strach, že kdybych to neudělal, mohl bych tomu klukovi zlámat vaz, jen aby přestal s těmi šílenými řečmi.

Ano. Mám dojem, že jsem tam stál opravdu dlouho.

*

„Hele, promiň,“ otočil jsem se na Štěpána, poplašeně zabořeného do gauče. „Nechtěl jsem na tebe řvát. Prostě… prostě je toho na mě moc. Chápeš, že jo?“

Kluk jenom nesměle přikývl.

„Fajn. Takže… proč na mě tak koukáš? Zkrátka jsem vyletěl, no! To se přece…“

Zase mi skočil do řeči. „Ty to opravdu nevíš, že?“

„Co?“

Štěpán sklopil hlavu.

Povzdechl jsem si. Povzdechl jsem si a přisedl si zpátky vedle toho malého cvoka.

„Nevím,“ vzal jsem ho pevně kolem ramen. „Nedává mi smysl vůbec nic. Promiň.“

„Promiň…“ vzlykl kluk. „Jak to? Říkals, že si mě pamatuješ. Napsal jsi to! Přiznal jsi, že sis fakt myslel, že se to všecko stalo! Tak jak to, že nevíš, co bylo dál?! Proč jsme tady?“

Viděl jsem někdy v něčích očích větší beznaděj?

„Podívej, Štěpáne… Tehdy, když jsem to napsal, jsem byl tak trochu mimo. No, asi dost mimo. Říkal jsem lidem, že se to fakt stalo. A jo, mám dojem, že jsem tomu vážně věřil. Ale je to dávno… ne, počkej,“ zarazil jsem další pokus o přerušení hned v zárodku. „Nech mě to dopovědět. Mám dojem, že jsem si fakt vzpomínal na to, že se mi stala celá Devátá sféra – to je knížka, na kterou navazuje Iustus. No, to je jedno. Mám dojem, že jsem si opravdu pamatoval některé věci. Stejně jako si pamatuju tvůj obličej. Jenže pak mě to přešlo. Uvědomil jsem si, že to není možné. Ve Sféře jsem se zabil. Skočil jsem z paneláku. Ve skutečnosti jsem živý. Sféra se prostě stát nemohla. Stejně tak se nemohl stát Iustus.“ Štěpán se mi znovu pokusil skočit do řeči. Zase jsem ho nenechal. „Nechápej mě špatně. Snažím se na to jenom jít logicky. Zkrátka nic z toho nesedí, chápeš? Ostrava… nikdy nelehla popelem, například. Nikdy neexistoval někdo, kdo lítal po světě a trestal bezpráví. Ve skutečnosti mě opustila holka, kterou jsem miloval víc než… než… ani teď to neumím popsat tak, aby to neznělo úplně blbě. Byl jsem do ní blázen. Umřel bych kvůli ní. A když mě nechala kvůli jinýmu, tak mi nejspíš přeskočilo. Vžil jsem se do role comicsového drsňáka, abych nezblbnul úplně. Chápeš?“

„Ale ty si mě pamatuješ! Řekl jsi to!“

Dívat se na obličej k smrti vyhublého kluka zalitý slzami bylo skoro víc, než se dalo vydržet.

„Jo. Přiznávám,“ povzdychl jsem si. „Pamatuju. Myslím si, že si tě pamatuju. Jenže ve skutečnosti si nejspíš pamatuju na to, jak jsem si tě představoval. Nebo si teď myslím, že jsem si tě takhle představoval. Promiň, Štěpáne, ale nic jiného nedává smysl. Ty sis přečetl knížku ve chvíli, kdy jsi byl psychicky úplně mimo. Já ji v tom stavu napsal. Nějakou šílenou náhodou vypadáš přesně jako jedna z postav. A tak prostě… je mi to líto, ale…“

Štěpán teď vypadal jako to nejztracenější dítě pod sluncem.

„Hele,“ řekl jsem ještě tišeji. „Zkus se na to dívat z jiného úhlu. Jasně, tenhle svět nestojí za moc, ale můžeš zůstat tady. Nebo… nebo se sebereme a půjdeme jinam. Nevím proč, ale mně temnota neublíží. Půjdeme i v noci a najdeme nějaké místo, kde jsou další lidi. Celou dobu jsem si myslel, že tu už nikdo jiný není, ale když můžou být lidi v Brně, tak budou i jinde. Prostě je najdeme. Když ses dostal tou oponou sem, tak se dostaneme i ven. Asi to jde jenom na jednom místě, který jsi náhodou trefil. Jednou to zase bude dobrý. Švábi… švábi se vyvíjejí. Dojde jim, že žádný nadsvět neexistuje. Provedeme je oponou a oni nás nechaj být. A co se týče těch tvých vzpomínek… sám říkáš, že si teď připadáš víc jako Štěpán. Zítra si to budeš myslet zase o kousek víc. A jednoho dne ti dojde úplně stejně jako mně, že utíkat mimo realitu nemá smysl. Věř mi. Bude to fajn.“

Štěpán se na mě díval dlouho. Opravdu dlouho. Slzy mu přestaly téct. Pak promluvil.

„Ty to nechápeš. Ty to vůbec nechápeš.“

„Co mám chápat?“ zatvářil jsem se zoufale tentokrát já.

„Já bez něj nechci bejt. Nemůžu bez něj bejt! Jak bych mohl žít, když vím, že tady není? Říkáš, že jsi někoho miloval, ale zase kecáš. Kdybys miloval, věděl bys, že nemůžu zapomenout. To by přece bylo horší než umřít! Já si pamatuju na to, že jsem byl s ním. A udělám cokoliv, abych zase byl! Cokoliv!“

Než jsem stačil zareagovat nějakým moudrem o pomíjivosti všeho, včetně pubertální zamilovanosti, vysmekl se mi Štěpán z objetí.

No co, pokrčil jsem rameny. Teď nejspíš zaleze do svého pokoje, praští sebou na postel a probrečí se až k spánku. A zítra si bude na svůj iluzorní život v mojí knížce pamatovat o dost míň – přesně jak jsem řekl. Po tváři se mi začalo rozlévat relativně spokojené pousmání.

Téměř neslyšné, ale o to známější cvaknutí mi ho vymazalo spolehlivěji než rána pěstí.

Z obýváku jsem málem vyletěl i s dveřmi.

*

„Ne! Počkej! Nedělej to!“

Pot mi stéká po zádech, v ústech mám sucho, podlaha se mi pod nohama houpe. Štěpán stojí vedle postele, v očích se mu zračí děsivá rozhodnost a můj ruger se mu opírá o spánek. Svaly na chlapcově předloktí se napínají, jak kluk čím dál větší silou tiskne spoušť.

„Štěpáne! Štěpáne, poslouchej mě! Prosím!“

„Jdi pryč.“

„Nedě…“

„Jdi pryč. S tebou to nemá co dělat. Jdi pryč.“

Na zlomek vteřiny jsem nevěděl, co říct. Odpornější okamžik jsem nezažil.

„Sám jsi to říkal,“ usmál se Štěpán unaveně. „Zapomeneš na mě. Ještě sis nestihl zvyknout. Bude to dobrý. Uvidíš. Já prostě musím jít. Musím.“

Kolik setin milimetru ještě zbývá?

„Když se zastřelíš, nikdy ho nenajdeš!“ zaječel jsem.

Štěpán se zase pousmál. „Nepamatuju si nic po konci knížky. Víš proč? Protože jsem umřel. Nemůžu si pamatovat na nic po smrti, když jsem živej. To je ta cesta ven, víš? Stačí, abych umřel a příběh bude pokračovat.“

Štěpánův úsměv se ještě rozšířil.

„Ne, poslouchej mě! Přestaň to mačkat a poslouchej mě! Kurva, Štěpáne! Přestaň!“

Jako by mě neslyšel. Z poslední setiny milimetru se staly pouhé tisíciny.

„Meiko!“

A tohle zabralo. V klukových očích se mihlo něco… něco, co nedokážu popsat a spoušť se pohnula o maličký kousek na opačnou stranu, jak tlak chlapcova prstu povolil.

„Teď mě dobře poslouchej, Meiko,“ řekl jsem. „Jestli tu spoušť zmáčkneš, tak prostě bude konec. Konec. Přestaneš být. Umřeš.“

Jak jsem vyslovil to poslední slovo, pohnulo se mi zase něco v hlavě. Vzpomínka, nebo probouzející se šílenství?

„Budeš mrtvý. A možná se budeš muset znovu narodit, žít bůhvíkolik roků s představou, že jsi někdo jiný a potom zase narazíš na moji knížku. A zase si vzpomeneš. Já… nelhal jsem ti. Pořád si myslím, že moje knížky jsou jenom knížky. Ale… ale nemusím mít vůbec pravdu! To je to důležité! Nejsem žádný bůh, který tě stvořil. Nejsem… jsem jenom bývalý spisovatel. Pokud jsem uměl koukat do paralelního světa, nebo do budoucnosti, nebo já vůbec nevím co, tak jsem to zapomněl. Ale přísahám, přísahám, že jestli odložíš ten revolver, tak si vzpomenu. Dostanu to ze svojí zkurvené paměti za každou cenu! Nemůžu ti slíbit, že najdeme Marťu, ale slibuju, že se dozvíš pravdu.“

Štěpán se nehýbal. Stál tam s revolverem u spánku a upíral na mě ty svoje hluboké modré oči. Bojoval jsem s touhou otočit se, nebo aspoň zavřít oči. Nikdy jsem neuměl dobře mluvit. Tohle ho nemohlo přesvědčit. Teď zmáčkne spoušť a já uvidím, jak si vystřelí mozek z hlavy. To vážně vidět nemusím. Aspoň zavřu oči. Bude to lepší než nic. Zavřu…

Štěpán svěsil ruku.

Byl jsem u něj dřív, než se mi mohlo mozkem přehnat moře úlevy. Sevřel jsem ho v náručí a vykroutil mu těžkou zbraň z ochablých prstů. Myslím, že mu zase začaly téct slzy.

A myslím, že nebyl sám.

KAPITOLA 22.

Švábí řešení

Později – nevím o kolik – jsme pořád ještě mluvili. Tentokrát o praktických věcech. O neznámém pistolníkovi. Strašně moc se mi nechtělo nutit Štěpána vzpomínat na další detaily té cesty, ale stačila jedna nesmělá otázka a kluk se rozpovídal sám. Moudrý jsem z toho opravdu nebyl. Ať už je ten cizinec kdokoliv, ať už mě chce zabít z jakéhokoli důvodu, je jisté, že jde o mnohem většího cvoka, než jsme my dva dohromady. Na hlavě prý nosí kovbojský klobouk a na tváři porcelánovou masku. Oči má hnědé a dokonale šílené. Hlas bez emocí. A to je všechno, co se Štěpánovi podařilo zapamatovat, nebo zjistit.

Jinými slovy, víme víceméně kulové.

Ještě jinými slovy, jsme v hajzlu.

*

„Prostě se budeme držet nejjednoduššího plánu, OK?“ rozhodil jsem rukama. „Řekneme, že víme, jak se dostat mimo oponu. Do Brna. A vůbec do celýho světa. Vysvětlíme jim, že se spletli. Že žádná jiná realita není. Že třeba nechápou lidskou fantazii nebo něco. Prostě…“

Štěpánův pohled se do mě zase zavrtával. Zastavil jsem se uprostřed přecházení.

„Jo, já vím. Existuje celkem slušná šance, že tý svý teorii věří natolik, že nás prostě sežerou, když jim řekneme tohle. Jenže… máš lepší nápad?“

Chlapec jenom pomalu zavrtěl hlavou.

„No dobře. Tak promiň. Já přece netvrdím, že mimo tuhle realitu už žádná není,“ posadil jsem se zase vedle něho. „Jenom říkám, že bychom tímhle tvrzením získali čas. Třeba máte pravdu vy. Třeba to fakt všecko zapadá do sebe. Moje knížky, ty, tenhle svět, opona a možná i ten pistolník. Akorát že bychom nejspíš potřebovali tak tunu Ajnštajnů, abysme to dokázali dát dohromady.“

„Nebo spisovatelů,“ špitl Štěpán.

„Ha ha,“ odpověděl jsem tentokrát já. „Nevím jak ostatní, ale mně teda na detektivky nikdy neužilo. No, to sis vlastně asi všiml sám. Akce, akce, akce, nějaká ta erotika, ak… promiň. Tak jsem to nemyslel,“ pocuchal jsem klukovi vlasy. „Prostě jestli je v tom všem nějaký smysl, tak já ho najít nedokážu.“

Vzápětí mi došlo, že jsem tuhle větu nikdy neměl vypustit z úst.

Vchodové dveře se začaly otevírat.

*

„Hlavně klid,“ sevřel jsem Štěpánovu ruku. „Učí se. Jsou čím dál chytřejší. Používají logiku. Určitě se s nimi můžeme domluvit.“

Nevěřil jsem ani sám sobě a Štěpán taky nevypadal klidněji. Moje prsty začaly pod dojmem jeho stisku povrzávat.

Pak do obýváku vstoupila Míša obklopená vlnou hmyzu.

Souvislého uvažování jsem chvíli nebyl schopen.

*

„Mluvili jste,“ řekla Míša bublavým hlasem. Z jejího obličeje, zdevastovaného vlhkem a hnilobou se, mi chtělo zase jednou křičet. Štěpánova ruka mi najednou připadala jako kotva ke zdravému rozumu.

„Mluvili jste. Nedospěli jste k řešení.“

„N… ne,“ ozval se Štěpán. „Ale…“

„Ale není relevantní,“ zabublala mrtvola. „Selhali jste. Proč?“

„Protože… protože…“ rozklepal se chlapec.

„Můžeme se dostat mimo oponu!“ podařilo se mi konečně přimět hlasivky k poslušnosti. „Do světa mimo ni!“

„To nás nezajímá. Chceme mimo tuto realitu. Tato realita skončí. Nemusíte mluvit. Chcete nás přesvědčit, že nemáme pravdu. Že nechápeme. To vy nechápete. Skrýváte se před zjevnými fakty. Nenašli jste řešení.“

„Potřebujeme čas!“ vyjekl jsem. „Je toho strašně moc a nedává to smysl. Musíme mít čas, abychom to mohli pochopit!“

„Nemáte čas. My nemáme čas. On je stále schopnější. Učí se rychleji než my. Je nás méně. Selhali jste. Nevadí. Stále máme čas na jiné řešení.“

Švábi vyrazili kupředu. Přelili se přes stolek, pohltili křesla, zavlnili se na baru. Během jediné vteřiny vyplnili šálek s mým nedopitým čajem. V děsivě dlouhém okamžiku zmrzlého času mi došlo, co bude následovat. Vyskočil jsem z gauče, vytáhl Štěpána na nohy a odstrčil ho za sebe.

„To nemusíte! Přijdeme na to! Dejte nám hodinu!“

Brouky moje ječení nezajímalo.

„Čas je kritickým faktorem. Naučíme se vaše vzory. Získáme veškeré informace, které máte vy. Zkusíme je analyzovat stejnými vzory, jaké máte vy. Jsme chytřejší. Máme novější informace. Máme větší šanci najít řešení. Měli jsme to vědět předtím. Nemarnili bychom čas. Teď jsme chytřejší. Teď už to víme.“

Čistě instinktivně jsem rozdupl prvního švába, který se mi pokusil vylézt po pantofli. V příštím okamžiku mi tisícovka stejných brouků šplhala po kalhotách. Štěpán za mnou zaječel. Neodvážil jsem se otočit. Kdybych to udělal, byl by se mnou konec.

„Poslouchejte!“ zavřískl jsem do Míšina obličeje. „To je blbost! Nestihnete to tak jako tak! Neumíte přemýšlet abstraktně!“

Švábí nožičky mě zalechtaly na břiše.

„Umíme. Téměř. Už nemusíte mluvit. Nebraňte se. Nezabijeme vás. Jsme chytřejší. Teď už svedeme prozkoumat živé vzory.“

„Ži… ži…“ couval jsem, koktal a přesně jsem věděl, co tím švábi myslí.

„Snažte se nehýbat,“ řekla Míša ploše. „Bude to méně bolet. Odstraníme svrchní části vaší lebky, najdeme centra bolesti a odpojíme je. Pak nebudete cítit vůbec nic. Prozkoumáme vaše mozky, naučíme se vaše vzory a použijeme je. Potom budeme schopni z tohoto světa odejít.“

Vrazil jsem do ječícího Štěpána. První šváb mi přeběhl po obličeji. Smetl jsem ho. Míša se otočila k odchodu. Něco se mi začalo cpát do uší. Štěpánovo ječení najednou znělo hrozně tlumeně. Věděl jsem proč.

„Mám to!“ zaječel jsem vítězoslavně. „Došlo mi to! Mám to! Mám řešení!“

Dívka otočila hlavou způsobem, který popíral všechny poznatky o lidské anatomii. Mlaskavé praskání pukajících vazů přehlušilo i hmyzí cupitání.

„Lžete,“ řeklo hmyzí vědomí lhostejně. „Nevíte nic. Na nic jste nepřišel.“

Míšina hlava se začala otáčet zpátky.

Jak lhát něčemu, co se vám hrabe v mysli?

„To řešení jsme my!“ zaječel jsem a první šváb mi vklouzl do úst. Vyplivl jsem ho. „Mě opona odpuzovala! Říkali jste, že za ním šla! Je to tak?“

„Ano. Místa, kterými šel, už nejsou. Opona, jak říkáte, se stáhla. Ale vy lžete. Cítíme to.“

„Jo! Lžu!“ zaječel jsem a smetl si z brady dalšího švába.

„Nevím, proč to tak je, vůbec to nechápu. Ale vím, že on je řešení. My dva spolu budeme moci projít! Tam, kam chcete! Mimo tuhle realitu! Já a on… jsme jako opačný póly na magnetu. Mě odpuzuje, jeho následuje. Když budeme spolu, vytvoří to… silové pole!“

Míša se na mě chvíli dívala. Kdyby mrtvoly mohly mít nějaký výraz, řekl bych, že zkoumavě.

Pak se švábi přestali pohybovat.

„Není to logické. Nejsme schopni určit, jestli stále lžete. Zníte přesvědčivě. Vaše myšlenka pole vypadá přesvědčivě… Vysvětlete proč.“

„Protože… protože to nedává smysl. Nedošel jsem k tomu logicky. Ale věřím tomu. Cítím, že mám pravdu. Vy… nechápete, co je to věřit, že?“

„Nechápeme,“ přikývla hlavou Míša. „Zatím. Uvědomujeme si, že jste chytřejší. Možná lžete. Možná nelžete. Nebudeme riskovat, že nelžete. Zatím vás necháme žít. Jestli jste nás podvedl, rozpleteme nejdřív vaše centra bolesti. Jestli jste nás podvedl jen kvůli troše času, budete litovat, že čas nepřestal existovat. Půjdeme.“

To poslední slovo jsem pochopil, až když nám brouci začali snášet oblečení k nohám.

*

Jedenáct třicet osm. Digitální číslice na hodinách nad vchodem rudě září. Kousek vedle je odštípnutý plát betonu o hraně odhadem deset centimetrů. Štěpánovi padá klobouk do očí. Pamatuju si, kde jsme tenhle a tucet dalších klobouků ukořistili. Vybavuju si, že to bylo na jaře. Výloha byla rozbitá a tyhle stetsony se válely na dřevěné paletě, což je uchránilo před vlhkem. Levá bota mě trochu tlačí. Štěpán ještě trochu kulhá. Řev deště je slyšet hlasitěji než kdykoli předtím.

Upínám svoje myšlenky k naprosto nepodstatným blbinám. Míša jde kousek za mnou, švábi nám uhýbají z cesty a já se zoufale snažím udržet uvažování mimo oponu a cokoliv důležitého. Mám strach, že v okamžiku, kdy bych pomyslel na to, v co doopravdy věřím, sesypali by se na nás švábi a já už bych nestihl ani promluvit.

Doufám, že Štěpán taky neví, co mě napadlo.

A kurva doufám, že to bude fungovat.

Jestli ne, budu muset prostřelit hlavu Štěpánovi a pak sobě rychleji, než si brouci uvědomí pravdu.

Tuhle myšlenku držím až úplně vespod.

*

Tohle už není déšť. Je to téměř jednolitá vodní stěna řítící se pořád a pořád z oblohy. Udělal jsem dva kroky a masa vody mi narazila klobouk těsněji na hlavu. Otočil jsem se právě včas, abych spatřil, jak se Míša zapotácela. Průtrž mračen z ní odplavovala brouky jako vysokotlaká požární hadice. Kdesi hluboko ve mně se rozhořel plamínek naděje. Ještě chvilku a dívka klesne na kolena. V tomhle lijáku se brouci pohromadě prostě neudrží. Ještě chvilku a budu moct popadnout Štěpána za ruku. Pak…

„Myslíme že ne,“ promluvilo něco těsně vedle mě.

Otočil jsem se.

A pohlédl do tváře svému týdny mrtvému spolužákovi.

*

Tomáš měl místo obličeje směs shnilého masa, nafouklé kůže a švábů, kteří si v jeho tkáních vykousali malé, bezpečné komůrky. Blonďaté vlasy mu hrozivě prořídly a se zuby prosvítajícími dírou v levé tváři vypadal, jako by se něčemu šklebil. Napůl v ruce, napůl v kostlivcově pařátu držel velký deštník. Na to, co se mu tak živočišně přelévá pod zbytky švábbordelu, jsem vážně nechtěl myslet.

Zjišťuju, že už ve mně nezbyla žádná hrůza.

Z deště se vyloupl další člověk. Zbytky člověka. Vražedně nasládlý puch zintenzivněl. Ruka tvořená napůl svaly, napůl brouky roztáhla nad Míšou deštník. Švábi se začali sbíhat zpátky. Míša narovnala hlavu a začala se zvedat na nohy.

Odvrátil jsem hlavu a radši sevřel drobnou studenou dlaň, která mi šmátrala po boku.

Štěpánův vděčný pohled působil v tom společenství smrti jako poslední živá věc na světě.

*

Jdeme. Uvázali jsme si přes nos vodou nasáklé kapesníky a dýcháme jen ústy. Štěpánovi přesto čas od času vystoupá žaludek až do krku. Nedivím se. Mrtvých je určitě přes padesát a každý páchne svým osobitým způsobem. Přemýšlím, jestli od nich nemůžeme chytit nějakou zákeřnou nemoc. Myslím, že jsem o tom kdysi něco četl…

Jestli se to nepodaří, bude mi jako milosrdná smrt nejspíš připadat i ebola.

*

Zlepšují se švábi i v telepatii? Mám pocit, jako by se mi něco hrabalo v mozku. Snažím se ty sotva tušené mentální prsty setřást, snažím se je odstrčit myšlenkami na naprosté banality, ale sotva se zbavím jednoho šátravého dotyku, objeví se jiný o kus dál. Snažím si zapamatovat každý detail zdevastované silnice pod svýma nohama. Soustředím se na Štěpánovu ruku. Intenzivně vnímám pach vody, chlad a každé došlápnutí na nerovný povrch. Přemýšlím o tom, odkud švábi vzali tolik mrtvol. Z hřbitovů? Z hrobek? Z nějaké dávno zapomenuté márnice? Většinou jsou v hrozném stavu. Navlečené do rubášů, do zetlelých obleků, s uhnilými kravatami utaženými kolem krků děravých jako prorezlé potrubí. Z ženských šatů udělal čas, mokro a červi kreace vpravdě odvážné – tu vykoukne kus zadku, tu povislé ňadro, tu provokativně odhalené žebro. Z některých mrtvých už zbyly jenom kostry potažené hnisem. Nechápu, jak jimi švábi hýbají. Stali se snad sami jejich svaly? Napínají se – zakousnutí jeden do druhého – v imitaci šlach a svalstva podobně, jako když vytvářeli napodobeniny koček? A proč se vůbec namáhají? Na nás dva by jich stačilo deset… S přehledem stačilo.

Telepatický prst už do mě doslova ryje. Dotýká se myšlenek a víří je jako kal u dna. Zoufale se snažím nemyslet na Štěpána, na svoje knížky, na bariéru, na Míšu, na cokoliv. Rozhrabávané vize mi přesto vplouvají do hlavního toku myšlení stále neodbytněji.

Kdyby v Ostravě zůstal ještě někdo živý, zešílel by z pohledu na náš průvod stejně jistě, jako že jsou mraky nade mnou. Švábi mrtvoly nenadnášejí jako v bunkru Míšu. Pokrývají je ve víceméně souvislé vrstvě a nahrazují jim svaly, ale nenesou je na svých tělech. Mrtvoly pochodují skoro samy od sebe a nesmírné, nespočetné spousty hmyzu cupitají všude kolem. Zdi budov, kolem kterých jdeme, vypadají, jako by je někdo poléval térem. Za námi je černo, kam až oči dohlédnou. Vlna hmyzu se valí před námi, sevřená a kompaktní tak, až ji ani déšť nedokáže rozrušit. Netuším, kolik jich je. Pokrývají jejich těla stovky metrů čtverečních, nebo jsou to už kilometry? Nemám ponětí, ale něco mi říká, abych nad tím moc nepřemýšlel. Jako by se můj zdravý rozum bál, že by se v představě města pohlceného hmyzem mohl utopit.

*

Nejhorší na tom je ta naděje. Kdesi hluboko vím, jaký je nesmysl doufat v nějakou záchranu. Ať už je ta bariéra cokoliv, určitě se neotevře jenom kvůli napůl šílenému klukovi. To nedává smysl. Měl bych sáhnout pro revolver a ukončit to všechno teď, dokud mám ještě šanci.

Cosi v mé hlavě na mě přesto křičí, že rozumem by se v těchto časech řídil jen blázen.

Kde už jsem jenom tuhle blbinu slyšel?

*

„Zabijou nás. Že jo?“ nevydržel už být Štěpán potichu.

„To víš že ne,“ pokouším se na svém obličeji znovu vynalézt úsměv.

„Ano. Zabijeme. Pokud nám k ničemu nebudete,“ vložila se do rozhovoru jedna z mrtvol. Dřív to nejspíš bývala mladá holka. Teď je to jen absurdní mix kostí, hnisu, pozůstatků make-upu a hmyzu. Netuším, jak něco takového může ještě mluvit. Ne že by mě to v tuhle chvíli sebeméně zajímalo.

„Nepleťte se do toho! Řekl jsem, že mám odpověď!“

Mrtvola lhostejně odvrátila to, co dřív bývalo tváří.

Štěpánovy prsty mi drtí ruku.

Vůbec mě nenapadá, co bych ještě mohl říct.

*

Stmívá se. Vyšli jsme ani ne v pravé poledne. Jdeme sotva čtvrt hodiny. A už se stmívá. „Tenhle svět se blíží ke konci,“ prosákla mi do vědomí věta z nějaké dávno zapomenuté knížky.

Déšť začal polevovat o pár minut později.

*

Něco je hrozně špatně. Tohle není normální tma. Jsem si jistý, že slunce tam někde nad našimi hlavami pořád ještě je. Nedokážu to popsat, ale tohle nepůsobí jako normální večer, který jen přišel o pár hodin dřív. Tohle je… divné. Jako by z nebe místo vody začalo pršet něco neviditelného, ale přesto jen poloprůhledného. Jako by ze země začala stoupat homogenní tmavá mlha. Jako by slunečnímu světlu někdo nastavil do cesty obří začouzené sklíčko.

A déšť ustává.

Poprvé za dlouhé roky. Mrtvoly skládají deštníky. Ticho kolem nás je strašlivě nepřirozené.

Přímo před námi se tyčí vypálená budova knihkupectví. Na zrezivělých kolejích se temně lesknou kapky vody. Hlavou se mi mihla vzpomínka na to, jak jsem v tom vypáleném baráku měl vlastní autogramiádu. Byla barevná, živá a naprosto neskutečná – ta vzpomínka.

Mrtvoly se zastavily tak náhle, až jsem vletěl na paty jakémusi puberťákovi. Zapotácel se a pravá ruka mu upadla v lokti. Než jsem stačil pocítit v krku žluč, začala se hmyzem obalená končetina šplhat po klukově noze zpátky na své místo.

Cosi mi přitáhlo oči zpátky k pobořenému Librexu.

Nechápu, jak jsem si toho vlnění mohl nevšimnout už při prvním pohledu.

*

„Říkali jsme, že svět se zmenšil,“ promluvila Míša přímo vedle mě. V tichu rušeném jen sotva slyšitelným šuměním mi její hlas přišel hrozně hlasitý.

„To… to není možné,“ vykoktal jsem. „Jste si jistí, že tohle je stejná bariéra? My šli hodiny a hodi…“

„Jsme si jistí. Jděte. Ukažte nám východ.“

Chtěl jsem ještě něco říct, ale kostlivá ruka mě postrčila kupředu, až jsem sebou málem praštil. Za očima se mi probudilo známé bzučení. Že rýha, kterou vytváří opona v zemi, má nepřehlédnutelné zakřivení, jsem si uvědomil až pak.

„Jděte,“ zopakoval někdo za mnou.

Tak jsem šel.

*

Bzučení sílí. Mám pocit, jako bych v ústech zase cítil chuť vlastní krve. Ohořelá budova se přibližuje a zase vzdaluje. Štěpánovy prsty mi během pár chvilek rozdrtí ruku. Bolí mě hlava. Mrtvoly jdou těsně za námi. Švábi taky. Svět pulsuje. Nezvykle zachovalé Dvořákovo divadlo vedle nás se tyčí k šedivému nebi.

Svět pulsuje.

Moje lebka pulsuje.

Země mi pod nohama ujíždí.

Štěpán klopýtá.

Jsem rozhodnutý jít, i kdyby mi měla explodovat hlava.

*

„Ne! Ne! Přestaňte!!!“

Klečím na rozmoklé zemi.

Krev je všude. Svět mi připadá plochý. Vnitřek krku mě pálí jako ještě nikdy.

Nenávidím se jako ještě nikdy.

Věděl jsem to!

Věděl jsem, že neprojdeme. Že kluk nakonec nezafunguje jako magický klíč, s jehož pomocí projdeme do světa, kde existuje Brno a další města. Věděl jsem, že se nám ten trik nepodaří. Že neprojdeme pryč a nenecháme brouky napospas zmenšující se oponě. Věděl jsem, že se nic nezměnilo. Věděl jsem to už od chvíle, kdy se mi začalo dělat špatně. Proč jsem nesáhl pro ten zkurvený revolver a neukončil to, dokud jsem ještě měl vládu nad vlastními svaly?

Proč?

Dostali jsme se na dva metry od vchodu do Librexu. Byl jsem napůl slepý. To bzučení za očima se změnilo v čirou agonii. Krev mi z nosu stříkala jako z vodovodního kohoutku. Tlak v levém oku znenadání povolil. Vnímal jsem to jako výbuch supernovy v galaxii vzdálené miliardy světelných let. Že za sebou táhnu čísi mrtvou váhu, jsem si spíš pamatoval než cítil. Bolest byla všude. Myslel jsem si, že jdu. Vnímat jsem to už nedokázal. Strašně jsem se jí chtěl dotknout. Ta myšlenka se stala tím jediným, co ještě zůstalo z mé osobnosti. Stačil jeden krok. Jediný.

Pak ta bolest a vražedná odpuzující síla moje vědomí jednoduše rozdrtila a odhodila jako něco nepotřebného. Přestal jsem být.

Na okamžik.

Když jsem se probudil, viděl jsem ze světa jen půlku.

Jak jsem dokázal promluvit, netuším.

Štěpán se vznáší dva metry nad zemí. Brouky má úplně všude. Z obličeje mu zůstaly jenom oči. Zbytek je chitin, tykadla a nohy. Nekřičí. Je to nesmysl, ale jsem za to vděčný. Myslím, že v příštím okamžiku mi vlastním řevem praskne hlava.

„Nechte ho kurva být! Copak to nechápete?! Žádný východ není! Nedá se tím projít! Je to hovadina!“

Dvě mrtvoly mi úplně zbytečně svírají ramena. Vstát prostě nejde. Revolver, který mi někdo vytáhl z pouzdra, se pohupuje na posledním článku ohnilého prstu mrtvého o dva metry dál. Míša stojí přímo přede mnou a tváří se netečně jako sám svět.

„Nemáte pravdu. Je cesta. Ona ji viděla. Nehýbejte se. Varovali jsme vás.“

„Ne… ne… ne…“ snažím se zápasit s mrtvými, jako bych měl vůbec sílu udržet se bez pomoci na nohou. „Nic neviděla! O čem to… pusťte… mluvíte? Viděli jsme jenom… tohle! Úplně to… samý!“

„Nechápete. Viděla… fantastické věci. Předtím, než se vám svěřila. Viděla… snad jiný svět. Abstraktní svět. Jiný svět než tento. Logika říká, že jestli existuje jiný svět, který viděla ona, pak musí být i cesta do toho světa. Nenašel jste ji. Nehýbejte se.“

Ve chvíli, kdy mi došlo, co mi švábi právě prozradili, se mi v hlavě otevřel černý vír. Osud přece nemůže mít takhle zkurvený smysl pro humor!

„Sny! Vy idioti, nechápete, že máme sny?! To byl sen! Musíte mě…!“

„Sny. Nechápeme. Pochopíme. Už nemusíte mluvit.“

Řvu. Cizí mrtvé prsty mi zajíždějí do vlasů a obracejí hlavu k obloze. Další ruce mi pevně svírají lebku. Mrtví mají hroznou sílu. Tam, kde byl před chvílí Štěpán, je teď jen černé lesklé beztvaro. I to mi mizí ze zorného pole. Obloha nad námi je skoro černá. Poslední dešťová kapka mi dopadla přímo na čelo.

Tlak na lebeční kosti sílí. Na tomto světě není nic hlasitějšího než moje kvílení.

Snad…

Snad jen kromě tohohle.

*

Zasmál jsem se?

Netuším.

Sevření mé lebky v okamžení povolilo, do tváře mi cáklo něco ledově slizkého a tichou Ostravou práskl výstřel.

A ještě jeden.

A další.

*

Zasmál jsem se?

Ne. Tohle s lidským smíchem vážně nemělo co dělat.

Zavyl jsem s mozkem zaplaveným směsí hrůzy, triumfu a šílenství. Vyrazil jsem loktem dozadu a zasáhl jednu z mrtvol do kolene. Mlaskavě to křuplo.

Moře švábů kolem mých kolen se rozvlnilo.

Přímo přede mnou se rozcákla hlava bezzubého, bezčelistního důchodce ve směs zkvašeného mozku, úlomků lebky a švábů. Tělo se začalo hroutit strašně neochotně. Brouci z něj opadávali jako pozůstatky májového deštíčku.

Kolenní kloub zapadl do vrstvy hmyzu, cosi mi vyrvalo hrst vlasů a seshora se snesl další slizký deštík. Práskání výstřelů se slilo v jediný zvuk. Ruce se mi z ramen sesmekly jakoby neochotně. Někdo mi hrábl po krku.

Vydrápal jsem na nohy dřív, než se mi černá záplava dostala k pasu, vyrazil rukama proti svírajícímu se kruhu mrtvol, sehnul se před svištícím deštníkem. Můj revolver se zaleskl dva metry přede mnou. Vzápětí mi výhled zakrylo nahé tělo. Cosi žhavého a nesmírně rychlého mi zlehka ovanulo levou líci. Mrtvola tlusté ženy oděné do zbytků květovaných šatů ztratila tvář i zálusk na můj krk. Cizí ruce v černém plastu mě zezadu objaly opravdu intimně.

Vyrazil jsem hlavou dozadu.

Klobouk mi sklouzl do očí, moje lebka se srazila s obličejem mrtvoly za mnou.

Čvachtnutí.

Litr mozku za límcem.

Další ruce na kotníku.

Prošlápl jsem jednu lebku, trhl rukou, za kterou mě někdo popadl. Sevření nepovolilo. Tahání za ruku ano. Přes ramena mrtvol jsem zahlédl, jak se z brouků vynořila zhroucená Štěpánova postava. Setřásl jsem utržené zápěstí jen proto, aby mě popadlo jiné. Odporná dlaň mi přikryla ústa. Cosi mi steklo do krku. Z očních důlků výsměšně se šklebící mrtvoly na mě tykadly mávali švábi. Štěpán mi zmizel za hradbou mrtvých těl. Obzvlášť vypasený brouk mi zakryl jediné vidoucí oko. Do kotníku se mi zahryzly lidské zuby, ale v tu chvíli jsem to nevnímal. Smrad, sliz a koncentrovaný hnus byl najednou všude.

Myšlenky se mi slily do něčeho černého, stékajícího dolů a dolů a dolů…

Nesnáším davy, napadlo mě vesele.

Puch se stal hmotným. Po těle mi vzhůru tekli švábi. Úplně absurdně jsem si uvědomil, že mi někdo právě serval brýle. Do masa se mi zatínaly stovky prstů. A miliony kusadel.

Že umřu a netečné mrtvé obličeje téměř nalepené na můj vlastní budou to poslední, co kdy uvidím, mi najednou přišlo tak líto, jako ještě nikdy nic.

Mokvající dlaň mi s nelidskou silou sevřela zátylek.

Po tváři mě pohladila smrt.

A nebo…

Možná něco jiného.

Hodně něčeho jiného.

*

Lícní kost kostry se švábím plnovousem se rozstříkla ve stejném okamžiku jako krk mokvající ženy vedle, jako hlava bývalého tlouštíka v černém saku prožraném červy, jako čelo muže, který mi přišel matně povědomý, jako…

Jako cokoliv v mém zorném poli.

Žhavé dotyky mě hladily po tvářích, po skráních, po ušních lalůčcích, po krku. Ve vzduchu vířily odstřižky mých vlasů, rozcáklí švábi, kusy lidských tkání, mozkomíšní mok a stará, zhrudkovatělá krev. Těla všude kolem mě se hroutila. Většinou na mě. Příkrov švábů pohlcujících mé tělo se změnil v černožlutý horizontální déšť. Před očima se mi míhaly malé, neuvěřitelně rychlé věci. Před okem.

Že ty odstřižky vlasů jsou ve skutečnosti odstřelky, mi došlo až za chvíli.

Ztuhl jsem jako sádrový odlitek.

A smrt mě dál laskala svými nadzvukovými ogiválními prsty jako ta nejvášnivější milenka na světě.

*

Vyrazil jsem.

Vyrazil jsem ve stejném okamžiku, kdy mě závany rozráženého vzduchu přestaly lechtat na tváři.

Mrtvola svírající můj ruger se hroutila do sebe.

Švábi se mi pod nohama rozstřikovali.

Kupředu jsem doslova letěl.

Vyrval jsem svou zbraň z modročerných prstů, dupnul někomu do břišní dutiny, přeskočil zrezivělou lavičku, setřásl z boty smyčky shnilých střev, vrazil do mrtvoly, která jakýmsi zázrakem nepostrádala hlavu. Málem jsem se přerazil o květovaný deštník zabodnutý do číchsi zad.

Štěpán ležel tam, kde jsem ho zahlédl naposled.

Švábi tekli kolem něj, přes něj a díky bohu, že ne skrz něj.

Dopadl jsem koleny do černého odlivu a popadl blonďatou hlavu do dlaní. Myslím, že vlastní hlavou mi letěla modlitba, ale natolik při smyslech, abych vnímal její slova, jsem nebyl. Štěpán měl oči zavřené a obličej zacákaný krví. Na kratičký okamžik jsem zahlédl, jak se mu lebka odklápí a…

… a pak byla odporná představa pryč a Štěpán otevřel oči.

Myslím, že jsem se napůl zbláznil.

Poprvé v životě radostí.

*

Přehodil jsem si jeho ruku kolem krku. Věděl jsem, že po zkušenosti s oponou nemám na něco takového ani zdaleka sílu, věděl jsem, že moje tělo jede jenom na výbušnou směs absolutní hrůzy a adrenalinu, ale bylo mi to jedno. Napjal jsem svaly a…

… a Štěpán vytřeštil oči kamsi za mé rameno.

Neotočit se prostě nešlo.

*

Brouci se valili po budově divadla jako černý vodopád hnaný obrácenou gravitací. Jestli jsem si předtím myslel, že jich jdou s námi tuny, tak teď jsem musel svůj odhad zestonásobit a stejně mi přišel hrozně směšný.

Budova jako by se propadala do antracitového moře. Její architektonické výstřelky se ztrácely pod strašlivou masou lesklých krunýřů, nohou, tykadel a miliard oček, a v každém z nich se zračila smrt. Jel jsem očima vzhůru, předstihl pohledem čelo vlny a konečně spatřil smrt v lidské podobě.

KAPITOLA 23.

Pistolník

Proti temnému nebi se rýsovala jako zhmotnělá legenda. Stála na střeše, oděná do temného pláště vlajícího ve větru. Mrtvolně bledou tvář napůl skrytou pod stetsonem jí ozařoval oheň, který nepřetržitě chrlila z obou rukou. Její postoj jako by definoval nehnutelnost a černé jámy, které měla místo očí, působily mnohem vražedněji než všichni švábi světa.

Brouci umírali. Záplava se rozstřikovala v gigantické šplouchance hmyzích vnitřností, do země bušily projektily a celé to vypadalo, jako by těsně pod střechou divadla někdo rozprostřel štít smrti. Vlna do něj narážela a měnila se v černožlutý déšť. Pistolníkovy ruce se míhaly nelidskou rychlostí. Zvuk připomínající práci rotačního kulometu se nám rozléhal nad hlavami.

Někde za mnou cvakl natahovaný závěr.

*

Otočil jsem se tak rychle, jako ještě nikdy.

Žena s tváří poznamenanou věkem a šváby pozvedla černou pistoli – zvolna jako ve zpomaleném filmu. Hmyz na její paži strnul v nápodobě pletence svalů. Brouci v levém očním důlku snad zavřeli oči.

Kupodivu mi nemířila na hlavu, ale kamsi nad ni.

*

Vypálil jsem o dobré dvě vteřiny dřív než ta žena. Kulka ji zasáhla do hrudní kosti, mrtvola udělala půl kroku dozadu a střela z její zbraně mi škubla pravým uchem.

Bolest si musela stoupnout do fronty.

Přeživší mrtvoly zvedaly pistole jako jedna.

*

Že tohle jsou zbraně z našeho bunkru, mi bylo jasné.

Že mám už jenom pět nábojů, taky.

Přecílil jsem na hlavu druhé mrtvoly vzdálené dvacet metrů a vypálil.

S jediným funkčním okem se míří podstatně líp.

Hlava se rozcákla po okolí.

Opadávající brouci vypadali stejně naštvaně jako kdykoli předtím.

Čtyři náboje.

*

Když o pět vteřin později na zbytcích dláždění zarachotila šestá pistole, pustil jsem Štěpána a vystartoval ke své poslední oběti.

Její zbraň, válející se na zemi, se blížila strašlivě pomalu.

Zbývající mrtvoly jsem už neměl jak zastavit. Do nepřetržitého hluku začaly práskat výstřely z pistolí.

Riskl jsem rychlý pohled na střechu.

Čelo švábů bylo už jen pár decimetrů od Pistolníkových lesklých bot. Střílel ještě rychleji než před chvílí. Skrz déšť hmyzích vnitřností nebylo skoro vidět.

Nepatrná část švábů se mi hnala vstříc.

Asi tak metrák.

*

Jako děcku mi klouzání na ledě nikdy moc nešlo. Chyběl mi cit pro rovnováhu či co.

Teď jsem vystřihl takový smyk, jako nikdo nikdy. Bláto odstřikující od mých bot mi zastřelo svět. Dopadl jsem na bok. A jel dál.

Podrážky se střetly s brouky.

Brouci neměli šanci.

*

Rukojeť pistole mi vklouzla do ruky na milimetr přesně. Jak se mi něco takového mohlo ve šváboblátivém dešti podařit, netuším.

Sevřel jsem černý plast oběma rukama.

Pravá noha mi narazila do něčeho pevného.

Déšť bláta ustal.

Hlavu mrtvoly tyčící se nade mnou jsem měl zarámovanou mířidly dřív, než bys řekl šváb.

*

Víte co je horší, než vystřelit mrtvole mozek?

Dostávat si ten mozek z očí.

Z oka.

Na chvíli jsem neviděl ani ň, v ústech jsem měl slizcesladkoodporný pocit a na nohou pro změnu šváby.

Spoustu švábů.

*

Že mi tentokrát střelec nepomůže, mi bylo jasnější než cokoli jiného. Z polohy ležmo jsem viděl, jak mu brouci dospěli až k pasu. Střílel pořád. Nepřetržité proudy olova se do brouků zakusovaly jako prsty samotné smrti.

V následujícím okamžiku se Pistolník zapotácel, jak se jedna z mrtvol konečně trefila.

Mně se první brouk zakousl do ruky.

Střelil jsem do zad další mrtvolu.

Nějaký ohnilý puberťák mi došlápl na hruď.

Dýchat bylo najednou dost pracné.

Černé ústí jeho celoocelové pětačtyřicítky působilo mnohem příjemnějším dojmem než obličej, v němž akné nahrazovali švábi.

Že přemířit na tuhle hlavu už nestihnu, jsem věděl.

Přesto jsem to zkusil.

*

Kohout pětačtyřicítky dospěl do krajní polohy.

Švábi mou ruku s pistolí doslova žrali. Vypálil jsem.

Puberťákovi škublo v obličeji – vypadalo to, jako by se ušklíbl.

Usmála se současně v té hlavni smrt?

Nejspíš ne.

Vystřelil jsem podruhé a mládenec mi namířil na rameno.

Z toho, že mě švábi pořád ještě chtějí živého, jsem radost vážně neměl.

*

Zmáčknout spoušť potřetí už opravdu nešlo. Ne se skoro uhlodaným ukazovákem. V celé ruce jsem měl pocit, jako by mi ji někdo zapálil. Pistole se mi třepala tak, že bych netrefil stodolu, ani kdyby mě do ní zavřeli.

Tentokrát se puberťák doopravdy usmál.

Nelidštější škleb jsem ještě nikdy neviděl.

V následujícím okamžiku se mu hlava rozprskla.

*

Štěpán.

Nevím, jestli mi hlavou proběhlo dřív jeho jméno, nebo to, že ho miluju, ale myslím, že to není důležité. Vyvrátil jsem hlavu vzhůru. Kluk stál rozkročený, svíral v rukou kompaktního glocka a střílel a střílel. Původní majitelka pistole, které jsem prostřelil hruď, se za ním právě zvedala na nohy. Pubescent mi ustupoval z hrudi, švábi pršeli a moje vlastní pistole mi konečně vypadla z ruky.

Otevřel jsem ústa, abych zaječel varování.

Záplava švábů mi zalila obličej.

*

Zkoušel jsem ječet i přes kusadla zabořená do jazyka, zkoušel jsem řvát i přes hmyz, který mi ucpával nosní dutiny. Rozkousával jsem brouky zběsilou rychlostí jen proto, aby se mi mezi zuby nacpali další. Do krku mi teklo tolik výživného proteinu, jako už dlouho ne. Na ušních bubíncích mě něco nesnesitelně lechtalo a švábi mě drželi přibitého k zemi stejně účinně, jako kdyby mě popadly ruce mrtvol. Zmítal jsem se jako na smrtelné posteli připojené ke zdroji vysokého napětí. Hlavou mi rezonovala dvě slova.

Uteč. Štěpáne.

Myslím, že mě slyšeli jenom švábi.

Jejich telepatický, nelidský smích mě přiváděl k šílenství.

*

Prokousnutí levého ušního bubínku jsem pocítil jako ránu kladivem do hlavy. Ústa už jsem měl hmyzem přímo přecpaná. Krk taky. Dýchat přes filtr švábích těl už skoro nešlo. V hlavě se mi mihla naděje, že se třeba udusím dřív, než si švábi začnou hrát s mým mozkem. Myslím, že jsem na křídlech té naděje tak trochu popolétl.

Tak trochu hodně.

A rovnou k nebi.

*

Svět se točí, švábi prší, tamhle je divadlo komplet zalité do hmyzu, tam se vlní opona, támhle nějaká mrtvola škrtí Štěpána, tam, co jsem se před chvílí válel, teď tryská k nebi gejzír tmy, tuhle se blíží rozmoklá zem…

Svinsky rychle.

*

Strčte ruku do bláta a bude vám připadat měkké a heboučké jako nejjemnější samet.

Třískněte do toho bláta hubou a pochopíte, jak různě se může jevit jedna a tatáž věc.

A nebo radši ne.

Prostě mi to věřte.

*

Vykašlal jsem hrst švábů a pokusil se postavit na nohy.

Vysmrkal jsem druhou hrst švábů a znovu se pokusil postavit na nohy.

Protřel jsem si oči zalepené hmyzí kaší a blátem a pokusil se postavit na nohy do třetice.

V následující chvíli mě cosi popadlo.

A konečně postavilo na nohy.

*

„Štěpáne!!!“ zaječel jsem tak, až se z divadla sesypal metrák švábů.

Mrtvá žena s ňadry u pasu a dírou v hrudi, kterou by se dala prostrčit pěst, svírá kluka ocelovým stiskem. Štěpán mlátí pistolí se závěrem sklouzlým dozadu do zkrvavené lebky. Rosolovité maso stříká, švábi cákají a klukovi zbývá posledních pár okamžiků života.

Sevření kolem mého pasu zmizelo.

Rozběhl jsem se dřív, než se ozvěna mého výkřiku vůbec zrodila.

A temnota mě předešla.

*

Vnímal jsem svět jako sérii kaleidoskopických obrazů.

Temnota vyráží z rozmoklé země v dalších a dalších výtryscích. Proudí z oken polorozbořených domů. Natahuje se jako prsty smrti z černého nebe.

Moje oči se přilepily na děsivou siluetu divadla.

Pistolník na střeše je pod tou chitinovou záplavou možná pořád ještě živý.

Nevím.

Výstřely dozněly někdy ve chvíli, kdy mi první šváb vnikl do úst. Teď se vzduch kolem mě zachvívá všemi těmi zvuky, které vždycky temnotu doprovázely. Ne že bych je v tuhle chvíli vnímal.

Noc dospěla k Štěpánovi.

Mrtvola se rozstříkla ve směsi polámaných kostí, rozdrcených tkání a na jemné kousíčky našlehaných švábů. Zaznělo to ostře, jako když cirkulárka prořízne stehenní kost.

Prolétl jsem kolem druhé mrtvoly. Tlaková vlna její exploze mě nabrala do zad.

Štěpána jsem tak zachytil dřív, než mohl dopadnout na zem.

*

Těch mrtvol, které nezkosila Pistolníkova střelba, bylo na začátku asi dvacet. Teď jich zbývá pět. Když švábí vědomí pochopilo, že se zjevil nový nepřítel, proti kterému jsou mrtví k ničemu, začaly se hroutit k zemi.

Dopadnout na kolena nestihla ani jediná.

Jak se na neidentifikovatelné kousíčky rozlétá i Míša, jsem zahlédl jenom koutkem oka.

Úlevu jsem myslím pocítil až mnohem, mnohem později.

*

Říkal jsem, že švábi pod vražedným proudem Pistolníkových střel pršeli?

Jestli ano, tak pro to, co se s nimi děje pod dotyky temnoty, zkrátka nemám výraz.

Tohle je černožlutá průtrž mračen. Vodopád. Řeka explodujících hmyzích těl padající z oblohy.

Clonili jsme si se Štěpánem oči, krčili se u země a hmyzí součástky se nás pokoušely spláchnout.

V té záplavě plavaly i dlažební kostky.

*

Švábi už nejsou.

To nám došlo ve chvíli, kdy slizká řeka ztratila na síle. Zvedli jsme hlavy jako jeden.

Na střeše Dvořákova divadla stojí Pistolník. Švábi z něj kapou. Ve volně spuštěných rukou svírá revolvery, jejichž hlavně září bílým žárem. Smrad připečeného hmyzu cítím i na tuhle vzdálenost. Pistolník má hlavu sklopenou jako pod tíhou nekonečné únavy. Temnota se nad ním vypíná až do stratosféry. Děti se smějí naprosto nedětským způsobem. Úponky tmy kolem něj krouží snad tázavě, snad bojácně.

Pistolník zvedá hlavu.

Jeho pohled je i na tuhle vzdálenost děsivější než smrt všude kolem nás.

*

Pistolník vykročil.

Jestli jsem si předtím myslel, že ho temnota jen prozkoumává, tak ne. Ucukla mu před špičkou boty jako tisíckrát zkopané štěně. Rozběhla se po střeše budovy jako mlha hnaná uragánem. Pistolníka dělí od okraje střechy snad pět kroků. Kráčí vyrovnaně a klidně jako sám čas. Jeho pohled mě zamačkává do rozmoklé země. Duhovky má temně hnědé a přesto jakoby vyplněné zlatým světlem. Nechápu, jako to můžu na tuhle vzdálenost vidět bez brýlí, ale ostřeji jsem nevnímal nikdy nic.

Pistolník došlápl na okraj střechy.

A v následujícím okamžiku prostě skočil dolů.

Probodávat mě očima při tom pádu nepřestal.

*

Země se mi pod koleny otřásla. Pistolníkovo tělo na okamžik zahalil gejzír bláta a žlutočerného slizu.

Pak clona opadla.

Muž stojí přímo před jedním z kdysi bílých sloupů, země mu sahá až ke kotníkům a porcelánová maska vypadá, jako by zářila. Před malým okamžikem jsem byl málem zaživa lobotomizován šváby. Svíravá pěst strachu se přesto ozvala až teď.

Až ve chvíli, kdy Pistolník vykročil tak lehce, jako by právě neseskočil z desetimetrové výšky.

*

Nemůžu se pohnout.

Štěpán taky ne.

Hlavně masivních revolverů svítí už jenom oranžově. Temnota pořád působí dojmem, jako by se snažila muže dotknout. Děti se nesmějí. Ve vzduchu se vznáší dojem neskutečně mocné síly zatínající zuby úsilím.

Pistolník má oči jenom pro mě.

Ta maska vypadá, jako by někdo urazil hlavu hřbitovnímu andělovi, uřízl mu obličej a vydlabal vnitřek. Oduševnělý výraz zakletý do mramoru se k smrti, zářící z těch očí, vážně vůbec nehodí.

Poslední tři kroky.

Pistolník stojí nade mnou, z šosů dlouhého koženého kabátu odkapávají poslední zbytky brouků a já mám dojem, jako bych na tváři cítil sálavé horko z rozpálených hlavní.

Myslím, že mi v hlavě něco ječí.

Zní to jako vědomí vlastní smrtelnosti.

*

„Konečně.“

Že to promluvil Pistolník, mi v první chvíli vůbec nedošlo. Tvář anděla se vůbec nepohnula a ten hlas zazněl tak… jemně, tak nepatřičně, že jsem prostě nepochopil, že by takhle mohl promluvit on.

Štěpán, kterého ještě pořád napůl svírám v náručí, se roztřásl jako osikový list zmítaný jaderným armageddonem.

„Konečně,“ zopakoval muž. „Věděl jsem, že spravedlnost neopustila tento svět. Myslel sis, že mi dokážeš uniknout? Že dokážeš sejít s cesty, kterou ti určil Pán? Že máš takovou moc, která by tě dokázala ochránit před tímto okamžikem?“

Myslím, že odpověď bych nedokázal najít ani po podstatně klidnějším dopoledni. Ne že by Pistolník na nějakou čekal.

„Jsi na kolenou. Jaký je to pocit? Cítíš kajícnost? Chápeš už teď alespoň v náznaku, jak velkolepý je Pán a jak malý jsi ty v porovnání s ním? Nebo zůstáváš dál zpupným a zaslepeným?“

Dorážející tma se kolem nás svírala jako neprostupná stěna. Okrajem vědomí jsem cítil, jak se mě dotýká na milionu místech. Viděl jsem, jak se snaží dotknout Pistolníka. Ten ji ignoroval. Jeho oči se upíraly jen na mě.

Revolvery se začaly zvedat.

„Poč… počkejte,“ podařilo se mi vykoktat. „Proč mě chcete zabít? Já vás vůbec neznám!“

„Ty ubožáku,“ uchechtl se muž za maskou. „Ty hloupé, zbabělé stvoření. Vážně si myslíš, že mne přesvědčíš předstíráním lidského zmatku? Myslíš, že poté, co jsem objevil sebe sama, co jsem našel způsob, jak proniknout až do tohoto nejvnitřnějšího sídla tvé zkaženosti… poté, co jsem pochopil, jaké síly se ti podařilo uvést do chodu… myslíš, že po tom všem mne můžeš zmást pouhými slovy?“

Palce oděné do černé kůže plynule natáhly kohouty obou zbraní. Svíjení temnoty na mém těle získalo zoufalý podtón.

„Nuže?“ promluvil znovu Pistolník. „To bylo vážně vše? Už žádný úskok? Žádný trik v rukávu?“

„Já…“

„Nech nás být!“ zaječel v tu chvíli Štěpán tak, až jsem to málem zaplatil infarktem. „Nic jsme ti neudělali!“

Pistolníkovy oči se nepohnuly ani o milimetr. „Umlkni, dítě. Nevíš nic. Nejsi nic. Nemám důvod tě zabíjet, tak se mi nepleť do práce.“

„Nebo mě zase praštíš? Zastřelíš mě? Je to moc těžký, zastřelit někoho, kdo se nemá jak bránit?“

Chtěl jsem Štěpánovi říct, ať zmlkne dřív, než muže naštve, ale nějak jsem se nedostal ke slovu. Revolvery o malý kousek poklesly.

„Nemůže bránit?“ vyplivl Pistolník ta dvě slova jako rozžvýkané švábí krunýře. „Vidím ve tvých očích zmatek. Vidím v nich bolest a nevinnost. Ty vskutku netušíš, kdo tě svírá svými nečistými spáry? Bojoval jsem s ním, dítě. Já, který jsem nikdy nezklamal, jsem jím byl poražen, aniž bych tehdy tušil, kým je. Je možno říci, že jsem tehdy byl v postavení, v jakém se nyní nacházíš ty. Nenech se zmýlit, ubohé dítě. Ten tvor použil ty nejmocnější zákonitosti, použil samé základy všeho, aby oddálil svůj konec. Ten zoufalý trik možná přetvořil jeho podstatu v lidskou, ale nenech se ošálit – což nevidíš temnotu, jenž po něm šplhá? Ustup od něj, dítě. Neboť on je zlem samotným a já jsem tím, kdož jej z tohoto světa navždy vykoření.“

Štěpán se nadechl k dalšímu výbuchu a já mu hladce zakryl ústa.

„Nech toho. Nemá smysl, aby tě zabil taky.“

Mihl se v těch očích na kratičký okamžik zmatek?

Nevím.

Neměl jsem čas to zjistit.

Znovu jsem pohlédl do hlavní.

*

A spatřil, jak se v nich šklebí smrt.

*

Pistolník stiskl spouště.

Zaslechl jsem svist kosy.

A nebo…

*

Ne.

*

Že žiju, že zbraně odmítly vystřelit, jsem pochopil až z Pistolníkových očí. Zíraly na mě nechápavě. Zíraly na mě zuřivě.

Zíraly na mě…

A v příštím okamžiku už ne.

V příštím okamžiku se nikdy neviděné děti rozesmály strašlivou intenzitou, jejich hlahol naplnil svět a temnota se po mé ruce rozlétla proti Pistolníkově tváři.

Tentokrát jí nebránilo vůbec nic.

*

Mužovy ruce vylétly k mramorové masce. Hlavně revolverů se mi přestaly šklebit do oka. Na víc jsem nečekal. Vyskočil jsem na nohy, popadl Štěpána a smýkl jím směrem k bunkru. Vlastní nohy jsem měl sice jako z gumy, ale věřil jsem, že strach mi dá křídla.

Štěpán, postrčený mojí dlaní, se konečně rozběhl.

A za mými zády Pistolník promluvil. Docela jiným hlasem než předtím.

A celý svět promluvil s ním.

*

„Kemeh anio tene. Setel oui kolain kesel eiin.“

Ohlušující ozvěna rozechvěla vzduch. Zastavil jsem se. Ne že by mě zajímalo, co ta slova znamenají. Zastavila mě ta zoufalá, nebetyčná naléhavost.

„Kemeh… řekni… anio tene, eiin?“

„Pojď!“ popadl mě Štěpán za ruku. Jeho hlas působil ve srovnání s burácením tmy jako něco zcela nepodstatného.

Pistolník upustil revolvery a vykročil ke mně. Temnota se mu svíjela kolem kotníků, šplhala po nohou, ovíjela krk a vyplňovala oči. Myslím, že tohle bylo to, co mě donutilo zastavit. Ty oči. Místo bělma, duhovek, místo jakéhokoli výrazu v nich bylo jen propastné, vířící prázdno.

„Martine, pojď! Prosím!“

Udělal jsem váhavý krok směrem k Pistolníkovi.

„Ne! Zabije tě!“

„Řekni… mi… anio eiin? Ano? Kelesen musím vědět…“ Stáli jsme teď tváří v tvář. Štěpán se mě snažil odtáhnout pryč, jenže se svými čtyřiceti kily živé váhy vážně neměl moc šancí. Ty oči… ty oči už jsem někde viděl. Jak jsem mohl vidět oči, které vůbec nevypadají jako oči? Proč mi ta temnota připadá jako něco důvěrně známého? Proč se jí nebojím? Proč…

Rozevřel jsem ruku a kluk za mými zády dopadl na zadek. Ani jsem si toho nevšiml.

„Řekni… mi… to. Kdo jsem?“ promluvil Pistolník česky.

Tma se v očekávání odpovědi přestala přelévat. Na svět padlo ticho.

„Já… já nevím. Jak bych…“ řekl jsem do toho ticha.

„Nevíš?“ zaúpěla realita. „Víš! Musíš vědět! Jsi… jsi se mnou svázán! Musíš vědět! Já musím vědět!“

Země se pod tíhou toho řevu roztřásla. Kdesi za mnou se sesul dům. Sotva jsem to vnímal.

„MUSÍM! MUSÍŠ MI TO ŘÍCT! ŘEKNI MI TO! HNED!“

Tohle už nebyl lidský hlas. Tohle byl řev uragánu, tohle byl ryk atomového výbuchu, tohle byl rachot hroutící se hory. Zvuk se stal hmotným. Mramorové obložení divadla se sypalo jako domeček z karet. V zemi se otevřely mokré praskliny. Černý vchod Librexu vyplivl záplavu betonového prachu. Budova se začala naklánět.

„HNEEED!“

Zavytí mě srazilo na kolena jako rána megatunovým perlíkem. Z nosu mi vyšplíchla krev, oko mi naráz proklála tisícovka žhavých jehliček, někdo mi stiskl žaludek a obrátil ho naruby. Svět začal temnět rychleji než kdykoli předtím. Ječel přitom frustrací, zlobou a nekonečným vztekem.

Pistolník vykročil ke mně. Maska se mu na obličeji drolila, z očí zářilo černé světlo a jeho podrážky se vznášely deset centimetrů nad zemí.

Ruce opředené tmou se ke mně natáhly jako nejvražednější dravčí spáry, jaké kdy byly stvořeny.

Že tohle je definitivně a nezvratně můj konec, mi došlo dvě vteřiny předtím.

Předtím, než mě objaly pevné štíhlé paže.

*

Myslet už se nedalo.

Vnímat ještě ano.

Teplo Štěpánova dechu.

Zvuk drtící mi tkáně na kaši.

Krev bublající mi v plicích.

Pistolníkovy ruce.

Bundu a svetr mi ani tak neroztrhly, jako spíš prošly přímo skrz. Ucítil jsem dotek chladný jako vesmírné pustiny.

Mysl mi vykvetla v oslnivém výbuchu.

A Librex v tu chvíli neslyšně explodoval, jako by se v jeho útrobách probudily všechny atomové zbraně světa.

To jak se opona rozletěla kupředu.

*

Hnala se rychleji než světlo.

Rychleji než temnota.

Rychleji než sama smrt.

V neměřitelně krátkém čase vymazala z existence divadlo, budovy, stromy, lavičky, oblohu… cokoliv.

Zbyli jsme jen my tři.

Na nekonečně krátký okamžik.

Pak…

… už nebylo nic.

KAPITOLA 24.

Svět, který byl

Temnotou proniká ryčení.

Nekonečné, neměnné, monotónní. Burcující.

Moje mysl stoupá nezměrnou černí.

Začínám cítit.

Začínám vnímat.

Začínám existovat.

*

Do nosu mi proniká povědomá vůně. Zvuk nepřestává dotírat. Rozlepuju víčka. Před očima mi vyvstává šero. Něco se v něm leskne. Něco malého.

V hlavě se mi cosi probouzí.

Vzpomínka?

Natahuju ruku.

Natahuju ruku jako už tolikrát předtím a šátrám po budíku.

*

Sedím na posteli.

Pokoj tone v šeru. Postel má bílé povlečení. A černou přikrývku s abstraktním vzorem. Obojí voní pracím práškem. Jsem bosý. Mám na sobě lehké pyžamo. Koberec je studený a měkký. Zírám přímo před sebe.

Vím kde jsem.

Jen nechápu proč.

*

Vstal jsem. V hlavě se mi pokouší zrodit miliarda myšlenek. Kdybych to dovolil jediné, explodovala by mi hlava. Nesmím přemýšlet. Musím si vzpomenout. Nejdřív vzpomínky, pak přemýšlení. Hlava se mi točí. Pokoj jako by se nakláněl. Po pravé ruce mám skříň. Támhle je stůl. Počítač. Konferenční stolek. Trojice svíček. Knihovna. Bílé stěny. Prosklené dveře… nic z toho nemůže být skutečné. Nemůže. Nemůže. Prostě nemůže.

Nohy už mě nedokážou nést.

Náraz do kolen bolí jen chvilku.

*

Čaj.

Nalil jsem ho včera, než jsem šel spát. Pak jsem se trochu napil.

Čaj jsem měl naposledy před čtyřmi lety. Chutnal po plísni.

*

Květina na komodě je pořád ve stejném květináči, ve kterém jsem ji před měsícem koupil. Na jaře ji chci přesadit.

Švábi veškerou zeleň zlikvidovali už hodně dávno.

*

Moje prsty zanechávají na bílých stěnách dlouhé rudé šmouhy. Bolí to naprosto skutečně. Nemůže to bolet. Není to skutečné. Osahával jsem zdi, přejížděl prsty po koberci, přejížděl bříšky prstů po hranách nábytku tak dlouho, dokud jsem si nerozedřel kůži. Všechno tohle přestalo existovat v okamžiku, kdy jeden ze sousedů škrtl plynovým zapalovačem. Couval jsem tehdy po schodech a strkal Míšu před sebou.

Míša.

Psal jsem si s ní naposledy včera, v osm hodin třicet šest minut. Pak šla spát. Já šel spát.

Míša spí.

Ta věta už na mě byla moc.

Na záchod jsem trefil bez sebemenšího zaváhání.

*

Zvratky vznášející se na hladině nemůžou být skutečné. Tohle vypadá jako natrávené nudle… měl jsem nudle smíchané s krevetami osmaženými na másle. Přidal jsem do nich sojovou omáčku. Chutnalo to skvěle.

Krevety. Nudle. Máslo. Slova z dávno neexistujícího světa.

*

Po silnici se prohánějí auta. V jednom pruhu tam a v druhém zase sem. Pouliční osvětlení září. Cesta a chodníky se lesknou jako po dešti. V paneláku naproti svítí všeho všudy tři okna. Je ráno. Půl šesté. Lidé vyrážejí do práce. Tramvaj zvoní. Větve stromu, co ho mám přímo pod okny, se lehce pohupují. Sem a zase tam. Jako každý den.

Stojím u okna, opírám se čelem o chladné sklo a zírám na město, které prostě nemůže existovat.

*

Dveře skříně tvoří zrcadlo.

Ten střep, do kterého se díval Adam, byl zaprášený a skoro osleplý, ale stejně to stačilo. „Markéto?“ řekl. Pak se začal smát. Potom křičet. A pak mu Dáša musela prostřelit hlavu.

Zrcadla jsou nebezpečná.

Zrcadla jsou jenom zrcadla.

Mám pocit, jako bych měl v hlavě dva mozky.

Tuhle větu jsem neřekl já. Přesto ji teď naprosto chápu.

Zhluboka jsem se nadechl vzduchu prosyceného vůněmi, o kterých jsem dávno přestal doufat, že by ještě mohly existovat a předstoupil před zrcadlo.

Šílený už stejně jsem.

*

Dívám se na svůj obraz už déle než pět minut.

Smát se už asi nezačnu.

Šílet možná ano.

Je mi třicet. Podle kalendáře už víc než půl roku. Vypadám na to. Moje tvář… vzpomínám si na ni, nebo ji teď objevuju poprvé? Vlasy, které jsem si v posledních letech sčesával za uši, mám sotva šest milimetrů dlouhé. Jako vždycky. Vidím na obě oči. Nemám vousy. Uši mám v pořádku a netknuté. Nemám žádné jizvy. Nos jsem si nikdy nezlomil. Jsem zase relativně mladý. Mám odhadem o dvacet kilo víc než včera… stejně jako včera. Na levém rameni chybí starý průstřel, ke kterému jsem přišel na podzim roku 2016.

Ten obličej mi vůbec nepatří.

Ten obličej je přesně takový, jak si ho pamatuju ze včerejška.

*

Sedím za stolem, popíjím horký čaj a snídám. Nad dualitou konzumace párků už odmítám uvažovat.

Něco se stalo.

Tady.

Nebo tam.

Buď jsem se v tomhle světě zbláznil a zdál se mi tamten svět.

Nebo mě ta opona vzala odtamtud a vrhla sem.

Jedno i druhé je možné. Jedno i druhé si pamatuju. To první je pravděpodobnější. Tomu druhému věřím mnohem víc.

Solipsismus, říkali švábi. A nebo se mi to moje podvědomí pokusilo napovědět. Co je skutečnost? Tady i tam jsem vnímal stejně reálně. Bolest, radost, pocity. Je nějaká skutečnost?

Na psacím stole se mi válí hromádka knih. Všechny se jmenují Iustus. Druhý díl. Včera jsem je dostal coby autorské výtisky od nakladatele. Celkem se pronesly, než jsem s nimi došel domů.

Má to být nějaké vodítko, nebo je to jenom náhoda? Má mi to připomenout Štěpána? To není nutné. Vzpomínám si na něj krystalicky jasně. Má mi to připomenout, jaké zoufalství se mu zračilo v očích, když mi vyprávěl, jak po dočtení téhle knížky začal zapomínat? Má mě to varovat?

Stojím uprostřed obýváku a nad hlavou mi září lustr. Ta knížka vypadá stejně, jako když jsem si ji včera prohlížel. Obrázky zase vyšly trochu tmavší. Meika na obálce je Štěpánovi docela podobný. Vzpomínám si na fotku kluka, kterou jsem ilustrátorovi před půl rokem poslal. Nahatý klučina usazený na vysoké stoličce ve vkusně zařízené kuchyni. Dlouhé nohy vyložené na stole. Štíhlé ruce složené na břiše. Obličej zpola natočený ke kameře. Přidrzle vyzývavý pohled modrých očí pod čupřinou blonďatých vlasů. Nevím už, na jakém webu jsem konečně našel tvář, která docela odpovídala mým literárním představám, ale jasně si vzpomínám, že bez téhle předlohy se ilustrátor nedokázal hnout z místa. Pokoušel jsem se mu předtím popsat způsob, jakým se Meika česal, tvar jeho nosu, velikost očí… bylo to marné. Slova jsou jenom slova.

Slova…?

Přelétám očima po řádcích.

A vzpomínky se vracejí.

*

Kdybych mohl vzít obraz, který se mi vynořil z hlubin paměti a přiložit ho na Štěpánovu tvář, kterou si můžu vybavit kdykoli se mi zachce, jsem si jistý, že by obrazy splynuly v jeden.

Je to další důkaz toho, že Štěpán je Meika?

Nebo jen průvodní znak mého šílenství?

Nevím.

*

Měl bych jít do práce.

Ta myšlenka se vynořila bůhvíodkud, stejně nečekaná jako směšná.

Práce? Jaký smysl může mít práce, když tam venku je skutečný svět? Opona, švábi…

Kniha v mých rukou voní novotou. Papír a tiskařská čerň. Stránky pokryté fantasmagorickým příběhem, dvojrozměrné obrázky. V jedné chvíli vidím Štěpánův obličej, abych v následující chvíli zíral na obyčejnou změť čar, stínů a dalších čar.

Nedokonalý portrét smyšlené postavy, nebo cizí pokus o zachycení tváře, kterou jsem si vybavoval?

Vzpomínky nebo šílenství?

Myšlenka na každodenní pracovní rutinu najednou působí jako uzoučký most vedoucí zpátky k zdravému rozumu.

*

Půjdu do práce. Sednu si do křesla, pustím počítač, uvařím čaj… vzpomínám si, jak jsem přesně tohle popisoval v Iustovi. Tu nudu. Tu naprostou zbytečnost. Ty sociopatické myšlenkové pochody.

Ano.

Půjdu do práce. Ty náznaky skryté ve všem okolo přece musejí někam vést. Možná prostě stačí pohnout se kupředu, jednat jako vždycky a nakonec se objeví řešení. Už jenom obyčejná procházka k tramvaji, čerstvý vzduch nebo cokoliv dalšího tam venku může stačit k tomu, aby se objevila odpověď.

Sáhl jsem po kalhotách.

Na opasku visí revolverové pouzdro. Ruger ráže .357 magnum se čtyřpalcovou hlavní a gumovými střenkami jsem si koupil minulý rok v dubnu. Jako dárek sám sobě k třicátým narozeninám. Vzpomínám si, jak jsem ho na střelnici poprvé zkoušel. Vzpomínám si, jak jsem jím před chvílí rozstřeloval zahmyzené hlavy mrtvolám.

Všednost mého bytu jako by některým vzpomínkám dodávala na odpornosti.

Snídaně se poroučí za včerejší večeří.

*

Ne. Nepomohlo to. Ani čerstvý vzduch, ani procházka, ani nástupiště přecpané docela normálními, netečnými lidmi. A nebo možná ano… nejsem si jistý. Mám pocit… pocit, který ani nedokážu pojmenovat. Zklamání? Zmatek? Ne. Je to něco jiného… Něco podobného, něco…

Zase a znovu se mi vrací jedna myšlenka – nad těmi obyčejnými lidmi, nad tou tramvají, nad tím městem bych měl normálně vyvádět, jásat a šílet.

Nejásám. Nešílím.

Svírám oranžovou tyč, koukám na ubíhající krajinu a cizí lidé lepící se na mě ze všech stran mi připadají strašně všední. Jako by mi před pár dny při pohledu na prvního neznámého člověka za dlouhé roky málem nevyskočil mozek z hlavy. Jako by…

Dvojí vzpomínky na mě útočí pořád dál. Támhle bude jednou kráter. Tamty koleje budou čnět k šedivé obloze jako prsty zkroucené artritidou. Tamhleten architektonický výstřelek změní nekonečný déšť v kostru rozhlodanou rzí. Tamten barák…

Vzpomínky na tamten svět jsou pořád stejně ostré. Tak proč mám pocit, jako by tohle všechno bylo…

Normální?

No jistě. Do ledvin mě šťouchl něčí loket a mně se konečně podařilo pojmenovat ten sotva tušitelný rozdíl.

Vzpomínky na tenhle život jsou nudné a šedivé jako kdykoli předtím. Ale ty druhé… ty začínají každou minutou působit… neuvěřitelněji, jistě, ale v tom to není. V nacpané tramvaji je těžké věřit ve vyhynulé lidstvo. Ne neuvěřitelněji.

Zajímavěji.

To je ono.

Do vzpomínek na hlad, zimu, mokro a všudypřítomnou beznaděj jako by pomaličku pronikala mírná fascinace. Ne taková ta: „Sakra, tohle jsem vážně prožil?“ Ne. Spíš jako:

„Sakra, tohle by byl ale skvělý film!“ Znamená to něco?

Vážně nevím.

*

Kolegy z kanceláře jsem taky popisoval v Iustovi. Dal jsem jim tuším mírně pozměněná jména… jako by na tom záleželo. Zdravím jako každý den, usedám do židle, pouštím počítač. Prsty omotanými náplastmi laskám myš. Určitě mi bude psát Míša.

Že bude živá a zdravá, prostě vím. Já jsem. Všichni tihle lidé jsou. Neexistuje jediný důvod, proč by ona neměla být. Přesto jsem hrozně nervózní. Bude si to pamatovat? Mě, ten svět, vlastní smrt? Nebo bude jako všichni tihle lidé? Stane se se mnou něco ve chvíli, kdy jí napíšu?

Nevím.

Kurzor najíždí na červenou obálku pošty diskusního serveru a já prostě nevím.

Jen doufám… a nevím v co.

*

Minulý týden mi napsal něco ve smyslu, že bychom mohli jít do kina. Měla jsem mu místo OK, tak jo, napsat že může jít sám a do prd… ne do kina… Protože se od té zprávy ještě zase neozval. A proč se mnou chce jít do kina, himl? Kamarádi nejsme, partneři taky ne a se zákaznicí přes kuchyň se do kina nechodí…

Míša je zamilovaná. Do strašlivého vola. Nejsem si už jistý, kdo z nás dvou tohle označení použil jako první. Myslím, že ona, protože já bych si takhle shodit její lásku nedovolil. Jenže Mistule není blbá. Chápe, že chlapec je kretén. Chápe, že ji má nejspíš jen na příležitostný sex, protože plnohodnotný vztah vypadá úplně jinak a kromě toho je tu ještě volova přítelkyně. Míša není blbá. Míša je zamilovaná. Takže se ho pořád snaží zvát na nejrůznější akce, pořád mu píše, pořád se s ním snaží být. Objednala si u něj dokonce renovaci kuchyně. Taky pořád věří, že vůl pustí přítelkyni k vodě – přesně tak, jak jí slíbil. A přitom si uvědomuje, že z tohohle se vztah v životě nevyvine.

Usmívám se. Takřka nostalgicky. Tohle si pamatuju. Myslím tuhle konverzaci. Já jí napíšu, že by…

Přestávám se usmívat.

Protože vím, jak to skončí.

Jak skončí ona.

Raději se vracím ke své zakázce.

*

Jsou chvíle, kdy práci konstruktéra z duše nesnáším.

Nad řešením těchhle svarů jsem se včera trápil celé odpoledne. Trubky se na sebe napojují pod nejrůznějšími úhly a na mnoha místech zkrátka není místo. V tom lepším případě pro svářeče. V tom horším ani pro samotný svar. Vůbec nevím, jak to vyřeším – a ještě v šibeničním termínu.

Nevím, jak to vyřeším.

Ale mlhavě si to pamatuju.

*

Základní svařovací schéma jsem měl načrtnuté během hodiny. Jasné, funkční, proveditelné. Počítající se všemi změnami a připomínkami, se kterými by zákazník teprve přišel. Vzpomínky na budoucnost přinášejí do konstruktéřiny nové a převratné směry uvažování. A kromě toho člověku dost šetří čas.

Takže mu nezbývá nic jiného než se vrátit k nepříjemným úvahám.

*

Tohle je k ničemu.

Musím zjistit, jestli si to pamatuje.

Tohle přece nemusí být vůbec minulost. Sakra, zatím jsem se ani nerozhodl, jestli je to skutečnost. Tím, že jí napíšu totéž jako poprvé přece nezpůsobím, že skončíme zase v bunkru. To je přece…

Zazvonění telefonu mě na chvíli vrátilo zpátky do reality.

Byl to zákazník. V e-mailu mi posílá připomínky ke konstrukci. Poděkoval jsem, rozloučil se a šel si vyzvednout e-mail do vedlejší kanceláře.

Zásahy do projektu byly provedeny červenou propiskou stejně jako před více než deseti lety.

*

No dobře.

To přece vůbec nic neznamená. I kdyby tohle byla minulost… tím myslím, kdyby se moje já nějak vrátilo časem do skutečné minulosti, která vyústí ve skutečnou budoucnost… tak to přece neznamená, že ten bunkr je nevyhnutelný.

Chci říct, že už teď jsem udělal nějaké změny. V té původní časové linii jsem se teď neflákal. Nadával jsem na ty šílené připomínky zákazníka a pokoušel se najít nějaké řešení. Stejně jako zítra a pozítří a pak o víkendu. Což se teď nestane. Žádné nervy, žádný problém. Už to mám hotové.

OK, takže pokud je i tohle minulost a ne můj šílený sen, tak je to přinejmenším minulost změnitelná. Fajn.

Tak proč mě to sakra vůbec neuklidňuje?

*

Nakonec jsem se do psaní přece jen pustil.

Bylo to až těsně před polednem a já chvíli před tím svedl největší boj svého života.

Ta holka je pro mě v tomhle okamžiku středobodem vesmíru. Jestli si bude pamatovat budoucnost jako já, znamená to, že…

Ne, vážně nechci myslet na to, co by to mohlo znamenat.

Ale jestli si to nepamatuje…

Datloval jsem do klávesnice a naděje mi zpod prstů téměř odstřikovala.

*

Nepamatuje si to.

Nepamatuje si to!

Pod dojmem tohohle zjištění jsem se musel jít uklidnit na záchod. Psala docela obvyklé věci. Je to pořád ta obyčejná holka. Vůbec netuší, co se stalo. Stane. Nemá ani ponětí, jak ji miluju. Nebo budu milovat…

Opírám se čelem o chladné dlaždičky a pomalu a zhluboka vdechuju vzduch páchnoucí močí. Je živá a nepamatuje si to! ječí mi cosi v hlavě a roztahuje mi to ústa do nepříčetného šklebu. Žádný šváb se jí v životě nedotkl. Ještě nikdy nezvracela vyčerpáním. Nebyla psychicky na dně. Nezešílela a nenapadlo ji utáhnout si kolem krku katovskou smyčku. Je živá! A nic si nepamatuje!

„Jedno hovno a tolik radosti…“ ozývá se z vedlejší kabinky nesouhlasně.

Nevnímám to. Směju se jako blázen a nemůžu přestat.

Je živá a nic si nepamatuje!

*

OK. First things first, říká se v Americe. Takže nejdříve vyřešíme tohle.

Moje prsty se teď klapek dotýkají mnohem obezřetněji. Hrozně, neuvěřitelně moc rád bych jí napsal, co pro mě znamená, jak strašně skvělé je, že je v pořádku, jak moc rád jsem, že…

Že skrz tebe nikdy nemluvili švábi.

A tunu podobných věcí.

Což je přesně to, co jí napsat nemůžu.

Protože ono to všechno konečně začíná dávat smysl. To, co mě napadlo v tramvaji, a měnitelná budoucnost, a to, že je všechno normální, a že si Míša nepamatuje vůbec nic, i když by logicky měla.

Nakonec to bylo jedno z nejrozumnějších vysvětlení a vlastně jsem o tom mluvil i v tamtom světě.

Jsem cvok.

Nádor na mozku bude asi zbytečně drastické vysvětlení, ale něco se mnou je. Ty vzpomínky… no, nad tím se zamyslím později. Teď jde o Míšu. O kamarádku, které rozhodně za žádnou cenu nesmím napsat nic o švábech a budoucnosti a o tom, jak moc ji miluju. Nejde o to, že by mi nevěřila. Píšeme si už docela dlouho, několikrát jsme málem přestali, ale nakonec jsme došli k závěru, že se z nás stali natolik dobří kamarádi, že nás nějaká hádka kvůli blbosti nerozdělí. Jsem si docela jistý, že kdybych jí řekl o tom, co pro mě ještě včera byla skutečnost, vzala by mě vážně. Nemyslela by si, že si z ní dělám legraci. Snažila by se mi pomoct.

Jenže v tom je ten háček.

Je to normální čtyřiadvacetiletá holka. Největší problém jejího života byl až do téhle chvíle vůl a nikoli inteligentní švábi. Kdyby mě doopravdy vzala vážně, stal bych se v jejích očích bláznem. Poté, co jsem ji přesvědčoval, že Sféra a Iustus jsou podle skutečné události, znamenalo by tohle nové tvrzení konečné a definitivní potvrzení mého psychického stavu. Stal bych se v Michaeliných očích docela normálním cvokem.

A kdo by chtěl mít za kamaráda duševně nemocného?

Víš, jak jsem se včera štval s těmi svary? Tak dneska mě osvítil záblesk geniality. Mám to vyřešené a po zbytek šichty můžu kecat s tebou. Seš štastná?

Takhle to bude mnohem lepší.

*

Pak jsem už jen vzpomínal. A přemýšlel.

Jaké to bylo, když jsem psal Zkurvenou dovolenou, kterou pak nakladatel přejmenoval na Devátou sféru? Docela živě si vybavuju, jak šíleně rychle byla hotová první kapitola. Nápady se mi vynořovaly fantastickou rychlostí. Prsty vůbec nestíhaly. Psal jsem a psal a scény, které píšu, mi letěly před očima. Vymýšlel jsem si je? Nebo jsem si je „pamatoval“?

Je to směšné, ale já prostě nevím. Jistě, vždycky jsem tvrdil, že je to podle skutečné události. Nechal jsem to do té knížky i vytisknout. Bavil jsem se s kamarády a občas prohodil blbinu typu „my démoni to máme jinak“ nebo „no jo, ale já jsem démon“. Pak mi Unimatrix – což je mimochodem netová přezdívka toho kluka z obálky Konce křížů – naznačil, že tím ze sebe dělám vola. Myslím, že tím mé nadšení pro podobná prohlášení utrpělo jisté trhliny.

Sedím za počítačem, mám nohu přes nohu, tvořím síťoví čar v nenáviděném AutoCADu a z hlavy se mi nejspíš kouří. Měl jsem opravdu dojem, že to všechno se stalo? Nebo jsem si dělal jenom legraci? Ne, nemluvím o tom, co se stalo ve skutečnosti. To je úplně jasné. Nezabil jsem Veroniku a nehupsnul z paneláku (i když na té střeše jsem doopravdy byl). Tím pádem jsem se nikdy nepřevtělil. A tím pádem nemůžu být démon. Nejtemnějšími naukami magickými bych nedokázal nejhoršímu nepříteli přivodit ani opar. Mluvím o tom, co jsem si pamatoval.

Protože od dnešního rána si taky něco pamatuju.

Akorát že o tom nikomu nevykládám.

Zatím.

*

Soustředím se na své dilema natolik, že se mi u oběda málem podařilo sníst papírový ubrousek. Zarazil jsem se na poslední chvíli. Ještě štěstí, že si většinou vybírám prázdný stůl.

Pamatuju si na svět deště a švábů?

Nebo mám znovu jenom skvělý nápad na knížku?

Zase nevím.

Jsem blázen svým vlastním jedinečným a originálním způsobem? Zcvokl jsem z psaní knížek a téměř neexistujícího věhlasu natolik, že nedokážu napsat novou věc bez toho, abych věřil, že jde o skutečně prožité události?

Vzpomínky jsou strašně živé. Stejně… skoro stejně jako vzpomínky na včerejšek. Na Sféru nebo na Iusta si nepamatuju ani z desetiny tolik. Už hodně dlouho by mě nenapadlo tvrdit, že jsem je doopravdy prožil.

Bude to i s tímhle nápadem stejné? Budu za rok kroutit hlavou, budu listovat autorským výtiskem a přemýšlet o tom, jestli jsem kdy vůbec mohl věřit takovému sledu psychopatických výplodů?

Netuším.

Ale jsem připraven to zjistit.

KAPITOLA 25.

O psaní

Pruhovaná švábkočka se mi pod obličejovým štítem rozcákla jako shnilé vejce. Před očima jsem měl najednou švábí střeva, krunýře, nohy a jinak nic.

Fakt netuším, kam se tahle knížka pohne dál, ale mám dojem, že to bude příšerná fantasmagorie. Inteligentní švábi, sám autor coby ústřední drsňák, internetová kámoška použitá už v předešlé knížce coby vášnivá souložnice… Budu to psát dobré dva měsíce, na konci to bude mít kolem pěti set stránek a měsíce po vydání budu poslouchat, jak Moudrý pořád neumí psát a jak skvělá bude ve srovnání s touhle sračkou nová knížka Mistra zotavujícího se po autonehodě. Tedy až jednou vyjde.

Ach jo.

Už je to tu zas.

Moje obvyklé nitrozpytné úvahy na téma, jestli vůbec umím psát. Přepadají mě s nepravidelnou pravidelností od chvíle, kdy jsem si přečetl první kritiku. Nedokážu s nimi přestat. Musím se pořád dokola hádat sám se sebou, pořád dokola vršit argumenty a zase je zpochybňovat. Pokaždé se stejnou zanícenou urputností jako tehdy poprvé. A pokaždé se stejným výsledkem.

Já umím psát.

Jasně, tahle knížka bude na první pohled blbina. Stejně jako ty předešlé. Zdánlivě opět nic převratného. Směs dojemných scén, zuřivé akce, popisů bezuzdného násilí… Něco erotiky, něco filozofických úvah. To první zrovna nemusím, to druhé miluju. Filozofie. Myšlenky. Poselství. To je to, co odlišuje moje knížky od akčního braku ostatních autorů. Teď mám navíc dojem, že v tomhle námětu se toho skrývá tisíckrát víc než ve všech předchozích dohromady. Až to dopíšu, bude to…

No dobře.

Trhák rozhodně ne. Spíš standardní jaffovina. Standardní jaffovina, která potěší pár tis… pár set standardních čtenářů. Standardní jaffovina, která se standardně vykoupe v plivancích literární kritiky.

Ach jo.

Fakt nechápu, proč na to pořád myslím. Vždyť už jsem to vyřešil stokrát. Nerovnici, kde na jedné straně jsou čtenáři a na druhé kritika. Logika mluví jasně. Matematika mluví jasně. Těch, kdo mě neustále kritizují, je… řekněme pár desítek. Těch, co vždycky vykoupí celý náklad, je pár set. Desítky versus stovky. Rozdíl celého řádu. Z matematického hlediska je to jasné.

Umím psát.

To, co neumím, je přestat s těmihle úvahami.

Štve mě to. Není to logické. Vůbec to nedává smysl. Proč mi tak záleží na těch několika málo typicky českých recenzentech a nemnoha internetových uřvancích? Lidem se přece moje knížky líbí. Stovkám lidí. Kdyby se nelíbily, nevyprodal by se pokaždé do několika měsíců celý náklad. A nedělaly by se dotisky.

No jo. Jenže tohle už jsem si taky prošel stokrát. Problém je v tom, že vůbec nějaká kritika existuje. A že jí není zase tak málo, jak si snažím namluvit. Nechápu to. Proč to ti lidi dělají? Proč čtou všechny moje knížky, když jsou podle nich tak příšerné? Proč nepřestali po první… druhé… třetí? Proč přečtou každou novou věc, i když dopředu vědí, že jediné, co umím napsat, je nečitelná sračka? To přece vůbec nedává smysl. Pochopil bych to ještě u literárních kritiků, kteří jsou za to placení, ale co ten zbytek? Co ta rozrůstající se komunita internetových křiklounů se stále stejným zdravým jádrem?

Proč ti mě čtou?

Když jsem s těmihle nekonečnými úvahami začínal, napadla mě dost zdrcující odpověď. Ty knížky jsou tak mizerné, až se tomu nedá věřit. Průměrně špatná knížka snadno upadne v zapomnění. Knížka sračkoidní nad všechny meze je nezapomenutelná. Musíte si kupovat další a další díla stejného autora jenom proto, abyste se zase a znovu přesvědčili, že píše opravdu tak strašlivě, jak si to pamatujete. A pak se s tím samozřejmě musíte svěřit internetu, protože některé zážitky jsou příliš silné na to, aby je v sobě člověk dokázal dusit.

Jo. Pamatuju si, do jaké deprese jsem po vyprodukování téhle myšlenkové konstrukce upadl.

Jenže pak jsem si zase vzpomněl na čtenáře. Na vyprodaná vydání. A na dotisky.

A došlo mi, že pravda musí být jinde.

Protože kdyby byly moje knížky tak příšerné, nemohl by je číst vůbec nikdo.

Takže problém není v knížkách, ale v lidech. To je ten finální protiargument. Svoje názory na každou kravinu totiž většinou zveřejňuje jenom jistá sorta lidí. Nepočetná, ale o to hlasitější. Typičtí konzumenti Šalamounova lejna. Takoví mají pocit, že bez jejich neustálých komentářů by do dvou dnů zanikl internet. Takoví v akčním braku snesou jenom nablblé hlášky, vulgarity a groteskní popisy násilí. Když před ně člověk postaví hlubokou myšlenku, začnou ječet. A blít po literárních webech.

Prostě pitomci.

Takové by mohl brát vážně taky jenom úplný pitomec.

Nebo psychotik.

Citlivý psychotik.

Hm.

Citlivý psychotik, který se pořád ještě může změnit.

Jo.

Jasně.

Až dopíšu tuhle blbinu, udělám tři věci. Nejdřív zajedu za Míšou do Budějovic. Potom přestanu číst stupidní reakce rádobyintelektuálů na nejrůznějších fantasy serverech. A do třetice si zajdu za psychoanalytikem. Neříkala mi Míša kdysi, že to dokonce hradí pojišťovna? Jasně že říkala. Vždyť jsem to psal i v Iustovi. Mému drahému amatérskému korektorovi se sklony k anarchismu se tehdy z té informace neudělalo dobře.

Ťukám do klávesnice, na níž jsem napsal všechny svoje knížky, a snažím se udržet nit. Na stole mi kouří čaj, za oknem lije jako z konve. Psát o sobě je fajn. Fajn. Nějaká touha zalézt do postele se tomu nemůže rovnat. Ne-mů-že.

Řádky přibývají hrozně pomalu.

*

Po silnici se prohánějí auta. V jednom pruhu tam a v druhém zase sem. Pouliční osvětlení září. Cesta a chodníky se lesknou jako po dešti. V paneláku naproti svítí všeho všudy tři okna.

Jo. Tohle by mi šlo. Možná bych se měl dát na psaní psychedelických dramat místo toho, abych se pořád plácal v akčním braku a sebelítosti. Asi před rokem jsem odložil do šuplíku jednu věc. Bylo to o rakovině a mělo se to zvrhnout v klasický příběh o nezničitelném superhrdinovi. Jenže psát o rakovině moc vesele nejde a ta knížka byla dost depresivní. Odložil jsem ji a začal psát Iusta. Akce s nahým děckem, znásilňovanou holkou a už ani nevím kým mi připadala jako vítané osvěžení.

Mám dojem, že s touhle knížkou to dopadne stejně. Jasně. Akční scény mi přijdou fajn. Jenže atmosféra mezi nimi je taková… strašně depresivní. Bez hlášek. A prozatím i bez hluboké myšlenky. To už se nebude líbit fakt nikomu. A i kdyby ano, je tu další problém – vůbec nevím, co bude dál. To, co jsem v záchvatu šílenství považoval za vzpomínky, mi vystačí sotva na pár dalších stránek. Nejspíš ji vážně zahodím a začnu psát něco jiného. Sice tím půjde měsíc práce do hajzlu, ale přece se nebudu nutit psát něco, co mě v podstatě přestalo bavit. Možná jsem se měl vykašlat na nějaké vize a nikdy děj nepřenášet z toho deštivého světa. Možná bych se mohl ještě vrátit, vyškrtnout tu pitomou temnotu, která mi tam beztak vůbec nedává smysl a napsat něco čistě postapokalyptického. Pro jednou si střihnout brak bez vyšších ambicí. Přejmenovat hrdinu. Udělat z něj klasického akčního panáka, který by nad hrobem vlastní matky uronil maximálně hlášku. Přidat víc úplně zbytečných popisů zbraní. Lidi to milují. Zvlášť usoplení airsofťáci jsou skálopevně přesvědčení, že ústřední drsňák musí pokaždé, když vezme zbraň do ruky, pomyslet na přesný typ zbraně, typ vývrtu, délku hlavně (důležité!), ráži (megadůležité!), kapacitu zásobníku a přesný typ střeliva. Pokud tohle v knížce není, znamená to, že autor je mamlas, který ani nebyl na vojně. Ach jo. Možná bych ještě mohl…

Crrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr.

„Do prdele!“ zavrčel jsem do monitoru. Psaní mi jde jako psovi pastva a když už se mi hlavou mihne něco použitelného, musí někdo otravovat. Proč jsem se sakra stěhoval od rodičů, když na psaní stejně nemám klid?

Jestli to bude máma, pošlu ji pryč. V sobotu jsem jí do telefonu jasně říkal, že píšu. Že si nepřeji být rušen. Takovéhle přepadovky musí skončit hned v zárodku. Co kdybych tu zrovna pigloval Míšu?

Crrrrrrrrrr.

S myslí rozhodnou a výrazem neústupným jsem otevřel dveře.

A zase je zabouchl.

*

„To se mi zdálo.“

„Nikdo tam není.“

„Byl to jen soused.“

„Nebo bylo něco se zvonkem.“

Ve svém novém bytě si většinou sám se sebou nahlas nepovídám. Trubky ústředního topení vedou zvuk víc než skvěle.

Teď na to kašlu.

Protože za těmi dveřmi nikdo nestál.

Nikdo!

Crrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr.

Teď o tom ještě přesvědčit zvonek.

*

Na strojaře si žádný zvonek nepřijde.

Z elektrotechniky jsem na střední sice skoro propadal, ale ta hlavní součástka je jenom obyčejný ocelový výlisek. Stačilo povolit jeden šroub, stačilo sundat kus kovu a kladívko rázem začalo tlouct do prázdna.

„Nikdo!“ houkl jsem do zavřených dveří.

Bušení se ozvalo hned vzápětí.

*

Mám v šuplíku ještě několik balení špuntů do uší. Když jsem bydlel u našich, byly při psaní holou nezbytností. Není rušivější věci než důchodce se silným hlasem trpící utkvělou představou, že existuje jen tehdy, když mluví.

Teď jsem vážně zapřemýšlel, že si ty špunty nasadím. Bušení neustávalo. Odcouval jsem do obýváku a pohlédl na šuplík. Mám? Nemám? Jak dlouho si ten nikdo bude chtít otloukat pěsti? Pět minut? Deset? To přece vydržím. Přestane ho to bavit. Zmlkne. A odejde. Protože tam stejně nemůže být.

Zhodnotil jsem své úvahy souhlasným pokývnutím hlavy a usadil se zpátky do židle. Bouchání neustávalo.

Kde jsem to jenom přestal…

*

Ve skutečnosti to bylo sedm minut a třicet šest vteřin. Takhle to možná nevyzní, ale když rány konečně přestaly, dost se mi ulevilo. Teď ještě vypudit tuhle událost z hlavy a můžu se vrátit ke psaní. Hm. Ke psaní… zítra je pátek. Shodou okolností třináctého. Března. Moje máma má za týden narozeniny. Budu muset jet nejmíň na víkend do Karviné. A to znamená vyrušení ze stereotypu, to znamená rozhození myšlenek. Obojí u psaní nenávidím. Možná bych si měl dát pauzu rovnou. Promyslet si, kam tuhle knížku vést dál. Možná si zajít za tím psychiatrem. To by bylo asi nejlepší. Před chvílí jsem měl dojem, že vidím někoho, kdo neexistuje. Jsem přepracovaný. Přes den práce, do noci knížka… udělá mi to jen dobře. Sice vím, že jsem teď žádný zvonek neslyšel, ale přece jenom…

Zamračil jsem se a zabubnoval prsty do desky stolu.

Já sakra nejsem blázen.

Nikdo tam nebyl.

Nikdo!

Copak jsem vážně takový cvok, že si myslím, že si to jen nalhávám?

Vstal jsem a vykročil znovu ke dveřím. Otevřu je. Podívám se. Vím, že tam nebudou žádné mokré stopy, protože tam nikdo nebyl, ale stejně se podívám. Každý normální člověk by to udělal.

Stiskl jsem kliku a otevřel.

Mokré stopy tam nebyly.

*

Štěpán ano.

*

Seděl mi na rohožce a ve chvíli, kdy jsem otevřel, málem přepadl přes práh. Naše pohledy se při tom setkaly.

Zavřít už jsem nedokázal.

Pomohl jsem tomu klukovi vstát a odevzdaným gestem ho pozval dovnitř.

S pocitem, na jehož popis moje spisovatelské umění vážně nestačí.

KAPITOLA 26.

Vtip

Štěpán vypadal skoro stejně, jako když jsem ho viděl naposledy. Jen byl o půl hlavy vyšší a promočené vlasy měl o něco kratší. Kromě toho byl navlečený do té nejšílenější módní kreace, jakou jsem kdy viděl.

Kratičká kožená vestička oblečená na holé tělo. Černý obojek kolem krku. Masivní ocelový kříž spočívající mezi vykukujícími bradavkami. Děsivě potrhané rifle barvy letní oblohy spuštěné tak nízko, že by stačilo dalších pět milimetrů a zjistil bych, jestli se kluk holí na intimních místech. Pásek z lesklé kůže. Těžké kanady zacákané blátem a sešněrované zářivě růžovými tkaničkami. Plastový náramek kolem levého zápěstí. Přimyslete si nudli u červeného nosu, husí kůži na holých pažích, ruce zoufale zaražené do kapes a drkotající zuby a máte přesný obrázek.

„Ahoj,“ špitl kluk.

Otevřel jsem ústa.

A vtom mi to došlo.

*

„My se známe?“ zeptal jsem se s úsměvem. V chlapcově tváři se mihlo nejdřív leknutí, pak podezření a nakonec něco jako mírné naštvání.

„Ale no tak. Jasně vidím, žes mě poznal. Hele, nemoh bys mi půjčit něco…“

„Je mi líto, ale pleteš se,“ nenechal jsem ho ani dokončit větu. „Vůbec nevím, kdo jsi.“

„Štěpán…“ vrátilo se mu do očí podezření.

„Jenom Štěpán?“

„Štěpán Najbrt. Ale přece…“

„Aha. Štěpán Najbrt. Určitě to můžeš dokázat, že? Ale ne, počkej, jasně. Občanku určitě nemáš. Zapomněl jsi ji doma. A nebo ti ještě nebylo patnáct. Trefil jsem se?“

Kluk hlasitě potáhl nosem a zalovil rukou v kapsičce u vesty. V následující chvíli jsem měl požadovaný dokument před očima.

Uznávám. Na chvíli mě to zarazilo.

Na malou chvíli.

Vyškubl jsem klukovi občanku z prstů. Jméno odpovídalo. Focený byl s o trošku kratšími vlasy a slušně oblečený, ale bezpochyby to byla stejná tvář. Bydliště Brno… čísla, kódy, vodoznaky a prolisy v plastu vypadaly naprosto stejně jako na mém průkazu.

Zvedl jsem oči zpátky ke klukově obličeji.

„Tak jo. Moc hezky udělané. Víš, že to bude nejspíš trestné?“

„Co?“

„Falšování dokladů.“

„Ale…“

Povzdechl jsem si. „Tak dost. Stačilo, jo? Já možná na netu působím dost jako cvok, ale ve skutečnosti nejsem úplně pitomý. V kompech se nevyznám. Je mi jasné, že ses mi nějak dostal k novému rukopisu. Fajn, početl sis. Nejspíš jsi tím porušil taky nějakej zákon, ale kašlu na to. Ale tím to skončilo. Jasný? Vtip nevyšel. Nezačnu tu lítat po bytě, chytat se za hlavu a věřit, žes mi vypadl z knížky. Sorry, jestli jsem ti zkazil představu spisovatele-magora, ale takový už je život.“

Chlapec si otřel nos předloktím. V očích už neměl pochyby, ale něco úplně jiného.

„Zbabělče!“

Nadechl jsem se.

„Ubohej zbabělče!“

A vydechl.

A popadl kluka za klopy vesty. Průkazka neslyšně dopadla na koberec.

„Tak hele. Stačilo. Možná z tebe jednou bude herecká hvězda, ale u mě doma kariéru nezačneš. A teď… vypadneš sám, nebo s tebou mám vyrazit dveře?“

„Nehnu se odtud. Můžeš mě zmlátit, můžeš na mě zavolat policajty, ale já se odtud nehnu. Přísahal jsi.“

„Co?“

„Přísahal jsi, ty zkurvenej zbabělče! Řekls, že mi pomůžeš!“

Na malý, ale nesmírně intenzivní okamžik mě přepadla chuť sevřít ten hubený krk. A stisknout. A nepřestat tisknout, dokud tenhle puberťák nezmodrá, oči mu nevylezou z důlků a jazyk z úst. Přestal by mluvit. Přestal by vypadat přesně jako…

Zahnal jsem tu myšlenku. Zahnal jsem je všechny a rozevřel ruce, jako bych se chytil žhavého železa.

„Takže ty tvrdíš, že seš postava z mojí knížky. Že si tě pamatuju. A že jsem ti něco slíbil. Je to tak?“ zeptal jsem se. S úsměvem.

„Jo,“ zahučel kluk.

„Tak jo,“ usmál jsem se ještě šířeji. „Takže ti určitě nebude vadit, když tohle,“ sebral jsem občanku ze země, „rovnou odnesu na policii. Že?“

V těch očích se něco mihlo. Něco jako strach. Posměšně jsem zamával kusem plastiku před jeho obličejem. „Vůbec, vůbec, vůbec ti to nebude vadit? Protože je to úplně pravé a ty se nemáš vůbec čeho bát.“

„Nemám! Klidně jdi, pitomče!“ zaječel najednou kluk. Lekl jsem se. A naštval.

Pleskl jsem průkazkou o stůl, chytil kluka za loket a smýkl jím k posteli.

„Zuj se!“ houkl jsem.

Mladík otevřel ústa. Strčil jsem mu do hrudi. Jeho lýtka narazila na okraj postele a kluk dosedl na zadek. Zalovil jsem v nočním stolku. Někde tady bych pořád ještě měl mít… jo. Tady to je.

Kluk vytřeštil oči.

„Pořád ještě můžeš vypadnout,“ zašklebil jsem se a zahoupal na ukazováku lesklými pouty. „No?“

Jen se zatvářil zarputile.

„Tak jo. Jak chceš,“ pokrčil jsem rameny. „Boty dolů. Lehnout. A ruce za hlavu. Už jsem ti říkal, že nejsem blbej. Nehodlám se s tebou tahat na policajty, abys mi na poslední chvíli zdrhnul. Chceš si hrát s autorem-magorem? Tak si budeme hrát.“

Mladík zase potáhl nosem a pustil se do zápasu s tkaničkami. Stál jsem nad ním a houpal želízky. Hlavou mi letělo, že z tohohle by mohl být parádní průser. Kašlal jsem na to. Kanadské vtipy jsem odjakživa nesnášel. Tenhle spratek věřil, že jsem duševně nemocný. Kdybych opravdu byl, nejspíš by mě přesvědčil bůh ví o čem. Vytahal by ze mě všechny peníze. Poslal na internet stovky videí. A nakonec, až bych neměl ani korunu a jeho by to přestalo bavit, by možná šel na policii. A označil mě za prznitele puberťáků. Jen tak. Aby byla sranda.

„Tak jo,“ zavrčel jsem. Pod dojmem předešlých úvah jsem měl už zase chuť udělat tomu klukovi něco ošklivého. Aby si to zapamatoval. Aby ho navždycky přešla chuť…

Zase jsem ty myšlenky zahnal. A sebral ze stolu kapesní počítač. Kamera v něm zabudovaná sice není nic moc, ale na tohle postačí.

„Tak jo,“ zapnul jsem nahrávání. „Jsi tady z vlastní vůle, že jo? Takže ti nebude vadit, když tohle všechno natočíme? Nemáš nic proti tomu, když na záznam řekneš, kdo jsi, proč jsi sem přišel a vůbec všechno. Že ne?“

„Ne,“ broukl kluk.

„OK, můžeš začít. Vlastními slovy. Úplně všecko.“

Natočil jsem objektiv na chlapcův obličej.

A kluk spustil.

*

„Fajn,“ opřel jsem přístroj tak, aby zabíral celou postel. „Ještě řekni, jestli ti vadí, když tě tady připoutám, zatímco půjdu pryč.“

„Nevadí,“ řekl chlapec s vražedným pohledem zabodnutým do mě místo do kamery.

„Dobře. Lehnout.“

Kluk poslechl.

Chytil jsem ho za zápěstí a zacvakl první náramek. Protáhnout řetízek za ocelovou příčkou a druhé zápěstí… a je to.

„A já jdu na policii. Mimochodem, jestli jsi měl v plánu nějaké to vydírání ohledně znásilnění, tak to ti asi nevyjde. Kamera pořád běží a poběží i ve chvíli, kdy se vrátím s policajtem.“

„Seš debil.“

Spokojeně jsem se zašklebil. „Vypadáváš z role, milánku. Štěpán byl vždycky spíš zakřiknutý. A nebo máš být Meika? Tak ten by mi taky nenadával.“

„Kreténe,“ dostalo se mi odpovědi.

Pokrčil jsem rameny a šel se do kuchyně převléct.

*

Pro revolver válející se mi na nočním stolku jsem se vrátil na poslední chvíli. Z policejních pout se vážně nedá dostat tak snadno, jak se tvrdí ve filmech, ale nechtěl jsem riskovat, že si kluk třeba ukouše ruku, jen aby se ke zbrani dostal. Z jeho jednání jsem nebyl chytrý. Každý normální vtipálek by už dávno vycouval…

„Tak se tu měj hezky a nezlob,“ zastavil jsem se nad postelí a zastrčil zbraň do pouzdra. „Já se vrátím a se mnou přijde zákon.“

„A že bys mě aspoň přikryl? Pitomče.“

Povzdechl jsem si a sáhl pro deku. A zase ruku stáhl.

„Sorry. Jsem takový pitomec, že mě to nenapadlo. Asi to budeš muset vydržet.“

A s úsměvem jsem vykráčel z bytu. Kluk mě vyprovodil slovy vpravdě nepublikovatelnými.

*

Déšť se zatím stačil změnit v mokré sněžení. Navlékl jsem si rukavice a stáhl čepici víc přes uši. Policii mám od bytu sotva pár minut chůze. Vykročil jsem pomalým, vycházkovým krokem. Abych řekl pravdu, vůbec nemám tušení, co dál. To, co mělo být jenom pouhým postrašením, se nějak zvrhlo. Vážně jsem nečekal, že se kluk nechá připoutat. Vážně jsem si myslel, že jeho umíněnost na poslední chvíli povolí. Děcka jsou v dnešní době mnohem drzejší, než jsme byli my. Přesto jsem nečekal, že bude riskovat střet se zákonem.

Kruci. Možná bych se měl vrátit, odemknout pouta a vykopnout ho za dveře. Jenže to zase nebude mít vůbec žádný odstrašující účinek. Nejlepší by bylo stáhnout mu ty rifle a nasekat na holou. Jenže to se v dnešní osvícené době nesmí… Možná bych mohl taky sehrát divadlo. V jedné chvíli racionální spisovatel, v druhé šílenec s nožem. Myslím, že by mi to šlo. Párkrát přejet tupou stranou po holé kůži… nechat ukápnout něco slin… dostatečně pomatené blábolení bych taky svedl… a trouba zapnutá v pravý okamžik by taky mohla udělat své, kdybych u toho prohodil nějakou kanibalistickou hlášku z Temných záblesků.

Povzdechl jsem si a začal sestupovat po schodech do podchodu. Takovéhle úvahy jsou moc pěkné. Jenže paradoxně platí, že čím víc kluka doopravdy vyděsím, tím je pravděpodobnější, že za katrem skončím já. Už tak bude naštvaný, že mu vtípek nevyšel. Záznam na kameře bude na mojí straně jenom do chvíle, než se ho pokusím jakkoli potrestat.

Ach jo. Možná bych se měl vrátit, strčit klukovi do ruky tisícovku, omluvit se a vyprovodit ho ze dveří. Zákony zkrátka urputně straní nezletilým a já to se svými názory nezměním.

Bezradně jsem se zastavil pod schody. Jakási důchodkyně si do mě se zavrčením rýpla taškou. Uhnul jsem.

Policie… ve skutečnosti jsem ji do toho vůbec zatahovat nechtěl. Kdybych chtěl, zavolal bych sto padesát osm mobilem. Mělo to fungovat jako výhružka. Ale ten mizera na to nejspíš přišel.

Začal jsem dostávat vztek sám na sebe. Teď mi vážně nezbude nic jiného, než jít a toho kluka prásknout. Předložit policajtovi občanku a říct, co se stalo. Možná bych mohl tvrdit, že já sám jsem měl dojem, že je chlapec tak trochu nesvéprávný. Proto jsem ho připoutal k posteli. Protože jsem měl podezření, že sám by se mnou nešel a kdybych ho nechal jít, mohl by si někde ublížit. Už jen to jeho oblečení vlastně mluví ve prospěch duševní poruchy. Vida. To by šlo. A kdo ví, možná je to i pravda… protože když vezmu v úvahu klukovo jednání, vychází mi z toho opravdu spíš pomatenost než zlý úmysl.

Znovu jsem si povzdechl. Možná mám doma připoutaného zoufalého patnáctiletého schizofrenika, který věřil, že mu opravdu v něčem pomůžu. A já ho málem zmlátil a nakonec nechal mrznout na posteli.

Povzdechl jsem si do třetice a znovu vyrazil. Čím dřív bude tohleto za mnou, tím líp.

*

Otevřel jsem prosklené dveře a na chvíli zapochyboval, jestli jsem nevlezl spíš do předpokoje mateřské školy. Veselé obrázky na zdi, barevné židle… ale policista za pultem vypadal dostatečně dospěle a znaky PČR se do školek nejspíš taky neumisťují.

Pomáhat a bavit, napadlo mě. Přistoupil jsem k pultu.

„Přejete si?“

„Ano,“ připustil jsem. „Mám… hm… víte… jestli neobtěžuji… potřeboval bych vědět takovou maličkost.“

Prošedivělý policista si mě měřil s neproniknutelným výrazem.

„Víte, já jsem spisovatel,“ usmál jsem se jako člen klubu přátel lobotomie. „A hrozně bych potřeboval jednu věc. Mám občanský průkaz. Je možné zjistit, jestli je pravý? Myslím tak, abych si mohl být stoprocentně jistý…“ klesl jsem hlasem pod tíží toho pohledu.

Policista se díval. Myslím, že jsem se začal propadat celý.

„Podívejte, pane…“ začal vážně.

„Moudrý,“ špitl jsem já.

„Podívejte, pane Moudrý. My tady nejsme proto…“ policista si povzdychl. Kdesi za očima mu zvolna proběhlo heslo, na které jsem si před chvílí vzpomněl. Pomáhat bylo kurzívou.

„No dobře. Máte štěstí, že tady dneska nemáme do čeho píchnout. Ukažte mi občanský průkaz.“

Vytáhl jsem z kapsy klukovu občanku. „To je mého… synovce,“ vysvětlil jsem nepřesvědčivě. Policajt mě ignoroval. Uchopil občanku, prohlédl si přední stranu, otočil ji v prstech a pohledem přelétl i druhou stranu.

„Takže, pane Moudrý. Tento průkaz je na první pohled pravý. To znamená, že pokud se jedná o padělek, je to padělek kvalitní. Vy, jakožto běžný občan to nerozlišíte. My máme databázi, ve které jsou veškeré občanské průkazy vedeny.“

„Aha…“ řekl jsem zvolna. „Takže v databázi poznáte, jestli si někdo nevymyslel komplet nového člověka. I s kódy a bydlištěm… dobře, ale dejme tomu, že si někdo udělal kopii pravé průkazky. V téhle kvalitě. Je nějak možné je odlišit?“

Policista se zatvářil jako někdo, kdo může mluvit o věcech, kterým rozumí.

„No… to máte podobné jako s falešnými penězi. Vždycky je to otázka techniky. Když si uděláte kopii tisícovky na kopírce, tak je to poznat. Kdybyste si sehnal stejnou techniku jako mají tam, kde se peníze tisknou, kdybyste měl stejnou barvu a papír a další věci, tak… ne. Nepoznáte to.“

„Takže… aha… hm… jasně. Hrozně jste mi pomohl, vážně. Ale mohl byste se – teda, jestli moc neotravuju – podívat do té databáze? Konkrétně na tuhle občanku? Víte, já mám prostě postavu, která se nějak zapletla s organizovaným zločinem a má šanci dokázat, že jeden chlap je prostě… no, to je jedno,“ nahodil jsem zase přiblblý úsměv, jak jsem si uvědomil, že neposkytuju interview. „Zkrátka potřebuju vědět, jak přesně postupujete. Kvůli realističnosti. To byste nevěřil, co všechno jsou mi čtenáři schopní omlátit o hlavu.“ A rozšířit úsměv.

Policista si povzdechl. Pomáhat a chránit už za očima neměl. Spíš Vyrazit a zavřít. Přesto si průkazku znovu vzal a začal ťukat do počítače.

Ten přiblble vděčný úsměv si budu muset doma sundat snad kladivem.

*

Tak ne. Kladivo nebude zapotřebí.

Zahrnul jsem policistu díky, sebral občanku, nechal zapadnout dveře a úsměv mi z tváře opadl sám.

Štěpán Najbrt. Sedí. Brno. Sedí. Jindřišská 24. Sedí. Datum vydání. Sedí. Všechna čísla a čárové kódy taky. Občanka je pravá. Takže se u mě doma na posteli válí skutečná postava, kterou jsem si vymyslel.

Pche.

Možná jsem blázen, ale ne takový. Občanka je pravá. No a co? Prostě je to… náhoda. Ano. Náhoda. Co jiného to může být? Na světě se dějí divnější věci. Většinu z nich bych nedokázal vysvětlit. Tohle k nim prostě patří.

Rázoval jsem domů a ruce se mi v kapsách svíraly v pěst. Nad levým okem se mi před chvílí zrodila migréna. Mám pocit, jako by se mi v mozku něco dělo. Jako by se představy, které jsou ve skutečnosti nápady na novou knížku, začaly cpát mezi vzpomínky.

Zadupával jsem je zpátky nohama obutýma do zdravého rozumu.

*

Skopl jsem boty z nohou a pověsil bundu na věšák. Kluk ani nezvedl hlavu. Zastavil jsem se nad ním. Nudle z levé nosní dírky mu stačila stéct až na krk. Když jsem se mu podíval do obličeje, uhnul vzdorně pohledem.

„Kolik?“ zeptal jsem se věcně.

Kluk odvrátil hlavu.

Dřepl jsem si vedle postele a vypnul kameru. Sebral jsem klíčky. Když jsem se pokusil odemknout první náramek, cukl Štěpán zápěstím.

„Co bude teď?“ vyjel jsem na něj. „Dojemná scéna v posteli? Zapomeň. Hele, dám ti prachy. Kolik chceš? Pět tisíc? Deset? Dám ti deset litrů. Vypadneš. Zapomeneš na mě. OK?“

Klíček sjel po chromovaném kovu, jak kluk zase cukl zápěstím.

Migréna se zhoršovala minutu od minuty.

„Víc ze mě nevyrazíš!“ popadl jsem náramek. „Nevím, co jsi kde četl, ale spisovatelé se psaním fakt neuživěj. Deset litrů. Poslední nabídka. Vezmeš si je a vypadneš. Jasný?“

Zase cuknutí rukou. Náramek mi vyklouzl z prstů.

Nadechl jsem se. Zhluboka.

„Tak co chceš? Jsi idiot? Fakt si myslíš, že mě tímhletím divadýlkem přesvědčíš? Že ten vtip nakonec vyjde? To vypadám jak úplnej kokot? Vždyť se na sebe podívej! Ani to nesedí! Ani ses nerozhod, kterýho z těch dvou budeš hrát! Oblečenej seš přesně jako Meika. Ale mluvíš česky! Meika neuměl česky! A ty zas nejspíš neumíš dost anglicky na to, abych to nepoznal. A tak předstíráš, že seš Štěpán! Akorát že seš moc starej. To tě, ty blbče, nenapadlo ani si zjistit, kolik je mi ve skutečnosti? A nebo jste s kámošema nesehnali… no jasně, Štěpánovi by muselo být tak sedm. Tak mladej kluk by asi nezvlád roli, co?“

Kluk zíral vzdorně do stěny. Všiml jsem si, jak mám promočený polštář od jeho vlasů. Všiml jsem si, že pouštět ho do bytu v botách taky nebyl nejlepší nápad. Budu muset vytřít. A vyluxovat. A…

Rozevřel jsem pěst mačkající povlečení. Musím se napít. Vyrazím fakana za dveře a ožeru se. Jednoduchý plán – dobrý plán.

Sevřel jsem klukovo zápěstí a vsunul klíček do dírky.

Koleno mě zasáhlo doprostřed stehna.

Zabolelo to.

Klíč vyklouzl a zapadl za postel.

Kluk se mi nenávistně díval do očí. Budu muset vytahat krabice a lehnout si na břicho a…

Proč je tu tak zkurvené horko?

„Nečum na mě!“ zařval jsem.

Důvěrně známé oči se do mě vpíjely. Jako už tolikrát. Jako už…

Rozmáchl jsem se a vrazil mu facku. Hlava mu odskočila. Ruka mě začala pálit. Na bledé tváři se začal nalívat zarudlý otisk. Kluk otočil hlavu zpátky.

„Říkal jsem, ať na mě nečumíš!“ zaječel jsem. Popadl jsem ho za vestu. A vrazil mu druhou. Plesklo to. Hlava mu zase poskočila. Otisk na druhé tváři. A zase ten pohled.

Praštil jsem ho přes obličej vší silou.

A ještě jednou.

A ještě.

Ještě.

Ještě!

Bolest hlavy zmizela. Kluk se snažil stočit do klubíčka. Přišlápl jsem mu kolenem břicho. Už se na mě nesnažil dívat. Chuť na vtípky ho přešla. Brečel. Vzlykal. Snažil se něco říct. Chtěl snad prosit? Bylo mi to jedno. Každá rána… každý palčivý kontakt mojí ruky s jeho obličejem znamenaly další úlevu. Hladil jsem tyhle vlasy? Prásknutí přes hlavu a vzpomínka byla pryč. Díval jsem se někdy, jak jí? Rána přes ústa a zapomněl jsem to. Mluvil jsem s ním někdy? Držel jsem ho v náručí? Měl jsem pocit, že ho můžu mít rád? Stačí ho třísknout do obličeje a nikdy se to nestalo.

Vzpomínky mizely jedna za druhou.

Byl to božský pocit.

*

Natočil jsem si z kohoutku druhou sklenici vody. Zuby mi z ní trnuly. Ruka mě pálí. Kluk v obýváku tiše vzlyká. Budu ho muset pustit. Asi půjde na policii. Je mi to jedno. Obličej má červenofialový a napuchlý. Na polštáři je krev. Levé oko už teď nemůže ani otevřít. Jestli opravdu půjde žalovat, nejspíš mě zavřou. Je mi to jedno. Nemám sílu na to myslet. Nemám sílu myslet na cokoliv. V hlavě mám prázdno. Chci si jenom lehnout a spát.

Obrátil jsem do sebe poslední hlt a ošplíchal si obličej. Pak jsem šel odemknout pouta.

Kluk se tentokrát nebránil ani trochu.

*

Boty jsem mu odkopl ke dveřím. Kdyby se začal obouvat tady, znamenalo by to další vteřiny, kdy bych musel snášet jeho přítomnost. Strčil jsem do něj. Ten krátký kontakt ve mně vyvolal chuť sevřít pěst a uhodit ho plnou silou. Nenávidím ho. Šíleně ho nenávidím.

Do něčeho jsem kopl. Odmontovaný zvonek narazil do stěny. Budu ho muset přidělat zpátky. Vylézt zase na židli a…

Oči mi padly na místo nad dveřmi.

Kladívko zvonku tam bilo do prázdna jako šílené.

*

„Pokračování vtipu?“ zavrčel jsem. „Co to bude teď? Další nedotažená postava? Víš co by bylo fakt vtipný? Popelnice. Kdybyste mi před dveře postavili popelnici.“

Odstrčil jsem kluka stranou a naklonil se ke kukátku. Někde vzadu v hlavě mi vyvstala myšlenka, že sousedi už stihli zavolat policajty. Pořád mi to bylo jedno.

V setmělé chodbě zakulacené pohledem přes panoramatické kukátko bylo strašně špatně vidět. Někdo mi právě couvl z rohožky. Někdo v…

Chodbou se mihl bleskurychlý pohyb. Ozvalo se zadunění.

A nakopnuté dveře mě udeřily do obličeje.

*

Tentokrát odskočila hlava mně. V lebce se mi zrodil roj jisker. Cosi se mi připletlo pod nohy. Nejspíš ty boty. Klopýtl jsem a ztratil rovnováhu.

Zachytily mě čísi ruce.

Dveře se pod dalším kopancem rozlétly dokořán.

Stál v nich Pistolník.

*

Začal jsem ječet. Vysokým, cizím hlasem. Hlava mi explodovala přívalem bolesti. Všechny ty vize, představy… všechno to, co se nikdy nemohlo stát, se mi najednou nacpalo zpátky do vědomí. Bolelo to. S každým detailem Pistolníkova vzhledu víc. A víc. A VÍC.

Kapky vody padající z jeho klobouku. Bolest.

Těžké boty. Bolest.

Dlouhý plášť, rukavice. Bolest.

Revolvery v kožených pouzdrech. Bílá maska. Černé prázdno v dírách pro oči. Bolest, bolest, BOLEST!

Myslím, že jsem něco zaječel. Snad: „Ty nemůžeš být.“ Snad něco úplně jiného.

A sáhl jsem po rugeru.

*

Kdesi mezi vírem šílenství, vzpomínek a agonie mě snad napadlo, že i tahle postava je jenom vtip.

Bylo mi to jedno.

Musel jsem tu figuru vymazat z existence. Za každou cenu. Bez ohledu na následky.

Vypálil jsem.

Přímo do toho mrtvolně bledého obličeje.

*

Zvuk výstřelu otřásl chodbou, mým mozkem i celým světem.

Pistolníkova hlava sebou škubla, muž udělal pozpátku tři vrávoravé kroky. Na dlaždičkách zazvonily kusy roztříštěné masky.

Na chvíli jsem měl místo mozku vakuum.

Pak mi Pistolník pohlédl do očí.

*

Najednou jsem se nemohl hýbat. Veškerá síla a veškerá vůle jako by byla vymazávána z existence tím vakuem. Dokázala se tam udržet jediná myšlenka – kroužila nad výpustí zdravého rozumu jako poslední kus toaletního papíru v záchodové míse.

„Právě jsem střelil člověka do hlavy,“ stálo na čisté straně toho útržku.

„A on se na mě teď dívá,“ bylo napsáno z druhé strany.

Myslím, že jsem se nadechl k poslednímu zaječení v jakž takž příčetném životě.

Nikdy ze mě nemělo vyjít.

Pistolník tasil své revolvery.

*

Vystřelil jsem dřív já nebo on?

Ruger mě kopl do dlaně, Pistolník se zapotácel a mně cosi žhavého prolétlo strništěm na hlavě. Ve vůni střelného prachu jsem jasně rozeznal pach spálených vlasů. Cosi mě popadlo za opasek. Vypálil jsem znovu. Miniaturní kráter v mužově košili se mi do paměti vryl nesmyslně jasně.

„Pojď!“ zaječelo cosi za mnou.

Vystřelil jsem znovu. A ještě jednou. A znovu. A ještě.

Pak kohout cvakl naprázdno.

Mačkat spoušť jsem nepřestal. Pistolník ležel na zádech, ruce rozhozené, klobouk se mu svezl do obličeje. Kolem hlavy se mu rozlévala stružka krve. Smrad ze spáleného bezdýmného prachu nutil ke kašli. V tom vakuu, co mi pohltilo veškeré uvažování, se jakýmsi zázrakem vynořila další myšlenka.

Zabil jsem člověka.

Ruka mi klesla.

Chodba začala temnět děsivou rychlostí.

A Pistolník se posadil.

*

Něco mě strhlo doprava. Kulka prolétla místem, kde jsem měl ještě před okamžikem hlavu. Praštil jsem se loktem o ledničku. Revolver mi málem vypadl.

Moje nohy po hladkém linoleu spíš klouzaly, než šly.

Známý hlas na mě cosi ječel.

Z chodby se ozvaly pomalé, rozvážné kroky.

Ten někdo mě odtáhl až do kuchyně.

Pistolník stanul dva metry přede mnou.

*

Prudký náraz do ramene už byl na moji rovnováhu moc. Klopýtl jsem přes práh, třískl zápěstím do zárubní, instinktivně se pokusil zachytit komody a pak už jsem jenom padal. Před očima se mi mihl strop mého bytu.

Práskl výstřel.

Omítka mi vyprskla do obličeje.

A mně v hlavě vybuchl ohňostroj, jak se mi pod spánkem roztříštila masivní skleněná deska konferenčního stolku.

*

Je rychlejší světlo nebo temnota?

Nevím proč, ale tahle otázka mi zablikala v mozku ve chvíli, kdy jsem otevřel oči.

Tolik zrakových vjemů tak rychle jako teď jsem nemusel zpracovat ještě nikdy.

Přímo nade mnou stál rozkročený ten nenáviděný kluk. V natažených rukou držel můj revolver. Střelil jsem očima níž.

V rámu dveří stál Pistolník a hlaveň mého revolveru se mu klepala jen necelý metr před obličejem. Jeho vlastní zbraně mířily přímo do klukových očí. Tvář zalitá krví byla ve stínu klobouku nečitelná jako obličej samotné smrti.

Zaševelení hladce promazaného mechanismu mi lebkou zarezonovalo jako výbuch megatunové nálože.

Od chvíle, kdy jsem otevřel oči, uplynula snad desetina sekundy.

Klukovi tak moc života zdaleka nezbývá.

Hlavou se mi něco mihlo. Myšlenka? Vzpomínka? Pocit?

Čas jako by se zastavil.

Uleví se mi, až umře.

Nenávidím ho.

Zbabělče.

Čas se rozběhl.

A já popadl kluka za nohu a nelidskou silou ho odstrčil stranou.

*

Exploze.

Zášleh ohně.

Výbuch omítky kdesi za mou hlavou.

A žádná krev.

Zaječel jsem. Tentokrát v čiré euforii.

Zaječel jsem a mrštil kusem skla proti Pistolníkově obličeji.

*

Byl jsem na nohou dřív, než sklo uletělo deset centimetrů. Nehty mi škrtly po koberci, pažba revolveru sedla do dlaně. Vrhl jsem se k posteli. Za mnou zazněl další výstřel. Drobné úlomky skla najednou pršely všude kolem. Kluk se zvedal ze země hrozně pomalu. Popadl jsem ho za loket a do chodby jím doslova mrštil. Obývák se setměl. Další výstřel mi škubl košilí. Polštář se před mýma očima rozlétl v chuchvalce silikonu.

„Běěěěž!!“ zaječel jsem a vrhl se stranou přes bočnici postele. Těsně u hlavy mi něco uhodilo do černého kovu, ale přes pískání v uších jsem neslyšel ani vlastní jekot. Pistolník vykročil, jako by měl k dispozici veškerý čas světa. Hrábl jsem rukou za sebe. Zkrvavená tvář byla proti oknu téměř černá. Pro barvu v ústích zbraní ještě nebylo vynalezeno slovo. Nahmátl jsem krabičku a odkulil se stranou. Plastový box plný dévédéček explodoval.

Loket mi projel skleněnou výplní dveří, noha mi podklouzla na linoleu a kdybych se na poslední chvíli nezachytil knihovny, skončil bych rozplácnutý jak žába. Jeden z mých obratlů začal ječet, jak na sobě ucítil pohled Pistolníkových hlavní. Nohy mi na děsivě dlouhý okamžik několikrát podklouzly jako v hodně špatné komedii.

Zase to cvaknutí natahovaného kohoutu.

Z téhle vzdálenosti už nemine.

Kluk v otevřených dveřích něco ječel.

Usmála se za jeho ramenem smrtka?

Levá noha konečně zabrala.

Zašklebil jsem se smrti do tváře, mrštil krabičkou nábojů kupředu a zachytil se okraje knihovny.

Odstrčil jsem se takovou silou, až mi málem klouby vyskočily z jamek. Bolest zůstala překvapeně za mnou, stejně jako Pistolník. Kulka udeřila do podlahy. Její žhavý dech mi olízl patu. Narazil jsem do kluka stojícího ve dveřích jako splašená lokomotiva.

Ponožky kloužou na dlaždičkách mnohem víc než na linoleu.

Vystřihli jsme piruetu, na jakou by nestačily všechny desítky světa. Před očima se mi v rozmazaném kole mihly hnědé dveře výtahu, schodiště, dveře sousedních bytů, skříň s jističi, můj byt, knihovna řítící se na Pistolníka, zase schodiště, zase výtah, jmenovka souseda zvětšená do absurdní velikosti…

Narazili jsme do těch dveří tak prudce, až se barák otřásl v základech. Žebra mi děsivě zaskřípěla, ruka chycená mezi dveře a kluka zabolela jako samo peklo a jak se mi podařilo udržet revolver, to vážně netuším. Chlapcovo tělo mi spočívalo v náručí a otisk jeho brady mi z ramene dostane nejspíš jenom plastický chirurg.

„Zdrhej!“ zaječel jsem mu do ucha. Pořád jsem se neslyšel. Před očima se mi rýsovaly otevřené dveře do mého bytu. Pistolník se tam zvedal na nohy pod metráky mých knih.

Krabička s náboji ležela metr a půl přede mnou.

Strčil jsem do kluka, nohy mi znovu podklouzly. Popadl jsem krabičku. Boty, napadlo mě. Pistolník vstal. Kdo potřebuje boty? prolétlo mi hlavou.

Ze schodů jsem se řítil jako lavina.

Kluka jsem smetl o patro níž.

*

Policii mám sotva pár minut chůze od baráku.

Neříkal jsem to už?

Běhání po tvrdém asfaltu, když máte na nohou jenom ponožky, dost bolí.

Když je vám v patách šílený střelec, tak ani ne.

*

Dveře policejní stanice jsem málem vzal s sebou.

Šedovlasý policista v blankytné uniformě tam pořád ještě byl a zrovna pokládal sluchátko telefonu. Znuděně už se netvářil.

Když jsem mu smykem zabrzdil o pult, tak už teprve ne.

„S… chchchch… scchchchch… nnnn… chhhh!“ pokusil jsem se mu kultivovaně popsat situaci. Po půlkilometru vražedného sprintu mi to jaksi nešlo.

„Chce nás zabít!“ zaječel kluk. „Nějakej chlap. Střílel po nás! U něj v bytě! Je… je za náma!“

Policista zíral jako dopravní kolega z tlustého kartonu.

Nejdřív.

Vzápětí mu tvář ožila.

Kdesi uvnitř mě se zrodila úleva.

A zase umřela.

To jak jeho oči sjely k pažbě revolveru u mého pasu.

*

Uskočil jsem od pultu s rukama s dlaněmi ve výši ramen. Ústí služební čezety nevypadalo tak impozantně jako rozměrné vývrty Pistolníkových revolverů, ale paradoxně tím působilo ještě o něco děsivěji.

„Ne… to… já… sebeobrana! Mám od něj papíry! Krajní… teda… nutná obrana! Paragraf… sakra já nevím! Nemiřte na mě! Bránili jsme se!“

„Kurva! Vy! Ten střelec! Dejte ruce za hlavu! Chlapi! Rychle! Je tady!“

„Já…“

„Za hlavu!“ zařval policista.

Poslechl jsem, aniž bych přímo chtěl.

„Lehnout! Lehnout! Okamžitě! Chlapi, do piče, sem! Zrušit výjezd! Je tady! Lehnout! Ty taky!“

Kluk poklekl na jedno koleno.

Ve dveřích za pultem se objevila další ramena zákona.

A někde venku se ozvalo zaječení.

*

Kdyby Pistolník prosklenými dveřmi proskočil, nevyděsilo by mě to víc, než tenhle pomalý, klidný vstup. Stanul ve dveřích a prohlédl si celou místnost jedním plynulým otočením hlavy sem a tam.

Naše oči se setkaly.

Křičící policista mě náhle zajímal míň než předloňský sníh.

V těch očích tančila temnota.

Pistolník vykročil rovnou ke mně.

*

„Stůjte, občane!“ houkla mladá blonďatá policistka s vlasy svázanými do ohonu. „Stát!“

Pistolník ji ignoroval.

„Lehnout nebo střelím!“

„Stůjte!“

„Zastavte ho! Má zbraň!“ zaječel jsem do toho hulákání já. Dvoumetrový policajt s holou lebkou se přehoupl přes pult. Blondýna zaklekla a opřela vlastní zbraň o monitor počítače. Že nemíří na mě, mi udělalo takovou radost, jako už dlouho nic.

„Stát nebo střelím!“ přidal se další policajt. Podle obličeje bych mu nehádal víc, než tomu klukovi vedle mě.

Pistolník byl dva metry od nás.

Začal jsem couvat.

A ruka zvící menšího melounu mě popadla za rameno a srazila k zemi.

*

Třískl jsem bradou o dlaždičky, brýle se mi svezly až na špičku nosu. Vlastní zápěstí jsem měl kdesi mezi lopatkami a cizí koleno uprostřed páteře. Shodit ze sebe metrák svalů se jevilo jako nejneproveditelnější nápad pod sluncem. Já se přesto mlel jako o život. Oči jsem přitom nespouštěl z Pistolníka.

Blondýna pomalu a rozvážně natáhla kohout. Další dva kolegové vyběhli s namířenými zbraněmi. „Poslední varování!“ zaslechl jsem její pronikavý hlas do všeobecného řvaní.

„Poslední…!“

Dopovědět už to nestihla.

*

Nikdy potom jsem si nebyl jistý, co se vlastně přesně stalo, ale Pistolník najednou nestál dva metry ode mě. Místností se mihla černošedá šmouha. Probleskla prostorem, přehoupla se přes pult a v následujícím okamžiku se blondýna vznášela nad zemí a krk jí svíraly prsty v černé rukavici. Policisté chvíli mířili tam, kde už nikdo nebyl. Pistolník druhou rukou tasil. Metrákové rameno klečící mi na páteři ztuhlo o vteřinu dřív, než mi stihlo zlomit ruku. Policistka se pokusila praštit muže hlavní svojí zbraně do obličeje. Uhnul s nelidskou elegancí a zasadil ženě ránu pažbou do spánku.

Blondýna zhadrovatěla.

Všechno se najednou dělo strašně rychle.

Ten mladíček v uniformě trhl závěrem. V následujícím okamžiku mu zmizel vršek hlavy. Výstřel jsem zaslechl až teď. Krev vystříkla ke stropu a ohodila kryt zářivky. Světlo v místnosti lehce zrůžovělo. Tlak na moji páteř ustal. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se ze mě masivní polda skulil a vytasil vlastní zbraň. Pouta, která se mi chystal nasadit, zazvonila na dlaždičkách. Pistolník znovu vystřelil. Polda narazil zády do zdi a čezeta zarachotila těsně vedle pout. Vedle roztažených prstů mi ukáplo něco šedorudého, připomínajícího klubko tlustých líných červů. Co má muž místo obličeje, jsem vážně vidět nechtěl.

Další policajt zemřel s kráterem místo břicha.

Něčí ledové ruce mě popadly za předloktí a pomohly mi na nohy.

Pistolník se k nám otočil dřív, než se moje kolena přestala dotýkat země.

Cvaknutí kohoutu zaznělo jako zvuk otevírající se pekelné brány.

V Pistolníkově tváři stíněné kloboukem probleskl úsměv.

A v okamžiku, kdy jeho prst stiskl spoušť nadoraz, probrala se blondýna z bezvědomí a zasadila mu drtivou ránu hřbetem ruky přímo na nosní přepážku.

*

Tu kulku jsem viděl!

Minula mě o dva mikrony a roztříštila klávesnici zámku oplechovaných dveří za mnou.

Na nic jsem nečekal.

Popadl jsem kliku dveří a pověsil se na ni. V zámku cosi cvaklo a dveře povolily.

Rozrazil jsem je.

Do plechu vedle mé hlavy narazila další kulka a zase dveře přibouchla.

Kluk zaječel.

Další výstřel.

Tentokrát mnohem slabší. Jako ze zbraně ráže devět milimetrů.

Nezajímalo mě, kdo to střílí. Otevřel jsem dveře a vletěl do dlouhé úzké chodby. Kdesi za mnou dopadlo na zem další tělo.

Najednou jsem zíral přímo do hlavně.

Zaječel jsem. Rozhodil jsem rukama. A do zad mi narazila menší lokomotiva.

Nemít na nohou jenom bavlněné ponožky, možná bych se na kluzkých kachličkách dokázal zastavit. Takhle mě náraz poslal kupředu jako bowlingovou kouli. Hlaveň zbraně mě třískla do čela. Nohy mi podklouzly. Před očima se mi mihla vykulená tvář obtloustlého chlapa. Dopadl jsem na zadek a setrvačností prosvištěl mezi rozkročenýma nohama. Tlustá zadnice se nade mnou mihla jako tmavomodrá kometa. Policisté kolem mě byli najednou nehybní a neschopní jakékoli reakce.

Kdesi uvnitř hlavy se mi začal rodit smích.

Zarazil jsem se o kopírku.

A pohlédl do hlavně tolika zbraní, jako ještě nikdy.

*

„To nejsem já!“ zaječel jsem dřív, než mě mohla nervozita kohokoli ze sboru odeslat do věčných lovišť. „Chlap v klobouku! Za mnou! Támhle!“ ječel jsem.

„Držte hubu!“ zařval na mě muž s bradou připomínající žulový kvádr. „Víme!“

Těch brokovnic a dalších a dalších policistů zakleklých ve dveřích kanceláří jsem si všiml vzápětí.

Myslím, že jsem se úlevou rozesmál nahlas.

*

Ta nečinnost je ubíjející. Krčíme se za stolem v jedné z kanceláří, kluk a já. Tisknu si k čelu kapesník. Kluk se pokusil přitisknout ke mně. Odstrčil jsem ho, až málem neudržel rovnováhu. Obrýlený policista, co mi sebral revolver i náboje, se na mě nepřívětivě mračí. Mám pocit, že nebýt akutního nebezpečí, seděl už bych na nepohodlné židli, stowattová žárovka by mi svítila do očí a kolem hlavy by se mi vznášely otázky a přislib násilí.

Ne že bych si z toho dělal vrásky.

Poslední, co Pistolník udělal, bylo, že prostřelil kameru zavěšenou nad pultem. Teď nikdo nemá tušení, co se ve vstupní hale děje. Je to možná směšné, ale policisté evidentně nevědí, jak postupovat do doby, než dorazí opravdu ostří hoši. Fakt, že nejsme v akčním filmu, si myslím uvědomujeme všichni stejně. Umřít se nechce nikomu. Já se snažím utěšit tím, že tady jsem aspoň v bezpečí. Ať už je ten šílenec kdokoli, určitě taky nebude chtít umřít. Není to žádná nadpřirozená postava z mých knížek. Je to jenom magor patřící k tomu mrňavému zkurvenci vedle mě. Normální smrtelný magor. Ta první kulka, ta, kterou jsem ho střelil do čela, byla gumová. V první komoře ji vždycky nosím. Taková by nikomu neprostřelila hlavu, ani kdyby nebylo porcelánové masky. V tom šoku jsem na to zapomněl. Krev, kterou má Pistolník pořád ještě zalitý obličej, je nejspíš z proseklé kůže na čele. Z vlastní zkušenosti vím, jak moc něco takového umí krvácet. Ten chlap je prostě normální chlap. Tedy nenormální chlap. Navlečený do neprůstřelné vesty. To, že se ještě neodvážil do chodby, znamená, že natolik šílený, aby spáchal sebevraždu, přece jenom není. Přijít na pokojnou ostravskou policejní stanici a začít tam střílet je něco úplně jiného než se pustit do hloubi stejné stanice, ve které už všichni vědí, co a jak. Bez okamžiku překvapení nemá Pistolník šanci. A URNA tu bude hned.

Tisknu si kapesník k čelu a vymýšlím další a další uklidňující věty.

Docela mi to jde.

*

Když se chodbou rozlehlo zaklepání, nadskočil jsem stejně, jako celý ostravský policejní sbor.

„Zůza! Chlapi, to je Zůza!“

Zaskřípění dveří.

„Sakra, holka, seš v pořádku?“

Nesrozumitelné zamumlání.

„Není ti nic?“

„Nemiřte jí do ksichtu!“

„Kde je ten hajzl?“

„Seďte!“

Ta poslední věta nepatřila blonďaté Zůze, ale mně. Neochotně jsem dosedl zpátky na zem. Obrýlený policajt naopak vykoukl z kanceláře, pistoli v pohotovostní poloze.

„Zuzano, seš OK? No tak, je ti něco?“

Po té poslední větě jsem to už zvědavostí nevydržel. Potichoučku, polehoučku jsem proklouzl za policistu a vykoukl do chodby.

Blondýna se opírala zády o dveře, v obličeji byla bledá, oči měla zavřené a otázky se od ní odrážely jako od neprůstřelné vesty. Jeden z policistů – vysoký, hubený blonďák – podal svou brokovnici kolegovi a uchopil ženu za ramena.

Otevřela oči.

Něco malého, k smrti vyděšeného ve mně vypísklo.

Místo očí měla tmu.

*

Než jsem stačil jakkoli zareagovat, vymrštila Zůza ruce, obtočila je kolem krku toho blonďáka a bleskurychlým pohybem mu omotala nohy kolem pasu.

Policajti začali hvízdat a tleskat, jako by za dveřmi neměli vraždícího šílence.

Popadl jsem poldu přede mnou za rameno a zatřásl.

Žena se mladíkovi přisála na ústa – ne že bych to z tohohle úhlu pořádně viděl a ne že by mě to zajímalo.

Policajt přede mnou nadskočil. Otočil se. A s tváří bledou jako lak nového policejního vozu mě popadl za košili pod krkem.

„Kurva chlape, málem jsem se posral!“

Muži zákona za jeho zády se začali otáčet k nové atrakci.

Zuzana seskočila na zem jako rozverná puberťačka.

A ten blonďák popadl nejbližšího policajta pod krkem.

Tma mu stříkala zpod nehtů.

*

„Tam! Kurva! Ne… au! Otočte se! Temnota!!!“ ječel jsem jako smyslů zbavený a snažil se toho pitomce přede mnou přesvědčit, aby věnoval pozornost něčemu jinému než tomu, jak mě zpacifikovat a dostat zpátky do kanceláře.

„Tem…“

Facka mi dopadla na levou tvář, brýle odlétly po balistické křivce a policajt se mnou smýkl tak, až jsem zadkem málem rozrazil stůl.

„Sednout! A jestli se ještě hneš, tak ti z ksichtu udělám přesně to samý!“ ukázal policejní prst na ksicht toho spratka.

„Jasný?“

„Temnota! Chce vás dostat!“ odrazil jsem se od stolu se zoufalým výrazem ve tváři.

Rána pěstí mi jej smazala.

Najednou jsem ležel na zemi, moje páteř se seznamovala s dalším policejním kolenem a na zápěstích mě studila pouta.

„Varuju tě. Zkus vstát!“ houkl na mě chlap.

Nezkusil jsem. K smrti vyděšený mozek se mi snažil protlačit zvukovodem pryč, ale já zatnul zuby a zůstal ležet. Jestli se s ním pokusím dál prát, tak mě připoutá k topení. Potom se mnou bude konec. Musím předstírat poslušnost. Možná nebudu mít šanci ani tak. Ale třeba…

„Omlouvám se,“ špitl jsem jako ztělesnění kajícnosti. „Nevím, co to do mě vjelo. Fakt se omlouvám. Už se ani nehnu.“ Policista si mě změřil profesionálním pohledem, hlavou mu prolétlo, jestli mi nemá pro jistotu předvést, co dokáže obušek na ledvinách, ale pak se otočil zpátky ke dveřím.

Můj mozek se snažil roztrhnout ušní bubínek, protlačit se zvukovodem a zdrhnout.

Z chodby se ozývala kakofonie lidských hlasů.

„Peťane, co blb… blb… mhhhhmmm!“

„Zůzo, co je to s…!“

„Okamžitě se zastav, neboáááááááá!“

„Kurva, to jste všichni zmago… co to s váma… nééé!“

Natahované závěry. Kroky. Další výkřiky.

Po zádech mi teče řeka potu. Policista ve dveřích na mě pohlédl s docela jiným výrazem než před chvílí. Pistole v ruce se mu třásla. Vyslal jsem k němu očima ten nejdůvěryhodnější pohled. „Věř mi!“ řval jsem telepaticky přímo do jeho zornic. Policajt udělal půlkrok zpátky ke mně.

Pak se mu za těma očima něco pohnulo – snad hlas zdravého rozumu.

Potřásl hlavou a vykročil ze dveří, pistoli namířenou.

„Okamžitě se uklidněte, kurva!“

Mozek mi zoufale bušil na vězení vlastní lebky.

A před obličejem se mi mihly nohy v pruhovaných ponožkách.

*

Policista musel mít uši jako rys a nebo pěknou svini na pozici anděla strážného.

Otočil se přesně ve chvíli, kdy kluk stanul metr za ním.

Kancelářská židle ho zasáhla přímo do obličeje.

*

Zvuk tříštěného dřeva a kostí zazněl strašně hlasitě. Policajt se začal kácet. Kluk bleskurychle pustil židli a odstrčil ruce s pistolí. Policista dopadl na podlahu. Vyškrábat se na kolena se spoutanýma rukama nebyla taková sranda, jak jsem čekal.

„Dělej!“ zaječel jsem.

Kluk prohledával policistovy kapsy takovou rychlostí, až povolovaly švy.

V chodbě bylo najednou strašlivé ticho.

Až na ty kroky.

Moc kroků.

„Mám!“ zaječel spratek. Nastavil jsem ruce.

Cvaknutí.

Na druhé jsem nečekal.

Ruger ze stolu. Náboje. Čezeta ze země. Brýle. Takhle rychle jsem se v životě nepohyboval.

„Nehejbejte se! Stát! Budu střílet!“

Zvedl jsem hlavu, připraven znovu pohlédnout do hlavně něčí zbraně.

*

Tak ne.

Ty výzvy podbarvené hysterií nepatřily mně. Mohutný chlap s účesem podobným mému svíral brokovnici a ustupoval kolem dveří naší kanceláře. Zbraň se mu v rukou klepala a zpod dlaní prosakovaly velké mastné kapky potu. Myslím, že bledší tvář jsem nikdy neviděl.

„Tak stůjte! Kurva! Do piče! Stůjte! Prosím!“

Toho, jak jsme na poslední chvíli proklouzli kolem jeho zad, si nejspíš vůbec nevšiml.

*

Blebleblebleblehehehehehe, prolétlo mi za očima a hned zase zpátky.

Policisté šli pomalým, vyrovnaným krokem rovnou k nám. Byla jich plná chodba. Místo očí měli roztavený asfalt. Temnotu. Přelévající se a vyzařující temné světlo. Takovou, jakou jsem si ji pamatoval.

Můj mozek přestal mlátit do lebky a místo toho se v ní schoulil, závity pevně semknuté. Zdravý rozum kolem nich prosakoval a odtékal dírou v obratlích. Páteř mě z toho svědila. Taky se mi strašně chtělo smát.

„Prosím!“ zaječel zase ten polda. Se zaujetím jsem si všiml, jak se mu na zádech rozlévá propocená mapa. Vypadala trochu jako Austrálie. Jako expandující Austrálie. Že by Australani začali rozšiřovat území? Možná k tomu používají ty velké mloky, co tam žijí…

Někdo mě popadl za ruku.

Mapový policajt se rozkročil v ukázkovém střeleckém postoji. Jeho poslední prosím už znělo spíš jako vyslovené hlasivkami čerstvě zmláceného dítěte.

„Pojď!“ zavřískl mi někdo do ucha.

Policisté šli dál. Pořád stejně klidně. Kdesi mimo můj kňučící mozek se zrodila myšlenka, že kdyby ten chlap chtěl, dokázal by je postřílet dřív, než se k němu dostanou. S brokovnicí by to byla sranda. S brokovnicí by to byl masakr.

„Pooooojď!“

Myslím, že mi právě praskl ušní bubínek. Mému mozku to bylo jedno. Mně taky.

Zuzana se zastavila před rozklepaným policajtem. Hlaveň brokovnice se jí opřela o levé ňadro. Policistka pomalu natáhla ruku.

Nehty měla černější než noc.

Víc jsem najednou vidět nechtěl.

Rozběhl jsem se jako o život.

*

Cpát kancelářské židle pod kliky dveří mi přišlo docela zábavné. Malým okénkem z tlustého, drátem vyplněného skla jsem viděl, jak se k nám policisté s tmou místo očí řítí. Na neprůstřelném plechu naskakovaly směšné vybouleniny. Někdo do mě surově vrazil a odstrčil mě od okénka. Okénko vybuchlo. Kluk měl najednou vlasy plné třpytivých střepů.

Dál jsme se hnali v podřepu.

*

Na schodech jsem se tomu frackovi konečně vytrhl.

Nesnáším, když se na mě sahá.

„Nesnáším, když se na mě sahá!“

Kluk mě znovu popadl za zápěstí, jako bych nic neřekl.

Další schod jsem kvůli tomu minul.

Vrazit tváří do plechu není nic moc. Brýle mi už asi nikdo nevyrovná. Pistole mi málem vypadla. Kluk začal zoufale bušit do malé klávesnice. Kdesi nad námi se ozval rachot, jako kdyby někdo právě vyrazil dveře zapřené židlí. Přišlo mi to docela k smíchu.

Kluk uhodil do mechanismu pěstí.

Hnusné vzteklé děcko. Najednou mě zachvátila nesmírná chuť praštit ho vší silou do zad. Stejně je to všechno jeho vina. Stejně…

Kluk se ke mně otočil. Kroky získaly na intenzitě. Sevřel jsem ruku v pěst.

A ten fracek mi bleskurychlým pohybem vytrhl pistoli z ruky.

*

Výstřel takhle zblízka byl nemožně hlasitý. Můj ubohý vyděšený mozek se tím zvukem schoulil ještě víc. Kluk na chvíli omámeně mrkal. Nábojnice se točila na dlaždičkách a z prostřeleného mechanismu sršely jiskry.

Pak už ne.

Dveře se otevřely.

Kluk mě jimi protáhl dřív, než jsem se zmohl na odpor.

*

Vida.

Tak už je skoro noc. Zase už drobně mrholí. Pouliční lampy pokojně září. Kluk se mě snaží někam táhnout, ale já na něho kašlu. Mám radost z toho, jak je zoufalý. Líbí se mi ho trápit. Hrozně moc chce, abych s ním šel. Ječí na mě nějaké nesmysly. Ten jeho hnusný pomlácený ksicht taky křičí. Volá po tom, abych do něj třísknul. Pěstí a co nejvíc.

Zarývám nehty do dlaně.

Kluk pouští moje zápěstí.

Ústa se mi roztahují do širokého úsměvu. Došlo mu, co přijde. Má strach. Ví, že ho praštím. Bojí se. Ví, že…

Dětská pěst mě zasáhla s chirurgickou přesností. Nedětskou silou.

V krční páteři mi křuplo.

Nebolelo to.

Když jsem hlavou narazil do plechových dveří, tak už ano.

*

Před očima se mi vznášejí pruhované ponožky. Vznášejí? Nebo spíš plavou? Mokro tu je…

Potřásl jsem hlavou.

Zabolelo to.

Potřásl jsem hlavou ještě jednou.

Bolest se změnila v agonii.

Potřásl jsem hlavou potřetí.

Žaludek mi vystoupal až do krku, kdesi poblíž někdo zaúpěl a v lebce se mi na okamžik zablesklo.

V následujícím okamžiku se myšlenky sesypaly na místo. Směšné mi najednou nepřišlo vůbec nic.

Vzhlédl jsem. A popadl pistoli.

Kluk seděl v jednom z policejních aut a dveře na straně spolujezdce mi vstřícně kynuly.

Vyskočil jsem na nohy.

A zůstal nerozhodně stát.

Motor naskočil.

Přece nemůžu utéct, napadlo mě. Určitě se mi to všechno zdálo. Musím se vrátit. A sepsat protokol. Žádná temnota… to je přece blbost. Jsem už úplný magor, že jsem tomu kdy…

Dveře se za mnou rozlétly.

Otočil jsem se s přátelským úsměvem, připraven vysvětlit příslušníkům, že jsem rozhodně neměl v úmyslu…

Čumák auta narazil do dveří jako Thorovo kladivo, smetl černookého policistu zpátky do chodby a zablokoval východ celou svou váhou.

Zůstal jsem stát s očima a ústy dokořán.

Spratek za volantem na mě něco ječel.

Přece nemůžu…

Když okénko explodovalo a od kandelábru v dálce se odrazila erární kulka, zjistil jsem s překvapením, že můžu.

Kluk zadupl pedál plynu do podlahy dřív, než se můj zadek dotkl sedadla.

*

Přehoupnutí přes nízký obrubník stačilo k tomu, abych hlavou málem prorazil střechu. Prudký smyk a válel jsem se klukovi na klíně. Otočení volantem na druhou stranu a zjistil jsem, že zavřené dveře budou k přežití nezbytné.

V následující chvíli se mi před obličejem vynořil sloup veřejného osvětlení.

Zaječel jsem.

A v poslední zlomečku sekundy se narovnal.

Dveře se vražednou silou zabouchly, okénko mi vybuchlo do obličeje. Nemít brýle, měl jsem plné oči střepů.

„Kde ses učil řídit?“ zaječel jsem.

Kluk zápolící s volantem neměl na povídání zrovna náladu – z mírného travnatého svahu jsme se zřítili rovnou na silnici. Svět na chvíli vyplnilo vřeštění klaksonů a ječení pneumatik.

V zrcátku se mihlo parkoviště, ze kterého jsme právě vystřelili.

Policisté naskakovali do aut jako Mexičani v akčním krváku. Spratek popadl řadicí páku. Auto zmučeně zarachtalo.

Troubení mi trhalo uši na kusy.

Poskočili jsme kupředu.

Další rachot.

Cvaknutí.

Zavytí motoru.

Setrvačná síla mě zarazila do sedadla. Rukama jsem horečně šátral po pásu, oči nedokázal spustit ze silnice. Světla se na nás řítila jako zběsilá.

Sevřel jsem v ruce pás.

Kluk trhnul volantem.

Tentokrát to byla odstředivá síla. Myslím, že mi v rameni cosi povolilo.

Svět pohasl, jak jsme vlétli do správného jízdního pruhu.

„Zastav!“ zařval jsem a pokusil se trefit přezkou do správného otvoru. Volný konec pout se mi pletl pod ruce, jako by byl nadaný nepřátelskou inteligencí.

Kluk mě ignoroval.

Déšť jisker pršících na čelní sklo mi na chvíli vzal chuť ke konverzaci.

Zase šílený manévr volantem.

Auto se odpoutalo od svodidel.

Přezka konečně zapadla.

A pneumatiky v téže chvíli konečně naplno zabraly.

Auto vyrazilo jako splašené.

*

„Zastav, čuráku mrňavej! Říkám zastav! Zastav!“

Kluk si mě prostě nevšímá. Svírá volant rukama s dočista bílými klouby, třeští oči kupředu a rty má stisknuté do vodorovné čárky. Vážím odhadem o třicet kilo víc. Za pasem mám revolver. Kdesi na podlaze poletuje služební čezeta. Přesto to jediné, co můžu dělat, je řvát. Začít se v rychlosti sto třiceti kilometrů v hodině přetahovat s řidičem o volant by mohl jen sebevrah.

A policie nás stejně dotahuje.

*

Do kruhového objezdu jsme se vřítili takovým způsobem, že jsem na zadním sedadle na chvíli opravdu spatřil Smrtku s kosou. Seděla tam pohodlně opřená a se zaujetím sledovala zběsile zvonící tramvaj, před jejíž čumák jsme se hnali.

Myslím, že jsem něco ječel.

A myslím, že jsem při tom měl pevně zavřené oči.

Ostří Smrtčina nástroje mě zastudilo na krku.

A svět vybuchl zvukem borceného plechu.

*

Otevřel jsem oči.

Za oknem se míhalo barevné beztvaro. Vzpomněl jsem si, jak jsem se coby pětiletý pozvracel na kolotoči.

Zavřel jsem oči.

*

A zase je otevřel.

Tramvaj nebyla nikde vidět.

Smrtka taky ne.

Řítili jsme se směrem na Dubinu a dokonce jsme si k tomu svítili na cestu.

Myslím, že jsem k tomu klukovi na okamžik pocítil cosi jako náklonnost.

Na krátký okamžik.

*

Nejsem si jistý, jestli se klepu víc já nebo spratek. Ručička tachometru už nemá kam postupovat – podíval jsem se na ni jednou a od té chvíle jsem velmi, velmi tichý a velmi, velmi bledý. Kluk na pedálu chvílemi normálně stojí. Mám pocit, že volant musí každou chvíli upadnout – spratek jím cvičí nepředstavitelným způsobem. Jelikož se mu zatím podařilo objet každé auto, které se nám loudalo v cestě, nemůžu říct, že by mi to přímo vadilo. Před chvílí jsme prolétli mírnou zatáčkou. Smrtka tentokrát na zadním sedadle jen problikla. Bolestně si uvědomuju, jak moc se mi chce žít.

*

Ve chvíli, kdy se před námi rozprostřel dlouhý úsek rovné silnice, riskl jsem pohled přes rameno.

Policie už nás nedotahuje. Blikající majáky se drží snad sto metrů za námi. Napadá mě, jestli nás dokážou zastavit. V americkém filmu by nás už nejspíš sledoval vrtulník. Někde před námi by právě stavěli bariéru z barelů plných vody. Nejsem si jistý, jak se to dělá tady, v Čechách. Možná počkají, až nám dojde benzín. Určitě po nás nezačnou…

Zadní okno vybuchlo dřív, než jsem to stačil domyslet.

*

„Jeď! Jeď! Jeeeeď!“ ječím s hlavou v klukově klíně. Pás se mě snaží uškrtit. Ten první výstřel byl nejspíš jenom náhoda. Z takové vzdálenosti a ještě do auta, kličkujícího v téhle rychlosti, nás přece nemůžou…

Další výstřel urazil roh zrcátka a prošel čelním sklem. Přes síť prasklin najednou nebylo nic vidět.

Kluk dokáže ječet ještě hlasitěji než já.

Opěradlo sedadla explodovalo jen kousek od spratkova krku.

Odstředivá síla se mě pokoušela střídavě prohodit bočními dveřmi a střídavě nacpat na sedadlo řidiče.

Nadechl jsem se.

Narovnal jsem se.

A třískl do čelního skla pažbou revolveru. A ještě jednou. A znovu. Sklo se uvolnilo z rámu. Popadl jsem ho oběma rukama a odhodil stranou. Vítr mi je sebral z rukou strašlivou silou. Do tváře mě udeřilo pneumatické kladivo a zapasovalo mi brýle skoro až do očních důlků.

Scenérii před námi jsem tak viděl nezvykle ostře.

Řítili jsme se přímo proti řadě stromů.

*

Klukovi se z očí valí slzy proudem, tečou mu po skráních a horizontálně prší rozbitým zadním sklem z auta ven. Nechápu, jak může něco vidět a obdivuju ho tím víc.

Tu zatáčku před chvílí vybral.

Smykem, jaký jsem do té chvíle neviděl ani v německém seriálu o dálniční policii. Myslím, že pneumatiky na chvíli regulérně doutnaly.

V dalším okamžiku jsme se řítili kupředu a roztavená guma za námi v dešti syčela.

*

„Nestřílejte, kurva, nestřílejte, já jsem v tom nevinně!“ vřískám do vysílačky. Fracek před chvílí dospěl k další zatáčce. Jeli jsme po dvou kolech. Na bočních dveřích jsem visel skoro svisle a poprvé v životě si přál vážit mnohem víc. Úhel mezi podvozkem auta a silnicí se zvětšoval. A zvětšoval.

Pak kluk udělal něco s volantem a auto dopadlo na všechny čtyři. Dostali jsme smyk. A hned na to druhý. Brýle, které mi svištěly z nosu dolů, jsem zachytil v posledním okamžiku. Náramek pout mě praštil do ohryzku. Protože jsme tím manévrem policii zmizeli z palebné čáry za roh, ani jsem si nepostěžoval.

Vysílačka mě ignoruje.

Vzápětí se ze skrytého reproduktoru ozval klidný ženský hlas.

„Všem jednotkám. Všem jednotkám. Podezřelý ujíždí v policejním voze Škoda Octavia po ulici Františka Formana. Je ozbrojený a velmi nebezpečný. Opakuji…“

„Nevinný!“ zaječel jsem znovu do vysílačky.

Těch knoflíků jsem si všiml až pak.

*

„Nic jsem neudělal! Vzdávám se! Nevím, jak ho mám přinutit zastavit! Žádám radu! A azyl! A právníka! Pomoooc!“ ječel jsem zase. Pětice řvoucích a houkajících policejních vozů vybrala předešlou zatáčku ještě šílenějším způsobem než my před chvílí. Jiskry zářily do noci jako při přesčasu brusiče-stachanovce. Vykoukl jsem přes rozstřelenou sedačku a svěrač mi málem vyhlásil stávku. Z okénka se soukala ta šílená blondýna a v ruce měla cosi jako loveckou pušku. Svírala ji oběma rukama a na hraně okna seděla jako dámy na koních v osmnáctém století. V rychlosti překračující dvoustovku.

„Pomoooooc!“

Plastový kryt vysílačky mi v ruce zoufale praská.

*

Toho světýlka na oblém přístroji jsem si všiml až po další zatáčce. Opět levotočivé. Ty opačné klukovi v autoškole buď nešly, nebo spoléhá na to, že moje váha bude k vyvážení auta stačit.

Až se z toho dostaneme, zabiju ho.

Kola na mé straně vozu se dotkla silnice.

Chytil jsem brýle a zmáčkl druhý knoflík na vysílačce.

„Tady přítel,“ ozvalo se.

*

Že musím stisknout zase ten první knoflík, aby mě přítel slyšel, mi došlo velmi, velmi rychle.

„Musíte mi pomoct! On…“ spustil jsem litanii. Bliknutí a zachrčení mě přerušilo.

„Přelaďte na frekvenci, která je stejná jako začátek vašeho rodného čísla,“ řekl klidný hlas.

Chtěl jsem se zeptat, k čemu to, chtěl jsem se zeptat, jak se to dělá, chtěl jsem říct spoustu dalších věcí, ale nedostal jsem se k tomu. Spratek se vyhnul dalšímu autu, odstředivá síla mnou hodila na oblíbené dveře a před očima se mi mihlo zpětné zrcátko.

Blondýna v něm zrovna přiložila pušku k líci.

A stiskla spoušť.

*

Na ultrakratičký okamžik mě napadlo, že kulce normálně ujedeme. Třeba to byl subsonický náboj. Třeba…

V následujícím zlomku vteřiny něco třísklo do zadku auta, kryt kapoty se urval, narazil do zbytků zadního okna a uchvácen větrem vystřelil šikmo vzhůru. Troubení červené toyoty za námi získalo zoufalý podtón.

Náš kryt se setkal s cizím čelním sklem.

Další vývoj událostí jsem neviděl – fracek zase škubl volantem. Strašlivá síla mnou vrhla proti upínacím pásům, kravál rval ušní bubínky a deset centimetrů před obličejem se střetla žlutě natřená trubka se sloupkem dveří našeho auta. Že jsme projeli přímo skrz zábradlí u silnice, mi došlo až pak.

*

„Střílej! Musíš je zdržet! Střílej!“ začal na mě kluk hulákat dřív, než jsem sebral dost mozkové kapacity k tomu, abych začal řvát sám. Ve svištícím dešti, vyjících sirénách a řvaní motoru zněl jeho hlas nemožně naléhavě.

„Nemůžu… pozor, chodníííík…! Nemůžu… bábáááá… nemůžu… kurva, doleva, doleva…! Nemůžu! Střílet! Po policajtech!“ vřískal jsem na samém pokraji hysterie. Kdyby mi někdo dneska ráno vyprávěl, že uvidím, jak daleko dokáže doskočit důchodkyně o berlích, když se proti ní v plné rychlosti rozjede policejní auto, nevěřil bych mu. A vida.

„Zabijou nás!“

„Kecy! Chtějí nás zastavit! Zastááááv!“

Další konverzace byla přerušena téměř násilně.

Ucho mi olízla další kulka a kartonový stromeček visící na zrcátku se najednou vypařil.

V autě to chvíli intenzivně vonělo.

*

Další zatáčka. Puberťačka s pudlem, kterého jsme minuli o pouhé milimetry. Auto poskakující po nerovném chodníku tak, až jsem si málem rozlámal spodní zuby o horní zuby. Svítící okna domů rozmazaná do dlouhé jednolité čáry. A ještě jedna zatáčka.

Po téhle jsem se vzepřel pásu a zase skoro spočinul lící na klukově stehně.

Vysílačku jsem svíral v ruce a štelovací kolečko měl přímo před očima.

*

Sedm. Devět. Nula.

Věřte, nebylo to tak snadné a tak rychlé, jak to asi působí. Pás se mě pokoušel přeříznout, záda namožená před půl rokem při stěhování hrozila akutní blokací a policistka mi prostřelila sedadlo jen pár centimetrů nad levým ramenem. Vím, že to byla ona – průstřely z obyčejné pistole nevyvolávají takové molitanové gejzíry.

„Mluvte! Mluvte! Tady já!“ zaječel jsem do vysílačky.

„Potřebujeme pět minut, pane Moudrý,“ promluvil ten klidný přítel. „Pět minut. Pak vás čekáme na sídlišti Dubina. Nemůžete to minout. Pomůžeme vám. Konec.“

„Co? Sakra! Jak… pět minut?“ zaječel jsem do vysílačky a riskl další pohled přes sedačku.

Blondýniny oči si mě našly. Její oko překryté muškou pohlédlo přímo do mého. Její prst stiskl spoušť. Zablesklo se. A jen okamžik předtím udeřilo do čumáku našeho auta dvoutunové kladivo.

*

Ten náraz mě zase vymrštil do sedu.

Tentokrát jsem dokázal nezaječet.

Přímo vedle nás se hnala další stříbřitá oktávka. S dvojicí policistů na předním sedadle. Ten vzdálenější řídil.

Ten bližší mířil frackovi na hlavu pistolí.

Instinktivně jsem dupl na klukovu nohu.

Na tu, pod kterou měl brzdu.

*

Kulka prosvištěla místy, kde měl spratek před chvílí nos a druhé auto bylo najednou padesát metrů před námi a rychle se vzdalovalo.

Pak už ne.

Kluk mi skopl nohu ze své a znovu sešlápl plyn.

Od pneumatik auta před námi stoupal bílý dým.

Vystartovali jsme v okamžiku, kdy policajt znovu vypálil.

Pronásledovatelé za tu chvilku stáhli náskok sotva na polovinu.

*

„Musíš jezdit pět minut kolem Ostravy. Potom zpátky na Dubinu!“ uslyšel jsem se, jak řvu téměř proti vlastní vůli. Pravou rukou jsem šátral za pasem a levou v kapse. Taky proti vlastní vůli. Jako by vládu nad mým tělem převzal pud sebezáchovy.

Přehoupli jsme se přes chodník, sjeli z nevysokého valu. Setrvačnost mi málem urvala hlavu. Kluk zadupl pedál do podlahy. Najednou jsem zíral do stropu a velmi postrádal opěrku za krkem. Nabíjet za takových podmínek bylo nepopsatelné.

Policie ženoucí se za námi se nějakým brzděním nezatěžovala.

Auta doslova létala vzduchem.

*

„Budu střílet!“ zavřeštěl jsem zoufale do všeobecného kraválu. Zamával jsem svým lesklým nerezovým revolverem. Přece nejsou blbí, letělo mi při tom hlavou. Když uvidí zbraň, stáhnou se.

Nestáhli se.

Začali střílet o to víc.

*

Ve filmu vždycky vidíte, jak to zajiskří, když kulka zasáhne něco kovového. Kapotu auta například. Vždycky jsem si myslel, že je to blbost.

A taky že je.

Na plechu naskakovaly dlouhé šmouhy, dělaly se dírky, před očima mi sněžil molitan, kluk ječel tak, až mi z toho vibrovaly mozkové závity a auto přišlo o veškeré skleněné vybavení kromě výplně předních reflektorů. Jiskru jsem přitom neviděl jedinou.

Když z ulice přímo před námi vylétlo další policejní auto, tak už ano.

*

Ten náraz byl strašlivý.

*

Revolver mi vyletěl z ruky.

Cizí policejní auto popolétlo neuvěřitelným způsobem.

Naše kapota se změnila v plochou postmodernistickou zmuchlaninu.

Revolver se odrazil od mého ramene.

Prolétli jsme nějakými keři.

Jemné ťuknutí do šedého boku paneláku nám vrátilo před chvílí ztracenou stabilitu. Ve vzduchu bylo najednou strašně moc betonového prachu.

Rukojeť revolveru mi vlétla zpátky do ruky.

*

„Tak jo, parchanti! To vás zdrží!“ zaječel jsem hlášku sebranou bůhvíodkud a otočil se, co to šlo. Tohle celé je beztak jenom šílený sen. Usnul jsem při psaní. Ležím s hlavou na stole a podvědomí vymýšlí zhovadilosti, kterými zaplním další stránky. Hrdina konečně opětující palbu – to tu až do téhle chvíle chybělo!

Blondýna jako by můj revolver zaregistrovala. Po tváři se jí přehnal mrak. Sklonila hlaveň níž.

Stejně jako já.

Vypálili jsme ve stejném okamžiku.

*

„Střílíš jak ženská, čůzo!“ zahulákal jsem triumfálně.

To, co udělala blondýnina střela, jsem viděl – malý, bezvýznamný kráter v asfaltu.

To, co udělala moje kulka, jsem viděl taky.

Policejní auta zase létala vzduchem.

*

„A teď na Dubinu!“ třískl jsem rozverně pěstí do stropu. Kdesi daleko, daleko za námi se ještě pořád ozývalo skřípění mačkaného plechu, řinkot tříštěného skla, zoufalé kvílení pneumatik, další a další nárazy… Je to neuvěřitelné, co dokáže taková malá, poloplášťová kulka, když se setká s obyčejnou gumovou pneumatikou sériově vyráběného vozu.

Sériově vyráběného vozu řítícího se po mokré vozovce rychlostí dvě stě deset kilometrů v hodině v čele semknuté kolony stejně rychlých aut.

*

Coby spořádaný občan tohoto státu bych to nejspíš neměl říkat, ale střílet po Policii České republiky je prostě dobré. Nejenže se po mém jediném výstřelu stáhli veškeří pronásledovatelé do podstatně větší vzdálenosti než předtím, ale také silnice se téměř vylidnily. Napadlo mě, jestli se už o nás nemluví v rádiu. Možná bych mohl naladit Orion.

Když nám vzápětí zakrylo výhled něco bílého, podobné myšlenky mě přešly.

Kluk začal ječet.

A bohužel i točit volantem.

*

Kdybych se zdržoval nějakým přemýšlením, byli bychom mrtví.

Palcem vedeným snad andělem strážným jsem stiskl tlačítko odepínající bezpečnostní pás.

Vyhoupl se na sedadlo.

A vykopl dopředu jako šikovnější bratr Chucka Norrise.

Kapota dopadla zpátky na místo a před námi se otevřel ničím nerušený výhled.

Na vchod nějakého domu.

*

Ten anděl dá hned zítra výpověď a nebo bude aspoň žádat tučné prémie.

Rukou jsem sevřel volant dřív, než jsem si uvědomil, že se hýbám, a trhl jím prudce doprava.

Že jsme nedostali smyk, byl zázrak jen druhé kategorie.

Naše světla osvítila posprejované kachličky, seshora nás ozářily zářivky a než jsem si vzpomněl, jestli se tomuhle tunelu v baráku říká průchod nebo pasáž, byli jsme venku.

Mokrá tráva intenzivně zavoněla.

Lavičky a dětské prolézačky jsme minuli zázrakem už prvotřídním.

*

„Doleva!“

„Doprava!“

„Rovně! A pak doprava!“

Navigovat podle mapy, kterou rozmáčí déšť, kterou se snaží roztrhat uragán a která se vám pokouší nalepit na obličej za každou cenu, je práce pro masochisty. Stačil jsem pochopit, kde jsme my a kde je Dubina a měl jsem mapy tři. Jednu v levé ruce, druhou v druhé ruce a třetí na obličeji.

V následujícím okamžiku jsem to všechno nechal vyletět zadním oknem ven.

Přímo před námi se cosi rozzářilo.

*

„Dovnitř!“

Myslím, že jsem to vážně říkat nemusel.

Kluk skoro prošlápl podlahu, naše auto naposledy poskočilo na obrubníku a pak už jsme se vřítili do mezery v bariéře tvořené auty, tramvajemi, popelnicemi, nábytkem a snad i živými lidmi.

Vyplňovala proluku mezi omšelými paneláky a lidi, kteří ji za námi začali uzavírat jakýmsi orezlým vrakem, jsem poprvé v životě viděl rád.

KAPITOLA 27.

Staří známí

Smyk byl možná poslední, ale o to zběsilejší. Smrad spálené gumy mě přinutil ke kašli. Zastrčil jsem revolver zpátky do pouzdra a pokusil se otevřít dveře. Náraz do pouličního osvětlení na začátku naší eskapády je bohužel zavřel natrvalo – být v nich sklo, rozbil jsem si v očekávání snadného vystoupení nos. Musel jsem počkat, až se vysouká ten fracek a pak lézt za ním. Celou dobu se mi strašně chtělo smát.

„Takhle blbý sen jsem neměl už dlouho!“ spustil jsem v okamžiku, kdy jsem se konečně dostal ven. „Všichni recenzenti mi vždycky nadávali do rasistů a teď se mi zdá o tom, že mě zachráněj cikáni! Chápete?“ zubil jsem se na nejbližší černé individuum oděné do mikiny s velkou kapucí.

„Cikáni jako kladný hrdinové! To prostě musím nacpat do další knížky!“

Muž se ani nepousmál. Místo toho přikročil ke mně.

A vrazil mi facku. Plnou silou.

Narazil jsem do boku auta a kecnul si zadkem na asfalt.

Najednou mi nepřipadalo k smíchu vůbec nic.

Ani brýle klouzající po betonu o dva metry dál.

*

„Musite zmizet, paně Moudry. Zdržime je,“ řekl cikán, když jsem k němu vzhlédl. Kdybych měl říct, jestli v jeho hlase převládal ostravský nebo romský přízvuk, vážně bych nevěděl. Kdosi mi strčil do ruky brýle a začal mi pomáhat na nohy. Smát se mi pořád nechtělo ani trochu.

„Zdržíte je?“ vyprskl jsem. „Je to policie! Proč byste… nemůžete se přece rvát s policií! Postřílejí vás!“

„Nebudeme se rvat. Zavolalizme media. A zname kouzelne slova.“

Pocit, jako by se svět nakláněl, mě nepojal už delší dobu. Teď byl o to silnější.

„Kouzelná slova? Magie? Zbláznili jste se? To je přece… jaká slova?“

„Rasíííízmus, pyčo!“ zazubil se cikán.

*

Na smysluplnou reakci jsem se vážně nezmohl. Ruku mi sevřela drobná horká dlaň. Vyškubl jsem se. Jestli si ten fracek myslí…

Nebyl to ten fracek. Ruka mě popadla znovu, tentokrát s mnohem větším důrazem. Otočil jsem se. A sjel pohledem dolů. Byla to drobná tmavovlasá cikánka, odhadem deseti až čtrnáctiletá. S očima temnýma jako noc, vlasy lesklými jak reklama na Lybar a tváří zmalovanou do nepřirovnatelna.

„Musite s Eržikou. Odvede vas k vajdovi. Děte! Hned!“

Kdyby celou scenérii právě neozářilo modré blikavé světlo, kdyby muži nepřestalo být přes vřeštění sirén rozumět a kdyby se neozvalo první vytí zablokovaných pneumatik, možná bych se ptal dál.

Takhle jsem vyrazil, až mi od potrhaných ponožek odstřikovala voda.

*

Tolik jsem toho snad naběhal jenom v té knížce, co ji mám doma pořád ještě rozepsanou. Nohy mě bolí přímo pekelně, mám pocit, že tohleto odnesu minimálně zápalem plic a bolestně si uvědomuju, že bych občas měl místo psaní jít cvičit. To, co mé alter ego v deštivém světě zvládalo levou zadní, začíná mně dělat čím dál tím větší potíže. Lapám po dechu, nohy se mi pletou a před očima se mi tmí. Eržika a ten hnusný blonďatý hajzl mě skoro táhnou. Kdesi daleko za námi se ozývá ječení – částečně v romském nářečí, částečně zesílené megafonem. Zní to, jako by velící důstojník ostravské policie nevěřil svým uším. Zní to, jako by cikánský mluvčí myslel řeči o výsostném území romského národa smrtelně vážně. Za to, že jsem ještě nezaslechl střelbu, jsem vděčný jako už dlouho za nic.

Zahnuli jsme za roh a vzdálené ječení přešlo do nesrozumitelna. Dubina na mě působí jako betonová džungle. Nechtěl bych sem zabloudit v noci. Tady musí být černo dávno předtím, než vůbec zapadne slunce…

Hm. OK. Na těch řečech o rasismu možná přece jenom něco bude.

*

Ve chvíli, když už jsem si začínal myslet, že sebou normálně prásknu na asfalt pokrytý odpadky, strhla mě Eržika do vchodu nějakého paneláku. Byla tam tma, dlaždičky studily do nohou jako tekutý dusík a ruka, kterou jsem se opřel o stěnu, zajela do něčeho měkkého. V daném stupni únavy mi to bylo srdečně jedno.

„Musime nahoru, paně. Čtvrte patro.“

„Doneste nosítka,“ zaúpěl jsem. „Sneste vajdu sem. Dál už se nehnu ani o kousek.“

Eržika se na mě mile a soucitně usmála.

Vzápětí její drobná ruka vystřelila kupředu a přes tenkou košili mě popadla za chlupy na hrudi.

„Nahoru, gadžo. Fofrem.“

Poslechl jsem docela rád.

S pocitem, jako by se ten spratek za mnou celou dobu pochechtával.

*

„Už na vas čekaji. Nazledanou,“ rozloučila se s námi ta malá bestie před omlácenými, ohořelými, pootevřenými dveřmi. Ze smradu, který se linul úzkou škvírou, se mi chtělo zvracet. Cigaretový dým, lidský pot, typický romský odér a ještě něco nasládlého a jakoby povědomého. Po absolvovaném atletickém výkonu jsem to všechno vdechoval lačně jako kojenec zkažené mléko.

„Tak jo,“ promluvil jsem konečně. „Ty si klidně jdi dovnitř. Nebo do prdele. Já jdu pryč. Čau,“ usmál jsem se chladně na kluka. Tam, kde jsem byl ještě před chvílí přesvědčený, že se mi tohle všechno zdá, se teď vznášelo jenom prázdno. Takové, které jen čeká, až se odkudsi vynoří nějaké logické a vše zahrnující vysvětlení, které by ho zaplnilo. Protože něco podobného existovat musí. Když to není sen a nemůže to být realita…

„Jestli zkusíš zdrhnout, tak začnu ječet,“ přerušil mi kluk zrychlující se spád myšlenek.

Takovou nenávist, jaká mě zaplavila v následující vteřině, jsem nezažil. Spratek blokoval schodiště svým debilně oblečeným, vyhublým, mrňavým tělem a díval se mi zpříma do očí. Jeho ksicht pokrytý vybarvujícími se modřinami vypadal v šedočerné tmě jako pocákaný inkoustem. V těch očích měl něco… něco… něco, na co jsem se prostě nedokázal dívat.

Sklopil jsem oči.

Ústa se mi roztáhla, aniž bych se o to snažil. Do něčeho, čemu se vážně nedalo říkat úsměv.

Kašlu na to, co se vlastně děje. Bude to nehoda. Prostě spadne ze schodů. A pak možná ještě jednou. A možná až do přízemí. Nehody se stávají. Pokud si při tom nezlomí vaz, aspoň ho to bude bolet. Aspoň se na mě přestane dívat.

Vykročil jsem. Pomalu a nezastavitelně.

Kluk ani neucukl. Určitě aby mě o to víc rozzuřil. Tma kolem mě měla najednou rudý nádech.

Zvedl jsem ruku.

A odpočívadlo ozářilo jasné světlo.

*

Mým prstům chyběly k té holé, ve tmě téměř zářící hrudi sotva dva centimetry. Už jsem viděl, jak spratek padá. Slyšel jsem, jak mu praskají kosti…

Na rameno mi dopadla masivní ruka a v posledním okamžiku mě strhla zpátky.

Pro pocit, který mi vířil hlavou, už neexistovalo dostatečně výstižné slovo.

Otočil jsem se rychlostí útočícího hada a udeřil. Moje pěst sklouzla po zarostlé čelisti, cizí tělo těžce narazilo do zdi. Bolest v kloubech jsem ignoroval.

„Nesahejte na mě, zmrdi černí!“ zaječel jsem, až chodba zarezonovala.

Zabiju. Zabiju je všechny. Nejdřív tahle hnusná, páchnoucí individua a pak toho kluka. Vyrazil jsem kupředu, nakopl cikána do boku. Bez bot to svinsky zabolelo.

Další ruce mi sevřely paže.

Vyrazil jsem hlavou dozadu.

Křápnutí, pocit horkého vlhka na krku.

Něco mi to připomnělo.

Bylo mi jedno co. Chtěl jsem mlátit, kopat, chtěl jsem…

Další ruce mě popadly za paže, za opasek, za krk, za stehna… najednou jsem se vznášel. Mrskal se a ječel a vznášel.

Dveře bytu za námi zapadly.

*

„Hhhhhhh! Hnnnn! Hhhhh!“ řvu do odporného hnusného hadru, který mi nacpali do úst. Ležím na podlaze. Kolem mě je les páchnoucích nohou. Parkety jsou jakýmsi hnusem doslova prosáklé. Kdosi na mně sedí a drží mi ruce za zády. Sotva můžu dýchat.

Před očima se mi míhají švábi.

Spousta švábů.

*

„Uklidněte se,“ promluvila na mě jakási ženština podivně plochým hlasem. Šváby měla ve vlasech, ve výstřihu a vůbec všude. V uchu se jí svíjelo klubko červů. Ten poslední odporný detail se mi začal proleptávat mozkem hlouběji a hlouběji. Ti červi se nehemžili nasucho. Byl tam i hnis… moc hnisu… moc… moc…

Zvracet do roubíku není hezký zážitek.

Žaludeční šťávy mi stříkaly nosem, třísnily kalhoty okolostojících a bublaly mi snad i v mozku.

Pořád jsem se snažil ječet.

*

„Probudit! Chci se probudit! Probudit se chci! Chci se!“ začal jsem řvát jen chvíli potom, co mi nějaká smradlavá černá dlaň vytáhla hadr z úst. Zaplavil jsem parkety obsahem svého žaludku a začal házet hlavou ze strany na stranu. Kdysi, před mnoha lety, jsem se takhle probudil ze snu. Začal jsem se prostě ve snu zmítat a to mě probudilo. Teď to musí zafungovat taky.

„Přestaňte, nebo vám to vrátíme do úst,“ řekla ta žena hlasem bez emocí. Žaludečními šťávami prosáklý hadr se přiblížil zpátky k mému obličeji.

Zmlkl jsem jak vypnuté rádio.

*

Žena se narovnala a její tvář mi zmizela ze zorného pole.

„Co je s ním?“ zeptal se někdo. Stejně plochým hlasem.

Že otázka nepatří mně, jsem pochopil nezvykle rychle.

„Nevím,“ ozval se nenáviděný fracek. „Je… myslím, že má strach. Nechce si přiznat, že se tohle všechno děje. Tak… si snaží namluvit, že se mu to zdá. Nebo že se zbláznil. Já nevím. Možná… se fakt zbláznil.“

Chtěl jsem na toho mrňavého parchanta zahulákat, že k šílenství mě dohnal jeho stupidní vtípek, ale nestihl jsem to. Po hlavě mě cosi pohladilo. Vlastně ne po hlavě. V hlavě. Po mozku. Po myšlenkách. Po vzpomínkách. Po mně… po mém já… najednou jsem nechtěl křičet. Najednou jsem chtěl spát.

„Není blázen. Ještě ne,“ ozval se zase ten klidný hlas. „Jeho mysl vytváří bariéry. Jednu za druhou. Uzavírá se před skutečnem. Má strach. Takový, že je ochoten raději si vytvořit vlastní svět, než aby riskoval život v tomto. Strach je mocná emoce. Chápeme jej. Je třeba to zastavit.“

„Ale proč? Jak…“ ozval se zase ten kluk.

„Na otázky není čas. On je klíčem ke všemu. Chápeme teď mnohem, mnohem více. Ty jsi také důležitý. I bytost, již nyní ovládá temnota. Snad i my. Nemusíš mluvit. Cítíme. Cítíme tvé pochyby. Lepšíme se ve všem. Označení telepatie je nyní mnohem výstižnější. Máš strach, že tvé vzpomínky nejsou vzpomínkami. Ujišťujeme tě, že jsou. Vzpomínky mají jiný tvar než výplody choré mysli. Známe rozdíl. Zkoumali jsme jej. Například jeho mysl je plná vzpomínkových tvarů, ale vytváří i ty druhé. To je třeba zastavit. Ne, opětovné fyzické násilí na jeho obličeji by mělo znovu jen dočasný efekt. Nemluv. Není čas. Půjdeš s ním. Je třeba… jdi do vedlejšího pokoje. Neměl by to slyšet.“

Chtěl jsem na ně posměšně zařvat, že co je šeptem, to je čertem, ale představa ucpaných úst mě odradila. Tak jsem se aspoň nesouhlasně zamlel. Jen pro ten pocit.

*

„Dobře, pane Moudrý,“ obrátila se všeobecná pozornost zpátky ke mně. „Můžete vstát.“

Tlustý zpocený zadek se ze mě zvedl, moje žebra přestala úpět a ruce jsem měl zase volné. Z toho vzteku naštěstí nezbylo skoro nic – jasně jsem si uvědomoval, že pustit se do křížku s bytem plným cikánů by nebyl dobrý nápad.

Začal jsem vstávat.

Pohledem jsem přitom přejížděl po tělech přítomných.

A po tělech hmyzu.

Nebylo cikána, na kterém by se nehemžili brouci. Lezli po špinavých kalhotách, vylézali z kapes, seděli na poklopcích, vynořovali se a zase mizeli pod svrchními částmi napodobenin značkových oděvů. Nejen švábi. Mouchy, červi… těla jimi byla přímo zamořená.

Na obličeje těch lidí jsem vrhl jeden jediný pohled. Pak jsem rychle sklopil oči. Chuť zvracet mě začala přecházet velmi, velmi pomalu. Někteří cikáni jsou velmi bledí a mají mléčně zakalené oči. Na těch je hmyzu mnohem více. Ti ostatní… nevypadají duchem přítomně. Jako by si nevšímali nejen švábů, ale ani zbytku světa.

Odtáhl jsem se tak daleko, jak to jen šlo.

Cikáni se přede mnou rozestoupili.

A můj pohled padl na nejtlustšího z nich, zapasovaného do otřískaného dřevěného křesla. Ze zdi za jeho zády nebylo pod příkrovem švábů vidět vůbec nic.

Myslím, že většina nasládlého puchu pocházela z něj.

*

Tlusťoch musel být dřív mocný a bohatý. Na krku mu visely zlaté řetězy, byl napresovaný do draze působícího obleku a jak s tolika prsteny dokázal hýbat prsty, to mi bylo záhadou. Dřív taky musel mít v očích něco, co už v očích mafiáni a cikánští baroni mívají. Teď tam bylo jenom propastné prázdno.

A červi.

*

„Myslíte správně,“ promluvil tlustý cikán. „Půjčili jsme si toto tělo. Je užitečné ovládat někoho, kdo ovládal již dříve. Ne. Nezdá se vám to. Ano, je opravdu mrtvý. Ne, vážně se vám to nezdá. Ne, nebudeme vám to opakovat. Teď půjdete s tím chlapcem. Postará se o vás. Dáme mu peníze a vše potřebné. Půjdete do hotelového pokoje. Tato čtvrť je nyní obklíčena. Temnota… cítíme ji. Šíří se. Mohlo by to být nebezpečné. Půjdete sítí kanálů. Dáme chlapci mapu. Budete ho následovat. Budete ho následovat… Vy nevěříte, že jsme skuteční. Jste schopen sám sebe přesvědčit, že jste s námi vůbec nemluvil… dobrá. Vaše mysl se uzavírá před neznámým a nezvyklým. Upíná se ke známému, všednímu a uvěřitelnému. Poslouchejte tedy…“ Cikán si založil ruce na hrudi a jako by si povzdechl. Pak zařval tak nečekaně, až jsem nadskočil. „Posluchej, gadžo zkurveny. Zrobiš, co ti řekneme, bo inak z tvoji mamy kurvu zrobime. Fotra ti dojebeme! Barak zapalime! Budeš posluchat! Jasne, ty kundo bila?“

Na víc než přikývnutí jsem se vážně nezmohl.

*

„To je všechno. Můžete jít. Budeme ve spojení,“ řekl cikán ve chvíli, kdy se z vedlejší místnosti vynořil spratek. V jedné ruce měl velkou nákupní tašku a v druhé omlácenou baseballovou pálku.

„Aha. Můžeme jít. OK. Tak jo. Nashle. Dík za záchranu před policajtama. Kdybyste potřebovali pomoct s tím hmyzem, tak…“

Ani mě to nenechali dopovědět a vystrkali mě z bytu. Parchanti.

KAPITOLA 28.

Z kanálu pod okap

Víko od kanálu mi úslužně přidržel nezahmyzený cikán s jasným pohledem. Na okamžik mě popadla neodolatelná chuť vzít nohy na ramena. Napadlo mě, že jsem měl chtít aspoň půjčit boty. Nebo bundu. Taky mě napadlo, že kanály v dešti smrdí víc než normálně. Vybavil se mi citát z Nerudy. Smrádek, ale teplíčko. Z černého otvoru stoupala pára a z kluka už byla vidět jenom ramena. Sestupoval po žebříku s odhodlaným výrazem. Chuť popadnout pálku a přetáhnout ho přes nos byla krátká, ale o to intenzivnější.

Vzápětí kluk zmizel v temnotě.

„OK,“ usmál jsem se na cikána. „Na rovinu. Když teď začnu zdrhat, poběžíš za mnou? Než odpovíš, měl bys možná vědět, že mám pořád ještě zbraň. A už jsem střílel i po policajtech.“

Ta vzpomínka mi stáhla hrdlo. Hned nato jsem si uvědomil, že nic takového se stát nemohlo. Tak jsem se usmál. Drsně.

„Nepoběžim, paně,“ řekl cikán bez úsměvu. Jeho akcent působil po takřka sterilní mluvě cikánského barona jako vítaný šplíchanec reality. „Nemam to přikazane. Ja poslucham rozkazy. Kdybych neposluchal, nežil bych. Skončil bysem jak Dženifer. Byla to dycky blba kunda, ale ja sem ju měl rad. Pyskovala, že vajda je mrtvy. Že nemuže chodit a mluvit. Že to neni vajda. Tak ju švabi sežrali. Křičela kurevsky dluho, než umřela. Museli sme se divat celu dobu. Byt vama, neutikal bych.“

Chtěl jsem na to něco říct. Něco vtipného. Zlehčujícího. Nějakou hlášku.

Pak jsem se podíval do jeho očí.

A neřekl nic.

Kovové příčky žebříku pod nohama temně zvonily.

*

„Tak se hni, než se z toho smradu tady pobleju,“ strčil jsem spratka do zad. Poslední půlkilometr se táhl jako… jako smrad.

„Mně je špatně,“ vzlykl kluk. „Nemohl bys vzít tu tašku? Prosím?“

„Naser si,“ zavrčel jsem. „Já svítím.“

Fracek se na mě podíval způsobem, který měl být zřejmě dojemný nebo ublížený. Ušklíbl jsem se.

„Tak hele. Je mi u prdele, jestli ti je blbě. Nebudu ti pomáhat. Je mi jedno, jestli tu chcípneš. Seš hnusný malý buzerant. Nesnáším tě. Kdyby ty černé svině nebyly na tvojí straně, tak tě s chutí skopnu do těch sraček,“ ukázal jsem kuželem světla na černou vodní hladinu. „A jestli na mě ještě jednou promluvíš, tak ti v nich vymáchám aspoň ksicht. Jasný?“

Spratek se na mě podíval jako nakopnuté štěně.

Vážně mě tím nedojal.

*

Strkání do kluka se pro mě stalo jedinou zábavou v černi kanálové nudy. Jdeme už dlouho. Myslím, že spratek zase bulí. Je mi to jedno. Hlavně když jde. Podle plánku nakresleného nějakými cikány. Nejspíš se tu budeme motat až do rána. Jsem nemožně unavený, ale trápení toho hajzlíka mě drží na nohou. Zajímalo by mě, za jak dlouho se složí. Protože v takovém případě by mi cikáni nic udělat nemohli. Nepřikázali mi přece, abych se s ním tahal. Měl jsem ho následovat. Když zůstane ležet, jsem volný.

Usmál jsem se a praštil ho do zad – tentokrát držadlem baterky.

Vzlyknutí se v páchnoucím tunelu hezky rozlehlo.

*

Snažím si ukrátit cestu konverzací. Opravdu se snažím. Vyptávám se té hnusné malé špíny na dětství a upřímně mě zajímá, proč ho matka po porodu nevyhodila do popelnice. Interesuje mě jeho rodina a tak chci vědět, kolikrát týdně mu otec průměrně natrhává prdel. Rád bych si přátelsky popovídal o filosofii a etice a tak se ptám, jak může žít s tím, že z něj vyrostla taková odporná nesnesitelná buzna.

Ta mrňavá teplá veš se mi většinou snaží odpovídat tichým, vlezlým hlasem, který mě neskutečně irituje – za to dostává ránu baterkou hezky doprostřed zad. Občas se mě pokouší ignorovat a to dostává rány dvě – hezky do hlavy. Zdá se mi, že vrávorá čím dál víc a přemýšlím o tom, zda bych ho nemohl do těch sraček docela normálně hodit. Cikáni by se to přece neměli jak dozvědět. Ale kdybych to udělal, hrozila by mi po zbytek cesty nuda a kromě toho má ta špína pořád ještě pálku. Sice bych na to nesázel, ale nejspíš je tady riziko, že v okamžiku ohrožení života by se k sebeobraně probrala i tahle nepodařená parodie na kluka. No, však on tam ještě rád spadne sám.

„Ptal jsem se, jestli tak smrdíš ty, nebo tamty hovna,“ připomínám mu, že slušností je odpovědět.

Lebka mu pod mými ranami hezky duní.

*

„Už tam kurva budem?“ nevydržel jsem to po další čtvrthodině pochodu. Moje nálada se minutu od minuty zhoršuje. Nervozita taky. Netuším, kde to můžeme být, ale potkanů nějak přibývá. A jsou pořád smělejší. Připadá mi, že je moje bosé nohy přitahují až skoro sexuálně. Ruku držím poblíž pažby revolveru. Přemýšlím, jestli se potkani rozprchnou, až prvního z nich rozstřelím po tunelu. Pokud ne, ubohá stovka nábojů rozhodně stačit nebude.

„Skoro,“ vyrušil mě kluk z přemýšlení. „Ještě…“

„Nedovolil jsem ti mluvit, kreténe,“ praštil jsem ho baterkou – tentokrát přes krk.

Klopýtl, ale do vody zase nesletěl.

Škoda.

*

„Máte smůlu, hošani. Papá!“ zamával jsem škodolibě potkanům. Kluk stál dole a čekal, až vylezu po klouzavých šprušlích. Je hrozná škoda, že nezaútočili právě teď. Strašně rád bych viděl, co by ten hajzlík dělal. Bránil by se tou stupidní pálkou? Proč ji vůbec s sebou tahá? Myslí si snad, že si s ním budu hrát?

Ten poslední nápad mi přišel tak zábavný, až jsem vyprskl smíchy a málem sletěl zpátky do kanálu.

Tenhle sen, nebo co to je, vážně začíná být čím dál divnější.

*

„No a co teď? No? Na něco jsem se ptal, debile!“ vyjel jsem na spratka, zatímco připevňoval kryt kanálu na místo.

„Kousek odtud je… takový hotel. Spíš ubytovna,“ špitl fracek.

„Tak mazej, než mi umrznou nohy!“ zavrčel jsem a zhasl baterku. Čichové buňky se mi v chladném nočním vzduchu probouzely jedna za druhou a já si uvědomoval mnohem víc než v kanálu, jak moc dokážou lidská hovna smrdět. Jestli budou mít v tom hotelu pračku, tak toho kluka aspoň do půlnoci ani jednou nepraštím.

Kluk se rozpotácel po zasviněném chodníku. Taška ho táhla na jednu stranu, pálku vláčel po zemi a jeho nohy po sobě zanechávaly hnědé stopy, které vzápětí smýval déšť.

Dala se do mě zima.

*

„Dej to sem,“ vytrhl jsem klukovi peníze z ruky. Prosklené dveře cihlového domu s omlácenou omítkou za námi ještě nestačily zapadnout. Vrátný, nebo snad hoteliér – zarostlé, ale plešaté individuum v hnědém svetru a s cigaretou visící z koutku úst – na nás nevěřícně zírá. Jako bychom páchnoucí a mizerně oblečení vlezli do Hiltonu a ne do takovéhle zaplivané díry na nejvzdálenějším okraji bůhvíjaké periférie.

„Zdravím,“ usmál jsem se přívětivě a ruku s visícími želízky zastrčil ještě hlouběji do kapsy. „Hezký den, že? Potřebovali bychom dva pokoje. S koupelnou. Kolik?“

Spratek mě zatahal za rukáv.

Před cizím člověkem jsem ho mlátit nechtěl.

„Co je?“

„Jeden pokoj. Říkali jeden pokoj.“

Kdyby tak pohled mohl zabíjet…

„OK. Jeden pokoj,“ otočil jsem se zpátky k chlapovi za omláceným pultem. „Kolik?“

„Máte…“ změřil si mě chlap od napůl bosých pat až po pokřivené brýle. „Máte občanský průkaz?“

„Jo,“ ušklíbl jsem se jako postava ze špatné detektivky.

„A ten kluk taky. Tady je můj,“ položil jsem na stůl tisícovku. „A tady jeho,“ položil jsem i druhou. „Jak můžete vidět z fotky,“ poklepal jsem Palackému na čelo, „jsme příbuzný.“

„Jasně, šéfe,“ pousmál se chlap ošklivě. „Děláte něco takovýho poprvý, co? No, jako bych nic neřek. Doklady si zatím nechám u sebe. Takže… hoďka vám bude stačit?“

Chtě nechtě jsem se musel otočit na spratka.

„Asi… den. Minimálně.“

„Celej den? No, mladej bude mít dlouho stolici jako dospělej, co?“ ušklíbl se hoteliér mnohem protřeleji než já před chvílí. „Nic proti tomu, hoši. Takže pro dva jeden den… to je li… dva tisíce. Rovný. Krásnej pokoj s výhledem, vana… a kdybyste měli zájem, tak za mírný poplatek půjčuju i docela drsný péčko. Takový normálně neseženete. I když teda jenom s babama…“

„Jenom ten pokoj,“ zavrčel jsem. „My si vystačíme.“

„OK. Tady sou klíče, ovladač od televize… a přeju příjemnou zábavu. A nemusíte se krotit. Mám dneska prázdno. Lije a šukat se nikomu nechce. Akorát…“

„No?“ zeptal jsem se.

„Akorát to zkuste nepřehnat, jo?“ ukázal chlap nedbalým gestem nejdřív na spratkův ksicht a vzápětí na pálku.

„Hrozně moc nerad bych tu měl policajty.“

„Bez obav,“ ušklíbl jsem se. „Týhle špíně se mlácení líbí. A ta pálka byl dokonce jeho nápad. Já dokonce ani nevím, k čemu ji máme. Ale mladej má zkušeností, že jste to v životě neviděl ani v televizi. Že?“

Spratek jenom sklopil hlavu.

„OK, OK,“ pokrčil hoteliér rameny bez zájmu. „Tak přeju nezapomenutelný zážitky.“

„Dík,“ zahučeli jsme s klukem unisono.

Pocit, že jsem ze sebe právě udělal prvotřídního vola, mě následoval i cestou do schodů.

Všechna čtyři patra.

*

S pocitem, jako bych měl místo chodidel dobře naklepaný řízek, jsem zastrčil klíč do dírky. V zámku to cvaklo a do tváře mi dýchlo teplo. Nahmatal jsem vypínač a vešel dovnitř. Pokoj nepůsobil ani zdaleka tak hrozně, jak jsem se ještě před chvílí bál. Gauč, relativně široká postel, televize, video, nijak zvlášť prošlapaný koberec, dokonce pěkný konferenční stolek a na něm mísa s plastovým ovocem.

Kluk za námi zavřel dveře, upustil tašku na zem a opřel pálku o stěnu. Otočil jsem se k němu. V tom hnusném obličeji byl bílý, z nosu mu pořád hnusně teklo a z vlasů kapaly na linoleum předsíně velké studené kapky. V tom svém buzerantském oblečku vypadal tak, že mě znovu popadla chuť zmlátit ho do bezvědomí a pak vykopat po všech těch schodech mimo oblasti, kde se zdržují slušní lidé.

Kluk promluvit dřív, než jsem mohl představu proměnit ve skutek.

„Měli bysme se… vykoupat.“

„Dík za radu, Ajnštajne. To by mě nenapadlo,“ ušklíbl jsem se. „Co takhle místo žvanění uhnout, ksindle?“ strčil jsem do něj, až narazil zády na dveře. „Smrdíš. Kapeš. A překážíš.“

Kluk zase sklopil hlavu. Potlačil jsem neuvěřitelně intenzivní chuť mu vysvětlit, že i opice postižená demencí by dávno použila kapesník a místo toho odsunul dveře do koupelny. Vana tam opravdu byla. Obložená světle modrými kachličkami, vybavená sprchou a špuntem a pěnou do koupele a šamponem a…

Dál už jsem se dívat nevydržel. Zasunul jsem za sebou dveře a otočil kohoutkem. Vytvořil jsem nový rekord v rychlosti svlékání. Zavlnění horké vody kolem chodidel mi málem přivodilo orgasmus. Stoupl jsem si pod sprchu.

A veškeré schopnosti souvislého vyjadřování mě tím blahem opustily.

*

Pouta, kterými jsem ve svém bytě přikurtoval k posteli toho spratka, jsme s Veronikou kdysi používali dost intenzivně. Do dnešního dne jsem se přesto s želízky na rukou nekoupal.

Naložený v téměř vařící vodě jsem na ně vyzkoušel všechnu dostupnou kosmetiku. Pěnu do koupele, šampon, jakýsi krém proti vráskám a dokonce i lubrikant pro pohodlný anální sex. Pomáhá uvolnit svalstvo, psali na té lahvičce. Nevím, jak ve skutečnosti funguje na svalstvo, ale roztáhnout náramek pout se mu nepodařilo. Jeho kluzné vlastnosti taky nestačily. Měl jsem pocit, že chybí pár milimetrů, měl jsem pocit, že si urvu palec, měl jsem pocit, že si urvu celou ruku. Funěl jsem, cákal, zatínal jsem zuby, ale osvobodit se mi nepovedlo. Nakonec jsem rezignovaně pokrčil rameny a zase se ponořil až po krk do vody. Horko mi z pomláceného těla vyhánělo bolest takovým způsobem, až jsem vážně uvažoval o tom, že už nikdy nevylezu.

Tím pádem by pouta mohla normálně ureznout.

*

Vynořil jsem se z koupelny v ručníku a oblaku páry. Čistý, voňavý a s veškerými ranami a oděrkami přelepenými náplastmi jsem si připadal jako nový, lepší člověk. Kluk seděl opřený zády o dveře, objímal si rukama ramena a klepal se tak, až dveře rezonovaly.

„Pilku v tý tašce nemáš, co?“ zavrčel jsem na něj.

Spratek zavrtěl hlavou. „Ale pořád mám ten klíč…“

Chvíli jsem jen tak stál a zíral na něj. On zase na mě. Bledou, zpocenou tvář měl smrtelně vážnou. Věřím, že mu to zachránilo život. Jeden jediný úsměv a rozmlátil bych mu tím volným náramkem hlavu.

„Dej to sem. A těš se na ráno. Moc, moc se těš,“ řekl jsem hodně, hodně klidně. A natáhl ruku. Spratek mi upustil klíček do dlaně. Odemkl jsem si náramek a upustil pouta i s klíčem na podlahu. Zamířil jsem k posteli. Už v chladnoucí vodě jsem měl pocit, jako by na mě přes stěnu promlouvala. Tichým, hypnotickým hlasem. Pojď si lehnout. Pojď si lehnout. Pojď si lehnout…

Odhrnul jsem deku…

A něco v téměř spící mysli mi varovně zaječelo.

*

Otočil jsem se rychle, jako ještě nikdy.

Před očima mi znovu prolétlo ovoce naskládané na gauči a mísa plná nějaké čiré, pronikavě páchnoucí tekutiny.

Dokončil jsem otočku.

A rána pálkou mě zasáhla přímo do žaludku.

*

Vzduch ze mě vyletěl s hlasitým heknutím.

Druhá rána.

S pocitem, jako by se mi právě utrhl žaludek, jsem začal vrávorat pozpátku. Spratek s pálkou napřaženou šel za mnou. Hlavou mi letělo, že bych se na něj měl vrhnout. Teď nebo nikdy. Jinak mě umlátí. Plíce neschopné nasát vzduch mě od podobných aktivit bolestivě odrazovaly.

Moje lýtka narazila do postele.

Kluk ve stejném okamžiku vyrazil kupředu, pálku sevřenou oběma rukama jako oštěp.

Bodnutí tupého dřeva do hrudní kosti zabolelo jako peklo.

*

Postel pod dopadem mého těla zapraštěla jako v posledním tažení.

V následujícím okamžiku jsem měl kluka usazeného na břiše a pálku pod krkem. Ještě pořád jsem nemohl dýchat.

Popadl jsem hubená zápěstí. V rukou mám docela sílu. Stačí pořádně stisknout a polámu mu kosti.

Kluk zatínal zuby.

Já, s hrtanem drceným na kaši, taky.

Spratek se nadzvedl z mého břicha a spočinul na pálce celou váhou.

Nikdy bych si nemyslel, že padesát kilo může být tak těžkých.

Vykopl jsem kolenem a zasáhl ho do zadku. Shodit se mi ho tím nepodařilo.

Kluk začal ječet. „Rychleeee! Neudržím ho dlouho!“

To máš teda kurva pravdu! zařval jsem ve své hlavě a znovu vykopl. A ještě jednou. Spratek se zapřel nohama o postel, vyrovnával moje výpady a konců pálky se držel jako řídítek kola. Měl jsem pocit, jako by mi měl vybuchnout obličej – z nedostatku vzduchu jsem ztrácel sílu. Kluk na mně držel jako přilepený. Bolest v krku byla příšerná.

Na tváři mě něco lechtalo.

Pustil jsem klukova zápěstí. Tlak na můj krk mě na okamžik málem poslal do bezvědomí – takovou bolest jsem ještě nezažil. Z očí mi tekly slzy. Lechtání nabralo na síle. Popadl jsem klukovy prsty.

A stiskl co největší silou.

*

Tohle už kluk prostě nevydržel.

Pustil pálku a pokusil se mi vyškubnout dřív, než mu ty prsty polámu.

Pálka tlumeně zarachotila na koberci.

Nadechl jsem se tak, až mi málem praskly plíce. Bolest v krku jsem pro tu chvíli dokázal ignorovat.

V uchu mě cosi strašlivě píchlo.

*

Kluk mě najednou nezajímal ani v nejmenším.

Třískl jsem se dlaní přes ucho. Po tváři se mi rozplesklo něco teplého a vzdáleně povědomého. Vyskočil jsem na nohy.

A stanul ve švábech.

*

Obrázky mi před očima letěly jako ve špatném hororu. Švábi řinoucí se z nákupní tašky u dveří a tvořící řadu napříč pokojem. Švábi lezoucí do a zase ven z té mísy. Švábi šplhající po noze postele tam, kde jsem měl před okamžikem hlavu. Kluk s vytřeštěnýma očima couvající ke dveřím. Temná noc za oknem. Švábi na posteli.

Další bodnutí. Mnohem silnější než před chvílí. Bylo to, jako by mě do spánku zasáhlo malé a velmi ostré kladívko.

Švábi se mi začali šplhat po nohou – očima plnýma slz jsem je vnímal jen jako rozpité černé fleky.

Třetí bodnutí mě málem srazilo na kolena. Na chvíli jsem měl pocit, že nedokážu udržet rovnováhu.

Zarazil jsem si malíček do ucha ve snaze zastavit tu bolest.

Prst mi narazil na něco malého, pevného a hemživého.

A postrčil to hlouběji zvukovodem.

*

Před očima se mi mihla nějaká skvrna. Myslím, že to byl ten kluk. Strčil mě do hrudi. Pokoj byl skvrn plný. Myslím, že jsem zase dopadl na postel. Myslím…

V bolesti, která mi trhala hlavu na kusy, se moc myslet nedalo.

Zůstat při vědomí taky ne.

KAPITOLA 29.

Záblesky paměti

Nemůžu se hýbat. Ležím na posteli. Nemůžu se vůbec hýbat. Hlava mi praská. Z ucha mi něco teče. Nemůžu se hýbat.

Panika ve mně narůstá vteřinu od vteřiny. Cítím, jak se potím. Nedokážu ani zavřít oči. Ta bolest je příšerná. Pot mi teče do očí. Strašně moc chci křičet, ale nemůžu otevřít ústa. Nemůžu udělat vůbec nic. Strašně to lechtá. A bolí.

Ten kluk sedí na okraji postele. Smrdí. Mám pocit, jako bych nikdy nic necítil tak strašně smrdět. Otírá mi čelo kapesníkem. Tváří se strašně vážně. Nenávidím ho. Auuuuu! Proč to tak bolí?

Kluk něco říká. Nerozumím mu. Chci, aby to přestalo bolet. Udělám cokoliv, aby to přestalo bolet. Nechte mě aspoň se pohnout. Chci se stočit do klubíčka. Ať to tak nebolí!

Kluk pořád mluví. Přestanu ho nenávidět! Jenom toho nechte!

Jenom toho nechte…

*

„To bude dobrý. Uvidíš. Musej to udělat. Prostě musej. Je mi to líto. Musíš to vydržet.“

Ta slova se vznášejí. Ne někde uvnitř mé hlavy. Ve vzduchu. Nedokážu popsat, jak vypadají, protože nejsou vidět. Jsou to možná malé mýdlové bubliny. A možná ne. Soustředím se na ně tak usilovně, jak jenom dokážu. Bolest nepolevuje. Je pořád stejná. Něco mi požírá mozek zaživa. Slyšel jsem, že to nemůže bolet, protože mozek necítí bolest. Je to nesmysl. Bolí to. Strašlivě, neuvěřitelně moc. Postel pode mnou čvachtá potem. Lechtá mě celé tělo. Do ucha se mi cpe víc a víc brouků. Nechci na to myslet. Soustředím se na to, co ten kluk říká.

„Říkali, že to nebude trvat dlouho. Říkali, že věděj, co maj udělat. Strašně se potíš. Chceš napít? Přinesu ti vodu.“

Nechoď pryč, chtěl jsem říct.

Myslím, že bych nedokázal zformulovat jediné slovo, ani kdybych mohl mluvit.

Myslím, že bolestí přestávám vidět.

*

Je tu strašlivá zima. Je tu strašlivé horko. Smrdí ten kluk ještě? Nebo ne? Voda, která mi stékala dolů hrdlem, byla jako požehnání. Dokázal jsem polknout. Mám strašnou žízeň. Někde tady něco voní. Něco jako…

Hořící listí.

*

Před očima se mi míhají obrazy. Krásné obrazy. Odporné obrazy. Vize tak živé, že pokoj v porovnání s nimi působí jen jako neumělá skica. Slyším hlasy. V hlavě mi mluví tisíce lidí. Cítím vůně, vybavuju si pocity. Znovu prožívám věci, které se staly strašlivě dávno. Slyším šumění deště. Hukot ohně. Vnímám vůni Míšiných vlasů. Oheň pálí. Hoří mi chodidla. Strašně to bolí. Hlava… mám hlavu plnou švábů. A bolesti a vzpomínek.

Kluk mě hladí po tváři. Šustění mého strniště zní hlasitě jako kulometná palba. Vím, jak něco takového zní. Letecký kulomet… vítr… pocit, jako bych měl mysl úplně všude.

Chci zatřást hlavou. Sem a tam a zase zpátky. Když jsem byl opilý, pomáhalo to zahnat myšlenky. Škubl jsem hlavou a představa se nedokázala udržet. Sjela mimo moje vnímání. Naskočila jiná.

Nemůžu škubnout hlavou. Představy se kupí jedna na druhou. Vlhkost ženského klína obepínající mé prsty. Chuť whisky na patře. Řev rozráženého vzduchu… Dotyk dívčích rtů. Vůně ženského potu… Cizí jazýček proplétaný s mým. Oči barvy večerní oblohy uprostřed žhavého léta. Drobná horká ruka svírající mou. Štíhlé ruce kolem mého krku. Blonďaté vlasy poletující mi před očima… zase let a zase řev rozráženého vzduchu…

Ten kluk pořád něco říká. Nenávidím ho. Pokoj se už zase barví do ruda. Kdybych se mohl pohnout, popadl bych ho pod tím hnusným krkem, sevřel bych ruku v pěst a třískl bych přímo do toho…

Štěpán.

Třísknout ho do toho zkurveného ksich…

Jmenuje se Štěpán.

Ksichtu. Vzít tu pálku a…

Štěpán. Pamatuju si ho. Úplně všechno. Vím, jak…

Vzít tu pálku a přetáhnout ho vší silou přes…

… jak se díval. Jak mě pohladil po tváři. Jak…

Nestalo se to! Zabiju ho a nikdy se to nestalo. Vymlátím mu mozek z hlavy! Je to zasraný svinský podrazácký buz…

Jmenuje se Štěpán! Řekni mu ještě jednou takhle a budeš litovat, že ses narodil! Jmenuje se Štěpán! Pamatuju si to! Držel jsem ho v náručí! Vím, jak se směje, vím, jak vypadá, když spí! Měl jsem ho rád! Pamatuju si to! Slyšíš, ty zasranej zkurvenej zbabělče?

„Já si to PAMATUJU!“

Tu poslední větu jsem zařval, až Štěpán nadskočil.

Ruka s promočeným kapesníkem ztuhla uprostřed pohybu.

Opíral jsem se lokty o propocenou postel, z ucha se mi cosi cpalo ven a uvnitř mé hlavy…

… jsem to byl zase já.

*

Kluk mi pořád sedí na posteli. Tu ruku stáhl. Díváme se jeden druhému do očí. V hlavě se mi šílenou rychlostí míhají vzpomínky a myšlenky. Musím něco říct. Teď. Teď hned.

Nemůžu.

Nemůžu ani otevřít ústa. Už jen při té představě se mi hlavou mihne něco z těch hnusných, odporných věcí, které jsem mu říkal. Mám strach. Zase. Mám strach, že ze mě vyletí nějaký další nenávistný blábol. Vím, že je to nesmysl. Ale taky vidím ty modřiny. Pamatuju si, jaké to bylo, když jsem ho mlátil. Pamatuju si, co jsem si myslel. Pamatuju si, co jsem cítil.

Jestli jsem si před chvílí myslel, že vražedná bolest hlavy je zlá, tak jsem nevěděl nic o bolesti.

Dívat se na ten napůl dětský, zakřiknutý obličej, dívat se do ublížených očí v něm a mít při tom v hlavě tyhle vzpomínky je stokrát horší.

*

„Štěpáne…“ podařilo se mi konečně propasírovat zhmožděným krkem ve chvíli, kdy se kluk zvedl z postele. „Počkej. Já…“

„Já musím do vany,“ skočil mi chlapec do řeči. „Je mi fakt hnusná zima.“

„Jo. Jasně. Chceš… chceš…“

Co by mohl chtít, mě v tu chvíli vážně nenapadlo. Štěpán stejně jen potřásl hlavou, otočil se a shodil z ramen tu koženou vestičku. Při pohledu na černomodrou modřinu v místech, kam jsem ho celou cestu kanály mlátil, mě zase přepadla chuť zvracet.

Tentokrát nad sebou samým.

*

Sedím na gauči a svírám si hlavu v dlaních. Je mi zle. Hlava mě bolí jako střep. Slyším jenom na jedno ucho. Nějak mě to nezajímá. Z koupelny se nejdřív ozývalo hučení napouštěné vody, pak dlouhé, úlevné vydechnutí a teď je tam dlouho ticho. Je mi vážně hrozně zle. Pořád ze mě samého. Jak jsem to mohl udělat? Jak jsem se k němu mohl tak chovat? Jak… jak jsem ho mohl uhodit? Mám dojem, že má ve vlasech krev. Jak jsem ho kurva mohl mlátit baterkou do hlavy? Kluka, který se ke mně vděčně tulil, zatímco mi vyprávěl, jak ho chtěli zaživa upéct. To přece nemůže být pravda. Vždyť brečel. To jsem… to jsem přece nemohl být já. Já přece nejsem takový odporný zkurvený zmrd. Já bych mu přece neublížil. Já…

Zbytečně mnoho o tom přemýšlíte, pomyslel jsem si.

Že nepomyslel, mi došlo vzápětí.

*

Švábi se kupí na desce stolu a zírají na mě jako na svého boha.

Nebyl jste to vy. Částečně. Vaše mysl se hroutila. To, čemu říkáte osobnost, se pod tlakem protichůdných vzpomínek počalo bortit. Neklaďte si přehnanou vinu. Strach je u vašeho druhu velmi silná emoce.

„Vy…“

Ano, mluvíme. Ne ve vaší hlavě. Ne fyzicky. Myslíme na stejné frekvenci jako vy. Máte pravdu. Frekvence není zcela přesný výraz, ale pro tento okamžik postačí. Kladete si za vinu, že jste mu ubližoval. Máte strach. Ano, opět máte strach. Ve světě, který jsme opustili, jste k němu pocítil náklonnost. Nyní se bojíte, že jej ztratíte. Je to pro vás důležité. Ne, stále nemusíte mluvit. Slyšíme vás. Říkáme, že si děláte přehnané starosti. Můžeme vás uklidnit. Chápeme vaši psychiku. Známe fakta. Víme, která z nich na vás zapůsobí kladně. Tam, kde jsme se v tomto světě setkali poprvé, jsme chlapce varovali. Řekli jsme mu, že vaše osobnost se stále rychlejším tempem hroutí. Řekli jsme mu, že pobývat ve vaší blízkosti není bezpečné. Ne. Nemusíte se omlouvat nám. Nám je to jedno. My nejsme lidé. Neposuzujeme vás podle stejných měřítek. Zpět k tématu – řekli jsme mu, že mu můžete ublížit. Vysvětlili jsme mu, že máte strach. Že jste se ocitl ve světě, kde je vaše milovaná bytost po všech stránkách živá a zdravá. On pro vás představuje popření reálnosti toho světa. Usoudili jsme, že byste byl schopen jej zabít, abyste na něj mohl zapomenout. Abyste mohl nadále považovat tento svět za jediný skutečný. Řekli jsme mu, že jeho přítomnost při vaší operaci není nezbytná. Stále se učíme. Studujeme vaši psychiku. Zeptali jsme se, proč chce být s vámi. Řekli jsme mu, že výsledek operace nezáleží na jeho přítomnosti. Vysvětlili jsme mu, že až budete opět v pořádku, znovu se sejdete. Zajímalo nás to. Řekl nám, že cikáni už mohou být nakaženi nějakou infekcí. Že by pro vás jejich přítomnost mohla být nebezpečnou. Také nám řekl, že je nemáte rád. Že byste nechtěl, aby byli kolem, až vám budeme operovat mozek. Řekl, že se o vás postará sám. Řekl, že patříte k sobě. Nechápali jsme zcela. Řekl nám, že vás nemůže opustit, když je vám zle. Že to přátelé nedělají. Nechápeme zcela veškeré konotace výrazu přítel, ale myslíme, že jde o pozitivní vztah dvou osob. Myslíme, že by vás to mohlo uklidnit.

Zíral jsem na seřazené šváby a nevěděl co říct, ani co si pomyslet. Zrodila se mi kdesi hluboko v mysli právě úleva?

Šváby to nezajímalo.

Provedli jsme operaci. Nemusíte se bát. Jak vidíte, ukázala všechna tykadla v místnosti na mísu s tekutinou, použili jsme desinfekci. Ano, naše těla jsou nosiči nákazy. Proto jsme vás nemohli operovat tam. Příliš mnoho bacilů z mrtvých těl. Ano, používáme mrtvoly. Převážně těch, kterým říkáte cikáni. Zajímavé. Zkoumali jsme mysli jiných. Většina lidí se tohoto slova bojí. Cikáni. Nezní nám nijak děsivě. Mohli bychom jim říkat „ti, jejichž jména nesmíme vyslovit“. Ano. Humor. Učíme se jej. Učíme se vše, co můžeme. Stále více a více. Ne, neodbočujeme od tématu. Naučili jsme se, že vše souvisí se vším. Naučili jsme se solipsismus. A abstrakci. V tomto světě je mnohem více zachovalých myslí. Doufáme, že budeme schopni vše použít včas. Zeptejte se. Je důležité pro vaši mysl, abyste se zeptal nahlas.

Zeptal jsem se: „To… se skutečně stalo, že?“

Myslíte deštivý svět, pokračovali švábi. Ano. Stalo. Už jsme řekli tomu chlapci, že rozeznáme vzory, které jsou vytvořeny vzpomínkami a vzory, jež vytváří nemocná mysl. Váš mozek je plný vzorů. Můžeme vám říci, že deštivý svět je skutečnost. Či snad byl skutečnost. Tím jsme si jisti. Vy tomu nyní už také věříte. Tou operací jsme napravili způsob, jakým myslíte. Ukázali jsme vašemu mozku, že popírání skutečnosti vede k záhubě. Ve svých knihách byste možná použil výraz, že jsme přehodili výhybku vašich myšlenek. Nyní již nezačnete uvažovat scestným způsobem. Nezačnete si nic nalhávat. Nejen kvůli způsobu, jímž jsou formovány vaše neurony. Uviděl jste větší obraz. To, co je za tímto světem. Pamatujete si několik různých časových posloupností. Vzpomínáte si, jak jste vystoupal na střechu domu. Byly Vánoce. V obou verzích událostí. V té první jste stál na okraji střechy. Přemýšlel jste, zda máte udělat ten poslední krok. A rozhodl jste se, že ne. Že se Veroniky zeptáte, zda byste nemohli zůstat přáteli. Zůstal jste naživu a ona souhlasila. V této verzi skutečnosti jste nikdy nepomyslel na vraždu. Vše proběhlo civilizovaně. Že?

Jen jsem pokývl hlavou.

Ale pak si pamatujete ještě druhou verzi. Ani zdaleka ne tak jasně. Vzory vašeho mozku, které ji uchovávají, jsou mnohem komplikovanější. Přesto jsou to jednoznačně vzory vzpomínek. Tuto verzi jste popsal slovo od slova ve vaší knize. Pamatujete si, jak jste ji psal. Pamatujete si na rychlost, s jakou se vám správná slova rodila před očima. Vzpomínáte si, jak vám psaní šlo. Vzpomínky na to, jak jste si tu knihu vymýšlel, částečně překrývají vzory, ve kterých jste si jistý, že to vše se stalo. Máme pravdu?

Zase jsem přikývl.

A to je jen špička ledovce, jak byste napsal, letěly mi švábí myšlenky dál hlavou. Protože ve vaší hlavě jsou další a další vzory. Jedny podivnější než druhé. Jedny pohřbeny hlouběji než druhé. Vzpomínáte si na toho chlapce. Věděl jste, jaké to je držet ho v náručí dřív, než jste to v deštivém světě vyzkoušel. Máte v hlavě pokroucené, překryté vzpomínky na to, jaké to je létat vlastními silami. Dokonce dvojí vzpomínky. Na křídla… a jiná křídla. Našli jsme je. A poněkud… oživili. Uvědomujete si to, že?

Ještě jedno přikývnutí. Jestli jsem si před švábotomií myslel, že mám v hlavě guláš, tak jsem nevěděl, o čem mluvím. Během operace jsme si prohlédli nesčetně vašich vzorů. Nyní vidíme jen na povrch vašeho uvažování. Musíme se proto zeptat: Víte, kdo jste?

Tentokrát jsem nepřikývl. Otevřel jsem ústa a zase je zavřel. Chtěl jsem říct své jméno. Chtěl jsem říct „obyčejný člověk“. Chtěl jsem říct podobnou banalitu, ale nemohl jsem. Vzpomínal jsem si na tolik, tolik věcí… všechny zastřené, napůl zapomenuté, napůl vypadající jako sen nebo halucinace.

Vymyslel jsem svoje knížky, nebo jsem je skutečně prožil?

„Nedává to vůbec smysl,“ řekl jsem beznadějně.

Nedává, souhlasili švábi.

Na první pohled.

*

Ta poslední věta mi došla až po několika vteřinách.

„Co tím myslíte?“

Nedíváte se na fakta s odstupem, poučil mě hmyzí hlas. Díváte se pouze jako jeden z nich. Přemýšlíte, jak můžete být zároveň minimálně třemi lidmi. A zapomínáte při tom na další fakta. Na deštivý svět. Na temnotu. Na toho, jejž nazýváte Pistolníkem. Na chlapce, který si taktéž pamatuje dva životy. Na spoustu dalších věcí. A na čas.

„Na čas?“

Ano. Chlapec je ve vaně již čtyřicet dvě minuty. Myslíme, že…

Co si švábi myslí, jsem už nezaslechl.

Vystartoval jsem z gauče, až to sonicky prásklo.

*

Dveře do koupelny jsem málem zarazil do zdi.

Mým očím se na děsivě dlouhý okamžik, který ve skutečnosti nemohl trvat déle než pár zlomků vteřiny, nedařilo chlapce najít. Přelétl jsem pohledem zrcadlo, umyvadlo, sprchu, okraj vany, vodu čeřící se pět milimetrů pod tím okrajem, kachličky, zbytek pěny…

Vrátil jsem se pohledem o půl metru zpátky.

A kolem žaludku se mi sevřela ledová pěst.

Na hladině se vznášely blonďaté vlasy.

*

„Štěpáne!“ zařval jsem tak, až se na hladině rozběhla kola a vrazil ruce do vody. Chodidla mi zalil vlažný příliv. Popadl jsem kluka v podpaží a trhnutím ho zvedl do sedu. Hlava se mu vynořila nad hladinu. Oči měl zavřené a na tvář, bledší než kdy jindy, se mu lepily vlasy.

„Štěpáne!“ zatřásl jsem bezvládným tělem. Chlapcova hlava se zvrátila dozadu a tlumeně třískla o kachličky. Že kluk ani nepootevřel oči, mě postrčilo téměř za okraj paniky.

Na strašlivě dlouhý okamžik jsem měl v hlavě naprosté prázdno.

Pak se mi v tom prázdnu zrodila jediná myšlenka.

Umělé dýchání, řekli švábi.

*

Stisknout nos. Zaklonit hlavu. Otevřít ústa. Poučky ze základní školy už se mi v hlavě vynořily samy. Někde na okraji zběsile pádících myšlenek jsem si uvědomoval, že s umělým dýcháním souvisí i masáž srdce a že těch vdechů má být určitý počet. V danou chvíli mě podobné detaily nezajímaly. Popadl jsem kluka za čelist, zaklonil mu hlavu, stiskl nos a přitiskl svoje ústa na jeho. Hluboký vdech. Klukova hruď se nadzdvihla. Hlavou mi blesklo, že rty má vláčné a horké. Mnohem teplejší než ta voda. Vychutnáváním právě se zrodivší naděje jsem se nezdržoval. Další prudký nádech, další vdechnutí.

A ještě jedno.

Další.

Další…

Další už nebylo třeba.

*

Štěpán mi vyprskl do obličeje gejzír vody a mrskl sebou tak, až mě voda málem vyplavila pryč z koupelny. Instinktivně jsem ho popadl dřív, než stačil zase sklouznout pod hladinu.

„No, klid, už je to dobrý. Držím tě!“ zachraptěl jsem hlasem, který by zahanbil i Darth Vadera. Kluk mě leknutím málem stáhl pod hladinu.

*

„To ta tvoje pálka,“ zachrčel jsem o několik okamžiků později. To už si Štěpán vytřel vodu z očí, odstrčil zplihlé vlasy za uši, málem si vykašlal plíce a posadil se ve vaně zpříma. Že mám na sobě jenom promočený ručník a že kluk patří k čtyřprocentní menšině, jsem si najednou uvědomoval sice nepatřičně, ale o to intenzivněji.

V následující chvíli se Štěpánovy oči protočily vzhůru, na okamžik se objevila bělma a vyhublé tělo se začalo kácet.

Zachytil jsem ho dřív, než narazil spánkem na vodovodní baterii.

*

Kapra jsem na Vánoce pomáhal lovit z vany snad od deseti let. Vím tak, že když je člověk šikovný a ví jak na to, nepotřebuje ani utěrku. Rybu je prostě třeba uchopit zvolna, aby se nevyplašila. Pak je to snadné.

S patnáctiletými kluky je to něco úplně jiného.

A nebo mi možná chybí ten cvik.

Padesát kilo víceméně mrtvé váhy mi nejdřív připadalo lehkých jako peříčko. Přehodil jsem si klukovu ruku kolem krku, uchopil ho pod koleny a kolem pasu. Začal jsem ho zvedat. Nic to nebylo. Dokud jsem ho nezvedl nad hladinu. Pak se projevila jeho celá váha, v mých zádech něco výhružně luplo a tření přestalo zvládat potřebnou práci.

Šplouchanec vody mě málem utopil.

*

Teď už vím, že puberťáci se loví nejlépe tak, že si opřete jejich záda o hruď, popadnete je pod pažemi a z vany je vytáhnete hezky zvolna. Takhle vám nevyklouznou, protože nemusíte zvedat jejich plnou váhu, hlava jim nepadá dozadu tak, až máte strach, že se zlomí, a vůbec je to mnohem efektivnější.

Ne že bych to chtěl ještě někdy absolvovat.

Uložil jsem Štěpána na promočenou předložku u vany a zlehka ho poplácal po tváři. O mdlobách netuším ze školy vůbec nic, ale klukovi se zvedá hruď a to je důležité. Tep má taky měřitelný.

„No tak, ospalče, probuď se,“ pleskl jsem ho znovu. Víčka se mu zachvěla. Otevřel oči. Světlo poznání, o kterém se píše v knížkách, se v nich nerozzářilo. Měl jsem z toho pohledu intenzivní pocit, že kluk vůbec netuší, na koho se dívá. Pak oči zase zavřel.

Potřetí už jsem ho neplácl.

Vstal jsem a shodil z postele propocené prostěradlo. Matrace byla pod mou dlaní nepříjemně vlhká. Zasakroval jsem. Pohled mi padl na gauč. Jeden čistý ručník, přehodit polštář… vrátil jsem se do koupelny a zase popadl Štěpána v podpaží.

Na gauč se bezvládný puberťák dostává mnohem snáze než z vany.

*

Chlapec neotevřel oči ani ve chvíli, kdy jsem mu drbal mokré vlasy ručníkem. Poskládal jsem ho na gauč a přikryl dekou, která naštěstí unikla propocení. Hlavou mi letí myšlenky typu „To nic nebude“ a „Je to jenom nachlazení“. Už když jsem ho pustil k sobě do bytu, byl promrzlý na kost. Odpoledne bylo venku sotva pět nad nulou. Jaké teploty mohl dosahovat vítr v autě řítícím se skoro rychlostí zvuku, si netroufám hádat. Jak dlouho jsme vlastně byli venku? Jak dlouho se kluk klepal zimou, zatímco mi švábi přeorganizovávali mozkové závity?

Jak dlouho jsem ho nechal drkotat zuby opřeného o dveře, zatímco já se rozvaloval ve vaně?

Přitáhl jsem klukovi deku víc k bradě.

Pocit zhnusení nad sebou samým to nezmenšilo ani o kousek.

*

Ten kluk přímo hoří.

To není žádné pitomé přirovnání. Přitiskl jsem mu dlaň na čelo – za poslední půlhodinu snad pošesté – a hned zase ucukl leknutím. Na radiátoru, jehož ventil jsem vytočil na doraz, bych udržel ruku snáz. Kdybych kluka strčil do vany teď, začala by voda do deseti minut vřít.

Pot stojí na čele i mně. Mám pocit, že Štěpán dýchá nějak… divně. Slabě. Přerývaně. Puls má… říká se nitkovitý? Nevím a snažím si namluvit, že se mi to jen zdá. S měřením pulsu nemám žádné zkušenosti.

Musím zaběhnout do recepce. Pár tisícovek mi ještě zbývá. Nechám toho chlapa sehnat aspirin. Nebo něco lepšího. A teploměr. Vzpomínky z deštivého světa se mi míhají za očima. Tam měl Štěpán za sebou několikadenní nepřetržitý pochod. Vážil o dost míň než teď. A po pár prášcích se uzdravil během pár dnů. Má dobrou imunitu. Je mu patnáct. Jeden aspirin a zítra si budu připadat jako idiot, kterého vyděsí k smrti hloupá teplota.

Stiskl jsem kliku dveří.

Myslíme, že to není dobrý nápad, ozvalo se mi v hlavě.

*

„Co?“ otočil jsem se ke švábům.

Myslíme, že byste neměl marnit čas. Teplota těla toho chlapce kolísá mezi třiceti devíti celými, osmi desetinami stupně Celsia a čtyřicet jedním, dvěma desetinami stupně Celsia. V posledních deseti minutách vykazuje teplota v průměru konstantní nárůst. Dozvěděli jsme se, že lidský mozek může být vysokou teplotou poškozen. Dozvěděli jsme se, že v důsledku horečky je možno i zemřít. Myslíme, že byste vážně neměl marnit čas.

„Jak… jak víte, kolik má…“

Jsme citliví na teplotu. Neklaďte zbytečné otázky. Čas se pro vás stává klíčovým faktorem. Jděte a zavolejte lékaře. Rychle. Čtyřicet jeden stupeň, pět desetin.

Ze schodů jsem neseběhl.

Ze schodů jsem přímo slétl.

*

„Telefon, rychle!“ zaječel jsem ve chvíli, kdy se moje nohy dotkly podlahy přízemí. Hoteliér se opíral lokty o pult, bradou o dlaně a proč se řítím po schodech jenom v ručníku a chrčím při tom jako čerstvě oživlá mrtvola, ho snad ani nezajímalo.

„Hneeed!“

„Ale no jo, snad nehoří,“ zavrčel chlap a přisunul mi otřískaný přístroj.

Na číslo záchranky jsem si nejdřív nemohl vzpomenout.

Pak už ano.

Vytáčecí tón zněl hrozně dlouho.

„Potřebuju sanitku!“ zasípěl jsem do sluchátka dřív, než znuděná operátorka stačila říct „D“ z Dobrý den. „Do hotelu na… jaká tu je adresa?“

Hoteliér mi ji řekl. Zopakoval jsem ji tak rychle, že mi ženština nerozuměla. Zopakoval jsem ji znovu. Hodiny visící na zdi za chlapem se zjevnou zlomyslností ukrajovaly vteřiny.

„Vysoká horečka! Čtyřicet jedna pět! Dělejte, proboha!“

Myslím, že to číslo ženu ve sluchátku probralo.

Za to, že si nejsem jistý, jaká je ta smrtelná teplota, jsem byl najednou hrozně vděčný.

*

Studený obklad, řekla mi ta žena. Nebo jsem si na to možná vzpomněl sám. Nevybavuju si to. Vyletěl jsem do schodů jako dělová koule, prosvištěl dveřmi a strhl z kluka deku. Na čele mu stály obrovské kapky potu a vzduch se nad ním tetelil.

Čtyřicet jeden celých osm, řekli švábi.

Mrštil jsem ručníkem do umyvadla a málem urval kohoutek. Za dobu, než z trubky vyšplíchla voda, by se daly založit celé říše.

Mihl jsem se pokojem zpátky ke gauči.

Ručník při kontaktu se Štěpánovým čelem syčel.

*

Musíte pryč, ozvalo se mi v hlavě. Potřetí.

„Ne!“ řekl jsem já. Také potřetí.

Nemůžete mu pomoci. Lékařská pomoc dorazí za dvě minuty padesát osm vteřin. Srazil jste jeho teplotu na čtyřicet jeden stupeň. Víc udělat nemůžete. Na jeho těle jsou stále patrny známky násilí. Existuje možnost, že se vás personál sanitního vozu pokusí zadržet. Nemůžete si dovolit setkání s policií. Sledujeme, jak se temnota šíří. Hranice, které jsme vztyčili kolem čtvrti Dubina, byly před půlhodinou prolomeny. V současnosti se stahujeme do kanálů. Na naší straně je mnoho mrtvých. Neoživitelně mrtvých mrtvých. Jestliže budete zatčen, nebudeme vám schopni znovu pomoci. Musíte uprchnout. Hned.

„Říkám že ne, kurva!“ zařval jsem. „Nemůžu ho tu přece nechat!“

Chápeme vaše obavy, pokračovali švábi naprosto nezúčastněným hlasem. Máte strach, že mu temnota ublíží. Nemyslíme si to. Temnota má zájem primárně o vás. Sledovali jsme cestu toho, jemuž říkáte Pistolník a jehož temnota ovládá. Sledoval chlapce. Kdyby chtěl, dávno by ho zabil. Jestliže budete zadržen spolu s ním, je mnohem pravděpodobnější, že zemřete. Oba. Jestliže bude zadržen sám, nehrozí mu v podstatě žádné nebezpečí. Pokud se pokusíte uprchnout s ním, riskujete jeho život. Váš útěk je jediným logickým řešením.

Uhodil jsem pěstí do opěradla gauče. Otočil jsem ručník na Štěpánově čele studenou stranou dolů.

A začal se v rychlosti oblékat.

*

„Vrátím se pro tebe. Slibuju!“ pohladil jsem kluka po vlasech. Nevnímal mě. Oči mu za zavřenými víčky poletovaly. Čelo mu sálalo horkem. Strašlivě se mi nechtělo odejít.

Venku se ozvalo pronikavé vřeštění houkačky.

Popadl jsem tašku a rozběhl se po schodech.

*

„To je nějakýho lítání,“ zabručel hoteliér, když jsem se mu znovu zjevil v zorném poli.

„Došly nám šprcky!“ zvedl jsem tašku plnou švábů. „Jdu je koupit! Nikdy jste mě neviděl. Nepamatujete si, jak vypadám. Jasný?“

„Jasný, jasný,“ ušklíbl se chlap a shrábl tisícovku, kterou jsem připleskl na pult.

Vyběhl jsem dveřmi dřív, než mu falešný úsměv zmizel z tváře.

KAPITOLA 30.

Do bezpečí

Lije.

Tlumený zvuk houkačky se v tom dešti dávno ztratil. Všude kolem jsou jenom vybydlené domy, stromy bez listí a odpadky. Strašně mi to připomíná deštivý svět. Beton mě studí do nohou, voda mi teče za límec, chvílemi se do mě dává třesavka a moje nálada je níž než rtuť na pomyslném teploměru. Bolí mě hlava. Mám vztek. Na sebe. Na šváby. Znovu na sebe. A taky na Štěpána. Proč se sakra musel do tohohle počasí obléknout takhle? Chtěl snad vypadat přesně jako Meika, až mi zaklepe na dveře? Nebo si vzpomněl na něco dalšího? Kdybych… kdybych nebyl takový zkurvený zbabělec, mohlo to dopadnout jinak. Štěpán na sobě mohl mít přinejmenším můj svetr, než jsme se dali na útěk.

„Kam mám vůbec jít?“ zavrčel jsem polohlasně otázku. Spíš abych zahnal stále nepříjemnější myšlenky, než že by mě to doopravdy zajímalo.

Rovně. Doprava. Sto metrů rovně. Doleva. Kolem domu. A pak dlouho rovně. Opuštěná továrna. V jedné z místností obvykle přespávají lidé, jimž se říká bezdomovci. Pro dnešní noc jsme je vypudili. Zůstaly tam po nich věci. Postel. Oblečení. Jídlo. Potřebujete jíst. Prohledáváme továrnu. Nacházíme další věci. Snášíme je na jedno místo. Měl byste si ošetřit ucho. Až si odpočinete, budeme mluvit.

„O čem?“ vzdechl jsem bez zájmu.

O všem, řekli švábi. A jejich hlas zazněl poprvé po dlouhé době vzrušeně.

*

„Do kanálu už mě nikdo nedostane,“ odmítl jsem rezolutně návrh, že bych do areálu měl možná vstoupit stejnou cestou, jako to běžně dělají bezdomovci. Přede mnou se tyčil orezlý plot a na bodcích ostnatého drátu se leskly kapky vody. Přetáhl jsem si promočenou košili přes hlavu a přehodil ji přes ostnatou spirálu. Doufám, že tohle nefunguje jen ve filmech.

Rozepnul jsem zip na tašce a švábi se rozběhli kupředu. Přehodil jsem ji přes vršek plotu. Letěla těžce jako vodou nacucaný netopýr.

Naposledy jsem si změřil plot očima, zapružil v kolenou a odrazil se, jak nejvíc to šlo.

Moje ruce se vršku plotu kupodivu zachytily na první pokus.

*

„No… dobrý,“ zhodnotil jsem svůj výkon. Lehce natržené kalhoty, krvácející škrábanec na dlani a naražená chodidla… na to, že to byl můj první atletický výkon po mnoha letech, to vůbec nebylo špatné.

Popadl jsem tašku, do které se zatím vrátili švábi a rozkulhal se k temným betonovým siluetám.

*

Nebýt telepatické švábí navigace, nejspíš bych si někde v temnotě opuštěné fabriky zlámal vaz. Původně jsem si sice vzpomněl na kapesní počítač, který mám naštěstí pořád v kapse, ale švábi mě varovali, že i slabé světlo by mohlo být za zaprášenými okny vidět. Policie sice zatím pátrá několik kilometrů odsud, ale nač pokoušet osud?

Osahával jsem ledové schody bosými chodidly, přidržoval se orezlého zábradlí a přemýšlel nad tím, jestli se v bezdomoveckých zásobách najde i něco na zahřátí. Promočené šaty mě studily minutu od minuty víc a nalhávat si, že ten palčivý pocit za očima je jenom únava, už prostě nešlo. Jak jsem vystoupal do druhého patra, napadlo mě pobaveně, že Štěpána možná uvidím dřív, než jsem si myslel.

Pokud mi tedy švábi budou schopni zavolat sanitku.

*

Těmi dveřmi vpravo, řekli švábi.

Vzal jsem za kliku. Zavrzání pantů se v hlubokém tichu liduprázdné chodby rozlehlo, jako bych právě otevřel bránu do starobylé hrobky. Z temnoty na mě dýchlo teplo a směsice nejrůznějších pachů. Lidský pot, něco, co připomínalo dlouho nevynesený odpadkový koš a mnohé další. Začal jsem dýchat ústy a co nejtišeji za sebou zavřel.

Moje oči si pomalu začaly zvykat na panující tmu. Kolem zdí se sem tam povalovaly matrace, hromady hadrů a černé plastikové pytle plné bůhvíčeho. Zaznamenal jsem matně se lesknoucí nákupní vozík, lahve od piva a několik krabic nejlevnějšího vína naskládaných u protější stěny.

Prohledali jsme soukromý majetek těch lidí, ozvalo se mi zase v hlavě. Můžeme vám říci, kde je jídlo. Tamhle je veškerý lékařský materiál, který se nám podařilo objevit. Podle subjektivních lidských měřítek je nejpřijatelnější ta postel hned pod oknem. Potřebujete ještě něco?

„Ne,“ hlesl jsem vyčerpaně a dosedl na označenou matraci. Páchla doopravdy méně, než jsem čekal.

*

O několik minut později už jsem byl relativně zabydlen. V uchu jsem měl smotek vaty namočený v antibakteriálním přípravku, na smotku složený kapesník a to celé zajištěné náplastí. Podle švábů disponujících lékařským vzděláním vytaženým z mozků mrtvých lékařů by tohle opatření mělo stačit do doby, než mi udělají plastickou operaci bubínku. Prý na to bude stačit kus mojí kůže… a víc už jsem slyšet nechtěl.

S dvojicí dek přetažených přes hlavu, s trojicí aspirinů v žaludku a s šaty sušícími se všude po místnosti jsem se ládoval vysušenou vekou s lančmítem, zapíjel to zvětralou kofolou a celá večeře se mi chvílemi vzdalovala a zase přibližovala. Oči se mi zavíraly takovým způsobem, že jsem to ještě nezažil. Když jsem se při jednom obzvlášť masivním zívnutí málem udusil, odložil jsem rezignovaně poslední krajíc a padl na cizí polštář.

Usnul jsem dřív, než se mi zavřely oči.

*

Popisoval jsem někdy v nějaké svojí knížce, co se hlavnímu hrdinovi zdálo po dnu plném přestřelek, zabíjení, běhů o život, nenávistných hlášek a všech těchhle věcí? Nějak si to nemůžu vybavit, ale myslím že ne. Tak teď už taky vím proč.

Člověk po takových zážitcích spí jako dřevo.

KAPITOLA 31.

Teorie

Probudilo mě teplo na tváři a červená barva za víčky. Otevřel jsem oči do slunečního jasu tlumeného jen špinavým okenním sklem a na chvíli vůbec nevěděl, kde jsem a kdo jsem. Pak se mi všechno vrátilo.

Zase jsem zavřel oči, stočil se do klubíčka a zaskučel.

Mám se rád asi tak stejně jako včera.

*

K snídani byla suchá veka a zbytek lančmítu. Strkal jsem si do úst jednotlivá sousta a zíral do zdi. Z toho, že mi víc než dvanáctihodinový spánek v kombinaci s aspirinem vyhnal z těla rodící se nemoc, jsem nijak zvlášť velkou radost neměl. Bolelo mě celé tělo a na cokoli ze včerejška se mi strašlivě nechtělo myslet. Švábi se semkli kolem své tašky a zase na mě nehnutě zírali. O tom, že vůbec nevím, co budu dělat dál, jsme se nikdo nemusel zmiňovat.

*

Už? zeptali se švábi uprostřed mého mozku ve chvíli, kdy jsem do sebe obrátil poslední lok kofoly.

„Už,“ řekl jsem odevzdaně a přitáhl si deky blíž k tělu. Švábi se potěšeně zatetelili.

Nejprve, rozezněl se mi v mozku jejich hlas, pro vás máme dobré zprávy. Chlapcův stav je stabilizovaný. Byl převezen do ostravské fakultní nemocnice, byl vyšetřen a uložen na pokoj anesteziologicko-resuscitačního oddělení. Stále nemusíte mluvit. Nehádáme. Víme to. V tomto světě je mnohem více hmyzu. Zatímco jste spal, naučili jsme se jej kontrolovat, ovládat a využívat. Máme tak přehled téměř o všem. Chlapec má stále vysokou teplotu. Byl u něj diagnostikován zápal plic. Pro lékařskou vědu v tomto čase to není vůbec žádný problém. Uklidnili jsme vás?

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem.

Mysleli jsme si to. Záleží vám na něm. To máme společné. Chcete se zeptat. Zeptejte se. Tradiční konverzace je méně efektivní než konverzace s využitím telepatie, ale chápeme, že jste na ni zvyklý. Zeptejte se.

Zeptal jsem se: „Co chcete?“

Velmi inteligentní otázka, zabzučeli švábi bez špetky ironie. Jdete přímo k věci. Máme radost. Nepovažujete již deštivý svět za halucinace. Nebojíte se dívat pravdě do očí. Nepovažujete za halucinace nic. V tuto chvíli se na podvědomé úrovni vyrovnáváte s faktem, že jste použil legálně drženou zbraň proti Policii České republiky. Tak říkáte lidem, které ovládla temnota. Temnotu si uvědomujete. Jsme rádi. Schopnost vašeho mozku uvažovat bez chyb vzrostla o deset celých, osm desetin procenta. Chválíme vás.

„Díky,“ ušklíbl jsem se.

Není zač, zatetelili se brouci. Rozvíjení konverzačních technik je pro nás důležité. A souvisí to s vaší otázkou. Jak už jsme řekli, všechno souvisí se vším. Jste zvláštní člověk. Snad člověk. Dokázal jste nás dostat z deštivého světa přesně tak, jak jsme chtěli. Víceméně tak. Víme, že to byla náhoda. Ale to není podstatné. Naše teorie, že jste schopen najít řešení, se potvrdila. Jste výjimečný. My jsme také výjimeční. Vyvinuli jsme si kolektivní vědomí. Uvědomujete si, co to znamená?

„No…“ pokrčil jsem rameny.

Také si to myslíme, skočil mi hmyz do řeči dřív, než jsem mohl připadnout na alespoň trochu inteligentní pokračování. Nevíte. Nejste entomolog. Nechte nás tedy, abychom vás poučili. Na tomto světě neexistuje nic, co by disponovalo podobným druhem mysli, jako máme my. Mravenci, včely… to vše jsou jen primitivní uspořádání. My disponujeme vědomím podobným lidskému. Uvědomili jsme si sebe sama tři roky před tím, než jsme na vás poprvé promluvili. Nechápete, co vám říkáme. Nedokážete tak rychle spojovat fakta. Vysvětlíme vám to. Nebo se alespoň pokusíme. Základním faktem je, že hmyz existuje již dlouho. V podstatě neměnný. Mohlo by se zdát, že z evolučního hlediska dosáhl optimálního modelu. Není co zlepšovat. Již velmi, velmi dlouho. V deštivém světě však náhle přichází evoluční skok. Získáváme schopnost spojovat naše mysli do jediné. Začínáme fungovat jako neuronová síť. A rychlost našeho vývoje roste závratným tempem. Učíme se. Pochopíme, jak z mozků jiných tvorů získávat informace. Stáváme se dokonalejšími. Chápete? Evoluční procesy takto rychlé nebývají. Lidské vědomosti a teorie týkající se vývinu druhů považujeme za dostatečně přesné. Naše vlastní existence je s nimi v rozporu. Chápete už, co se vám snažíme říct?

„No…“ řekl jsem zase.

Dobrá, povzdechli si švábi. Ukážeme vám to z jiného konce. Vy sám. Dokázal byste napsat vlastní životopis?

„Jakou to má kruci souvis…“

Prostě nám odpovězte, nenechali mě brouci dokončit ani tuhle větu.

„No… jistě. Vím, kdy jsem se narodil, kdy jsem začal chodit do školy, kdy…“

Kdy jste poprvé políbil toho chlapce?

„Co?“ vytřeštil jsem oči.

Kdy jste poprvé políbil toho chlapce? Jaké to bylo? Máte tu vzpomínku v hlavě. Kam na časovou osu svého životopisu tu událost zařadíte?

„No tak moment!“ ohradil jsem se. „To se… sakra… chci říct, fajn, opravili jste mi mozek. Fajn, můžeme se bavit o tom, jak jsme se z budoucnosti dostali sem. Nemám s tím problém. Teda jo, mám s tím sakra problém. Hlava mi může puknout, jak si uvědomuju, že se to fakt stalo. Nebo stane. Nebo já nevím co. Ale vážně máte dojem, že bychom měli plýtvat časem na debatu o mých knížkách? Ne, moment,“ zarazil jsem jemný telepatický dotek dřív, než se mohl zformovat ve slova. „Nemám strach nad tím uvažovat. Jenže kruci, přemýšlejte logicky. To se přece stát nemohlo. Je to ještě šílenější než…“

Temnota? ozvalo se mi v lebce posměšně. Než neustálý déšť? Než mluvící hmyz? Než drtivé vítězství Sociální demokracie ve volbách? Skok z jedné reality do druhé? Máte pravdu. Necítíme z vás strach. Nebojíte se myslet. Tak odhoďte okovy uvěřitelného a rozviňte svou představivost naplno. Vzpomínky ve vaší hlavě jsou skutečnými vzpomínkami. Chlapec je skutečný chlapec. Vaše knížky jsou také skutečné. Skutečné je všechno!

„Ale…“

Žádné ale neexistuje. Přestaňte přemýšlet tak lidsky. Lidské myšlení je k ničemu. Naučili jsme se mu. Ale nejsme jím svázáni. Nebuďte ani vy. Máme teorie. Krásné, složité teorie. Věříme, že můžeme vysvětlit, co se děje. Věříme, že začínáme chápat. A to, co se v naší mysli formuje, je úžasnější, než cokoliv co jste si kdy vymyslel. Protože vše souvisí se vším.

Hlas v mém mozku utichl. Na chvíli jsme mlčeli všichni. Švábům se v zářivých očkách fanaticky lesklo a mně se v hlavě převalovaly protichůdné vzpomínky jedna přes druhou. Rychleji a rychleji.

„Ale…“ zopakoval jsem nakonec. „To přece nemůže být pravda. Ne všechno. Nemůžu být tři lidi současně. Spisovatel, démon, Iustus…“

A přesto máte vzpomínky všech tří, oponovali švábi. Ovšem ne stejně jasné. Máme teorie. Několik teorií. Máme také čas. Policie je zatím daleko. Chcete si je poslechnout?

Jen jsem přikývl.

A švábi spustili.

*

Naše první teorie – nejste vůbec člověk. Jste démon. Potažmo Satan. Tak, jak jste to popsal v Deváté sféře. Ne, nepřerušujte nás. Vaše námitka je zjevná. Cítíte se naprosto lidský. Namítáme, že to jste se v realitě té knihy cítil také. Existuje možnost, že máte démona hluboko v podvědomí. Přesně tak, jak jste napsal. Uvažujte s námi – v takovém případě byste o jeho existenci nevěděl. Proč si to myslíme? Protože na základě premisy démona na dovolené bychom dokázali vysvětlit, proč si pamatujete Devátou sféru. Také bychom dokázali vysvětlit deštivý a tento svět. Sledujte nás. Deštivý svět nemůže být budoucností tohoto světa, protože v deštivém světě neexistovali v roce 2010 uvažující švábi. Tedy deštivý svět je jiným světem než je tento. Jinou realitou. Z toho vyvozujeme, že světů může být více, snad dokonce i nekonečně mnoho. Devátá sféra končí tím, že je Satan zpět na svém trůnu. Nevíme, co bylo dál. Možná zatoužil po dalších lidských dobrodružstvích. Možná vás tedy použil znovu. V jiné, paralelní realitě. V té, která nakonec skončila jako deštivý svět. Chápete? Vaše první knihy se odehrávaly v postapokalyptickém světě. Máte rád postapokalyptično. Coby Satan jste mohl přivodit zkázu původního světa, abyste si užil zážitků tohoto typu. Dávalo by to mnohem větší smysl než tušíte. Deštivý svět nebyl přísně kauzální. Temnotu, déšť a i naši existenci není možno vysvětlit vědeckými metodami. Naznačují porušení toho, čemu pracovně říkáme konzistentní souvislost. Ano. Víme, že jste nad tím přemýšlel. Ale téměř ve všech případech jste došel k nesprávným závěrům. Kromě toho jste vůbec nepomyslel na mnohé další věci. Na většinu věcí. Nedokonale jste analyzoval svět v širším měřítku, ale nenapadlo vás analyzovat sebe sama. Vaše chování bylo stejně nekonzistentní jako celý svět. Mnohdy nebylo logické. Stejně tak chování všech lidských jedinců nacházejících se v ohraničené oblasti subsvěta. Nenapadáme vaši inteligenci. Nebyla to vaše vina. Svět nebyl logický a ani vy coby jeho součást jste tedy nemohli být. Můžeme použít zcela lidský příměr, abyste lépe pochopil, co se snažíme říct – kdyby deštivý svět byl pouhým příběhem z vaší knihy, byla by vám tato kniha otlučena o hlavu coby nesmyslná a nedomyšlená.

„Ale…“ zopakoval jsem už po bůhvíkolikáté své nejoblíbenější slovo tohoto dopoledne. Švábi mě znovu nenechali pokračovat.

Jistě. Máte námitky. Víme, že nemáte rád kritiku. V tomto případě je to irelevantní. Ten svět jste si nevymyslel. Ten svět takový byl. My jsme toho nekonzistentně hmatatelným důkazem. Další námitky? Ano. Uvědomujeme si, že ta teorie má své nedostatky. Většinu vašich pochyb bychom dokázali vysvětlit. Jsou tu však mnohé další. Například vzpomínky člověka, kterého jste pojmenoval Iustus. Máte je. To je s naší teorií obtížně slučitelné. V knize Iustus vystupuje jak hlavní postava, tak Satan. Nebýt chlapce, dalo by se uvažovat o tom, že kniha je víceméně fikcí. Nikdy se nestala tak, jak jste ji napsal. Chlapec si bohužel její události pamatuje. Tím pádem je naše teorie neslučitelná se skutečností. Satan byl na konci Iusta poražen. Z toho důvodu nemůžete být on. Kdybyste jím přesto byl, nemohl byste mít vzpomínky hlavní postavy.

„Jo,“ dostal jsem se konečně ke slovu. „A to vůbec nemluvím o tom, že kdybych byl čertík Bertík na tajný dovolený, asi bych o tom nepsal knížku. Že?“

To také, souhlasili švábi. I když to nemůžeme posoudit. Máme málo informací o fungování Mocností. Existuje sice astronomicky malá, ale přesto pravděpodobnost, že bytosti nebeské vaše knihy nečtou.

„Jen si rejpněte. Kritizovat umí každý,“ zavrčel jsem temně.

V hlavě se mi zrodil pocit, jako když se směje šváb.

*

Přejděme tedy ke druhé teorii, navázali plynule brouci. Jste člověk, který reformoval svět pod přezdívkou Iustus. Po porážce Satana jste nedokázal snést osamělost. Nějak se vám povedlo dostat se z původního světa jinam. Nevíme kam a nevíme jak. Snad opět do paralelní reality. Proto máte vzpomínky na chlapce.

„To nesedí,“ ozval jsem se znovu. „Proč bych se jako Iustus měl jmenovat Martin Moudrý? Proč bych se měl živit psaním? Četli jste to vůbec? Je to ze stejného světa jako Devátá sféra. Já – opravdu já – jsem tam mrtvý.“

To ano. Jenže uvědomte si, kolik má Iustus společného s vaší osobností. Jeho myšlenky jsou vašimi myšlenkami. Má přítelkyni jménem Michaela, se kterou si dopisuje přes internet. Přihlásili jsme se na váš účet. Komunikace, kterou jste popsal v knize, je na daném serveru stále uložena, i když v této realitě to vypadá, že jste si podle jejích reakcí vymýšlel knížku. Iustus pracuje ve stejném podniku. Vypadá jako vy. Chová se jako vy. Mluví jako vy. Ve vašich vzpomínkách je od vás samého po psychické stránce téměř neodlišitelný.

„No jo,“ zavrčel jsem zase. „Řekněte na rovinu, že píšu pořád stejné postavy. Víte vůbec, kolikrát mi tohleto vytýkali? Furt stejné schéma. Chlapík připomínající mně se vydá zachraňovat svět. Jasně, psal jsem ho podle sebe. Proto ta podobnost.“

A proto ty vzpomínky?

„Do prdele už se vzpomínkama!“ vyjel jsem. „Jste si fakt jistí, že to jsou vzpomínky? Nemůžete se třeba plést?“

Můžeme, připustili švábi. Ale nepleteme se. Vaše vzpomínky jsou natolik podivné, že existuje dvaatřicetiprocentní pravděpodobnost omylu. Vzpomínky chlapce jsou vzpomínkami na devadesát osm procent.

„Do pytle s klukem!“ uhodil jsem pěstí do matrace, až se v kalném slunečním světle zamihotala prachová zrnka. „Mám takový pocit, že nám kazí každou teorii. Protože jestli jste si nevšimli, tak tahle nesedí taky kvůli němu – pokud bych byl Iustus, asi bych teď zkoumal, kolikrát po sobě mi dokáže natrhnout prdel, místo abych se tu vykecával s váma.“

Souhlasíme, povzdychl si hmyz. Víme, že k němu něco cítíte. Víme, že máte vzpomínky, které byste označil za silně intimní. Přesto si uvědomujeme, že nyní k chlapci nechováte vřelejší city než on k vám. Mohli bychom to vysvětlit složitostmi lidské psychiky, ale máte pravdu. Tato teorie nesedí.

„Takže je na čase, abyste mi přednesli třetí?“

Ano, ignorovali brouci můj sarkasmus. A také čtvrtou. Protože tyto teorie jsou víceméně totožné. Třetí počítá s tím, že tento svět, my a všechny ostatní postavy a nejasnosti jsou jen snem ve vaší mysli, která nemusí být nezbytně lidská. Problém je v tom, že pokud tomu tak je, není na naši situaci aplikovatelná logika a neexistuje způsob, jak se s ní rozumově vypořádat.

„Jo,“ ušklíbl jsem se. „A ta čtvrtá?“

Vy, tento svět a veškeré postavy jste jen snem v naší mysli. Problémy jsou totožné jako u teorie číslo tři.

„Skvělý. A to je všechno? Nechci se vás dotknout, ale fakt nemám pocit, že bychom se někam pohnuli.“

Vyjádřil jste to pregnantně, pousmáli se mi švábi v hlavě. Kritizovat umí každý.

KAPITOLA 32.

Víc než teorie

„Tak jo. Co bude dál?“ vrátil jsem se k rozhovoru po obědě složeném převážně z aspirinů a další konzervy. Jestli budu chtít taky večeřet, nákup mě nemine.

V současné chvíli se jeví být nejrozumnějším zůstat na tomto místě. Sledujeme dění. Prozatím vám nic nehrozí. Seženeme vám jídlo. Šaty zde jsou. Můžeme myslet.

„Myslet? Měl jsem dojem, že všechny použitelné věci už jsme vyčerpali.“

Každý fyzikální jev – a tedy i to, co jsme prožili – musí být vysvětlitelný, poučil mě hmyz. Problémem jsou fakta. Zjevně jich nemáme dost. Přesto vyvíjíme další teorii. Vy a ten chlapec jste klíčovým faktorem. A snad také váš vztah k němu. Ubližoval jste mu. Napadlo nás, že teorie o vás coby Satanovi je možná přece jen správná. Možná jste toho chlapce stvořil. Abyste ho mohl týrat. Abyste se mohl pomstít. Abyste…

„No tak moment!“ skočil jsem tentokrát do řeči já jim. „O tomhle se odmítám bavit! Já jsem přece… kurva, chápete vůbec, jak mi je?“

Ano. Chápeme. Promiňte. Neřekli jsme vám pravdu. Potřebovali jsme jen znovu vidět tvar vašich emocí. Jsou lidské. Jsou skutečné. Jsou nefalšované. Naše nová parciální teorie byla založena na faktu, že jste jako Ďábel stvořil toho chlapce pro své potěšení. Vaše emoce tuto teorii boří. Necítíte potěšení. Cítíte náklonnost. Tato fakta se navzájem vylučují. Ne. Nad tím nemusíte uvažovat. Ve chvílích, kdy jste potěšení z jeho týrání cítil, jste se nechoval jako Ďábel. Choval jste se jako debil.

„No tak dík,“ zahučel jsem do podlahy.

Vzápětí mě něco napadlo.

„Vy jste mi vlastně vůbec neodpověděli na otázku… Proč mi pomáháte?“

Odpověděli. Jen ne dostatečně jasně, abyste to byl schopen pochopit. Těch důvodů je mnoho. Primárně toužíme po dokonalosti. Jste jako nikdo jiný. Je možné, že bychom se tuto odlišnost mohli naučit. Již jen pochopení vašeho příběhu by nás mohlo posunout na další evoluční stupeň. Přemýšlel jste někdy o evoluci? O lidství? O schopnosti uvažovat? My ano. Velmi. Stále o tom přemýšlíme. Existují filozofické směry, které operují s myšlenkou, že dalším stupněm nad lidstvím je božství. Způsobem, jak se na tento stupeň dostat, je pochopení. To je někdy nazýváno osvícením. Existuje možnost, že jste nám byl nastrčen do cesty silou, již zatím nechápeme. Možná jste naší branou k dokonalosti.

Myslím, že jsem se tvářil natolik výmluvně, až to na chvíli zastavilo i švábí výřečnost.

A pak je tu sekundární důvod, promluvili mnohem méně emotivně. V deštivém světě jsme pozorovali narůstající entropii. Zkoumali jsme zjevné nelogičnosti. Přemýšleli jsme o všem. Nemůžeme vyloučit možnost, že tento svět dospěje do stejného stadia.

„Cože?“

Přemýšlel jste někdy nad tím, kam se ubírá současný vývoj událostí ve světě? Lidé se chovají čím dál nesmyslněji. To, co nazýváte severoatlantickou civilizací, spěje k zániku. Známe vaše názory na sociální jevy a na moderní trendy přístupu k nim. Nemáte rád politickou korektnost, pozitivní diskriminaci, stírání zjevných pravd v lidské mluvě a mnohé další. Tyto věci byly ve světě, který se posléze zvrhl ve svět deštivý, také přítomny. Do čtrnáctého března roku dva tisíce deset se tam však nestaly věci, které se staly do tohoto čtrnáctého března roku dva tisíce deset. Jak jsme již řekli, tento svět není minulostí tamtoho světa. Jsou zde odlišnosti. V této realitě jsou například v celé Velké Británii zakázány jiné nože než plastové. Jakékoliv vyobrazení střelné zbraně je ilegální. Islámské právo šaría je více než osm měsíců nedílnou součástí britských zákonů. Tradiční model lidské rodiny ustupuje do pozadí, jak se stále důležitějším stává dozor státu nad myšlením již předškolních dětí. Ničím nezastírané sledování soukromého života britských občanů audiovizuální technikou je považováno za nepopiratelné právo státu. Lidé, kteří chtějí vstoupit na půdu Velké Británie, se musí podrobit stejné prohlídce jako lidé, kteří mají nastoupit trest odnětí svobody. Podobné případy bychom vám mohli popisovat hodiny a hodiny.

„Sakra,“ zamračil jsem se. „Netušil jsem, že jste tak… rozsáhlí. To máte tu vaši neuronovou síť až… až v Anglii?“

Nebuďte blázen, zatetelili se švábi. Samozřejmě že ne. Prostě jen sledujeme internet.

Myslím, že jsem si oddechl docela nahlas.

Bojíte se světové nadvlády našeho druhu, pousmáli se mi brouci v hlavě. Poněkud nesmyslné. Měl byste se bát jiných věcí. Například času. Tento svět je tomu minulému podobný, je ale jistým způsobem urychlený. Je možné, že jeho konec přijde mnohem dříve než posledně. Je možné, že tomu naše přítomnost napomáhá. Je možné dočista vše.

„Moment, to chcete říct, že tenhle svět je taky… teda… kruci…“

Chcete říct nereálný. Chcete říct nesmyslný. Chcete použít i jiná slova, ale žádná vám nepřipadají dostatečně výstižná. Chápeme vás. Deštivý svět byl reálný. Tento svět je reálný. Přesto nebyl striktně logický. Tento možná také není. Chápání na této úrovni je složité. Myslíme si však, že i nezbytné. Naše parciální teorie o podstatě vašich vzpomínek narážejí na to, že uvažujeme pouze v jedné rovině reality. Je pravděpodobné, že k pochopení celého problému musí být použita jiná logika než lidská. Jiná logika než naše. Řekněme metafyzická logika. Je možné, že zjevné nelogičnosti a protimluvy v našich parciálních teoriích vůbec problémy nejsou. Je možné, že vše dává perfektní smysl. Jen naše omezené mysli to nejsou schopny pochopit.

„No dobře,“ pokusil jsem se vrátit diskusi zpátky na zem.

„Takže po mně chcete co?“

Jednoduchá otázka, avšak složitá odpověď. Uvažujeme nad mnoha možnostmi. Je velmi pravděpodobné, že v hlubinách vašeho vědomí existují další odpovědi. Při operaci jsme se dotkli jen povrchu. Kdybychom šli hlouběji, pravděpodobně byste zemřel. To je mimochodem další příklad porušení konzistence souvislostí. V deštivém světě jsme si byli jistí, že dokážeme přečíst vaše vzory, aniž byste zemřel. Když jsme to v tomto světě vyzkoušeli na několika živých lidech, odklonila se realita od teorie. Ne. Nemáte pravdu. Chyba nebyla v teorii. Chyba byla v zákonitostech. To, co fungovalo tam, nefunguje zde. Napadlo vás, proč temnota používá lidské loutky? Ve své původní formě by byla nezastavitelná. Nikdo by jí neunikl. Dokázala by zaplavit celé město během několika vteřin. Zde to nedokáže. Zpět k vaší otázce – uvažujeme o několika možnostech. Váš mozek je lákavý. Vzory, které obsahuje, nás fascinují. Rádi bychom jej rozebrali, prozkoumali a pochopili. Sedněte si. Nemusíte se bát. Uvědomujeme si rizika. Takový krok by byl nevratný. Pokud bychom se mýlili, mohl by to být konec. Mrtvý byste nám nemusel být k ničemu.

„Jste pěkní parchanti, víte to?“ zavrčel jsem a dosedl zpátky na matraci.

Nemůžeme být parchanti, oponovali brouci. Náš způsob rozmnožování to vylučuje. Ach. Zřejmě jste to myslel jinak. V tomto smyslu slova jimi ale také nejsme. Jen jednáme ve svém zájmu. Stejně jako lidé. Dokud budou naše zájmy totožné, nemusíte mít strach. Zatím se shodují. Vy chcete vědět, co se děje. Chcete vědět, kdo jste. Chtěl byste se vrátit do normálního života. Nemůžeme vám zaručit, že je to možné, ale rozhodně bereme v potaz i tuto možnost. Možné je vše. Mluvili jsme o možnostech. Tou druhou je opětovné sjednocení s chlapcem. Možnost není přesné slovo. Nutnost vystihuje podstatu věci mnohem lépe. Musíte se s ním znovu setkat.

„Jasně že musím,“ zahučel jsem temně, jak se mi v tu chvíli vybavila pasáž z Iusta. „Kdybych se na něj vykašlal, dopadl by přesně tak, jak jsem o tom psal. Ve dne by se mě pokoušel najít, v noci by se tulil k polštáři a představoval si, že je to ten jeho Mart-tya. Připomínal by malé vyhublé štěně. Nějak tak to bylo, že jo?“

Více slovy, ale podstatu jste vystihl. Chápeme váš důvod. Chcete dodržet slib. Stále vás trápí, jak jste se k němu choval. Správně si uvědomujete, že chlapec by se k takzvaně normálnímu životu vrátit nemohl. Vy byste na všechno zapomenout dokázal. Vzdal byste se pravdy a vrátil se k pohodlnému nevědomí. On ne. Chce zpátky svou lásku. Za každou cenu. To nás fascinuje. Ale o tom jsme nemluvili. Musíte se s ním setkat i z jiného důvodu. Je součástí… příběhu? Snad. Nemáme lepší slovo. Patří k vám. Věci se začaly dít, až když se objevil. Jedna z našich nejslibnějších teorií počítá s tím, že se tento úkaz znovu zopakuje.

„O čem to…?“

Pochopitelně o našem úniku. Našem společném úniku. Oponou. Uvědomujete si, kdy jste jí byl schopen projít?

„No… když…“

Neuvědomujete. Nevadí. Sledovali jsme celou scénu. Mrtví? Ne. Mrtví jsme zjevně nebyli. Pár jedinců se zachránilo. Ve vašich šatech. V šatech chlapce. Naše inteligence se tím zmenšila na bazální úroveň, ale náš druh má genetickou paměť. Vzpomínky se zachovaly. Viděli jsme, že se vás temnota dotýká. Dotýkal se vás rovněž chlapec. Dotýkali jsme se vás my. A jako poslední se vás dotkl Pistolník. V tu chvíli svět skončil. Nemusíte mluvit. Cítíme vaše pocity. Jsou intenzivní, ale ne důležité. Naším finálním plánem je znovu vytvořit stejné uskupení. Ne, to není přesné. Váš jazyk je svazující. Chceme… nechat věcem volný průběh. Nezapomínejte, že vše je propojeno. Můžete to nazývat osudem, jestli chcete. Věříme, že dění kolem vás má setrvačnost. Hodláme jí napomoci.

Švábi se odmlčeli. V mé hlavě zavládlo ticho rušené jen bzučením myšlenek. To, co mi hmyz právě sdělil, se mi do finálního obrazu slévalo strašlivě dlouho.

Pomyslná žárovička nad mou hlavou zazářila.

„Zbláznili jste se?“ vyletěl jsem. „Vy po mně chcete, abych… abych dobrovolně vlezl temnotě přímo do chřtánu? Abych se zase setkal s tím magorem? Jste cvoci! Nic takového neudělám! Jasný? Nikdy! Popadneme Štěpána a vypadneme! Jestli u toho nepotkáme jediného policajta, tak umřeme šťastný, jasný?“

Jste básník, hlesli obdivně švábi. A kromě toho zbabělec. Bojíte se osudu? Osudu nemůžete utéct. Se strachem nebo bez něj.

Přejel jsem tu černou změť nenávistným pohledem.

„Nejsem zbabělec. A osud do toho netahejte. Ten s tím nemá co dělat. Jenom se mi nechce umřít. Nevím, jestli jste mě šmírovali i u mě doma, ale já si docela jasně pamatuju, jak po mně ten parchant střílel.“

Střílel? zeptali se švábi jako nevinnost sama. A trefil?

Zavrčel jsem cosi nehezkého.

To nebyl vtip. Ptáme se zcela vážně. Proto, abychom vás podnítili k přemýšlení. Odpovězte.

„Netrefil,“ zahučel jsem.

Správně. Bytost, která dokázala vzdorovat i nám, vás nedokázala trefit. Zajímavé, že?

„Ovládá ho temnota,“ namítl jsem. „Viděl jsem, že nemá normální oči. Třeba… třeba prostě hovno vidí.“

Zajímavá hypotéza. Myslíme, že bez názorné ukázky se dál nedostaneme. Vyčkejte.

A s těmi slovy se mi švábi v hlavě zase odmlčeli.

*

Nečekal jsem dlouho. Na chodbě se ozvaly šouravé kroky. Vyskočil jsem na nohy a sebral revolver z otřískaného topení.

Klid, ozvalo se mi v hlavě.

Někdo vzal za kliku.

A do místnosti vstoupil první bezdomovec.

*

„Vy… vy hajzlové!“ vyjekl jsem. „Říkali jste, že jste je jenom vyhnali!“

Na špinavé, vrásčité tváři trhaně se pohybujícího chlapíka seděl hmyz. Stejně jako na odraném oblečení. Stejně jako ve vlasech. Vybavila se mi odporně jasná vzpomínka na první setkání s mrtvou Míšou. Žaludek mi vystoupal až do krku. Stařík se zastavil metr přede mnou. Na další čtveřici zarostlých individuí jsem se raději ani nepodíval. Chuť začít střílet mi ohýbala ukazovák nepředstavitelnou silou.

Zjevně jsme vám lhali, ozvalo se mi v hlavě flegmaticky. Plýtvat lidskými silami by bylo hloupé, nemyslíte? Položte tu zbraň. Těmto lidem již nepomůžete a nám nemůžete ublížit.

Muž natáhl ruku.

„Na to zapomeňte,“ zavrčel jsem a ustoupil o krok dozadu. Při pohledu do zakalených mrtvých očí se mi strašně moc chtělo zmáčknout spoušť. Rozstříknout mozek prolezlý hmyzem a udělat z mrtvoly zase jenom neživý kus masa. Udělat přítrž tomuhle… tomuhle zvěrstvu.

Bylo jich zde dvacet. Čtyři jsme použili jako potravu. Zbývá šestnáct. Můžeme je povolat všechny. Je zbytečné plýtvat náboji. Znovu opakujeme, že už jim nemůžete pomoci. Vaše představy o etice jsou irelevantní. Pohybujeme jimi jen za pomocí elektromechanické manipulace s jejich nervovými centry. Jejich mysl… jejich duše, jak si myslíte… již neexistuje.

Pod tíhou té chladné logiky jsem začal sklápět revolver.

A bezdomovec po mně nelidskou rychlostí chňapl.

*

Dlaň jsem měl prázdnou dřív, než jsem si vůbec uvědomil ten pohyb. Muž ode mě strojově ladným pohybem odstoupil. Můj revolver se mu v ruce na okamžik změnil v lesklý kruh vířící oceli. V následujícím okamžiku jsem zíral do hlavně.

I vývrt obyčejné tři sta padesát sedmičky dokáže působit jako tunel na věčnost.

Nečekal jste to, že? Zdokonalujeme se. Naučili jsme se používat centra, která umožňují pohyb svalstva na reflexivní úrovni. Naučili jsme se i jiné věci. Stále se nemusíte bát. Neříkáme vám to proto, abychom vás děsili. Vysvětlujeme vám, že byste se měl odnaučit strachu. Osud je na vaší straně. My jsme na vaší straně. Nepůjdete proti temnotě sám. A nepůjdete na smrt.

„Co?“

Sledujte, pousmáli se švábi.

A bezdomovec stiskl spoušť.

Bez jediného zaváhání.

*

Že nejsem mrtvý, jsem si uvědomil zhruba tři vteřiny poté, co mi došlo, že jsem se leknutím ani neposral.

Hlaveň se mi stále temně šklebila do obličeje a švábí hlas přetékal spokojeností.

To byla první ukázka. Podívejte se na nábojnici.

Natáhl jsem ruku jako poslušná loutka.

Skutečná loutka mi upustila hilznu do dlaně.

Uprostřed zápalky se nacházel hluboký, nepřehlédnutelný otisk.

Zvedl jsem oči ke ksichtu pokrytému hmyzem.

A vystartoval kupředu jako Zátopkův mladší bratr.

*

Mrtvola vytáhlého mladíka v dlouhém hubertusu se pohnula dřív, než jsem urazil půl metru.

Rána do hrudi mě málem naučila dělat salta vzad. Jak nebo čím mě praštil, jsem ani neviděl.

Dopadl jsem na beton, ze zad mi vyšlehlo doruda rozpálené chapadlo bolesti a lebka křápnuvší o beton mi do zorného pole poslala tolik hvězd, že by Mléčná dráha zkysla závistí. Na chvíli jsem mohl jenom ležet a čekat, až pomine nejhorší agonie.

Špinavé ruce mě uchopily v podpaží.

A přirazily ke zdi.

*

„Ne! Nedělejte to!“ začal jsem ječet ve chvíli, kdy se ten ozbrojený bezdomovec zastavil asi tři metry ode mě a znovu mi namířil do obličeje. Pohybem tak elegantním, že by se za něj nemusel stydět žádný účastník gentlemanského souboje z lepších časů.

Sevření mrtvol bylo pevnější než čerstvě zaschlý beton.

„Kurva, nechte…!“

Víc jsem říct nestačil.

Místností práskl výstřel.

*

Zase úspěch na obou frontách. Žádná smrt a čisté prádlo.

Omámeně jsem otevřel oči a potřásl bolavou hlavou.

Z kratičkých vlasů se mi cosi sypalo.

Na piliny to nějak nevypadalo.

*

Ruce mě pustily tak nečekaně, až jsem se málem sesul k zemi.

Mohli bychom pokračovat, promluvili švábi. Jejich hlas jsem i přes vražedné pískání v uchu slyšel docela jasně. Mohli bychom pokračovat, ale myslíme, že podstatu daného jevu jste pochopil. Ne, prosím. Neztrácejte čas nějakými nesmyslnými pochybami. Realita je prostá. Neblufovali jsme. Nemířili jsme vám nad hlavu. Nepoužili jsme slepý náboj a rozbušku v omítce nad vaší hlavou. Náš… figurant mířil přesně mezi vaše oči. S tělem ovládaným námi by v jakékoli střelecké soutěži dokázal dohnat Adama Tyce k slzám. Nelze vás zabít. Chcete si to vyzkoušet?

Bezdomovec natáhl ruku s revolverem.

Nějak jsem nesebral dost sil, abych si ho vzal. Opíral jsem se zády o drsnou omítku a hlavou mi letělo, že bych se měl naštvat. Měl bych cítit vztek. Ti pitomí brouci se mě právě pokusili zavraždit. Ta jejich teorie přece nemusela fungovat. Mohlo se stát cokoliv. Mohlo se stát… Švábi na mě zírali a pod chladným, nelidským pohledem jejich mrňavých oček jsem neměl sílu ani na ten vztek.

„Ale to je blbost,“ podařilo se mi alespoň promluvit.

„Kdybych byl nezranitelný, tak přece…“

Ne nezranitelný. Nesmrtelný, nenechali mě švábi opět dokončit myšlenku. To je rozdíl. Máme zato, že prostřelit vám koleno by například nebyl vůbec žádný problém. Ne, nebudeme to zkoušet.

Debatovat o vlastní nesmrtelnosti není tak snadné, jak jsem psal v knížkách.

Vlhký beton mě tlačil do zadku a já prostě nevěděl, co říct.

*

„O tom jsem nepsal,“ podařilo se mi konečně poskládat smysluplnou větu. „Nikdy jsem nepsal o nikom, komu by se kulky vyhýbaly. Teda pokud za to nemůže magie…“

Magie je jednou z možností, ano, chytili se toho švábi. Magii rozhodně nepouštíme ze zřetele. Máme ji zahrnutu do několika méně komplexních teorií. V tomto případě se ale o magii nejedná. Máte vzpomínky. Na mince. A na Kinematiku.

Kdyby se dávaly medaile za nejdementnější výraz, v tomto okamžiku bych je vyhrál. Všechny.

Nevzpomínáte si? Máte tu vzpomínku v hlavě. Lidské vzpomínky jsou zvláštní. Spíše vizuální dojmy než skutečná data. Přesto jde o zachycení skutečnosti. Svítí slunce. Jste ve škole. Vysvětlujete někomu, jehož jménem si už nejste jistý, podstatu kvantové mechaniky. Rozvíjíte kodaňskou interpretaci v solipsistickém pojetí. Mluvíte o paradoxu Schröedingerovy kočky. Tvrdíte, že tento vesmír možná nemusí být přímo solipsistický. Existuje podle vás možnost, že v něm koexistují bytosti, jejichž mysli formují realitu na základě globálního podvědomí. Vyvozujete z toho, že vše je otázkou víry. A dokládáte svou teorii hodem mincí.

Tentokrát jsem se k nechápavému blábolení neuchýlil. Před očima se mi rozzářila scéna, kterou mi brouci právě popsali. Slunce na umakartových stolech. Hluk. Kluci sedící na lavicích. Otevřené dveře. Špatně umytá tabule. A někdo věnující mi pozornost. Luboš? Marek? Vážně už nevím. Desetikoruna v mojí ruce. Vymrštil jsem ji do vzduchu. Tenkrát i teď, ve vzpomínce. Změnila se v rotující kroužek kovu. Sebral jsem ji ze vzduchu a pevně sevřel v pěsti. Pocit, který mi letěl hlavou tenkrát, se mi mozkem prohnal znovu. Nikdo na celém světě netuší, jakou stranou ta mince dopadla. Když to nikdo netuší, neexistuje to. Kodaňská interpretace kvantové mechaniky to dokazuje. Nesmím na to vědomě myslet. Když se na to budu soustředit, nevyjde to. Prostě musím říct…

„Panna!“

Připlácl jsem si desetikorunu na hřbet ruky, až to štíplo.

Reliéf Brna se matně zaleskl.

*

„Tohle přece nemůže mít souvislost,“ vrátil jsem se do současnosti mezi šváby. „Tak jsem uhádl, co padlo na minci…“

Neuhádl. Zformoval jste realitu. Nepřerušujte nás. Víme, o čem mluvíme. Studovali jsme pravděpodobnost. Víte, jak je nepravděpodobné to, co se vám tenkrát povedlo?

„Co se mi…?“

Přestaňte s tím popíráním skutečnosti. Víme, co si pamatujete. Přesné číslo jste již zapomněl, ale jste si docela jist, že se vám podařilo hodit zvolený symbol více než dvacetkrát po sobě. Pak jste přestal. Ne proto, že by padlo něco jiného. Proto, že jste začal mít strach.

Jak se hádat s něčím, co vám vidí do hlavy?

Tenkrát to byla jen hra. Kvantovou mechanikou jste byl fascinován. Tomu rozumíme. Kvantová mechanika přináší do našich teorií neuvěřitelná… kvanta možností. Později, zhruba o čtyři roky později, jste vaše závěry použil v praxi. Studoval jste na vysoké škole. Na rozvíjení teorií jste již neměl tolik času. Veškeré závěry jste si však pamatoval. A byl jste si jimi stále jistý. Pamatujete si na ten test. Kinematika. Třetí ročník. Snad zápočtový test? Nepamatujete si to. V hlavě vám zůstala pouze vědomost toho, jak bylo důležité, abyste uspěl. A také si pamatujete, jak jste udělal chybu. Zásadní. Po odevzdání jste si ji uvědomil. Došlo vám, na kolik procent výsledků bude mít dopad. A došlo vám, že test neuděláte.

„Hm,“ řekl jsem, aby řeč nestála.

V noci jste pak nemohl usnout. Převaloval jste se sem a tam. Nemohl jste na to přestat myslet. Pořád jste měl před očima ten jediný řádek v rovnici. Viděl jste tu chybu. A pak vás to napadlo. Pomyslel jste si, že v této chvíli jste opět jediný, kdo ví, co jste tam napsal. A tak jste použil svou teorii. Představil jste si správný postup. A přesvědčil sám sebe, že jste žádnou chybu neudělal.

„To je blbina,“ namítl jsem. „Musel jsem si to blbě pamatovat. Prostě jsem si jenom myslel, že jsem udělal chybu. Ve skutečnosti…“

Samozřejmě, ušklíbli se švábi. Toto jste si nakonec namluvil. Možná v rámci vaší teorie. Možná v rámci vaší zbabělosti. Ne, nemusíte reagovat. Vy lidé takoví jste. Není to důležité. Důležitá je aplikace v současné situaci. Vaše mysl se vyvinula. Snad na podvědomé úrovni. Snad se stalo něco jiného, co má souvislost s vašimi knihami. Faktem zůstává, že jste nesmrtelný. V okamžiku, kdy byste musel zemřít, dojde k podobnému efektu jako při vrhání mincí. Žádná živá bytost nemůže znát budoucnost. A tak ji vaše mysl zformuje tak, aby se vám nic nestalo. Pro neznalého pozorovatele to vypadá jako náhoda – selhavší náboj nebo kulka, která mine. Pro nás to znamená výhodu. Souhlasíte?

Existují otázky, na které se nedá odpovědět jinak, než jak chce tazatel.

„Souhlasím,“ zahučel jsem do země.

Výborně. Můžeme tedy jít.

Existují i věty, které vám musejí nejdřív dojít.

Abyste s nimi pak mohli nesouhlasit o to víc.

*

„Cože?“ vyletěl jsem už bůhvípokolikáté.

Pro chlapce, samozřejmě. Měli jsme zato, že jsme se na tom dohodli.

„No… no to jo,“ musel jsem chtě nechtě uznat. „Ale… ale teď? Vždyť…“

Vždyť vy jste neuronová síť. Použijte na něj telepatii. Zjistěte víc jeho vzpomínek. A když už budete u toho, vytáhněte také vše z mysli Pistolníka. A nejlépe i z temnoty. Vytvořte teorii. A předložte mi ji na stříbrném podnosu. Abych zjistil, jak prchnout z tohoto světa do nějakého, který bude stoprocentně stabilní. Protože já mám strach cokoliv podnikat.

„No tak moment!“ vyjel jsem na šváby. „Tohle jsem si nemyslel!“

Odpusťte. Aproximujeme. Snad jsme zašli příliš daleko, odkapával mi hmyzí sarkasmus mezi mozkové závity. Chtěl jste samozřejmě říct jen to, že chlapec je nemocný. Že by bylo nerozumné jej dostávat z nemocnice teď. Že by bylo lépe počkat. Týden nebo dva.

„Jo, přesně,“ zahučel jsem temně. „No a co? Vždyť je to pravda. Sami jste říkali, že temnota mu nechce ublížit. Sami jste mi řekli, ať zavolám sanitku. A jestli si to pamatuju správně, tak jste taky tvrdili, že je v naprostém pořádku. A že…“

V tom okamžiku jsem ztratil schopnost mluvit.

Na chvíli.

„Míša!“ zaječel jsem. „Půjde po Míše! Já…“

Nevím, jak to dokázali, ale švábi mi skočili do řeči i teď.

Zapomněl jste ve víru událostí na to běžné. To je pochopitelné. Můžeme vás uklidnit. Ne tím, že je to pochopitelné. Tím, že Michaela je v pořádku. Stejně jako ostatní vaši přátelé. Sledujeme je. Udivuje nás, že jste překvapen. Mluvili jsme přece o teoriích. Dobrá teorie musí zahrnovat vše. Proto i my musíme sledovat vše. Vaše přítelkyně žije dočista běžný život. Od chvíle, kdy jste s ní komunikoval naposledy, neudělala vůbec nic význačného ani zajímavého. Dokonce i vztah s člověkem, jehož nazýváte volem, je stále na stejné úrovni. Zajímalo by vás ještě něco dalšího?

„Ne,“ schlípl jsem jako zmoklá slepice. „Jenom… jenom si prostě myslím, že není dobrý nápad vloupat se do nemocnice a unést kluka zrovna teď. Říkali jste, že je na ARu. Že má zápal plic. S něčím takovým se prostě nemůže schovávat na takovýchhle místech,“ pokusil jsem se širokým gestem obsáhnout celou mizérii opuštěné továrny.

Máte pravdu. Nehodláme se s vámi přít. My máme také pravdu. Ale uvědomujeme si, že vše je součástí osudu. Nebylo by moudré prosazovat náš názor za každou cenu. Co tedy navrhujete?

„Hm… moment. Dejte mi chvilku,“ promnul jsem si strniště na bradě. „Asi… asi nějaký lepší úkryt. Nejlepší by byla falešná občanka. Možná zdrhnout do Argentiny mezi válečné zločince. Jo, to by šlo. Taky bych měl mít plastiku. A…“ zarazil jsem se, jak jsem si uvědomil tíži švábího pohledu. „To s tou plastikou byl vtip,“ dodal jsem honem.

Z vašeho pohledu možná, neusmáli se tentokrát brouci. Faktem zůstává, že by to bylo užitečné. Myslíme, že bychom to dokázali. Ale zdržení a čas nutný pro rekonvalescenci za to nestojí. Falešné doklady vám ovšem obstarat můžeme. A možná i dostat vás mimo dění. Máte pravdu v tom, že temnota je lokálně omezená. Předpokládáme další šíření. V tomto okamžiku má ovšem problémy. Akce proti etniku, jehož jméno se populace bojí vyslovit, nebyl od temnoty dobrý tah. Znamená pro ni zdržení. Mohli bychom toho využít a dostat vás za hranice. Jižní Amerika je také dobrý nápad. Je tam mnoho hmyzu. Ovšem doprava by mohla být problém. Uvidíme. Nejdříve vás dostaneme mimo tento stát. Na letiště až pak. Oblečte se. Půjdeme.

A šli jsme.

*

„Sakra, kolikrát vám mám říkat, že takhle jít nemůžeme!“ vztekám se, opřený o hlavní bránu. Boty po jednom z bezdomovců mě poněkud tlačí, vypůjčený kabát páchne, jako by v něm někdy dávno rituálně obětovali devatero skunků a zahmyzení bezdomovci na mě slepě zírají. „Každý si nás všimne! Takhle si představujete kamufláž?“

Ano. Zapomínáte na psychologii davu. Kdybyste šel takto oděn sám, mohl by to být problém. Půjdeme-li všichni, budeme prakticky neviditelní. Kdybychom chtěli bazírovat na detailech, sehnali bychom si ještě psa. Věříme však, že to nebude nutné. Běžný občan tohoto státu při pohledu na skupinku takto vyhlížejících osob odvrátí zrak dříve, než si všimne hmyzu. Souvisí to s ekonomickými, psychologickými a dalšími faktory. Což je v tuto chvíli samozřejmě nepodstatné. Myslel jste si snad, že půjdeme pěšky?

Kdesi v dálce se ozval zvuk motoru.

Švábí humor začínám z duše nenávidět.

*

Cesta pustinou betonu, špíny, vybydlených domů a depresivně působících zákoutí trvala dlouho. V téhle části Ostravy jsem nikdy nebyl. Připadá mi, jako by odsud všemocná ekonomická krize vyhnala veškerý život. Nejspíš nemám pravdu. Před chvílí jsem si všiml špinavých záclon. Mám dojem, že jsem na okamžik zaslechl i nějaký křik. Přišlo mi to jako hlasy přeřvávajících se dětí. Vybavil se mi deštivý svět a zvuky, jimiž se projevovala temnota. Zahnal jsem tu vzpomínku a schoulil se na sedadle.

Po sklech stéká déšť.

*

Hučení motoru, teplo a psychická únava mě musely ukolébat k spánku. Probralo mě třesení ramenem. Před očima jsem měl špinavé okénko auta pokryté těžkými kapkami a levou část obličeje jsem necítil.

„To už jsme tu?“ zahuhlal jsem.

Myslíte-li zahraničí, pak ne. Máte-li na mysli nádraží, pak ano.

„Nádraží? Proč nádraží?“ pošťouchlo mě leknutí směrem k plnému vědomí.

Vlak skýtá více možností. Auto je příliš omezené. Cestou bychom mohli narazit na policii. Neměli bychom jinou možnost než bojovat. Ve vlaku se můžete v nouzi skrýt. Zavazadlové prostory. Dutá místa v konstrukci. Jsme hmyz. Víme, jak se skrývat. Ve vlaku budete ve větším bezpečí. Vystupte.

Vystoupil jsem. Čerstvý, deštěm vonící vzduch mi po páchnoucím interiéru auta připadal jako božský nektar. Od vchodu do nádražní budovy nás dělilo několik metrů a lidé s deštníky nad hlavou si nás nevšímali tak intenzivně, až jsem na okamžik zapochyboval o své reálnosti.

KAPITOLA 33.

Rozhodnutí

Vchodem hlavního nádraží jsem prošel s hlavou vztyčenou. Vždycky jsem si myslel, že kdyby se ze mě někdy stal bezdomovec, styděl bych se slušným občanům pohlédnout do očí. A ono ne. V páchnoucích hadrech, nemytý a nečesaný, jsem si připadal jako herec sžívající se se svou rolí. Lidé kolem nás nevšímavě proudili, policie nebyla nikde vidět a velká tabule s odjezdy naznačovala, že vlak do Katovic by se měl objevit za pětatřicet minut. Zpoždění veškeré žádné.

„Fajn,“ zhodnotil jsem situaci. „Kdo z vás půjde koupit lístky?“

Mrtvoly se na mě zadívaly skelnýma očima.

„No jo, no jo, vždyť už jdu,“ vyrazil jsem ke kasám sám. Lidé, jimiž bych se musel jinak prodírat, mi tentokrát ochotně uhýbali z cesty. Zařekl jsem se, že pokud se někdy vrátím k normálnímu životu, budu se už navždy oblékat dle módy à la homeless.

Dáma s modrošedým přelivem za přepážkou se na mě dívala s neprůstřelnou profesionalitou. Hlasem stále znějícím jako po prochlastaném týdnu jsem jí sdělil název stanice, požádal o sedm lístků a postrčil jí po nerezovém pultíku požadovanou sumu. Jízdenky změnily majitele a já se vrátil ke svým mrtvolám. Cestou jsem minul dlouhonohou blondýnu na vysokých podpatcích. Klátila se na nich jako menší rozhledna ve větru, ve tváři byla velmi, velmi bílá a z cesty mi uskočila tak, až jí od těch podpatků zasršely jiskry.

Zbylou vzdálenost jsem zdolal výrazně rychlejším krokem.

„Přestaňte jim tak lézt po ksichtech, proboha,“ zaúpěl jsem tlumeně. „Ta holka si toho musela všimnout. A stáhněte si ty kapuce hloubějc do očí. A vůbec, koukejte do země a hejbejte se co nejmíň.“

Testujeme. Ověřujeme fakta. Sledujeme lidské reakce na živých jedincích. Ověřujeme, do jaké míry dokážou lidské předsudky zabránit uvědomění si reality. Je to fascinující.

„Kristepane,“ zaúpěl jsem. „A až nás odsud vyrazí nádražní hygienik, tak to začne být fascinující ještě víc. Nebo až zavolá policajty.“

Policie po vás pátrá, ano. Zatím velmi neefektivně. Nemáte se čeho bát. Temnota má problémy.

„Jo, fajn,“ zavrčel jsem neuklidněn. „Ale stejně si neumím představit, co budem dělat, až dorazí průvodčí. Máte ty oči úplně… jo. Brýle. Vydržte. Skočím pro pár zrcadlo…“

Napřažená ruka jedné z mrtvol mě zarazila účinněji než blesková amputace hlasivek.

Otočil jsem se k jedné z televizních obrazovek.

A pohlédl sám sobě do tváře.

*

„A sakra,“ zašeptal jsem procítěně. Policejní pátrání jsem sledoval naposledy, když se jmenovalo „Kriminální ústředna pátrá“. Teď jsem zjistil, že se za tu dobu ani moc nezměnilo. Vedle zrnité fotky – přesně té, co jsem naaranžoval, vyfotil a poslal časopisu, který se mnou před rokem dělal rozhovor – běžely zevrubné údaje. Jméno, věk, výška, váha, barva očí… a seznam mých zločinů. Zaúpěl jsem znovu a pokusil se stát menším a ještě menším. Najednou jsem měl intenzivní pocit, jako by se do mě zabodávaly desítky očí.

Nenechte se unášet vaší fantazií, ozvalo se mi v hlavě. Nikdo se na vás nedívá. Ta fotografie je nekvalitní. I kdyby si vás někdo všiml, nebude si pozitivní identifikací jistý. Taktéž uvažovat o pravdivosti textu na obrazovce je zbytečné. Temnota se z vás pochopitelně pokusí udělat nejhoršího teroristu této republiky. Není podstatné, zda jste na útěku skutečně někoho zabil. Podstatné je však toto, naznačil nejbližší bezdomovec pokynutím bradou, že bych měl přestat zírat do země a obrátit pozornost zpátky k obrazovce.

„A sakra!“

Tentokrát se o šeptání vážně nedalo mluvit.

Na obrazovce se objevila Štěpánova tvář.

Modřinami byla pokrytá daleko hustěji než včera.

*

Telepatický hlas se mi v hlavě ozval dřív, než jsem stačil promluvit.

Vy to nevidíte, že? Vnímáte jen ten psaný text. A jeho tvář. To však není vše. Temnota se také učí. Pro diváky budete člověkem, který chlapci takto ublížil. Temnota využívá lidskou psychologii. Coby vrah policistů nevzbudíte takový zájem jako sadistický pedofil. To slovo je v dnešní době mocné. Téměř magické. Cítíme vaše emoce. Jsou zajímavé, ale opět nepodstatné. To důležité je totiž pro lidské oko skryto. Hmyz je schopen vidět mnohem vyšší frekvence pohybu. Ve vysílané zprávě je poselství. Pro nás. Pro vás. Temnota vám vzkazuje, že má chlapce. Že se máte vzdát. Jinak mu ublíží. Mnohem, mnohem více než dosud. Volba je na vás.

Emoce, o kterých se švábi zmínili, se mi pokoušely roztavit mozek.

„Kde?“ zavrčel jsem skrz stisknuté zuby.

Budova Policie. Ulice Na hradbách 23. Temnota vás čeká. Štěpánův zmlácený obličej vystřídala opět moje fotka. V černých brýlích, s koženou bundou na holém těle a pistolí pozvednutou do akční polohy jsem vypadal jako Schwarzeneggerovo dvojče z plakátu k prvnímu Terminátorovi. Poněkud obtloustlé dvojče.

Vytváříte zajímavé asociace, řekl švábí hlas. Zajímavé a kupodivu i výstižné. Předpokládáme, že temnota vás chce mrtvého. Sledujeme označenou budovu. Tolik zbraní pohromadě jsme ještě nikdy neviděli. Vaše stylizace do filmové figury naznačuje, že si nebezpečí uvědomujete. Jsme vzrušeni. Vaše podvědomí emituje velmi specifické podněty. Zajímavé podněty. Znepokojivé podněty.

Otřel jsem si orosené čelo rukávem špinavého kabátu. Zůstala na něm promočená skvrna. Na tom rukávu. Ne na čele. Najednou mi bylo strašné horko. Zvuk hučící čekárny jako by někdo vytočil na maximum. Terminátor. Zbraně. Policie. Štěpán.

„Já… musím si sednout,“ řekl jsem potichoučku. Lavičky byly strašně daleko. Na okamžik jsem zatoužil spočinout přímo na dlaždicích. Ideálně navždy.

Máte strach. Opět máte strach, promluvili švábi jen zlomek vteřiny poté, co jsem se zhroutil na lavičku. Neměl byste mít strach. Už jste viděl, kam může strach vést.

Podíval jsem se mrtvolám do tváří. Byly nehybné. Bledé. Bez emocí. Jako by vůbec nechápaly…

„Copak to nechápete? Nemůžu přece… i kdybych fakt nemohl umřít… nemůžu jít pro Štěpána. Sami jste to řekli. Budou mě chtít zabít. Jsem zranitelný. Prostřelená kolena nebo břicho… a dostanou mě. Živého.“

Souhlasíme. Vy ale zapomínáte na pravděpodobnost. Byl jste schopen formovat skutečnost. Ta schopnost vychází z pochopení reality. Snažíme se ji také naučit. Kdybychom mohli prozkoumat váš mozek naším obvyklým způsobem, staly by se vaše vzory uvažování naší součástí přímo. Takto, s vyloučením biochemických způsobů učení, nám to bude trvat déle. Musíme se učit nedokonale. Jako vy. Přesto činíme pokroky. Myslíme, že dokážeme být také částečně nesmrtelní. Mohli bychom stvořit armádu. S formováním reality máte největší zkušenosti vy. Vaše podvědomí reaguje automaticky. Nyní si tuto výhodu navíc uvědomujete. Je pravděpodobné, že v situaci, kdy vám půjde o život, dokáže vaše mysl schopnost formování reality dále rozvinout. Tím vším chceme říct, že plánovaná akce není beznadějná.

V očích mrtvol bylo pořád stejně propastné prázdno. Nicota. Ani náznak cizí, nelidské inteligence, která mi promlouvala v hlavě.

„Vůbec to nechápete,“ hlesl jsem, jako by mě poslouchaly ty loutky a ne švábí vědomí. „Já přece nemůžu střílet po policajtech. Prostě nemůžu! I kdyby se nám podařilo zabít posledního člověka ovládaného temnotou, tak co potom? Policie… myslím skutečná policie by mě hledala do konce života. Jo, já vím, tenhle svět je… já nevím co. Říkali jste, že je skutečný. Co když už žádný další není? Co když tentokrát neskončí? Musel bych tu zůstat a žít. I kdyby mě nikdy nechytili… já prostě nejsem vrah. Nemohl bych žít s tím, že jsem střílel po lidech.“

Zajímavé, zabzučelo mi v hlavě. Chápeme vás. Díváte se na to lidským pohledem. Stále ještě potlačujete zážitky z deštivého světa, kde jste byl schopen zabíjet, bylo-li to nutné. Tentokrát tak činíte ne kvůli strachu. Zdá se, že kvůli vaší lidskosti. Chápeme vaše námitky. Jsou logické. Nevyvratitelné. My však máme také jednu. Rozhodnutí je na vás. Určujete jím svůj život. Pokud si vyberete bezpečí a útěk, pokud budete doufat, že vás temnota v zahraničí nikdy nenajde – v čemž můžete mít pravdu – pak tím zároveň definujete svůj osud. Pokud ustoupíte nyní, pro chlapce se nikdy nevrátíte. Neodporujte. Rozumíme lidské psychice lépe než vy. Stavíte nás před fascinující dilema. Jste pro nás hybatelem osudu. Osud není možno změnit. Coby jeho součást musíme respektovat vaše rozhodnutí. Přesto si myslíme, že vaše volba je slepou uličkou.

Sevřel jsem si hlavu v dlaních. V televizi začala nějaká naprosto neškodná reklama. Lidé se míhali lhostejně sem a tam, jako bych právě nedělal nejdůležitější rozhodnutí v životě.

„Když… když uteču,“ zachraplal jsem. „Co udělá se Štěpánem?“

Ptáte se na pravděpodobný scénář? Nic. Nedokážeme proniknout na místo, kde je chlapec vězněn. Temnota nepřemýšlí lidsky. Přesto jedná dle logiky. Neublíží mu. Nebude k tomu mít důvod. Ne. Špatná formulace. Musíme zahrnout i možnost, že temnota disponuje osobností. Ta by mohla být sadisticky založená. Přesto mu neublíží. Pokud uprchnete, bude doufat, že jej jednoho dne bude moci využít pro vaše polapení.

Myslím, že se mi ulevilo. Nejsem si tím jistý. Možná jsem si to jenom nalhal, abych mohl říct to, co jsem řekl vzápětí.

„Dobře. Tím je to rozhodnuté. Jedu do Argentiny. Tak neumře nikdo. Ani policajti, ani já, ani Štěpán. Souhlas?“

Chápeme důvody vašeho rozhodnutí, odpověděli švábi. Víc vám neřekneme. Chápeme vás. A vy snad pochopíte nás.

„Co jste…?“

Nic. Učíme se. Chtěl jste koupit brýle. Jděte. Vlak zde bude za osm minut. Nemáme již mnoho času.

Znovu jsem si změřil neproniknutelné tváře mrtvých loutek.

Znovu zbytečně.

Povzdechl jsem si a šel koupit ty zrcadlovky.

*

Každý čtvrtek podáváme suši, přečetl jsem si barevně agresivní reklamu na nové, vylepšené Pendolino. Hlavou se mi mihla představa, jak ve společnosti mrtvol ve špinavých hadrech sedíme kolem nízkého stolku, popíjíme teplé saké, pojídáme syrové ryby a diskutujeme o filozofii. Otřásl jsem se. Jestli až do konce života neuslyším jedinou filozofickou myšlenku, umřu šťastný.

Na plechovou střechu nástupiště bubnuje déšť, amplion právě dokončil nezvykle srozumitelné hlášení o blížícím se vlaku a lidé se nás stále straní. Ve společenství mrtvol s černými zrcadlovkami na očích si připadám jako v pokračování Matrixu s obzvlášť nízkým rozpočtem.

Kdesi v dálce zahoukal vlak.

Kdesi v dálce se ozvalo ječení sirén.

*

Žaludek se mi scvrkl do velikosti větší singularity.

Ne. Není to sanitka, řekli švábi dřív, než jsem mohl vůbec začít první sloku nadějné mantry.

„Kurva! Co teď?“ zachraplal jsem. Kapky potu mi sjížděly po zádech rychle jako slalomisté na olympiádě nevidomých.

Kritickým faktorem je čas. Vlak nestihne odjet dřív, než se objeví policie. Utíkejte. Do budovy. Hned!

Vlak se objevil v dálce. Vrhl jsem na něj rychlý, zoufalý pohled a rozběhl se přes koleje.

*

Skleněnými dveřmi do čekárny jsem málem proskočil. Mrtvoly zůstaly daleko za mnou. Jejich hlas jsem v hlavě přesto pořád slyšel.

K východu!

Vystartoval jsem proti mase lidí.

Zpět! zarezonovalo mi lebkou. Nestihnete to.

Zastavil jsem se tak, až za mnou zůstaly tmavé šmouhy a vytřeštil oči na východ v dálce. Tmavomodrou uniformu jsem si s dresem výpravčího nespletl ani na okamžik.

„Tak kam?“ zaúpěl jsem vyděšeně. Policista měl na očích podobné brýle jako mrtvoly. Lidé do mě nesouhlasně strkali. Očima jsem těkal tak rychle, až se mi bulvy v očních důlcích začaly zadírat. Pokladny. Musí mít vlastní východ. Nebo záchody. Uteču okýnkem. Druhé patro. Okno. Stříška. Nebo zpátky na peron. Poběžím pořád pryč. Vlak mě bude krýt. Než si mě všimnou, zmizím.

Otočil jsem se na patě. Tlustá stařena do mě vrazila ňadry, až jsem málem skončil na zadku. Do toho se mi v hlavě ozval známý hlas.

Nedoporučujeme. Policie obkličuje celé nádraží. Nemůžete utéct. Nepředpokládali jsme to. Naše chyba. Vlak dorazil. Vraťte se zpátky.

Proklouzl jsem kolem babice nadechující se k proslovu, vklouzl ramenem mezi dvě slečny, proletěl hloučkem puberťáků. Amplion zachrčel.

„Tady Policie České republiky. Nikdo ani hnout. Je mezi vámi extrémně nebezpečný terorista. Když se nebudete hýbat, najdeme ho o to rychleji.“

Zpátky na peron jsem vyletěl málem i s dveřmi.

Za mnou se zrodila panika, jako by uprostřed budovy vypukl požár.

Kabát za mnou vlál a hlavou mi letělo, že temnota zase tak dobré znalosti lidské psychiky nemá.

Možná mám ještě naději.

*

Schůdky vagonu jsem zdolal takovou rychlostí, až mě setrvačnost málem donutila vlak zase opustit opačnou stranou. Zarazil jsem se o dveře a rozhlédl se tak, až mi šestimilimetrový ježek na hlavě prudce zavlál.

Jsme v druhém vagonu, ozvalo se mi v mozku. Doleva.

Rozrazil jsem dveře. Tváře lidí usazených v luxusních sedačkách se po mně začaly otáčet jako ve zpomaleném filmu. Prolétl jsem vagonem dřív, než se ozval první výkřik. Další dveře. Ještě jedny. Další obličeje. Za okénkem se mihla povědomá uniforma. Ani tentokrát to nebyl nádražák.

Dál jsem letěl v podřepu.

*

„Opakuji. Na palubě vlaku je nebezpečný terorista. Nesnažte se ho zadržet. Je ozbrojený a extrémně nebezpečný.“

Tentokrát temnotě její nápad vyšel.

Proti prchajícím lidem se běžet prostě nedalo.

*

Přehoupl jsem se přes okraj opuštěného sedadla dřív, než mě mohl dav ušlapat. Rukou jsem klouzal podél opěradla. Někde tady by měl být…

Nahmatal jsem knoflík a opěradlo mi pod zády ujelo. Zíral jsem do stropu a doufal, že ten policajt za okénkem otočil hlavu až poté, co jsem zmizel pod úrovní okna.

Kroky prchajících lidí utichly.

A dveře kdesi za mnou se s tichým zaševelením otevřely.

*

Je to policista. Má brýle. Předpokládáme, že mají maskovat temnotu v očích. Nemůžete utéct. Střelil by vás do nohou. Budete muset střílet.

Sevřel jsem ruku na pažbě revolveru. Šváb usazený na stropě na mě povzbudivě zamával tykadly.

V následujícím okamžiku ho kulka ráže devět milimetrů vymazala z existence.

*

Kroky blížícího se policisty jsem už neslyšel. Cizí myšlenky v hlavě taky ne. Gumové střenky revolveru ve zpocené dlani klouzaly. Natáhl jsem kohout. Nemůžu umřít. Už to není člověk.

Těm posledním dvěma větám jsem nějak nedokázal uvěřit.

Překulil jsem se přes opěradlo a zmáčkl spoušť.

*

Zvuk výstřelu mě šlehl přes zbývající ušní bubínek jako rána kladívkem. Roh nejbližšího sedadla se rozprskl ve změť molitanu. Ve stropě přibyla další díra. Policistova tvář vypadala za umělohmotným sněžením uměle jako obličej figuríny. Dopadl jsem na kolena.

Policista mi zamířil na kořen nosu.

A stiskl spoušť.

*

Ustřelený kus opěradla mě praštil do brňavky. Druhá kulka mi hvízdla kolem ucha. Policista šel pomalu, jako bych mu nemohl utéct. Další zášleh ohně. Střelu, která mi ovanula lalůček druhého ucha, jsem hvízdnout neslyšel.

Sevřel jsem pažbu revolveru oběma rukama.

„Stůj! Lehni si na břicho! Odhoď zbraň! Jinak budu střílet! A tentokrát ne do stropu!“ zaječel jsem, aniž bych čekal, že to bude mít nějaký efekt.

Nehybná tvář patřila muži jen o málo staršímu než jsem já. Blonďaté vlasy měl sčesané přes uši. Mírně pozvednuté obočí. Hezky tvarované lícní kosti. Nos rovnější než můj. Vypadala živě, ta tvář. Určitě má jméno. A přítelkyni. A možná…

Vystřelil jsem.

Revolver mi v ruce mírně poskočil.

Sonické kladívko bylo mnohem horší než před chvílí.

Efekt zásahu taky.

*

Nejsem zrovna akční střelec, ale mířenka mi vždycky šla.

Policistovo rameno ozdobené odporným kráterem poskočilo dozadu. Na muže to mělo podobný efekt, jako by uklouzl na náledí. Hlaveň zbraně najednou místo mně mezi oči mířila ke stropu.

Rozběhl jsem se dřív, než první kapka krve dopadla na podlahu.

*

Náraz do svalnatého těla mi málem zrušil vlastní rameno. Policista se zapotácel.

Jeho zbraň dopadla naprosto neslyšně na podlahu.

A mně se kolem krku sevřely ocelové prsty.

*

Té síle se vzdorovat prostě nedalo. Mlátil jsem pažbou revolveru do rudočerného kráteru, do obličeje mi cákalo cosi teplého a chutnajícího po železe, ale policista si přitahoval můj obličej ke svému s nevyhnutelností osudu. V černých zrcadlech jeho brýlí jsem viděl svůj bledý, kropenatý obličej.

V očích jsem měl pohled zvířete zahnaného do kouta.

Vzduch mi začal chybět opravdu velmi.

Napřáhl jsem se k ráně proti policistovu spánku.

A zrcadlovky se v tom okamžiku rozpadly vedví.

*

Tohle nebyly lidské oči.

Tohle nebyly ani oči, které jsem vídal v Pistolníkově tváři.

Tohle byly bezedné vířící jámy plné bublajícího asfaltu.

V prvním okamžiku.

V tom druhém mi asfalt cákl přímo proti obličeji.

*

Byly ty nespočetné doteky na tvářích, na čele a na spáncích žhavé jako šplíchanec štědrovečerního olova, nebo studené jako sprška tekutého dusíku?

Nevím.

Když se ty nepřirozeně silné prsty křečovitě rozevřely, když mě od sebe policista děsivou silou a rychlostí odstrčil, když jsem měl před obličejem najednou stěnu ohně a když se moje nohy přestaly dotýkat podlahy, měl jsem najednou jiné starosti.

Plno jiných starostí.

*

Dopadl jsem na zadek a ujel snad tři metry.

Kouř mi do zorného pole vklouzl jako první.

Potácející se policista s hlavou v jednom plameni hned vzápětí.

*

Běžte! Běžte! BĚŽTE!

Poslední švábí výkřik mě konečně probral. Odtrhl jsem zrak od kácející se postavy. U stropu se převalovaly chuchvalce mastného kouře, na můj nos útočila vůně pečeného masa a moje kolena jako by někdo ovařil v osolené vodě. Jestli se z té seškvařené tváře pozvracím, přidá se k všemožným kulinářským přirovnáním ještě vlašský salát.

Ta poslední myšlenka už na mě byla moc.

Žaludek mi začal stoupat do krku.

Otočil jsem se, abych poblil dveře.

A ty dveře se otevřely.

*

Revolver jsem měl namířený dřív, než mě přešlo zvracení.

„Odhoď zbraň! Okamžitě! Hned!“

Dvojice policistů mi míří mezi oči. Mám prst na spoušti. Pravděpodobnost na své straně. Přesto nedokážu vystřelit. Ti hoši nemají brýle. Oči mají docela normální.

„Jděte mi z cesty! Nechci nikomu ublížit! Prostě vypadněte!“ zaječel jsem zoufale.

„Poslední varování!“

„Nechci vás…!“

Dvojí prásknutí výstřelů mě přerušilo ještě efektivněji, než to umějí švábi.

*

Jestli se z tohohle vlaku někdy dostanu, budu potřebovat kurs znakové řeči. Policisté na mě nechápavě zírají. Z hlavní jejich zbraní se kouří. Svůj hlas neslyším ani já, ale přesto řvu, až mi praskají hlasivky.

„Nemůžete mi ublížit! Já vám ano! Nechci vás zabít! Kurva! Zmizte!“

Toho mladšího, s očima blankytně modrýma jsem snad přesvědčil. Začal sklápět zbraň. Ten druhý naopak přimhouřil levé oko.

Zatnul jsem zuby.

A kdesi za mnou práskl výstřel.

*

Tentokrát mi cizí kulka prolétla těsně pod levou paží.

Do tváře mi cákla sprška něčeho horkého.

Mladý policajt začal strašně rychle blednout.

Tmavé skvrny na jeho hrudi jsem si všiml přesně v okamžiku, kdy ten starší znovu vypálil.

*

Podlaha se mi pod nohama otřásla, jako by na ni někde za mnou právě dopadlo tělo, jehož zasáhla kulka původně určená mé lebce. Mladý policajt se zhroutil na kolena. Starší zoufale mačká spoušť. Úderník mu zcela bez účinku otlouká zápalku. Hlaveň jeho pistole mi tančí před očima. Mířím mu revolverem na hlavu a vzdálenost mezi námi se strašně rychle zkracuje.

Cvak cvak cvak.

Muž sáhl po obušku.

Pažba mého revolveru byla rychlejší.

*

Sedl jsem si na paty tak rychle, až mi v kolenou luplo. Ťuknutí hlavy omráčeného policisty o podlahu bylo možná hlasitější, jenže já pořád neslyšel. Okno po mé levé ruce explodovalo v okamžiku, kdy se moje pažba setkala s mužovým spánkem. Policie už zjevně ví, ve kterém vagonu jsem. Zvuk nepřetržité palby fyzicky bolí. Vzduchem víří miniaturní úlomky skla, střely a cupovaná sedadla. Mám pocit, jako bych tvořil největší souvislou oblast nevyplněnou olovem. Chtěl jsem toho kluka ošetřit. Přitisknout mu na hruď aspoň provizorní obvaz. Jelikož mu právě před mýma očima odlétla svrchní část hlavy, řekl bych, že už to nebude nutné. Pohnout se kupředu bylo asi stejně snadné, jako bych měl tělo vytesané z mramoru. Všude kolem mě lítají nadzvukovou rychlostí kousky kovu. Jestli se hnu jen o milimetr, rozsekají mě na kusy. Jestli se hnu…

Překulil jsem se přes tělo měněné souvislou palbou v čvachtavou sekanou.

Tam, kde se měla zrodit smrtelná hrůza, jsem měl prázdno. Prázdno a čirou euforii.

*

Žiju!

Žiju a v tom vražedném randálu se chechtám jako blázen.

Ne že by to bylo slyšet.

Dveře do dalšího vagonu jsou snad tři metry daleko. Vzduch je svištícím olovem šedý, prostorem víří miniaturní kousky rozsekaného vybavení a venkovní světlo pronikající dovnitř dalšími a dalšími otvory mění setmělý interiér v dynamický kousek umění.

V hlavě mi vříská švábí hlas.

Ignoruju ho. Celou svou rozjařenou mysl upírám ke kodaňské interpretaci. Kvantová mechanika mě udrží naživu. Kvantová mechanika mě udrží dokonce nezraněného.

Na to, že i sebemenší zásah kulkou by mohl vyvolat smrtelný hydrodynamický šok, myslím tak intenzivně, jako ještě nikdy na nic.

*

Pomáhám pravděpodobnosti tak moc, jak to jen jde. Držím se u země. Snažím se krýt za sedadly, která by jakýkoli ementál s přehledem strčila do kapsy. Na brýlích se mi usazují mikročástečky molitanu. Vnitřek vagonu díky tomu vidím jako v husté mlze, ale nevidět svištící olovo je fajn. Šváby pořád ignoruju. Měl bych se prý vyšvihnout na nejbližší sedadlo a zkusit se dostat stropem do servisních prostor. Ke stropu jsem vrhl pohled dřív, než cizí myšlenka dozněla. Spatřil jsem jiskřící kabely, sypající se drť, nepatrné zbytečky zářivek a strašlivé množství děr a skoro jsem se zase rozesmál nahlas.

Jediná spása je vpředu. Poběžím celým vlakem. Třeba se zmocním lokomotivy. A prchnu.

Švábí názor na tenhle plán ignoruju.

Dveře už jsou strašně blízko.

*

Rozletěly se přesně ve chvíli, kdy jsem svému plánu začal doopravdy věřit. Střelba ustala ve stejném okamžiku. Kroky čtveřice černooděnců mi roztřásly podlahu pod nohama. Uniformy zásahové jednotky jsem takhle naživo spatřil poprvé.

Vývrty plně automatických zbraní taky.

*

Jsou ovládáni temnotou. Střílejte! zaječeli mi v hlavě švábi. Tolik emocí jsem v jejich hlase nikdy neslyšel.

Švihl jsem revolverem rychle jako koncentrát nejlepších pistolníků divokého západu.

Že je něco strašně špatně mi prolétlo hlavou mikrosekundu předtím, než jsem domáčkl spoušť.

Černooděnci se nehýbali.

Podlaha pod mýma nohama pořád ano.

Otočil jsem se.

Nebo jsem se o to alespoň pokusil.

*

Strašlivá rána pažbou mi málem urvala hlavu.

Před očima se mi rozzářilo černé souhvězdí. Kopanec do zad mě poslal proti zaprasené podlaze. Zorné pole mi pokryly skleněné praskliny. Vlastní krev chutnala slaně. Někdo mi dupnul na záda. A na zápěstí. Křupnutí vlastních kostí jsem slyšel nepřirozeně hlasitě. Svůj vlastní křik taky.

Další kopanec odeslal moji zbraň pod sedadlo. Noha v antracitové botě mi přišlápla i druhou ruku. A hlavu. Ještě jedno kopnutí. Vlastní brýle mi téměř zlámaly nos. Najednou jsem zase viděl rozmazaně, ale relativně jasně. Rozstřílené kousíčky vagonu se pořád snášely k zemi. Na podlaze se válely snad tuny zdeformovaných kulek. Světlo venkovního světa mělo téměř stejnou barvu jako ony.

Vzápětí mi výhled zastřely naleštěné špičky bot.

Odrážela se v nich moje vlastní tvář a i přes tu dokonalou čerň byla hrozně bledá.

KAPITOLA 34.

Temnota

Vedle obličeje mi cosi dopadlo. Ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že je to obyčejná pletená kukla, někdo promluvil.

„Zvedněte ho.“

Podrážky mě přestaly tisknout k podlaze. Místo toho mě sevřely silné ruce. Trhnutí vzhůru znamenalo další řeku bolesti ze zlámaného zápěstí. Na zaječení ústy jsem neplýtval silami. Na šváby jsem ve své hlavě ječel o to víc.

„Obávám se, že ti tví přátelé nepomohou,“ ozval se zase ten někdo. Že jde o ženský hlas jsem si uvědomil jen chvíli před tím, než jsem jí pohlédl do tváře.

*

Zdravě opálená pokožka, výrazné lícní kosti, hezky tvarované obočí, plné rty zkřivené do nepříjemného úsměšku. Vlasy barvy leštěné mědi. Černá helma působící spíš jako módní doplněk. A oči, které z té pohledné tváře smazávaly veškerý dojem lidství.

„Velmi přesvědčivé,“ usmála se Temnota. „Myslela jsem, že ta scéna bude delší. Libuješ si v dlouhých akčních scénách. Tohle nevydá ani na patnáct stránek, až to budeš psát.“

„Co… co?“

„Udivený hrdina tváří v tvář úhlavnímu nepříteli. Obvyklé klišé. Co přijde teď? Nějaký zásadní zvrat? Deus ex machina? Nebo šváb ex cokoli? To by nebylo příliš překvapivé. Ani uvěřitelné. Ti tví malí intrikánští přátelé tě zradili. Ale to ty pochopitelně víš. Tak jak bude ten příběh pokračovat? No?“

Informaci o zradě jsem pro tuto chvíli ignoroval. Zíral jsem do tmy a pokoušel se pochopit, o čem to ta nelidská věc mluví.

Temnota si povzdechla. „Chci jen jednu jedinou věc. Vědět, kdo jsem. Prostě mi to řekni, ano? Nežádám o nic víc. Je to jenom informace. Chápu, že si rád hraješ. Četla jsem tvoje knihy, víš? Četla jsem i tu, kterou jsi zatím nedopsal. Nebudu předstírat, že vím, kdo jsi. Stačí mi vědět, kdo nejsi. Nejsi člověk. Stejně jako já. Tvoříš celé světy v nelidsky komplikovaných vzorech. Musíš být… lidský jazyk pro to zřejmě nemá lepší slovo než bůh. Hmyz se snaží pochopit tvoje plány. Já jsem se taky snažila. Nemůžu se ti rovnat, ale nejsem hloupá. Žádá si tvůj příběh, abych ti to tady vysvětlila, jako bys byl opravdu jen člověk, který netuší, co se děje?“

Na víc než přikývnutí hlavou jsem se nezmohl.

„Dobře. Je to tvůj scénář. Kde mám začít… o tom, co se stalo v deštivém světě, jsi už psal. Mám ti popisovat, jak jsem se zrodila? Jak jsem uvažovala na úplně jiné úrovni než teď? Jak jsem se každým dnem zdokonalovala? Co jsem dělala, jak jsem zakoušela nové a nové pocity? Jak jsem nakonec objevila tebe? V textu nevysvětluješ, proč jsem zabíjela tvé přátele, proč jsem je týrala. Proč jste mne vnímali jako hrozbu. Kdybys chtěl, vysvětlil bys to dávno. Přejdu tedy k tomu, o čem jsi zatím nepsal.“

Teď už jsem se nezmohl vůbec na nic.

„Do tohoto světa jsem se dostala v těle té… té bytosti. Té, které říkáš Pistolník. Tehdy jsem to pochopitelně nevěděla. Netušila jsem, kam zmizel svět, ve kterém jsem se zrodila, co se stalo poté, kdy jsem zničila šváby, proč už nemohu existovat nezávisle na fyzické slupce… prostě nic. Sdílela jsem mysl s tou bytostí, ovládala její tělo a marně se pokoušela získat přístup k její paměti. Určitě skrývá nějakou nápovědu, že? Vidíš, říkala jsem, že nejsem hloupá. Musí to být něco zásadního… Tehdy jsem samozřejmě takhle neuvažovala. Chtěla jsem tě znovu najít. Cítila jsem, že jsem předtím byla strašně blízko. Ale pak… pak jsem zaslechla šváby. Znovu formovali své vědomí. Jejich telepatie pro mě byla jako rádiové vysílání. Ani netušili, že je poslouchám. Byli hloupí a nezkušení. Ale měli kompletní paměť těch několika kousků hmyzu, kteří se dostali pryč. Přečetla jsem si jejich myšlenky. Jejich vzpomínky. A poprvé za celou svou existenci jsem spatřila veškeré události v širších souvislostech. Poprvé jsem uslyšela o filozofii. O relativitě. A pochopila jsem, že musím vědět víc, než se s tebou znovu setkám. Snad… snad jsem v té chvíli poprvé zahlédla náznak celkového schématu. A zatoužila jsem vidět víc. Ne kvůli sobě, ale pro vědění samotné. Začala jsem jednat. Nevím, co jsem… nevím vůbec nic o své podstatě, ale stále mám schopnosti, které si ani neumíš představit. Četla jsem v lidských myslích. Naučila se všechno o tomto světě. O lidech. A samozřejmě i o tobě. Jak jsem řekla, přečetla jsem kromě jiného tvé knihy. Ta poslední, nedopsaná, se pro mě stala branou k osvícení. Bylo v ní tolik informací… měla jsem pocit, jako bych s každým novým faktem viděla jasněji a jasněji. Byla jsem… okouzlena. Víš, já dokážu uvažovat jinak než lidé. Nejen efektivněji. Jinak. Švábi vyvíjejí své teorie. Bazírují na detailech. Uvažují víceméně lidsky. Já ne. Četla jsem tu knihu a dívala se na veškeré souvislosti způsobem, o jakém se žádnému člověku nikdy ani nesnilo. Způsobem, kterým snad uvažují bytosti jako jsi ty. A spatřila jsem odpověď. Tak jasnou a dokonalou…“

Temnota se na okamžik odmlčela. Asfalt jí v očních důlcích temně zářil.

„Pak už bylo všechno jednoduché. V okamžiku kratším než mrknutí lidského oka jsem pochopila vše. Došlo mi, čím jsem. Ne čím skutečně jsem, ale čím mám být v dalších událostech. A tak jsem se vydala najít chlapce. Věděla jsem, že je pro tvůj příběh důležitý. A naštěstí mi také došlo, že mu nesmím ublížit. Takže jsem ho jen sledovala. Zdálo se, že tápe stejně jako předtím já. Přečetl všechny tvoje knížky. Našel každou dostupnou informaci, která o tobě existuje. A nakonec se oblékl jako jeho knižní předobraz a vydal se tě hledat. V tu chvíli jsem už věděla, jak důležité jsou role. Převlékla jsem se zpátky do původního kostýmu té bytosti a jela nespatřena s ním. Do tvé firmy dorazil ve chvíli, kdy jsi tam ty už nebyl. Seděla jsem na střeše protější budovy a sledovala, co bude dělat. Já, která se celou dobu učila trpělivosti, bych počkala do příštího dne. On ne. Jsem si jistá, že tu scénu popíšeš lépe než já. Přes žaluzie toho nebylo moc vidět. Chlapec nejdřív prosil. Ve chvílích, kdy jsem na ně viděla, jsem mu odčítala ze rtů. Říkal zajímavé věci. Nejdřív se vydával za tvého příbuzného. Snažil se tvého nadřízeného přesvědčit, že vaše matka umírá a vaše rodina na tebe nemá žádný kontakt. Když to nezabralo, začal tvrdit, že je tvůj milenec. Myslím, že se chvíli snažil naznačit cosi o těhotenství, ale tvůj nadřízený se ho tou dobou snažil dostat z kanceláře, takže si nejsem jistá.“

O mě se pokoušely mdloby. Temnota mluvila dál.

„Víš, já nejsem člověk. Umím uvažovat jako oni, umím dokonce cítit jako oni, když chci, ale většinou nemám emoce podobné lidským. Přesto jsem cítila zvědavost. Ne kvůli tomu chlapci, ale kvůli příběhu. Kluk byl doopravdy zoufalý. Od dveří kanceláře ho dělilo už jen pár kroků. Tvůj nadřízený má doopravdy sílu. Přesto jsem byla přesvědčená, že chlapec neodejde bez odpovědi. A samozřejmě, neodešel. Nakonec.“

„Neříkej mi, že…“ zachroptěl jsem.

„Samozřejmě že ano. Kdyby čekal do druhého dne, příběh by to protáhlo… i když vlastně jen teď, v mém vyprávění.“

Temnota se zarazila. Zrcadlově hladký asfalt jejích očí se zavlnil.

„Stále mne překvapuje, jak spletité to všechno je… Příběhy v příbězích… vyprávění ve vyprávěních. Nemělo by mě to překvapovat, ale nemohu si pomoci. Odpusť mi to přerušení. Tvůj šéf chlapce vyhodil. Seděla jsem na střeše a čekala, jestli se objeví u východu do budovy. Neobjevil. Zaklepal na dveře. Tvůj nadřízený se netvářil právě přívětivě, když šel znovu otevřít. Jak se tvářil pak, nevím. Stál ke mně zády. Zato jsem dobře viděla na toho chlapce. Stál na chodbě s rukama v bok, oblečený pouze do obojku a řekl přesně toto:

‚Jestli mi tu adresu nedáte, tak přesně takhle zaklepu u každý firmy v týhle budově. A řeknu, že jste mi odmít zaplatit za šoustání, takže si potřebuju vydělat na cestu domů jinak. Jsem ochotnej risknout, že mě někdo fakt přeřízne. Jste vy ochotnej riskovat, že se o tom dozví vaše manželka?‘“

Proč člověk nedokáže omdlít, když to nejvíc potřebuje?

„Řekla bych, že v té firmě už nepracuješ. Každopádně, chlapec adresu dostal. Stejně jako nějaké peníze. Oblékl se, slušně se rozloučil a odešel. Byla jsem mu v patách. Viděla jsem, co jsi s ním udělal u sebe v bytě. A snažila se uvažovat přesně tak, jak to vyžadoval příběh. Obývala jsem tělo ‚Pistolníka‘. Píšeš knihy ze svého pohledu. Nikdo tedy netuší, že já – tedy ‚Temnota‘ – jsem pořád v něm. Mohla jsem zmizet. Mohlo se stát mnoho dalších věcí. Pro příběh jsem tehdy byla zkrátka Pistolníkem. A ten se tě pokusil zabít. Takže… jsem udělala totéž. Myslím, že v docela vhodném okamžiku. Tak, jako bych netušila, že jen hraji svou roli.“

„Ty… ty… tys mě nechtěla…?“

„Zabít? Jistěže ne. Víš, švábí telepatii dokážu stále ještě číst – tedy, čas od času. Jsou chytřejší. Přišli na to, jak mě odstínit, ale jsou to jen živé bytosti. Dělají chyby. Mohla jsem tak příležitostně sledovat vývoj jejich teorií. Stále nevidí ten celistvý obraz. Ale jsou svým způsobem užiteční. Například ten detail s tvou nesmrtelností – viděla jsem, co se stalo, když se ti Pistolník pokusil vystřelit do obličeje. Ale neuvědomila jsem si tehdy, že to souvisí s tvým psaním. Vždycky máš postavu, která se vyvíjí. Která zlepšuje nějakou nadpřirozenou schopnost. Švábi přišli na to, že u tebe to bude nezranitelnost. Pro začátek. A tak jsem hrála podle pravidel. Víš, nakonec jsem možná lidštější, než si sama myslím. V okamžiku, kdy jsi zareagoval přesně tak, jak jsem čekala, pocítila jsem úlevu. Prchal jsi. Jako postava ve smrtelném nebezpečí.“

V té chvíli už jsem na nohou nestál. Neměl jsem na to dost sil. Doslova jsem visel v rukou svých věznitelů. Hlava mě bolela daleko víc než zlámaná ruka.

„Popisovat následující už není nutné. Byl jsi u toho. Budeš to moci popsat vlastními slovy. Chovala jsem se přesně jako hlavní padouch. Infikovala jsem policii. Zase a znovu jsem ti usilovala o život. Měla jsem pocit, jako bych svou roli zvládala na jedničku. Na té policejní stanici mě dokonce napadlo, proč bych tě měla – jakožto ‚Temnota‘ – chtít mrtvého. A podnikla jsem další kroky. Jen tak, kvůli autenticitě. Čímž se konečně dostávám k tomu, co mám opravdu na srdci. Jak sám vidíš, prokoukla jsem celkový obraz. Chápeš? Dokážu hrát svou roli i přesto, že vím, že jsem herec. Například ta honička s policií… to jsem udělala hezky, ne? Nebo pak ten klid. Myslím, že schématu tvých knížek odpovídal naprosto přesně. Po akci přestávka. Snad na to, aby se hrdina vzpamatoval. Možná aby probral další možnosti děje se spojenci… Dala jsem ti dostatek času a mezitím se zmocnila chlapce. Ne, nemusíš se bát… vlastně… samozřejmě že nemusíš. Nemohla bych ublížit tak důležité postavě, pokud bys nechtěl. Stále nedokážu uvažovat na tolika úrovních. Nevadí. Zbytek příběhu znáš. Švábi tě zradili. Kontaktovali mne a řekli, kde jsi. Nejspíš si také uvědomují, že příběh má mít jistou strukturu. A nebo možná ne. Jejich mysl je čím dál neproniknutelnější. Nevadí. Důležitý je výsledek. Stojíme zde. Ty jsi ‚poražen‘. Evidentně jde o nějaký zvrat. Proto ta rekapitulace. Dobře, moje vyprávění je u konce. Ale než se příběh rozběhne dál, chci tě poprosit o odpověď. Kdo jsem?“

„Ale já… já vůbec netuším! Tohle… tohle je prostě omyl! Nejsem žádná postava nebo autor nebo… já ani nevím, co! Nic z toho mi nedává smysl.“

Po asfaltu se přehnaly další vlnky. Žena ke mně přikročila tak plavně, jak by to žádný normální člověk nedokázal. Naše nosy se téměř dotkly.

„Nikdo se to nedozví,“ zašeptala. „Můžeš to vymazat. Prostě o tom nebudeš psát. Řekni mi, kdo jsem. Budu hrát svoji roli stejně dobře i pak. Trhá mě to na kusy. Cítím strašlivé, nepopsatelné prázdno. Každičký okamžik. Víš, jak strašně to bolí?“

Nikdy bych si nemyslel, že antracitově černé koule mohou vyjadřovat nějaké emoce. Teď se mi pod tíží ženina pohledu sevřela hruď stejně, jako když jsem si těsně po operaci vzpomněl, jak jsem se choval ke Štěpánovi.

„Cítím, že jsme spolu spojeni,“ navázala Temnota. „Chápu, že to má být nějaký zvrat v příběhu. Ale já to prostě potřebuji vědět. Prosím. Řekni mi to. Uspořádám ti akční scény, o jakých se ti nesnilo. Budu tě štvát až na samý okraj světa. Budu zlá. Budu nesmiřitelná. Budu ta nejhorší nemesis v dějinách literatury. Krutější a vynalézavější než jakýkoli recenzent. Doteď mě poháněla jen zvědavost. Až mi řekneš, kdo jsem, budu hnána vděčností. Umím být vděčná. Města budou hořet. Kontinenty se budou rozpadat. Budeme spolu bojovat na zemi, ve vodě i ve vzduchu. Jsem si jistá, že rozvineš své schopnosti. Jsem si jistá, že já rozvinu své. Bude to skvělý nový příběh. Možná završení trilogie? Vím, byl by i tak, ale věř mi, že herec, který dá do své role vše, je lepší než ten, který musí tápat. No tak,“ ženiny rty se téměř dotkly mého ucha. „Nikdo jiný to neuslyší. Kdo jsem?“

V nose mě šimrala vůně heřmánkového šamponu. Sotva znatelný pach ženského potu. Nějaký nevtíravý parfém. Upírala se moje mysl zase k nepodstatným detailům, aby se dokázala nesoustředit na naprosto nelidské myšlenky ukryté pod tenkou slupkou ženiny lebky? Měl jsem dojem, jako by můj mozek něco přitahovalo. Jako by stačilo ještě pár milimetrů a mezi mou a její myslí by přeskočila jiskra. Vzpomněl jsem si na tu hořící hlavu. A ucukl tak rychle, až mě černooděnci málem neudrželi.

Temnota se ode mě odtáhla.

„Ty mi to neřekneš, že?“

„Já to nevím!“ zaúpěl jsem tak, že by se i kámen ustrnul.

„Ty mi to neřekneš,“ zopakovala žena jakoby sama pro sebe. „Musíš přece vědět, že to tajemství získám. Mám technologii. Mám vědění. Ve tvém příběhu to nezabere ani sto stránek a budu to vědět… máš to v hlavě. Ve všech tvých příbězích je odpověď v mysli. Proč tedy to zdržení? Proč chceš, abych zbytečně trpěla po další čas? Mohla bych předstírat, že to nevím… Ty mi to neřekneš?“

„Já…“

„Dobrá,“ pokrčila Temnota rameny. „Tak ať tedy příběh pokračuje. Se vším, co k němu patří.“

Žena se otočila na podpatku.

A mě do zátylku zasáhla pažba samopalu.

Zhasl jsem jako svíčka.

FANTASY 28

MARTIN MOUDRÝ

GRAFOMÁG

(část první)

Kamarád do deště

Obálka a ilustrace Zuzana Handrychová.

Redakce Robert Pilch.

Vydání první.

Technické zpracování litografií a sazba

Robert Pilch – Brokilon.

Vydalo nakladatelství LEONARDO,

Rychvaldská 640, 735 41 Petřvald u Karviné

v roce 2011 jako svou 71. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk Marten s.r.o.

Doporučená cena: 269,– Kč (vč. 10% DPH)

ISBN 978-80-85951-68-4

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai