Iustus 1

Martin Moudrý

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Potkali jste ho někdy? Muže v šedém obleku s očima staršíma než čas?

Ne, myslím že ne. To už byste totiž byli mrtví.

Byl strašlivější než Smrt, hrozivější než věčnost a nesmiřitelnější než celá Devátá sféra dohromady. Ale nic netrvá věčně.

Teď se smí jen dívat. Na tupé ovce, v něž se změnilo Hospodinovo stádo. Na zlo, nenávist a hnilobu prosakující světem. Má to všechno jako na dlani a trpělivost nikdy nepatřila k jeho silným stránkám. Nechtěl bych být ve vaší kůži, vážně ne.

Protože tenhle svět...se změní.

LEONARDO

OSTRAVA

Knihy Martina Moudrého

v nakladatelství Leonardo

Temné záblesky

Konec křížů

Devátá sféra 1

Devátá sféra 2

Iustus 1

Iustus 2 *

Grafomág *

* připravujeme

Martin Moudrý

IUSTUS

část první

LEONARDO OSTRAVA 2010

Ondřejovi, Eudoxovi, Saille, Mistuli, Cajtimu a vůbec všem lidem za jejich nedocenitelnou pomoc při práci na této knize.

Stejně tak všem věrným čtenářům.

Podle skutečné události

Martin Moudrý

IUSTUS 1

Copyright © 2010 by Martin Moudrý

Cover & Illustrations © 2010 by Martin Izák

For Czech Edition © 2010 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-59-2

ČÁST PRVNÍ

Ti na počátku

PRVNÍ

1.

„Slibuju!

Jestli dneska nepřijde, už vždycky budu hodná! Budu po sobě uklízet, budu mýt nádobí, budu hodná! Nebudu odmlouvat! Nebudu zlobit! Nebudu se chtít dívat na večerníček! Nebudu. Řekni si, co chceš a udělám to! Platí?“

Míša je miláček. Nechá se mazlit. Nechá se mačkat. Celý den na mě trpělivě čeká v posteli. Jenže neumí mluvit. Ale to nevadí. Já vím, že mě poslouchá. Mamka říká, že už jsem na to velká, ale mně je to jedno. Já prostě vím, že je živý. Vždycky tu byl se mnou, vždycky jsem mu mohla říct úplně všecko! Nemůže být jenom normální hračka. Co oni o tom můžou vědět? Dospělí!

„A nebudu už říkat, že nechci do školy!“

Tohle bude těžké. Jestli teď Míša promluví a řekne mi, abych přísahala na holý pupík, tak to bude těžké. Ale já to splním. Už nikdy si nebudu stěžovat. Jasně, stejně se mi nebude chtít. Ale už ani nemuknu.

Míša dál mlčí.

„No tak, prosím! Prosím! Prosím. Udělám fakt všecko, co si řekneš. Jenom zařiď, aby dneska nepřišel. Prosím!“

Od hlubokých tmavých očí se odráží světlo pouliční lampy, která mi svítí do pokoje. Míša se tváří stejně klidně jako vždycky. Stejně vyrovnaně, řekla by asi Verča. Ona si myslí, že když používá tyhle dospělácký slova, tak je sama dospělá. A přitom je jenom o půl roku starší!

„A už nikdy neřeknu o Verče nic špatného!“

Míša se na mě dívá pořád stejně klidně.

To já mám strach za dva.

*

Na budíku už je půl desáté.

Půl desáté!

Měla bych dávno spát. To říká mamka. Když nebudu hezky spát, tak budu druhý den protivná a zlobivá.

Jenže jak mám spát?

Míša pořád mlčí. Na chvilku jsem měla pocit, že mlčí tak nějak jinak. Jako by se konečně nechal uprosit. Jako by udělal kouzlo a on dneska nepřijde.

Jenomže pak bouchly dveře. Ty, co se jimi jde domů.

To bylo v devět. Dokonce ještě ani ne úplně v devět. Většinou je to později, ale když je to takhle brzo, tak to může znamenat, že dneska nepřijde. Myslím za mnou. Možná bude s mamkou a na mě si ani nevzpomene. Vím, že kdyby Míša chtěl, tak on by si ani nevzpomněl.

A ještě před deseti minutami to vypadalo, že Míša přece jenom chce.

Jenomže pak se ozvalo to řvaní.

Nesnáším, když takhle řvou!

Dřív, když jsem byla ještě úplně moc malá, tak jsem se bála jenom toho hulákání. Teď vím, že dokud on na maminku řve, tak je to ještě dobré. Někdy totiž nepřijde ani po řvaní. Někdy dokonce řvaní znamená, že potom nepřijde skoro celý týden! A jednou, jednou po tom nepřišel skoro měsíc!

Měsíc!

Myslela jsem tehdy, že umřu. Že normálně umřu štěstím.

Ale dneska to nevypadá dobře.

Oni na sebe křičí strašně moc.

„Míšo, prosím! Ať dneska nepřijde!“

*

„Tak jo. Když tě chytím úplně nejvíc pevně do náručí a budu tě tak držet celou noc, uděláš to pro mě? Víš, že tě mám moc, moc, moc ráda! Prosím! Když to uděláš, budu tě držet celou noc! Budu se s tebou mazlit, vůbec nebudu spát! Prosím, Míšo!“

Pořád stejný pohled.

Vedle se ozvala strašná rána. Jako by někdo hodil lahví o zeď. Ne, prosím, to ne. Když je vzteklý, tak to moc bolí. Ještě víc než jindy.

Míša se dívá pořád úplně stejně. Jako by ho nezajímalo, že brečím. Jako by mu to bylo docela jedno. Nebo jako by byl jenom obyčejná hračka.

Nevím, co by bylo horší.

Z vedlejšího pokoje se ozvalo prásknutí dveří, až jsem se pod peřinou schoulila ještě víc.

Prosím, ať…

Když mamka chce, je otočení klíče v zámku její ložnice stejně hlasité jako prásknutí dveří. „Prosím!“ Dveře mého pokojíčku bouchly do zdi.

2.

Jaký má toto smysl? Ne, nechoďte na mne s nějakou filosofií, s teorií věčných kruhů, s tímhletím vším balastem. Já se ptám, jaký to všechno má smysl?

Nevíte, že?

Nedokážete mi odpovědět.

Je to docela prostá otázka a vy vůbec netušíte, co byste mi na ni mohli říct. Jistě, kdybych vás nechal, vytasíte se s milionem a jedním citátem z Knihy. Kdybych vám dal dost času, předložili byste mi kompletní filosofický traktát na předlouhém pergamenu, psaný zlatě plápolajícím písmem, v nějakém ušlechtilém lidském jazyce. Nejspíš v latině, že?

Samozřejmě.

Vždycky je to latina.

Protože vy nad mou otázkou ani nehodláte přemýšlet. Ne, kdybych vám dal dostatek času, nevyužili byste jej k tomu, abyste nad tou jednoduchou, prostou otázkou uvažovali. Kdepak. Prostě byste vzali Knihu a odpovědi mi opsali z ní. A Kniha je psána v latině. Nejspíš to nemá vůbec žádný význam, mohla by být stejně dobře v jakémkoli lidském jazyce nebo by mohla vysílat své poselství telepatickými vlnami. Jenže tradice je tradice a úcta k tradici je posvátná a tak je Kniha v latině a vy byste mi odpověděli rovněž jazykem Cicerovým. Protože nemáte-li už ani kapku slušnosti potřebnou k tomu, abyste se nad mou otázkou zamysleli, proč byste pak měli vůbec plýtvat silami na nějaký překlad.

Že?

Ale no tak. Buďte alespoň upřímní. Všichni moc dobře víme, jak to chodí. On nám před více než dvěma pozemskými lety zanechal Knihu. A jelikož je On úplně vším, jeho Kniha poskytuje také odpověď na úplně všechno. Proto ji On také napsal. Aby v ní kdokoli mohl najít odpověď v podstatě na cokoli. Abychom ho my, prostí služebníci, už neotravovali věčnými proč a nač. Abychom mu zkrátka dali pokoj. Na zlomeček sekundy nebo miliardu let. Jemu je to samozřejmě jedno.

Jenomže mně to jedno není.

Já tady mám práci a ta práce se mi ani trochu nelíbí. A vás se tudíž ptám, jaký má tohle smysl.

A očekávám odpověď.

Okamžitě!

Protože už toho začínám mít opravdu dost.

Víte, že jsem po celé tisíce pozemských let dělal svou práci dobře. Občas jsem ji nedělal rád, občas mne popouzela více, než si dovedete představit, docela často to byla nudná, ubíjející rutina, ale vždy jsem ji odvedl na jedničku. Vždy. A pak se objeví jeden jediný, podle mého názoru zcela neřešitelný případ a všechny mé předešlé zásluhy jsou zapomenuty. Oni mne přeřadí na post anděla strážného, což je mimochodem oxymoron nejhrubšího ražení, protože ovlivňovat osudy těch ubožáků je nyní přece zapovězeno. A co dělám já? Samozřejmě to, co se po mně chce. A nestěžuji si. Tři dlouhé roky. Jeden případ horší než druhý. Byrokracie a nic než byrokracie. Ale teď už toho mám prostě dost.

Chci odpověď na svou otázku. Ne v květnatých frázích planoucím písmem. Pro jednou chci jasnou a jednoznačnou odpověď. A chci ji teď hned.

A víte co?

Buď mi během pěti lidských minut od tohoto okamžiku dokážete popsat, jak je moje práce přínosná, nebo vám přestanu popřávat sluchu a začnu věci řešit tak, jak by se podle mne řešit měly.

A ne! Ty vaše vyplašené pohledy mne vážně nezajímají!

3.

„Ne, strejdo, prosímtě, dneska ne!“

Můj hlas zní jako pištění malé myši. To mi jednou řekla paní učitelka. Když jsem se bála toho pavouka a křičela jsem, tak to prý znělo, jako když piští myška. Holky se mi potom smály.

Teď je mi jedno, jak zním. Bojím se. Moc se bojím!

„Ale no tak, ty můj miláčku. Koukej, co jsem ti přinesl!“

Nezajímá mě, co mi přinesl. Dřív jsem měla z těch hraček radost, ale potom jsem pochopila, že vždycky, když mi něco dá, tak to znamená, že to potom bude moc bolet.

„Co je? Ty nemáš radost? Taková pěkná panenka a ty nemáš radost?“

Když řeknu, že mám radost, tak to potom půjde ještě rychleji.

Když řeknu, že nemám radost, tak mě možná zbije a půjde pryč. A nebo mě zbije a potom to bude bolet.

A Míša mi nepomůže.

„Seš stejná mrňavá nevděčná čubka jako tvoje matka, miláčku. Je ti blbejch vosum a půl a už seš nevděčná vypočítavá malá kurvička. Nelíbí se ti, co? Kdybych ti přines lego za pět táců, tak by sis dala říct, že jo? Jenomže blbá panenka jí není dost dobrá!“

„Prosímtě, strejdo, ne!“

„Hubu drž, spratku. Dneska se ti to bude líbit! Nebo aspoň mně!“

4.

No tak.

Já čekám.

Čekám a zatím jsem neslyšel jedinou smysluplnou myšlenku. Už na začátku jsem vám řekl, že filosofické traktáty mne nezajímají. Nechci slyšet o nesmrtelné duši, očišťujícím vlivu utrpení, o Jeho lásce a podobných absurditách. Nejsme už přece děti, přátelé! Víme, jak to chodí! Na začátku to možná bylo vymyšleno dobře, ale v dnešní době? Nenechte se vysmát! Moc dobře víte, co se stane s tou malou tam dole! Víte, kam přijde! Nebo ne?

Ano, samozřejmě, že víte. Všichni to víme. Tamten svět je v rozkladu a jakožto nevyhnutelný důsledek toho faktu na toto místo nepřišel téměř nikdo už velmi, velmi dlouho. Ani ona se sem nedostane. Vy to víte a já to vím. Tak mi tu nevykládejte o očistném vlivu utrpení.

A mimochodem…

Čas uplynul.

5.

„Pěknej, co? Kdyby tvoje matka nebyla taková blbá puritánská píča, tak ho dneska mohla mít celýho jenom pro sebe. A přestaň bulit, za pár roků ti budou všecky kámošky závidět!“

Když vybrečím do Míšova kožíšku dost slz, jednou obživne a zachrání mě. To jsem si řekla už minulé léto. Vím, že jedné holčičce se to podařilo. Byla moc nemocná a tak si řekla, že když složí tisíc papírových skládaček, tak se uzdraví! A uzdravila se! Protože to je kouzlo. Stačí si něco hodně moc přát, stačí si dát nějaký moc těžký úkol a pak ho splnit a potom kouzlo funguje.

Držím Míšu v náručí, tisknu se v posteli do rohu a on se blíží.

Ještě deset slz.

Víc určitě nebude třeba!

*

„Přestaň se schovávat pod tu blbou peřinu a pocem! Nebo mě chceš vážně nasrat?!“

Vím, že bych měla poslechnout. Vím, že když budu jenom brečet a bránit se, tak to bude o moc horší. Ale teď mám takový strach, že se nemůžu ani hnout.

Ještě pět slz.

Ještě čtyři.

*

Udržet peřinu se ani nesnažím. On je strašně moc silný a nesnáší, když se s ním přetahuju. Jednou utrhl Míšovi hlavu. Mamka ji potom musela přišít a dívala se při tom tak hrozně divně. Jako by mamka najednou ve svojí hlavě vůbec nebyla.

„No tak vidíš, že seš hodná holka,“ říká mi tím hnusným rozplizlým hlasem, kterému mamka říká pivní. „Teď si hezky sundej to pyžamko. Nebo chceš, abych to udělal já?“

Mám takový strach, že nemůžu ani otevřít pusu. Jenom se klepu, až mi cvakají zuby.

Ještě jedna slza.

Jediná!

6.

Nepřijít za dlouhých pět minut s jedinou alespoň trochu uvěřitelnou myšlenkou. Tomu se ani nechce věřit. Vždyť to je dost času i na lidské myšlení! U Jeho jména! V pěti pozemských minutách byly stvořeny celé vesmíry! A oni nedokáží vyplodit myšlenku!

Je to s nimi vážnější, než jsem si myslel.

Nu, ale v podstatě jsem tomu rád.

Konečně konec byrokracie, konec nudy, konec tomu tupému, bezmyšlenkovitému přihlížení.

Kašlu na to, co o tom říká Kniha a tudíž i On.

Já jsem muž akce.

A jenom se dívat na to, co se tam dole děje, mne už vážně sere.

7.

Poslední slza dopadla.

Nic se nestalo.

Na malou chvíli jsem ztuhla ještě víc než předtím. Dokonce brečet jsem přestala. Úplně jsem čekala, že Míša obživne a zažene ho. Věřila jsem tomu! Věřila!

Nic se nestalo.

„Do prdele s tím!“ dýchl mi on do obličeje takový smrad, až se mi udělalo špatně. Vyrval mi Míšu a hodil ho přes celý pokoj.

Je to jedno.

Míša je jenom hračka.

Nemůže mi pomoct.

Nic mi nemůže pomoct.

*

„No, ty seš ale hezká princeznička! Miluju, jak voníš! Máš krásně hebkou kůžičku. Co, ty moje malá prdelko?“

Svlékl mi kabátek.

Je mi to jedno.

A kalhoty.

Ublíží mi. Zase mi ublíží a nikdo s tím nic neudělá. Bude mi ubližovat pořád.

A pořád.

Pořád.

Pořád…

*

„Tak co, buchtičko, kam ti ho dneska strčím nejdřív? Kde to máš radši? No? Kampak strčíme velkého tvrdého strejdu?“

Pořád, pořád, pořád…

Poř…

Au.

Moje hlava.

To bolí.

A už ne.

Tak, to bychom měli.

*

„No tak se ukaž, zlatíčko. Miluju, jak seš krásně holá! Seš moje malé holátko! Moje malé sladké voňavé holátko s nádhernou prdelkou! Nejdřív si tě připravíme, aby se to mojí princezničce líbilo… no vidíš, miláčku, jak jsi nám přestala plakat. Jsem věděl, že se ti to nakonec začne líbit. Co říkáš, pusinko?“

„Zdravím, Jiří,“ promluvil jsem drobnými ústy osmiletého dítěte. „Nerad ti kazím zábavu, ale právě teď tě dělí pět vteřin od chvíle, kdy se tvůj život dosti drastickým způsobem změní. Myslel jsem, že bys to chtěl vědět.“

Pod ustupujícími vlasy se v zarostlé prasečí tváři rozsvítil šok, jako když vzplane otep slámy. Tlustý prst ztuhl jen pár milimetrů od mého rozkroku. Mužství začalo jako zázrakem uvadat.

Nedivím se. Kdybych byl já člověk a malá holčička na mne promluvila tímhle tónem – tímhle hlasem, asi bych nejkratší možnou cestou zmizel z jejího dosahu. I kdybych to měl vzít poctivou cihlovou zdí.

Jiří je – zdá se – na takové řešení poněkud málo bystrý.

„Co si to dovoluješ, ty malá čubko? Já tě naučím, jak se mluví se strejdou!“

Tvrdá, mozolnatá dlaň mi sevřela krk, druhá se napřáhla k úderu, který by malé holce byl schopen zlomit krk.

Usmál jsem se.

Tak, jak se ještě žádná osmiletá dívenka nikdy neusmála.

Barva z Jiřího obličeje pod dojmem toho úsměvu ustoupila jako sníh před jarním sluncem a rychle se blížící dlaň se takřka scvrkla hrůzou.

Ale vylétlou facku ani párem volů zpět nevezmeš.

Místností to zasvištělo, jak jsem švihl drobnou malíkovou hranou a odrazil tu těžkou chlapskou paži. Muž zaječel, předloktí ohnuté v silně neobvyklém místě.

Přestat mne škrtit ho v té chvíli přesto nenapadlo.

S mírným povzdechem jsem popadl tlusté zápěstí oběma rukama a trhl. Už je to pár tisíc let, co jsem něco takového dělal naposledy, takže jsem to trochu neodhadl. Jiří zařval, zarotoval vzduchem a dopadl na malý stolek na druhém konci pokoje. Načinčané panenky se rozlétly, jako by jim hrůza vlila život do plastikových těl.

Sesmekl jsem se z postele. Chladný vzduch mě pohladil na dětsky citlivé kůži, jak jsem vykročil přímo ke dveřím, nahatý a baculatý jako nějaký cherubín.

„Je dobře, že jsi zamkl, Jiří. Alespoň nás nebude nikdo rušit.“

„Kdo? Co? Co jsi zač?“ zavyl muž, obě zlámané ruce bezmocně natažené před sebou v zoufalém, odmítavém gestu.

„Co. Jsem. Zač?“ otočil jsem se k němu, ve tváři zamyšlený výraz. Co slovo, to pohození klíčem.

„Za chvíli budeš mrtvý, takže je to stejně jedno,“ vydal jsem se pomalu, pomaličku k muži tisknoucímu se do rohu.

„Ale jestli ti na tom opravdu záleží…“ položil jsem nohu před nohu.

„Tak věz, že moje jméno…“ nadhodil jsem si těžký kovový klíč v ruce.

„Je…“

„Loki.“

Klíč zasvištěl vzduchem.

Místností práskl sonický třesk, okno explodovalo v milionu zářivých střepů, Jiřího varlata se rozcákla po místnosti.

Byl jsem u něj dřív, než se první kapka krve dotkla koberce.

Ne.

O několik okamžiků později už jsem jako roztomilý cherubín vážně nevypadal.

DRUHÁ

„Blbec. Pitomej namyšlenej blbec!“

Vůbec nechápu, proč jsem se na to kafe dala přemluvit. Vždyť jsem moc dobře věděla, jak to dopadne.

Proboha!

Čtyři hodiny žvanění jen a jen o něm.

O tom, jak ho v práci neuznávaj, jak je ve skutečnosti geniální, jak jednou – jednou – strčí všechny do kapsy. Čtyři hodiny v kuse, Kristova noho!

Jiřina měla pravdu. „Vykašli se na něj, moc dobře víš, jakej je to debil.“ Jo. Jenže jí se to kecá. Ona není už půl roku sama, ona se neprobouzí v úplně prázdným bytě.

Sakra!

Ale co. Udělala jsem dobře.

Určitě.

Na světě jsou minimálně tři miliardy chlapů. Není možný, abych si nenašla někoho lepšího, než je tenhle tupec. Jo. Udělala jsem dobře. I když jsem mu možná neměla lejt to kafe do klína. Teda nemám dojem, že by ho z toho jeho přiblblýho monologu dokázalo vytrhnout cokoli jinýho, ale zase mi potom moh aspoň zavolat taxi.

Blbko!

Když jdeš ven, vždycky se nejdřív koukni, jak máš nabitej mobil. Jasný?

No jo. Tak se holt projdu.

Vždyť noční město je hezký. Člověk aspoň pořádně nevidí na to, jak šlape do psích výkalů.

Blbko! Ty boty budeš moct rovnou vyhodit.

*

Byl to pitomej nápad.

Teď už je mi to jasný.

Měla jsem tam sedět, měla jsem ho poslouchat ještě další hodinu, nebo klidně i dvě, a pak se nechat odvézt rovnou domů. Byl by to takovej problém?

Jenže to bych nesměla bejt blbka.

Teď se tu klepu strachy, nikde nikdo, v těch podpatcích si nejspíš ještě zvrtnu kotník a to budu moct mluvit o štěstí.

Klid, Jani, hlavně klid.

Seš předrážděná, ten vůl ti pořádně hnul nervama.

Nikdo tě nesleduje.

Jasný?

Tak proč za sebou pořád slyším kroky?

Nikdo. Za. Tebou. Nejde. Jasný?

Jo, jasný. Ještě půl kiláku a budu doma. Dám si sprchu, dám si něco malýho k večeři, zachumlám se do postele, pustím si telku. A na tenhle debakl a na ten pitomej pocit budu moct zapomenout. Jasnej a jednoduchej plán, no ne?

Do pytle.

Já mám strach.

*

No vidíš, trdlo!

Nikdo za tebou nešel!

Kdyby jo, tak by sis ho určitě musela všimnout. Vždyť sis jednou fakt málem polámala nohu, jak rychle ses otočila na podpatku. A byl snad za tebou někdo? Nebyl. No tak vidíš.

Jo, jsem nána. Uznávám to, OK? Byl to náročnej večer, mám nervy v kýblu a to poslední, co potřebuju, je, aby na mě byl hnusnej ještě můj vnitřní hlas. OK?

OK.

Fajn.

Ještě padesát metrů. Klíče už svírám v ruce minimálně pět minut. Sice si fakt neumím představit, jak bych na někoho vyletěla s pitomejma klíčema mezi prsty, ale v situacích, kdy jde člověku o život, jde prej každý smysluplný uvažování stranou. Třeba bych přeprala i bandu ožralejch cikánů, akorát o tom nevím.

Jo, představuj si ještě ožralý cikány, to ti fakt pomůže.

Klídek, už jsem skoro doma.

A nějakej debil zas zmrvil zámek.

No aspoň nemusím odemykat, že jo.

*

Máma má pravdu. Stačila mi jedna procházka a je mi to jasný. Co na tom, že platím asi nejnižší nájem ze všech mejch kámošů, co na tom, že mám moc pěknej byteček, co na tom, že mám kolem plno zeleně? Bydlím v tom nejzastrčenějším koutě města, o taxík tady nezavadím a když musím jít v noci domů, tak nemám šanci potkat víc lidí pohromadě. A před barákem furt nesvítí světlo. A nějaký děcka si hrajou se zámkem vchodovejch dveří. Ne. Hned zítra začnu hledat něco jinýho. Kašlu na prachy, vydělávám dost. Těch pár korun mi za ty dlouhý minuty hrůzy fakt nestojí.

Do prdele!

Za mléčným sklem neuzamknutelnejch dveří se něco pohnulo!

*

Ještě tři patra.

To není tak moc ani v těch blbejch lodičkách.

Tři patra. Osmačtyřicet schodů.

Třicet vteřin?

Minuta?

Dveře dole zaskřípaly.

*

Ježiš! On mě fakt někdo sleduje!

Doprdele!

*

„Notaknotaknotak!“

Jo, vím, že si drmolím sama pro sebe. Vím, že to vypadá divně. Ale je mi to jedno. Kašlu na drmolení, kašlu na boty, co jsem skopla z nohou dvě patra pod sebou. Kašlu úplně na všecko, nic teď nemá význam. Jenom ten pitomej zámek, moje blbý rozklepaný prsty a ty pitomý klíče.

A ty kroky.

Ty hodně rychlý kroky.

*

„Ne, prosím, ne!“

Klíč místo toho, aby vklouzl do dírky, sjel po hladkým kovu a udělal na dveřích rýhu.

Jestli teď začnu myslet na to, že ty kroky jsou už jenom jedno jediný patro pode mnou, tak je normálně po mně. Ten někdo mě tu chytí, nacpe mě do mýho vlastního bytu, znásilní mě, rozřeže mě na malý kousky. A pak mě znovu znásilní!

Ne!

Na tohle nesmíš myslet!

Je tu jenom klíč a klíčová dírka. Soustřeď se. Vezmi ten klíč do obou rukou. Klidně, klidně, klidně…

Ne!

Neohlížej se!

Jestli se teď ohlídneš, abys viděla, komu zbejvá posledních pár schodů, aby ses podívala, jak se ten někdo usmívá, jak si vychutnává tvůj strach, jak teď vůbec nespěchá, protože ví, že seš odepsaná, tak už nikdy neodemkneš.

Existuje jen klíč.

Jen klíč.

Cvak.

Je tam!

*

Odemknout už jsem nestihla.

Ten někdo, na koho jsem se ani nepodívala, překonal poslední dva schody jediným skokem.

Stihla jsem se napůl otočit.

Hrozná síla mě popadla pod krkem a přirazila ke zdi.

V hlavě mi vybuchl snad milion hvězdiček.

To bolí.

Ne, ne, ne, ne, víří mi v hlavě. Na to, abych začala ječet, nemám najednou dost vzduchu. Snažím se toho obrovskýho chlapa kopnout do rozkroku, ale vůbec to nejde. On se jenom směje. Mačká mi krk čím dál víc.

Za ním jsou další.

Směje se a směje se a směje se a já se dusím.

*

„Vodemkni, Káďo, tady slečna nás zve dál!“

Nemůžu dejchat.

Možná je to tak dobře.

Možná omdlím a nebudu vůbec nic cejtit.

Ani to, jak jsou zpocení, ani cigaretovej smrad, ani to, jak se na mně všichni vystřídaj.

Možná je to poslední milosrdenství na tomhle světě.

Možná to tak má bejt. Možná bych měla bejt vděčná.

Svět se začíná vzdalovat.

Někde na jeho druhým konci kdosi otevírá dveře mýho bytu. Kdesi ještě dál mě táhnou dovnitř. Někde úplně mimo tenhle svět kdosi hmatá po mým vypínači…

Elektrický světlo na tuhle tmu vážně nestačí.

*

„Vopatrně, Mates, ať nám slečnu neudusíš. Nebyla by s ní potom vůbec prdel!“

Nenávidím tě, ty hajzle! Co jsem ti udělala?! Proč jsi to musel říkat?

Ta mocná síla mnou smýkla tak, že jsem proletěla předsíní a zarazila se až o stěnu v hale. Na to, abych se udržela na nohou, nějak nemám dost sil. A přitom jenom pár metrů ode mě je kuchyň. Nože, sekáček. Měla bych se bránit, měla bych…

Zadek mi dosedl na podlahu ve stejný okamžik, kdy ten třetí, zatím bezejmenný, pečlivě zamkl dveře mého bytu.

Maminko, já nechci!

*

„Tak co, puso, šukáš ráda?“ sklání se nade mnou ten beze jména.

Plesk.

Hlava mi naráží do zdi, tvář mě strašlivě pálí.

„Na něco jsem se tě ptal, lásko!“

Plesk.

„Musíš vodpovídat rychle, zřetelně a jasně, holčičko. Tak znova. Šukáš ráda?“

„Pro…“

Plesk.

Zase do stejnýho místa. Jestli mě takhle uhodí ještě jednou, maximálně dvakrát, tak mi určitě zlomí čelist.

„Rychle jsem řekl!“

Plesk!

Plesk!

Plesk!

Teď už mi hoří obě tváře.

Z mozku mám míchaný vajíčka.

*

„Zklidni hormon, Džezi. Neumlať nám ji hned na začátku.“

„OK, chlapi. Jestli mám bejt něžnej, tak budu něžnej. Víte dobře, že to umím!“

Smích. Hnusnej, oplzlej smích. Stojí nade mnou, smějou se mi do otýkajícího obličeje. Baví se tím, jak brečím, jak mám vytřeštěný oči, jak umírám hrůzou. Teda ti dva. Ten třetí mi bere s překvapivou něžností bradu do prstů. Jako malý holce.

„Teď se tě zeptám na jednu jednoduchou věc, miláčku,“ usmívá se široce, nepřirozeně. V jeho modrejch očích se zračí něco… něco… nelidskýho. Jinak se to popsat nedá.

Mám strach.

Hroznej strach.

Plesk.

„Ale ty se vůbec nesoustředíš, pusinko,“ přede sladce jeho hlas. „Tak znova. Hezky mi vodezírej ze rtů, ano?“

„Ano.“

Nevím, jak se mi to podařilo, ale ušetřila jsem si další facku.

„No výborně, chlapi, slečinka se s námi začala bavit! Prolomil jsem ledy!“

Smích.

„Fajn, kotě. Kdepak máš prádelní šňůru?“

Smích.

Plesk.

Nestihla jsem odpovědět včas.

Tupá bolest v levém oku se začíná rozhořívat k nesnesitelnýmu žáru.

„Kurva, vole, nepřeháněj. Takovýho ksichtu by byla škoda!“ To byl ten vyšší blonďák. Káďa. Ten, co odemykal. V tomhle okamžiku jsem mu vděčná i za takovýhle zastání.

„Znova, miláčku. A abych si o tebe pořád nevotloukal ruku, tak to uděláme zajímavější. Jestli mi teď nevodpovíš na první pokus, zřetelně, rychle a jasně, tak ti tohle vrazím pod nehet? Jasný?“

„Ano!“

Mám strach. Mám takovej strach, že se ze mě stává obyčejnej robot. Poslušnej, vyděšenej až k smrti. Neschopnej odtrhnout zrak od špendlíkový hlavičky vykukující z klopy Džezovy kožený bundy.

„Hodná. Kde máš prádelní šňůru?“

„V koupelně! Tam!“ odpovídám snaživě hlasem, kterej nemůže bejt můj. Zním jako malá holka, zním jako napůl rozdupnutá myš.

Ti dva se smějou.

Džez ne. Džez je smrtelně vážnej.

„Mates, skoč pro šňůru. Princeznička nám zatím ukáže, kde má postýlku.“

Roboti neprotestujou. Roboti nezdržujou. Roboti jen okamžitě poslouchají. Jinak by jim zastrčili dlouhej tupej špendlík přímo pod nehet. Bez zaváhání. Vím, že to tak je. Vidím to v Džezovejch očích.

*

„Má to tady hezký, buchta,“ uznale kejvá hlavou Mates.

„Jo jo, hezkej pelíšek. Moc pěkný čela,“ chechtá se Káďa a pohazuje si při tom klubkem nylonový prádelní šňůry.

Vím, na co ji použijou. Vím, co mi pak udělají. Nikdo z nich mě momentálně nedrží. Džez stojí za mnou, kousek vlevo. Kdybych se kolem něj dostatečně rychle prosmýkla, mohla bych se dostat až ke dveřím. Nejsem si tím jistá, ale myslím, že je v nich pořád klíč. Mohla bych jím stihnout otočit, mohla bych za sebou zabouchnout, mohla bych zkusit utýct.

Ne.

Chytili by mě, než bych na rozklepanejch nohou udělala první krok. A potom by to bylo ještě horší.

Plesk!

Tentokrát přes zadek, ale o to silněji.

„No vona se fakt vůbec nesoustředí,“ kroutí hlavou Káďa. „Tady Mates se tě zdvořile zeptal, jestli by sis nevlezla do postele.“

Plesk!

„To byla řečnická votázka, miláčku. Už ať seš tam!“

*

Kdesi hluboko v mysli každýho člověka je prej nějakej mechanismus, kterej se probudí k životu v okamžiku smrtelnýho ohrožení. Nevím, kde jsem to četla. Je to jedno. Teď už je to jedno.

Ten můj mechanismus zafungoval ve chvíli, kdy jsem toporně, jako na chůdách, vyrazila k vlastní posteli. Myslím, že to byl úšklebek na hladce oholený Matesově tváři, kterej mě pošoupnul až za tu poslední hranici.

Najednou jsem ječela, bila pěstmi, kopala nohama. Džezovi jsem čistě rozsekla tvář nalepovacíma nehtama. Matese jsem nakopla rovnou do koulí.

Káďa byl rychlejší.

Jeho pěst mě zasáhla rovnou do žaludku.

Najednou jsem nemohla dejchat, neměla jsem v plicích ani kapku vzduchu.

Dopadla jsem na všechny čtyři vedle své vlastní postele.

Kopanec do zadku.

Trhnutí za vlasy.

Facka.

Prásknutí přes zadek.

Hodili mě na postel.

Roztáhli mi ruce a nohy.

Mám velkou, kovanou postel. Můžu se na ní rozvalit jak nejvíc to jde a k pevnejm kovovejm čelům mi pořád pár centimetrů chybí.

Když mě k ní přivázali, už mi to jako taková výhoda nepřišlo.

*

„Prosím, neubližujte mi.“

Musím bejt rozumná.

Jsou mladí, mají sílu, nejspíš nemají vůbec špatná těla. Když nebudu dělat problémy, třeba mě jenom znásilněj. Když se budu snažit, může se mi to třeba i líbit. Když to dám dostatečně jasně najevo, tak se mi možná podaří je přesvědčit, že mě nemusej mlátit. Když uviděj, jak moc se mi to s nimi v posteli líbí, třeba uvěřej, že mě ani nemusej zabíjet.

„Prosím!“

„Ty nemáš ráda bolest, miláčku?“

Když se v Matesově obrovský ruce objevil můj kuchyňskej nůž, docela normálně jsem se počůrala.

*

„Ale, ale, to je zlobivá holčička. Taková velká a neumí si říct, že chce na nočníček. To jí potom budeme muset dát na prdelku, aby si takový základní věci zapamatovala,“ chechtá se Káďa.

„To ale až nakonec. Aby ses měla na co těšit,“ klekl si ke mně Mates. „To si tě otočíme hezky na bříško, podložíme si tě polštářkem…“

Jeho ruka mi projíždí vlasy. Namotává si je na silný prsty, sem tam mi něžně utře slzu. Dívá se mi přitom přímo do očí. Ty jeho jsou tmavě hnědý a vznáší se v nich taky něco… ne. Na to teď nesmím myslet. Jestli na to budu myslet, nedokážu se už ovládat. Začnu sebou zbytečně házet. Jestli sebou začnu házet, tak se naštvou.

Nesmím je naštvat. Jestli chci žít, tak je nesmím naštvat.

„No a potom ti hezky jemně nařežeme. Víš, miláčku, tenhle opasek,“ ukazuje si na tlustej koženej řemen svejch riflí, „ten už poznal hodně prcinek. Už je zvyklej. Dokáže přilnout tak krásně, že při tom holka přímo šílí rozkoší. Už jsi někdy šílela rozkoší, ty moje malá veveruško? Ne? No tak to se fakt těš, to je zážitek přímo k nepřežití.“

Smích.

Tentokrát nejen škodolibej, zlomyslnej.

Tentokrát i takovej…

Vědoucí.

Maminko, já nechci umřít!

*

„No tak, Mates. Teď zas já. Musíme se vystřídat!“

V Pekle neexistuje čas.

Ve skutečným světě mohlo uběhnout snad patnáct minut.

Já mám pocit, jako bych tady ležela už celý hodiny.

Nůž mi děsivě pomalu klouže po kůži. Většinou tou tupou stranou. Když se Mates domnívá, že můj smrtelnej děs opadá, otočí ho ostřím dolů.

Zatím mi nijak vážně neublížil. K tomu se musím upnout. Pár kapek krve.

To přežiju.

„No tak jo, ale tohle necháš na mně!“ zatahá mě za ramínko drahý černý podprsenky.

„Ale to víš, že jo. Dej to sem!“

Postel zmučeně zavrže, jak se mi Káďa s nožem v ruce obkročmo usadí na břiše. Je hrozně těžkej.

„Tak, kdepak jsme to přestali, lásko?“

Nůž mi klouže po krku, laškovně hladí moje klíční kosti, noří se do výstřihu mojí halenky. Káďa mi visí pohledem na zpoceným obličeji. Jednou rukou ovládá nůž, tou druhou loví ve vlastním rozkroku. Kamarádi se smějou, dělají vtipný poznámky. Já se snažím omdlít.

Nejde to.

Tichej páravej zvuk mě donutí sklopit pohled.

Hedvábná látka se před ostřím rozestupuje, svalovec vede nástroj překvapivě obratně. Nemluví. Tedy ne ústy. Zato jeho oči jako by přímo křičely nadšením. Jako by se mě ptaly, jak se mi to líbí. Jestli jsem nadšená z toho, že každý další řez odhaluje víc a víc mý kůže. Z toho, jak se kolem mý postele čas od času snese malej čtvereček látky. Z toho, jak začínám čím dál tím víc připomínat chytrou horákyni.

Byla nakonec víc nahá nebo oblečená?

Nemůžu si vzpomenout.

*

Jsem starší o dvacet let.

Nebo o třicet?

Zmuchlaný bělostný povlečení kolem mě je pokrytý různobarevnýma kouskama látky. Je tu červená, modrá, jsou tu skoro nerozeznatelný béžový útržky, válí se tady i odřezky jemný krajky, jak Džez v posledních několika minutách systematicky zmenšoval mou podprsenku natolik, až z ní zůstaly jenom podivný bikinky.

Teď Džez vstává a vrací nůž Matesovi. Jejich erekce se snaží roztrhnout těsný džíny, z obličejů jim skoro úplně zmizelo počáteční pobavení. Teď je v nich hlavně něco jinýho. Staršího, jednoduššího. Mladí muži se víc a víc podobají jeden druhýmu. Jiný účesy, jiný oblečení, to teď nemá význam. Jejich tváře jsou stejně lačný, hladový, jejich oči plní nějaký příšerný světlo, který smazává všechny rozdíly.

Mám strach.

Takovej strach, jakej jsem si ani nemyslela, že může existovat.

Mates mě beze slova hladí po tváři, utírá slzy, laská se palcem s mými rty, brnká mi ukazovákem o nos. Třeštím oči do stropu, snažím se nevnímat jeho obličej, snažím se necejtit, jak mi nůž vjíždí rovnou mezi prsa. Tohle bude rychlý. Vím to. Už žádný pomalý opižlávání mejch šatů, už žádnej mučivě natahovanej striptýz.

Jeden řez nahoře.

Dva dole.

A budu nahá.

Guma podprsenky se napíná.

Šmik.

Nůž mě studí na podbřišku.

Šmik, šmik.

Hlad v jejich očích plane ještě intenzivněji.

*

„Ne, prosím, ne!“

Vím, co jsem si slíbila. Vím, že jsem chtěla, aby si mysleli, že se mi to líbí.

Nemůžu.

Ne, když jsem nahá.

Ne při pohledu do těch prázdnejch děr, co mají místo očí.

Zabijou mě.

Nejdřív mě budou mučit, potom mě zabijou.

Vím to úplně jistě a s tím vědomím nedokážu přemejšlet, nedokážu nic hrát, nedokážu vůbec nic. Jen brečet a prosit.

„Prosím!“

*

„Seš nádherná, miláčku,“ šeptá mi jeden z nich do ucha. „Máš ty nejhezčí kozičky, jaký jsem tenhle tejden viděl. Víš, jednou jsem holce na bradavky připnul žabky vod záclon. A pak jsem je pomalu zahřejval benzínovým zapalovačem. Takhle jsem ječet holku snad nikdy neslyšel. Ani při sebeskvělejším šuku. Chtěla by sis to zkusit?“

Chtěla bych si to zkusit?

Chtěla bych?

Chtěla?

Chchchchch…

Au.

*

„Je stydlivá. Naše stydlivá veverka. Určitě se nemůže dočkat, se dívej, jak z ní teče pot. Je tak vzrušená, že ani nemůže mluvit. Viď, koťátko?“

„Nu… mám-li být upřímný, pak ano. Opravdu se docela těším.“

Ne. Ani z úst atraktivní nahé dívky se můj hlas neposlouchá vůbec příjemně.

*

Je přímo ostudné, že ani bytost mého formátu nedokáže ve skutečnosti natáhnout čas. Na světě je tolik zla, tolik násilí, že se to prostě nedá stíhat. Na druhou stranu by bylo čirým bláznovstvím neužít si kvůli práci trochu zasloužené zábavy.

„Tak co bude, pánové? Mám tady čekat snad do rána? Mluvili jste přece o výprasku! Tak ať už máte kalhoty dole!“

„Hele, volové, vono jí snad přeskočilo!“ směje se hranoloidní svalovec s módně nagelovanou pěšinkou. Ostatní kumpáni se přidávají.

Na lidech mne fascinuje, jak se dokáží bavit i pár okamžiků před smrtí.

„Myslím, že se pleteš, princezničko, ten vejprask dostaneš ty,“ sklání se k mému dočasnému tělu druhý výtečník. Sice o půl hlavy menší, méně robustní, ale zato s poměrně vkusným účesem. V těchto časech věc nevídaná.

„Promiňte, pánové,“ krčím zamyšleně čelo. „Ale myslím, že nechápete jednu věc. Až do této chvíle jste se bavili vy. Myslím, že v rámci rovnoprávnosti – a já věřím, že žijeme v rovnoprávné společnosti – tedy v rámci rovnoprávnosti by bylo vhodné, abych si užila také já. Nemyslíte? Hoši?“

Ten třetí se přestává usmívat. Vytahuje z klopy špendlík a v očích se mu zračí něco, co jsem byl zvyklý vídávat ve zřítelnicích bytostí jiného formátu.

„Fajn pusinko, seš vtipná. OK. Zasmáli jsme se. Ale jestli ještě jednou promluvíš bez dovolení, tak ti tímhletím trochu sešpendlím pusinku. Nechci tě nějak vovlivňovat, ale prej to dost bolí.“

„Bolí? A bolí to víc, než když ti někdo utrhne moudí?“

„Co?“

Někdy je nejlépe odpovědět názornou ukázkou.

Trhl jsem štíhlou, bolestivě napnutou paží.

Přetržený konec prádelní šňůry s prásknutím prorazil zvukovou bariéru.

Mé prsty se sevřely kolem zmíněné části anatomie.

Muž se špendlíkem zaječel.

Kamarádi ztuhli.

„Teď se dobře soustřeď,“ usmál jsem se. „Na svou otázku pořád očekávám odpověď.“

Pak to chvíli nebylo ale vůbec hezké na pohled.

*

„Poučné, což?“ pohodil jsem si v zakrvácené ruce urvanými varlaty, až to mlasklo.

„Co… co seš zač?“ vykoktal ten s nožem.

Je zajímavé, jak se nakonec všichni ptají na totéž. Ne, vážně si nemyslím, že by za tím byla nějaká převratná inteligence. Spíše půjde o nějakou dědičnou vlastnost, něco, co si tyto bytosti nesou ve vlastních genech. Ve chvíli, kdy pohlédnou smrti do očí, snaží se všemi možnými způsoby pochopit, co se to za okamžik stane. Nezáleží na tom, že si svůj poznatek odnesou do hrobu. Nemohou konat jinak. Byli tak stvořeni.

Proto v takových okamžicích – z úcty k tomu, kdo je stvořil – odpovídám vždy po pravdě.

„Loki. Jmenuji se Loki.“

„Teď, Mates!“

Ano. Občas je rezignace a zvědavost tím posledním. Mnohem častěji pak přijde ještě agrese.

Oba mladíci se proti mně vrhli. Zkušeně, jako praví bojovníci této doby. Prudce, rychle, synchronizovaně.

Už to jistě museli dělat stokrát. Proti mnohem nebezpečnějším protivníkům, než je šedesátikilová žena.

Ale já jsem Loki.

*

V jednom okamžiku jsem tam stál.

V tom druhém už ne.

Nůž zmizel muži z pevně sevřené pěsti i s několika prsty, stěna ložnice explodovala výbuchem omítky, jak jsem se od ní odrazil.

Jistě, je to zbytečné, předvádět vrcholné umění boje proti takovým nedochůdčatům.

Ale občas to pobaví.

Má bosá noha prosvištěla útočníkovým kolenem, loket se zabořil doprostřed páteře, palcem a ukazovákem levé ruky jsem ho ještě v letu popadl za pravé rameno.

Když se to udělá dobře, je to děsivě efektivní.

Mládenec se rozlétl na kusy.

Zabrzdil jsem ukázkovým smykem, až po kolena zahalen dýmem z hořících parket. Druhý mladík – ten, kterého jsem se ani nedotkl – se teď rozhlížel v dešti tvořeném součástmi svého kamaráda.

Když mu přímo pod nohy dopadla hlava připojená odhalenou páteří ke kompletní levé paži, pomočil se hrůzou.

„Zajímavé, že?“ vyhnul jsem se padající ledvině, která se konečně rozhodla odlepit od stropu. „Člověk by snad ani neřekl, kolik neřádstva lze najít v jednom lidském těle.“

Poslední, až na chorobné třeštění očí, nereagoval. Moderní účes mu jihl pod stékající krví, moč mu z bot crčela dírkami pro tkaničky a třásl se tak, až ten dobře metrový kus tlustého střeva visící mu kolem krku vypadal jako docela čilý škrtič.

„Ne. Ne. Ne. Ne. Nezabíjejte mě!“ podařilo se rozklepanci konečně vykoktat poslední slova svého života.

„Zabít tě?“ sehnul jsem se k vykastrovanému šťastlivci pro speciální opasek.

„Nemám v úmyslu tě zabít.“

Na mladíkově tváři se rozlil takový výraz nevěřícného štěstí, až na chvíli připomínal malé, docela nevinné dítě.

„Nejdřív.“

Slzy. Ano. Na slzy jsem zapomněl. Když dojdou otázky, když se vyčerpá agrese, objeví se občas slzy. Někdy jako výraz lítosti nad spáchanými činy, většinou jako vyjádření zoufalství nad tím, že vlastní život končí. Dokáži s neochvějnou jistotou rozeznat, kdy se jedná o který případ. Občas slzy chápu, občas jim rozumím.

Nedojímají mne však nikdy.

*

Nu, musím opravdu uznat, že takovou výdrž jsem nečekal. Jestli má Kniha pravdu a bolest opravdu očišťuje, pak je docela možné, že se s tímto chlapcem setkám tam u nás. Víte, přihlížel jsem i onomu legendárnímu bičování, které musela protrpět Jeho inkarnace. Vím, co může lidské tělo vydržet. A nechci se rouhat. Ale vážně mám pocit, že to, co vydržel tady ten, by i Jeho na místě zabilo.

Odhodil jsem naakumulovanou energií doutnající řemen.

Do nohou mne hřály kusy těl, na nahé kůži jemně bubnoval krvavý deštíček padající ze stropu a slunce vycházející za oknem halilo celou scenérii do zlatavě narudlého oparu.

Ano. Tato práce opravdu má i své světlé chvilky.

TŘETÍ

1.

Tohle si někdo kurevsky odsere!

„Zpátky, Wickersi!“

„Johne, vypadni vodtamtud!“

„Seržo, ste celej?“

V hlasivkách mě bodá, membrána reproduktoru vysílačky praská přetížením. Neslyším vlastního slova, všude kolem panuje pekelný kravál.

Střelba.

Řev umírajících.

Nadávky, prosby, smích.

Jestli takhle nějak nevypadá peklo, tak sežeru vlastní boty.

Jestli se teda odsud dostanu.

„Seržo! Jste v pořádku?“

Peterson mi řve do ucha z takové blízkosti, až přesně vím, co měl ráno k snídani.

„Jo! Kde jsou ostatní?“

„Nevim! Všude jsou ty svinský uzenáči! Nikoho vod nás sem neviděl!“

Do prdele. Toho jsem se bál.

„Kurva! Musíme se odtud dostat. Ušili na nás boudu!“

Peterson je dobrej chlap. Nekomentuje, neptá se. Ví, že na to teď není čas. Jen sevře policejní brokovnici pevněji v rukou a opatrně vykoukne zpoza provizorního úkrytu.

Výbuch.

Příšerné řvoucí staccato výstřelů.

Peterson padá na záda, místo hlavy krvavý gejzír. Brokovnice neslyšně rachotí na betonu skladiště.

Pryč.

Musím se odtud dostat, než skončím jako on.

Pozdě.

Z dýmu se vynoří desítka postav a než stačím jakkoli zareagovat, hledím do hlavní nespočtu zbraní.

Bože. Prosím. Já nechci…

Pažba střetávající se s mou lebkou odesílá mé hrůzou paralyzované vědomí do nebytí.

*

Po předchozím pekle bolí ticho o to víc.

Visím vzhůru nohama na masivním otřískaném háku, ruce mám spoutány vlastními želízky, na sobě jen bílé erární spodky. Je mi taková zima, až řetěz nade mnou hlasitě řinčí.

Možná to není zimou. Možná se klepu strachy.

Zatím se mě nikdo ani nedotkl. Tedy až na pár ran pěstí a kopanců. Ne, fakt to nepovažuju za dobré znamení. Vím, že El Diablo nenávidí, když jeho zajatcům ubližuje někdo jiný než on sám. Nikdo jiný to prý tak dobře neumí.

*

Půl hodiny? Hodina?

Bolest v odkrvených kotnících a chodidlech už dávno necítím. Všechna krev se mi nahrnula do hlavy a dole (nebo nahoře?) zůstaly jen dva necitelné kusy dřeva. El Diablovi lidé odkudsi přinesli elektrický přímotop a tak mi teď ani není zima.

Klepu se stejně.

Vím, že nemám šanci dostat se odtud živý.

Vím, že mě nejdřív budou vyslýchat, vím, že jim řeknu všechno, co chtějí slyšet. Nemá smysl hrát si na tvrďáka. V protidrogovém stejně máme krysu. Jinak by nás takhle nedostali. Nemá smysl El Diabla dráždit.

Nemá to smysl hlavně proto, že jeho rozzlobit nejde.

Takže nemůžu doufat ani v to, že mě šéf nejmocnějšího drogového gangu v N.Y. v afektu odstřelí.

Bože. Prosím. Ať umřu rychle.

*

Ne.

Já nechci.

Prosím, ať sem nejde.

Ty kroky. Ty pověstné, nelidsky těžkopádné kroky.

Prosím!

Všichni gangsteři uctivě vstávají, zdraví svého šéfa úklonem hlavy.

Kdybych nevisel vzhůru nohama, taky bych se uklonil.

„Tak tady máme našeho ptáčka,“ usmívá se El Diablo už od dveří. V mohutných tukových záhybech plavou dvě modré oči. Připomínají skleněnky naplněné tekutým dusíkem. Jen lidského tepla je v nich ve skutečnosti ještě o něco míň.

„Seržant Connors. Jak milé překvapení.“ Tuk se rozestupuje, aby odhalil zažloutlé zuby. Z toho úsměvu by člověk dokázal i omdlít.

Pokud by měl štěstí.

„Chico! Nástroje! Chci se seržantem vést konverzaci!“ zaburácí gangsterův hlas, až nadskočím. Řetězy se tlumeně rozcinkají.

„Prosím, pane El Diablo. To není nutné. Řeknu vám úplně všechno, co budete chtít.“

Vím, že zním jako zbabělá krysa, ale je mi to jedno. Nechci, aby mi nařízli kůži kolem pasu, nechci, aby mě zaživa stáhli jako králíka. Jako Velkého Walthera, kterého jsme našli přibitého na vratech katolického kostela před necelým měsícem. Měl v ústech vlastní přirození a ve vypálených očích oharky svých oblíbených doutníků, Velký Walther.

Nechci skončit takhle.

„Ach, to je velmi nepříjemné, seržante,“ rmoutí se divadelně El Diablo. „Víte, konverzace s policejním důstojníkem se musí vést na úrovni. Nesmí být nudná. Povězte mi, seržante, už jste někdy zkoušel, jaké to je, když vám do konečníku lijí vařící vodu?“

El Diablo se usmívá.

Pomenší zjizvený Hispánec za ním drží v rukou stříbrný tác s elektrickou varnou konvicí.

Bože…

*

El Diablo se pořád usmívá.

Voda v konvi bublá stále hlasitěji.

Pode mnou se pomalu rozšiřuje mělká kaluž potu.

Řetěz tlumeně cinká.

„Vypadáte jako vzdělaný muž, seržante,“ dívá se mi dvoumetrákový gangster upřeně do očí. „A mohl byste mi tudíž poradit. Myslíte si, že na vyslýchaného – nyní nemám na mysli vás, mluvím čistě obecně – tedy myslíte si, že na vyslýchaného zapůsobí více, když mu bude před každou otázkou vbodnuta jehla do oční bulvy?“

El Diablo se usmívá.

Vysoko zavěšená bodová světla se odrážejí od jeho zubů, od jeho zažloutlých bělem, od mohutného diamantu na vrcholku jehlice v hedvábné kravatě.

Nemůžu mluvit. S pocitem rostoucí paniky zjišťuji, že prostě nemohu otevřít ústa.

El Diablo nesnáší, když konverzace neproudí.

„Na něco jsem se vás ptal, seržante,“ rozšiřuje se úsměv.

Voda v konvi náhle utichá.

Jako buřty tlusté prsty zlehounka laskají diamant.

Au.

To bolelo.

*

„Nuže, seržante, mlčení vždy znamenalo souhlas. Upřímně řečeno, váš souhlas mě těší. Člověk, kterému jemně propíchnete oko, dokáže křičet zvláštně procítěně. Miluji ten zvuk.“

Jehla vyklouzne z kravaty, její hrot se pomalu, ale jistě blíží.

„Abych řekl pravdu, tak já hluk při práci nemám zrovna v oblibě. Ale že jste to vy…“

El Diablo na malou – téměř nepostřehnutelnou – chvíli ztuhl jako socha.

Nevím proč.

Snad není zvyklý, aby s ním lidé mluvili takovým tónem.

Takovým hlasem.

*

„Mohu?“ táži se zdvořile a jemně beru jehlici z tučných prstů.

El Diablo je bledý až nehispánsky.

Pravda. Kdybych byl člověk, možná by mne také překvapilo, že hlavou dolů visící zajatec najednou nevisí hlavou dolů. Že docela obyčejně stojí přede mnou, pohrává si s mou ozdobou kravaty a u zápěstí se mu při tom houpají polovičky řetízku od pout.

„Takže do oka jste říkal?“

„Zabijte ho. Okamžitě!“

El Diablo je na svou neuvěřitelnou hmotnost překvapivě rychlý. Mizí z palebného úhlu svých zaměstnanců tak svižně, až za ním vlaje podbradek.

„Ale no tak. Pánové. Je tohle vážně nutné?“ podmanivě se usmívám na třicítku nejoddanějších zaměstnanců.

Zřejmě ano.

Střelba exploduje jako hlahol Boží polnice.

*

Obdivuji lidskou techniku.

Vážně.

Malé kousky kovu pohybující se rychlostí zvuku.

Smrt v instantním provedení.

Lidské tělo jako takové ovšem obdivuji ještě o něco víc.

*

Úkrok stranou. Shýbnutí.

Otočka.

Půlobrat.

Záklon.

Vlevo hleď.

Otočka.

To vše poněkud rychleji, než se dokáže pohybovat zvuk.

Poněkud mnohokrát rychleji.

A hodněkrát za sebou.

*

„Nemusím vás zabít všechny. Kdo okamžitě odhodí zbraň, možná přežije,“ usmívám se přátelsky. Úderníky klapají naprázdno, ústa zůstávají nejapně otevřená, od rozžhavených hlavní se kouří, perforovanou stěnou dovnitř vniká světlo zapadajícího slunce s efektem až uměleckým.

Těžké kroky prchajícího El Diabla rozechvívající beton jsou v nastalém tichu hlasité jako dopady slůňat do sklenářství.

„A tím okamžitě myslím TEĎ!“

Ne. Ani já jsem si nemyslel, že by mě mohli poslechnout.

*

Uhýbat kulkám je sice značně efektní, ale ve skutečnosti poněkud samoúčelné. Lidské oko nemá šanci mou akrobacii postřehnout a provádět něco takového pro vlastní potěšení dvakrát po sobě? Ne. To zkrátka není ono.

Než se první nový zásobník vůbec dotkl zásobníkové šachty, pohnul jsem se maximální rychlostí.

Prvnímu narkomanovi jsem v rukou přetrhl kalašnikov, druhého jsem čistě rozpoltil kopem mezi nohy, třetímu vyrobil třetí oko.

Pěstí.

Odraz od stěny, kop do páteře.

Tohle si půjčím.

Základní rozborka zbraně, jeden hod, druhý hod, třetí hod.

Hlaveň vyletěla z břicha pomenšího Hispánce, pažba urazila hlavu druhému. Snad aby srovnala výškový rozdíl.

Závěr zasvištěl jako cirkulárka utržená z řetězu.

„No toto…“ protočil jsem se obdivně na patě, až se pode mnou beton rozžhavil do ruda. Ačkoli jsem v bojových uměních mistr nad mistry, tohle jsem ještě neviděl. Mrštěný závěr musel v letu vzít jakousi faleš a to, co zbylo po jeho průletu z tlusťocha v černém tílku a plátěných šortkách, se nedalo popsat jinak než jako deštivý masakr.

Miniaturní kousky lidských součástek najednou pršely všude kolem nás.

Ne že bych se nedokázal pohybovat mezi kapkami.

*

Rachot střelby mne bodl do uší a na místě, kde jsem už dávno nebyl, začal z betonu létat štěrk.

No toto…

Někdo odkudsi vylovil i poměrně výkonný kulomet.

Už jsem říkal, že obdivuji lidskou techniku?

„Áááááá!“

Kulometčík řve jako na lesy, v krvi pětigramovou dávku kokainu, v žíle zapomenutou injekční stříkačku, kolem hlavy špinavě rudý šátek, v rukou poskakující chrlič olova. Oči mu lezou z důlků, z úst proudí sliny. V hlavě šrotují kolečka.

Jako by chudák nemohl uvěřit, že si to vykračuji přímo proti téměř souvislému proudu střel a ruce mi nejsou vidět.

Odražené kulky vyjí halou, prchající spolubojovníci se rozstřikují na kusy.

Ano. Když se do takové vystřelené kulky v pravý čas šikovně udeří, stane se z ní opravdu vražedná věc.

Cvakcvakcvakcvakcvak.

„Ale? Copak? Došly náboje?“

Kulometčík se třese tak, až i dobře naolejovaná zbraň chrastí, oči má přes půlku obličeje, ústa dokořán.

Zubní hygiena evidentně nepatří mezi jeho koníčky.

„Mohu?“ táži se zdvořile a beru si z jeho rukou kulomet.

„Moc hezká zbraň. Praktická i ve stavu, kdy dojde střelivo. Vidíte? Stačí s ní udělat takhle…“

Měl jsem před chvílí pravdu.

Tak krásně, jako to dokázal závěr, se mi kulometčíka rozcáknout nepodařilo.

*

Ticho.

Na tichu po boji je vždy něco krásného. Jako by se v něm skrýval příslib lepších zítřků. Pro mě ticho symbolizuje dobře odvedenou práci. Jinými slovy, pokud se po boji cokoli ozývá, znamená to, že práce ještě neskončila.

Jako například teď.

*

El Diablo váží od pohledu něco ke dvěma metrákům – tady v těch končinách by řekli asi čtyři sta liber. Nikdy bych nevěřil, že se taková masa dokáže pohybovat tak rychle – zatímco jsem redukoval počet jeho zaměstnanců limitně k nule, dokázal doběhnout téměř až k východu.

Téměř.

„Hej, seňore, postůjte chvíli!“ houknu za ním.

Ani nezpomalí. V rapidně ustávajícím dešti z posledního zaměstnance se žene s takovým nasazením, až mu gangsteři odstřikují od podrážek.

Nu což. Já se za ním honit nebudu.

Vařící voda se rozlila, konev skončila v mnoha kusech. Z jejího nosiče zbylo jen jemné pyré, ale stříbrný tác se jeví být poměrně nedotčen. Jakoupak může mít něco takového asi aerodynamiku?

Když se libovolnou věcí mrští dostatečně silně, jde veškerá aerodynamika stranou.

Stříbrný podnos překonal rychlost zvuku, v okamžiku zdolal vzdálenost dělící mne od tlustého narkobarona a jemně se mu zabořil do běžících nohou.

Těsně pod koleny.

El Diablo explodoval křikem.

*

„To musí docela bolet, ne?“ ukázal jsem bradou na tlusťochovy pahýly. Stříbrný podnos se třením o vzduch zahřál natolik, že během amputace rovnou kauterizoval. Pach spáleného masa lehce štípá v nose.

„Ale no tak, seňore. Přestaňte vřískat. Vždyť přece máte rád bolest, ne?“

El Diablo se nenamáhá s odpovědí, zato do řevu dává celé srdce.

„S takovým hlasem jste se měl dát k opeře, seňore. Hudba povznáší. S vaší postavou navíc… vážně jste o tom nikdy neuvažoval?“

Lidé jsou zvláštní.

Seňor Diablo najednou nejenže netoužil pokračovat v konverzaci, nejenže mi neodpověděl ani přikývnutím hlavy, ale zcela nečekaně hrábl za opasek a namířil mi přímo mezi oči odhadem dvoukilový revolver.

Chápu, že pod jeho břichem se ztratí i tohle, ale vždyť to při sezení muselo hrozně tlačit přímo na…

Prásk!

Narkobaronovo zápěstí se vlivem mocného zpětného rázu prolomilo, z hlavně vykvetla působivá kytice ohně, kulka se mi vrhla přímo do obličeje.

Působivé.

Sebral jsem střelu ze vzduchu, jako bych chytal pražský groš. Kdepak. Nechtěl bych něčím takovým dostat jako člověk.

Těmi pěti dalšími taky ne.

„Tak co, už jste skončil?“ optal jsem se jemně, když kohoutek revolveru začal cvakat naprázdno. Mimochodem, dnešek je den zajímavých zjištění – dosud jsem například netušil, že dokáži žonglovat střelivem i v okamžiku, kdy lapám vystřelené kulky do dlaně.

El Diablo se místo jediné slušné odpovědi vrátil k obligátnímu ječení. Jen přidal patřičně zoufalý podtón.

Já se dalšími řečmi taktéž nezatěžoval. Mám-li jednat s nezdvořákem, nebudu si přece třepit jazyk. A navíc – práce je hodně, času málo.

Bez optání jsem si půjčil už nepotřebný revolver, mocným kopnutím otočil tlusťocha na břicho a pustil se do díla.

Jekot nabral na procítěnosti.

*

„Dobrá práce,“ poklepal jsem sám sebe uznale po holém rameni asi třicet minut poté.

Nemám ve zvyku se chlubit, ale toto se mi opravdu povedlo. Přiměřeně jednoduché, dostatečně názorné a přitom nepostrádající jemný cit pro detail. Jako třešnička na dortu, náznak podpisu umělcova. Tedy mne.

Škoda, že tu narážku málokdo pochopí.

2.

„Dobré ráno, Ameriko.

Dnešek je pro naše město významným dnem. Této noci byl dopaden a kompletně zdecimován drogový syndikát muže, jehož znal celý svět. Krvavý král, El nigro muerte, El Diablo. To jsou jen některé z jeho přezdívek. Pravým jménem José Armando Malaver, původem z Jižní Ameriky, proslul tento muž neuvěřitelnou brutalitou. Díky miliardovým ziskům z prodeje drog, z obchodu s bílým masem a mnohé další trestné činnosti si mohl až do včerejšího dne dovolit vést s ozbrojenými složkami spravedlnosti regulérní válku. Ale spravedlnost, ač slepá, není bezmocná. El Diablo to konečně poznal na vlastní kůži. Za dosud nevyjasněných okolností byli jeho lidé zmasakrováni a on sám byl zabit se stejnou zvrácenou krutostí, jakou proslul. Jeho tělo bylo nalezeno tohoto rána kolemjdoucím stavebním dělníkem. Náš tým s tímto mužem pořídil krátké interview, které vám nabídneme hned po reklamě.“

*

„Mohl byste našim divákům říci, co jste viděl, pane Parkere?“

„Jo, jasně. Teda, šel jsem normálně na šichtu, jako každý ráno. Teda, ne jako každý ráno. Normálně mě vozí Fred, teda jako Fred Jones, no zkrátka kámoš, ale dneska se rozhod, že se na šichtu vys… teda, dneska mu není dobře, tak jsem šel pěšky. No a jak sem šel kolem skladišť, tak mě do nosu praštil hroznej smrad. Víte, já dělal dřív na jatkách. No ale víte, byla reforma a…“

„Kdybyste mohl k věci, pane Parkere. Co jste ucítil?“

„Smrad krve. Nezaměnitelnej smrad krve. A fakt nevim, co mě to popadlo, ale šel sem se normálka podívat, z čeho to je. Já asi stárnu, nebo co, protože takovou píč-pííííííííp-nu… teda pardon, já zapomněl, že je to do televize. No zkrátka, šel jsem se podívat. A řeknu vám, že todle jsem neviděl snad ani ve Vietnamu.“

„Co to bylo, pane Parkere?“

„Neuvěřitelnej marast. Lidi. Kusy lidí. Všude. Malý kusy, velký kusy, zkrátka masakr. Nic takovýho jsem v životě neviděl. Todle neudělá z chlapa ani vejbuch granátu. Já teda fakt za války zažil svinský věci, ale todle… No prostě sem se tam poblil jak malej harant. Von pohled na něco takovýho je jedna věc, ale ten smrad, sotva jsem tam vlez… no, blil jsem snad půl hodiny v kuse.“

„Ano, samozřejmě. Mohl byste nám popsat, jak jste našel El Diabla?“

„Jako myslíte toho parchanta, co ho policajti nemohli dostat snad deset roků? No, to nebylo vůbec nic těžkýho. Visel prostě přímo přede mnou. Úplně jako náš Pán. Přibitej na stěnu z vlnitýho plechu jehlama. Jo, normálně jehlama, co používaj doktoři a tyhlety feťáci. Ukřižovanej jak Kristus, vážně. Akorát byl teda děsně, fakt nemožně tlustej. A nohy mu chyběly.“

„Spatřil jste ještě něco, pane Parkere? Na místě činu jste přece nebyl sám, že?“

„No to nebyl. Teda nejdřív se mně udělalo blbě a pak jsem nevěřil svejm očím, ale potom jsem si ho všim. Uprostřed toho všeho bordelu… smí se do televize říct bordel?… no zkrátka uprostřed toho tam seděl chlap. Úplně nahej. Jak batole. Normálně si cucal palec a zíral do stropu. Teda vy mně to nebudete věřit, ale z toho jeho pohledu jsem se málem podělal. Jo, já se za to nestydím. Kdybyste viděli, jak se tvářil a jak tam prostě seděl v centimetrový vrstvě zasychající krve, na sobě jinak ani kapku, taky by vám to neudělalo dobře.“

„Děkuji, pane Parkere. To byl rozhovor s mužem, který nás jako první informoval o konci jedné z největších zrůd současného zločinu. Pro Dobré ráno, Ameriko, John Fields.“

*

„Díky, Johne. Jak vidíte, způsob smrti El Diabla je ve skutečnosti ještě zvláštnější, než by se mohlo zdát. Našemu reportérovi se podařilo zjistit, že neznámým mužem, jehož pan Parker nalezl na místě činu, je seržant detektiv Joseph Connors, příslušník protidrogového oddělení NYPD. Není jistě náhodou, že policie podnikla na ono skladiště zátah jen pár hodin předtím, než byl seržant Connors nalezen kolemjdoucím dělníkem. V současné době se zdá, že seržant je jediným přeživším z celého týmu. Těla jeho kolegů byla nalezena o několik místností dále. Policie zatím nevydala oficiální prohlášení, ale je docela pravděpodobné, že nikdo neví, co se mohlo stát. Seržant Connors je momentálně hospitalizován na psychiatrickém oddělení Nemocnice svatého Vavřince. Nikdo netuší, proč byl nalezen zcela nahý a jak se mu podařilo masakr přežít. Tím však záhady nekončí. Policejní patolog nalezl v břišní dutině mrtvého šéfa narkomafie padesát liber kokainu v neporušeném balení, pět kulek do velkorážního revolveru a samotný velkorážní revolver. Podle patologova vyjádření se tyto předměty dostaly do žaludku mrtvého skrze rektální otvor. Kdo tedy stojí za El Diablovým dopadením? Kdo jej nejdříve velmi nelidským způsobem umučil k smrti a pak ještě ukřižoval? Jde o nějakou novou, silně ortodoxní sektu? O neznámého mstitele? Zatím nevíme. Můžete si však být jisti, že vás o dalším vývoji případu budeme informovat. Pro Dobré ráno, Ameriko, Robert Ziegler.“

ČÁST DRUHÁ

Ten na nebesích

MEZIHRA

„LOKI!“

Hlas, jehož intenzita by byla schopna v mžiku rozprášit celý vesmír na atomy, se mi zařízl přímo do mysli.

„Loki… ty jsi snad musel zešílet!“

Mlčím. Mlčím a zcela mimochodem tak dokazuji spřízněnost všech bytostí jak na zemi, tak i na nebi. Mlčet, když na vás řve šéf, je totiž nejlepší strategie, ať už jste šváb, primát, člověk, nebo bytost jako já.

„Loki, při Jeho jménu! Řekni mi, že jsi neudělal to, co jsi udělal!“

Kdyby tady byly nějaké židle a kdybychom my dva právě měli nějaká těla, asi bych na té židli nervózně poposedl. Pravda. Očekával jsem, že můj postup vyvolá rozruch. Ale že se archanděl Michael takhle rozpálí…

„Uvědomuješ si vůbec, co jsi způsobil? Nejenže jsi porušil hlavní přikázání, nejenže jsi vyvolal chaos a zmatek. Navíc jsi naprosto nečekaně změnil osud mnoha a mnoha lidských bytostí. Musím ti snad připomínat, k čemu nás to zavazuje? Zatraceně, Loki! Tobě snad muselo vážně přeskočit! Jinak si vskutku nedokáži představit, že zrovna ty jsi porušil Statut! Zrovna ty! No tak, zatraceně! Mluv!“

Dvakrát „zatraceně“ za jediný den. Myslím, že takhle příšerně jsem Michaela neslyšel klít od chvíle, kdy na Zemi vymysleli španělskou inkvizici.

„Mluv, sakra!“

„Při Jeho jménu, Michaeli, uklidni se. Chápu, že můj přístup je poněkud netradiční, ale řekni mi upřímně – vážně se toho stalo tolik?“

Ne. Archandělé nemohou omdlít. Michael přesto vypadal, že se mu to každou chvíli podaří.

„Ty snad žertuješ, Loki, že ano? Řekni mi, prosím, že je to nějaký vtip! Nějaký lidský vtip, kterému nerozumím. Protože jestli to není vtip… ne, to musí být vtip!“

„Ne, Michaeli, lidský humor sem vážně vnášet nehodlám. Má otázka je naprosto vážná – opravdu, opravdu, opravdu se stalo tak moc? Protože jestli si to myslíš, tak mi zřejmě něco podstatného uniká.“

„Ano, Loki, něco ti zřejmě uniká,“ odkápla z Michaelova hlasu taková porce sarkasmu, že by se v tom behemót utopil. „Nejspíš zdravý rozum. Mám snad tobě vysvětlovat, co je to Status?“

„Ne, to opravdu nemusíš,“ rozhodl jsem se ignorovat narážku na svou příčetnost. „Vím, co je Rovnováha. Status Quo. Nebo jaký název je vlastně jediný správný. Pomáhal jsem ji udržovat po tisíce pozemských let. Pokud jsi na to náhodou zapomněl.“

„Ale no tak, Loki. Tvé zásluhy ti nikdo neupírá!“

Michaelův hlas zní defenzivně. Nejlepší chvíle k protiútoku.

„Neupírá? Michaeli… My dva si přece nebudeme lhát. Všichni – a tím teď nemyslím jen nás dva – všichni tady víme, že moje časy coby vykonavatele Statutu jsou u konce. Kvůli jedné jediné chybě jsem skončil jako obyčejný anděl strážný. Ale ne, nech mě domluvit. Vím, jak to chodí. Vždycky jsem to věděl a souhlasil jsem s tím. Vážně si nestěžuji. Ale když už mám dělat tuhle – a tím se nechci vůbec nikoho dotknout – tuhle podřadnou práci, mám alespoň právo využít svých zkušeností a dělat ji tak, jak uznám za vhodné, ne?“

„Loki, proklatě… sám přece dobře víš, že jsem se zasazoval o to, abys nebyl… no dobrá, řeknu to na rovinu – degradován. Poukazoval jsem na případ kolegy Gabriela, jasně jsem říkal, že občas se prostě vyskytne případ, kdy se zkrátka nedaří i kdyby čer… eh… prostě se nedaří za žádnou cenu. Volal jsem po tom, aby ti tvé místo bylo ponecháno. Ale Loki, musíš pochopit, že i já mám své nadřízené. A ti že vědí mnohem, mnohem lépe než ty nebo já, co je pro nás všechny nejlepší. Bylo tomu tak vždy. On tomu tak chtěl a to samozřejmě znamená, že jedině tak je to správné. Ne, teď nepřerušuj ty mne. Když ti já řeknu, že Status je neporušitelný, že strážný anděl má Knihou přesně dány, jasně vymezeny a formulovány pravomoci a služební postupy, tak to zkrátka budeš muset dodržovat i ty. A nezajímá mne, jaký názor na to máš, jak moc rád bys využil zkušenosti z předchozího přiřazení, jak moc si myslíš, že máš pravdu. Jasné?“

Jsou chvíle, kdy nezbývá nic jiného, než sklopit hlavu a přijmout nevyhnutelné. Uznat nadřazenou moudrost bytostí, které jsou mocí, věděním a zkušenostmi tak vysoko nad vámi, že se to ani nedá k ničemu přirovnat. Zkrátka být poslušným zaměstnancem.

V takových chvílích…

Je nepopsatelně neodolatelné stát se rebelem.

*

A vlastně… proč ne.

„Jasné?“ zdvihl by Michael obočí, kdyby nějaké měl.

„Ne.“

„Cože?“

„Ne. Prostě ne. Nechápu to. Všichni tady moc dobře víme, že On, který stojí nade všemi a nad vším, nemá potřebu svěřovat se nám, prostým služebníkům, se svými plány. Nikdy neměl! Nemám pravdu? Jestli nemám pravdu, rád pověsím andělskou podstatu na hřebík a půjdu dělat třeba… třeba kněze! Klidně i katolického! Od tohoto okamžiku až do skonání světa! Pořád dokola! No tak, nemám pravdu?“

„Máš!“ zazněl archanděl poněkud popuzeně. „Samozřejmě, máš. Ale…“

„Ne, žádné ale. Dobře mě poslouchej, Michaeli. Jelikož On se nesvěřuje se svými plány bytostem, které by je ani nedokázaly pochopit, je docela rozumné předpokládat, že ani ty, ani ti tví nadřízení nemáte ve skutečnosti ponětí o tom, co On vlastně chce. Že? Ale jistě, ani se nenamáhej. Já vím, co chceš říct. Kniha! Je tady Kniha a v ní všechno, co my, prostí služebníci, potřebujeme vědět. Vždycky ta stejná odpověď. Kniha! To je ta jediná odpověď, která tady posledních pár pozemských let platí. Kniha! Zatraceně, Michaeli, napadlo tě někdy, že ta Kniha je součástí Jeho velkolepého plánu? Že On předpokládá… ne, On vlastně nepředpokládá, že? On ví. Tedy že On věděl, jak se my tady budeme chovat, až na nás zničehonic přestane dohlížet? Jestli budeme vždy poslušní a vždycky uděláme přesně to, co stojí v Knize? Nebo naopak prohlédneme, povzneseme se nad strohá nařízení a přikázání, projevíme svou svobodnou vůli a ukážeme, že jsme hodni být Jeho stvořeními?“

„Loki… o čem to zatraceně mluvíš?“

„Copak to nevidíš, Michaeli? Ten svět tam dole, ten svět tady okolo nás… copak vážně necítíš, jak se blíží konec? Necítíš ten rozklad? Ten blížící se zánik? Ty, archanděl? Jestli jsem si toho všiml já, pak to ty musíš vidět jasně jako výbuch hvězdy!“

„Loki… jsi si vážně jistý, že jsi v pořádku? Myslím, že krátká dovolená…“

„Ale SAKRA, Michaeli! Ten svět docela obyčejně hnije! Nikdo z lidí už nedodržuje ani pitomé Desatero! Desatero, při Jeho jménu! Tu nejpřirozenější a nejsnadněji dodržovatelnou věc na světě! Lidé se nenávidí, vraždí, páchají zločiny proti sobě i proti přirozenosti, žijí víc jako nemyslící zvěř, než jako Jeho výtvory. Vážně si myslíš, že to On takhle chce? Vážně máš pocit, že je Jeho přáním nechat Zemi zcela propadnout zlu? No tak, Michaeli, zamysli se! Pro jednou jedinkrát se zamysli, alespoň na okamžik zapomeň na Knihu! Vážně, zkus to! Zjistíš, že to ani trochu nebolí!“

„Dobrá, Loki…“ zazněl Michaelův hlas vyloženě mrazivě. „Dejme tomu, že máš pravdu. Dejme tomu. Jak s tím souvisí to, co jsi provedl?“

No, otázka sice povýtce stupidní, ale i to je pokrok.

„Velmi úzce, Michaeli. Vezměme si to hezky popořádku. Detail po detailu. Ano? Tak tedy, vstoupil jsem do myslí několika nebožáků, kterým hrozila pomalá, ošklivá a veskrze nepříjemná smrt. Pokaždé z rukou lidí, kteří se hříchem vraždy neprovinili poprvé. Vstoupil jsem tedy do zamýšlených obětí, vzal na chvíli jejich osud do svých rukou a chvíli jednal v duchu staré dobré zásady oko za oko, zub za zub.“

„Ano, Loki, ale stále nechápu…“

„Jak to souvisí s tím, o čem jsem mluvil, viď? Je to naprosto jednoduché. Dovol, ať ti to vysvětlím. Lidská společnost na celičké Zemi je v rozkladu, staré hodnoty jsou zadupávány do země, hříšníci kralují nad nevinnými, zlo je opěvováno, laskavost, dobrota a lidskost jsou vnímány jako slabost. Ti, ve kterých ještě zůstalo něco slušnosti, nemají odvahu se bránit. Svět – takový, jaký nyní je – boji za dobrou věc nepřeje. A je to čím dál horší, jak hniloba a rozklad pokračují.“

Archandělův pohled se do mě zavrtával jako červ do jablka.

„Ptám se tě, Michaeli, co takový svět potřebuje?“

Pohled propaluje, ticho se stává trapným. Jako bych čekal něco jiného.

„Naději, Michaeli. Ten svět potřebuje naději!“

*

Ne, vážně jsem nečekal, že to pochopí na první pokus. Opravdu ne. Samozřejmě, je to daleko dokonalejší bytost než já, byla tedy alespoň teoretická šance, že myšlenka vykvete. Ale svět už je zkrátka takový. Čím větší naděje, tím větší zklamání.

Vysvětlil jsem mu do posledního detailu, jak mé činy zapůsobí na degenerující svět, jak bychom se všichni měli chopit díla, jak se lidstvo může stát tím, čím by mělo být. Nešetřil jsem optimistickými vizemi, dával k dobru příklady z historie, pustil se i do několika smělých prognóz ohledně Jeho opětovného příchodu.

Nepochopil to.

Ani se nepokusil.

Poté, co se můj imaginární obličej rozzářil inspirativním – jak aspoň doufám – světlem, poté, co jsem na archanděla vrhl ten nejpřesvědčivější úsměv, ticho panovalo dál.

Stávalo se těžším a těžším, až už je téměř nebylo možno snést.

Tehdy Michael promluvil.

S maximální autoritou, tím nejlepším tónem, který byl vytvořen speciálně pro vedoucí pracovníky všech ras, druhů a vyznání. Vysvětlil mi jako tomu nejubožejšímu hříšníkovi, že jsem se provinil pýchou. Že jsem hleděl příliš vysoko. Že jsem si usmyslel uvažovat o věcech, jež mi nepřísluší. Autorita, chlad a odměřenost prosycovaly každé jeho slovo, aby se tak stalo ještě oficiálnějším a nezvratnějším.

Jestli prý ještě někdy jen pomyslím na to, abych si Jeho vůli vykládal po svém, jestli ještě jednou jedinkrát začnu uvažovat o Jeho velkém plánu, jestli se ještě vůbec kdy dotknu lidské mysli, budu prý degradován tak hluboko, že na mě budou i nejposlednější hmyzové povrchu zemského shlížet z nezměrných výšin. Rozloučím se s postem anděla, budu vymazán z historie, moje podstata osekaná až na nejhlubší dřeň bude odsouzena navždy bloudit v tmách. Ani v tom nejoptimističtějším rozpoložení, ani v těch nejfantastičtějších fantaziích, ani v těch nejdivočejších snech, si nebudu umět ani představit, že bych na zlomeček zlomečku sekundy byť jen uvažoval o něčem tak nádherném, jako je být katolickým knězem.

A to bude jenom začátek.

„Jasné? LOKI?“

Jasné.

Čas rebelů skončil.

*

Věřte tomu. Jestli chcete.

ČÁST TŘETÍ

Ten jediný

PROMĚNA

1.

Můj život nestojí za nic.

Nestál za nic před hodinou, nestál za nic včera, nestál za nic v podstatě nikdy.

A už se to nezmění.

Sedím v kanceláři, občas komunikuji s kolegy, chvílemi zírám z okna, chvílemi pracuji, chvílemi se přes poštu jednoho internetového serveru bavím s Míšou.

Tak jako včera, tak jako předevčírem, tak jako posledních pár let.

Tak jako nejspíš po celý zbytek svého života.

Jaký má tohle smysl?

Probudit se ráno za tmy, nasednout do trolejbusu, zírat z okna, jít do práce, osm hodin sedět před počítačem, jít domů, jít spát. Občas proloženo setkáním s kamarády, zřídkakdy osvěženo pokusem o novou známost.

Existuje vůbec něco jako smysl?

Netuším.

Zrovna včera mi Mizzin, další internetový kámoš, poslal velmi zábavný obrázek. Když o tom teď tak přemýšlím, už mi nijak veselý nepřipadá. Určitě to taky znáte. Nese to nadpis „Život“ a… ne, neumím vyprávět vtipy. Je tam prostě docela obyčejná bublina vyplněná textem. Začíná to slovem „narození“ a končí smrtí. Mezi tím je něco hraní, něco školy, mnoho, mnoho, mnoho práce a párkrát štěstí. To je vše. Ač primitivní, vystihuje podle mě ten vtip celý lidský život líp, než se to podařilo kterémukoli filozofovi v historii.

Proč?

Protože život nejspíš žádný smysl nemá.

Ano. Myslím to vážně. Je mi osmadvacet a Míša si ze mě dělá legraci, že je to krize. Já dodávám, že krize středního věku. Ona se brání, že to jsem prý řekl já. No samozřejmě, že řekl. Co na tom. Jsem ve středním věku. Ale přesto si nemyslím, že bych byl v depresi, že bych všechno viděl černě.

Ne. Život prostě nemá smysl, ať už se na to podíváte z jakého chcete úhlu.

Je mi třicet. Skoro. Jestli se v našem mizerně vedeném státě něco nezmění, důchodu se nejspíš nikdy nedožiju. Což znamená, že následujících čtyřicet let – pokud mi bude zdraví sloužit – strávím přesně tady. V téhle židli, před monitorem počítače, u stolu zaplněného hromadou papírů. Za oknem budou chodit děcka ze školy, po dálnici se budou prohánět auta, támhle v dálce nejspíš vyroste další kus města. A bude to pořád totéž. Prosedím několik židlí, zažiju několikerý upgrade počítače, desky mého stolu se dotknou tuny papíru.

Ale ve skutečnosti se vůbec nic nezmění.

Přijdu, budu tady sedět osm hodin denně a pak půjdu domů. Osm hodin denně strávím vyděláváním peněz. Abych je mohl utratit za daně, nájem, jídlo… občas za nějakou bezvýznamnou věc, která mě na malý okamžik potěší. Občas nejspíš udělám radost svým blízkým. Občas si vyčistím hlavu nemalou dávkou alkoholu.

Co z toho?

Nemám děti, nemám přítelkyni. Před nedávnem jsem ukončil další vztah. Tohoto stupně vážnosti už třetí. Nejsem typ na vztahy. Už jako malé dítě jsem byl samotář a to mi nejspíš zůstalo. Netrpím touhou po kolektivu. Když se vidím s kamarády jednou za čtvrt roku, docela mi to stačí. Nemám rád drobné problémy partnerského vztahu, netěší mě zkrátka ani trochu soužití s jinou lidskou bytostí. Ano, možná jsem divný. Uznávám. Možná trpím nějakou lehčí formou asociálnosti nebo sociopatie. Jedna moje známá, která si dělala dálkově doktorát z psychologie, na mě vždycky skoro řvala, když jsem to slovo na „a“ použil. Prý nejsem asociál. Nemám ze sebe dělat psychicky nemocného. To bylo asi před třemi lety. Pak se jí do života připletlo umírání milované osoby a ona se uzavřela do sebe. Od té doby jsem s ní nemluvil. Nevím, jestli si ten doktorát udělala, nevím, jestli by mě i dnes neústupně nepovažovala za sociopata.

Koukám z okna a uvažuju. Kdybych tyhle svoje sebestředné úvahy hodil na papír, možná by z toho byla kniha. Napsaná v pracovní době.

Pracovní doba…

K čemu je vůbec člověku práce?

Když odhlédnu od falešné morálky, tak k tomu, aby dostával plat. Celou jednu třetinu dne zaplní tím, že vydělává peníze. Na to, aby ve zbývajících dvou třetinách dne mohl vůbec fungovat ve společnosti.

Společnost…

Samozřejmě, v zaměstnání vytvářím nový produkt. Nový software, kus strojního zařízení, půl kila vyplněných formulářů. Nezáleží na tom, co konkrétně dělám já. Ve výsledku je to úplně jedno. Vytvořím něco, co nějak prospěje celé společnosti.

Cha.

Zase ta společnost.

To je přesně to, o co tady jde.

Já o sobě občas říkám, že nejsem typ pro kolektiv. Že nemám lidi rád. Že nevěřím ve společnost. Možná je to póza, možná jsem jenom upřímný. Nevím. Nezáleží mi na lidech, nevidím v nich své bližní. Lidi jsou… ne. Nevím, jak bych to měl říct. Nebo napsat, kdybych se rozhodl pro tu knihu. Lidi mi připadají skoro jako stroje. Já sám sobě připadám jako stroj. Stroj ve společnosti strojů. Mraveniště strojů? Ano, to by byl hezký název. Filozofický traktát o nesmyslnosti lidské společnosti. Přirovnal bych lidi k mravencům, kteří se celý den pilně honí se sběrem jídla jen proto, aby všichni společně přežili do dalšího dne. Přežívání ze dne na den. O nic jiného mravencům nejde.

Ne. Vážně si nemyslím, že by to byla nějak objevná kniha.

*

Ale ano.

Jistě.

Proč ne.

Samozřejmě, že můžu hodit práci za celý minulý týden do koše a začít na tom dělat znovu. Vždyť náš zákazník, náš pán.

Kašlu na to.

Je čtvrtek odpoledne a já už toho mám naprosto a neskonale po krk. Chce se mi spát, jsem unavený, utahaný, od pohybování myší mě bolí zápěstí a celých sedm dní jsem se tady namáhal úplně zbytečně.

To už tady můžu docela normálně sedět a koukat z okna.

Středoškoláci jdou ze školy. Smějí se, poštuchují se, připalují si cigarety. Nejspíš je jim fajn.

Sakra.

Je mi osmadvacet. Před polovinou života jsem byl úplně stejný puberťák. Blbých čtrnáct let a už si musím v podstatě představovat, jak těm mlaďochům asi je.

Tohle není fér.

Někdo by měl jít a říct jim, že nemá cenu sedět v lavicích, cpát si do hlavy tuny vědomostí, zabít mládí tím, že se budou připravovat na zbytek života prosezený v nějaké útulné kanceláři. Že o tom ten život není.

Jenže o čem je?

Zabijte mě, jestli to vím.

*

Ještě půl hodiny do konce směny. Kolegyně se loučí, já pronáším tradiční „nashle“. Jde domů, kde nejspíš uvaří večeři, popovídá si s dětmi, stráví večer s manželem. Netuším, jestli vůbec má děti. Nestarám se o to. Co je zajímavého na tom, že ten má tolik děcek a tenhle žádné?

Asi jsem vážně beznadějný asociál.

Možná bych si měl najít nějakého psychoanalytika. Posledních pár let je to prý v módě. Nejspíš to přišlo z Ameriky stejně jako radikální feminismus, politická korektnost a podobná zvěrstva. Míša má taky jednoho. Tedy jednu. Psychoanalytičku. Prý si s ní popovídá o tom, co ji trápí a hned se jí uleví. Míše, ne psychoanalytičce.

Blbost.

Zase tolik, abych si mohl dovolit platit doktora přes hlavu, nemám. I když vlastně Míša tvrdila, že to jde zařídit přes pojišťovnu. Tak nevím. Neumím si představit, že bych se natáhl v něčí kanceláři na erární gauč a popisoval cizí ženské, jaký byl můj nejhorší zážitek v předškolním věku. To si mimochodem nevymýšlím – tohle dostala za úkol Míša a celý týden z toho pak byla nešťastná, protože prožila docela spokojené dětství. Už vlastně ani nevím, jak to tenkrát dopadlo… nevymýšleli my jsme nakonec přes tu poštu nějaké uvěřitelné trauma, které se jí nikdy nestalo?

Psychoanalýza… na to by mě neužilo.

Když už si chci s někým popovídat, když už se fakt stane zázrak a já mám chuť někomu se s něčím svěřit, vyberu si k tomu vhodného kamaráda. Nemusí mít nutně zrovna čas zajít na pivko, stačí, když je online na ICQ.

Komunikace přes internet je skvělá věc. Mám-li to říct upřímně, tak nejlíp si popovídám s lidmi, které jsem v životě neviděl. Internet je anonymní. Nemusím se starat, co si o mně budou myslet kamarádi, se kterými jsem chodil do školy a se kterými se znám osobně. Internetovým přátelům se můžu svěřit s mnoha věcmi. Nikdy se nesetkáme, nikdy se nedozvědí, jaký jsem ve skutečnosti. Možná jsem divný, ale tohle je pro mě jasná výhoda.

*

Čtvrt hodiny.

To už uteče.

To je čas akorát pozavírat všechny aplikace, zavřít okno, dopít čaj, dojít si…

No toto…

Mobil se rozvibroval a rozdrnčel.

Nestává se často, že by mi někdo volal.

„No nazdar, Tome, copak je?“ nasazuji příjemně přátelský tón.

„Čus, Marťas! No, jsem v Ostravě, tak jsem si říkal, jestli nezajdem na kafčo?“

„Jasně. Obvyklé místo a čas?“

„Jo.“

„Tak fajn, zatím čus.“

„Čus.“

Vida. To bychom měli. Jedno zcela prázdné a nudné odpoledne se změní na o něco příjemnější variantu.

Tomáš je kamarád z vysoké. Pracuje teď kdesi na druhém konci republiky, ale v Ostravě má přítelkyni. Občas, když má náladu, zavolá a my pak vyrážíme na kávu. Pokecáme, probereme život…

Jo.

Občas je to fajn.

*

„Hoj, Marťas!“

Tomáš mi tiskne ruku, já stisk oplácím.

„Tak co, kam pudem?“

„No vyber něco, mně je to jedno.“

„Černá hvězda?“

„Jasně.“

Couráme se městem, plkáme, koukáme po holkách. Už třetím rokem se místo normální zimy dostavilo jakési předjaří, takže slečny nejsou nabalené v kompletní dvojité polární výbavě, ale je z nich i cosi vidět. Cesta je tudíž o to příjemnější.

„Tak jak to jde v robotě?“

„Normálně. Jako vždycky. Hrozí přesčasy, práce plno, peněz málo,“ odpovídám s pokrčením ramen. „Jak u tebe?“

„Jo, fajně. Teď budu mít pod sebou pět lidí, chtějí ze mě udělat manažera, nebo co.“

„To by mi nešlo,“ poznamenávám chmurně. „Mně stačí dohadovat se se zákazníky o vlastní zakázce. Dělat ještě šéfa ostatním, to by mě kleplo.“

Tomáš se směje.

Cesta příjemně ubíhá.

*

„Tak co ženské, Marťas? Nějaký nový objev?“ ptá se kamarád, když se před námi objeví objednaná káva.

Ach jo. Moje „oblíbené“ téma.

„Ne,“ rozhoduju se kápnout božskou.

„Proč? To chceš být pořád sám?“

„Jo. Ale o tom jsme se už bavili, přece. Vždyť se mě na to ptáš skoro pokaždé, co se vidíme.“

„No protože tě nechápu. Za chvíli ti bude třicet a vůbec se nesnažíš si někoho najít. Kolikrát jsi byl za toho půl roku s nějakou holkou?“

Když pravda, tak pravda.

„Ani jednou.“

„Proč? Proč nevezmeš nějakou na kafe? To ti furt leží v hlavě ten rozchod?“

Nesnáším, když se musím bavit o svém soukromí.

„Hele, Tome, to fakt nemá cenu řešit.“

„Ale jasně, že má, Marťas. Protože ty nechápeš, že žiješ úplně nenormálně. Na pár měsíců si vždycky někoho najdeš a pak se desetkrát tak dlouho vůbec o nikoho nezajímáš. To není normální!“

„Normální, prosím tě,“ šklebím se znechuceně. „Normální je to, co dělá devadesát procent populace. Já fakt nevidím jediný důvod, proč bych měl něco dělat jenom proto, že se tak chová zbytek stáda.“

„Hele, hele, to sem netahej,“ nenechává se Tomáš chytit do diskusní pasti. „Teď jde o to, že žiješ strašně nepřirozeně.“

„Nepřirozeně, jo? Tak víš co, Tome? Já ti to vysvětlím. Úplně logicky a bez emocí. OK?“

„No to jsem jedno ucho.“

„Tak fajn. Žiju takhle nenormálně proto, že… je mi tak dobře. Spokojen?“

„To mělo být to vysvětlení?“ šklebí se Tomáš znechuceně. „To neberu.“

„Fajn, delší verze. Když jsem sám, tak nemám starosti se společným bydlením, nemusím se bát, že mě ona přestane milovat nebo jestli je to ta pravá nebo jestli si nemám najít mladší… Chápeš? Všecko tohle mi odpadá. Z čistě logického hlediska je takový vztah prostě normální přítěž.“

„No to jo, z určitého úhlu pohledu určitě,“ souhlasí Tomáš filozoficky. „Ale zase je tu plno výhod!“

„Jako třeba?“

„No i když vynechám sex a uklízení a vaření, tak je prostě dobré mít někoho, na kom ti záleží. Někoho, komu záleží na tobě. To je přece jasné… ne?“

„Ne,“ přiznávám otevřeně. „Hele, já mám bratrance. A ten žije s jednou holkou. Maj tři děcka. Jedno z nich je z jejího prvního manželství. Já se s ním teda nevídám tak často, ale ten chudák je prostě furt v práci, aby vydělal na domácnost a splatil dluhy, nebo v hospodě, protože mu děcka a starost o rodinu lezou svinsky na nervy. Jasně, v posteli si rozumějí, ale já mám prostě takový pocit, že to je tak všecko. Kupa starostí vyvážená fajn šukáním. Já v tomhle fakt nevidím smysl. Kdybych už byl jo nadržený, tak se kouknu na netu, kde tu máme bordel. A když se mi chce si s někým pokecat, tak jdu na kafe s tebou.“

„Ježiš, Marťas. To není to samý, přece!“

„Ale já vím, kruci. Hele, před půl rokem jsem jeden vztah ukončil. Ještě si docela pamatuju, jaké to je. Jenže teď, po tom půl roce ti můžu říct, že ty výhody, o kterých mluvíš, za to prostě nestojí!“

„Seš blázen.“

„No možná. Ale víš, co se stalo s týpkem, který dělal na tom místě, co mám teď já?“

„Našel si jinou práci? Líp placenou? Jak furt radím tobě?“ zvedá Tomáš ironicky obočí.

„Ne. Zabil se.“

„Co?“

„Zabil se. Sebevražda. Ten můj kolega, co se mnou sedí v kanclu, byl jeho kámoš. Jednou z něj vypadlo, že ten týpek normálně skočil ze střechy. Nejspíš kvůli ženský.“

Tomáš si to chvíli přebírá ze všech možných stran.

„Takže ty tvrdíš, že…“

„Jo,“ nenechávám ho dopovědět. „Já tvrdím, že když člověk může do ženské zblbnout tak, až se radši rozpleskne o chodník, než by žil dál, tak je prostě na zamilovanosti a partnerství a tomhle všem něco špatně.“

„Ježiš, to se přece nedá takhle brát… to je… nenormální!“

Teď se ironicky šklebím pro změnu já.

„A to je všechno, co mi k tomu řekneš? Že je to nenormální? No tak, člověče, já ti tady popisuju svoje myšlenkové pochody a ty seš mi schopný říct jedině to, že takový přístup je nenormální?“

„No jo. Co ti mám na to říct?“ tváří se Tomáš skoro až naštvaně. „Já zkrátka potřebuju mít někoho rád. Každý potřebuje. Ta tvoje logika a ten tvůj zamilovaný sebevrah na tom vůbec nic nemění. Normálně – a jo, teď fakt myslím v devadesáti případech ze sta, normálně má ona ráda tebe a ty zase ji. Žádný sebevraždy a podobný hovadiny. Jasně, máte svoje problémy, občas se nesnášíte, ale to k tomu zkrátka patří. Je blbost to nějak převádět na procenta a vyvozovat z toho, že mít vztah se nevyplatí. Sakra, Marťas, to je prostě úplně psychicky vyšinuté, takhle uvažovat.“

„No jo. Tak to neřeš. Jsem už zkrátka případ pro psychiatra. Změníme téma. Co ty a Lenka? Jedete v létě do té Francie?“

„Ještě nevím. Kapku se teď hádáme.“

„No jo. To se vyřeší.“

„Já vím.“

Káva ubývá, konverzace se stáčí na příjemnější témata, než je můj milostný život.

Venku se stmívá.

2.

„Sorry, Martine, já už budu muset,“ kouká Tomáš na hodinky.

„Jo, taky bych měl jet.“

Přivolávám pohlednou servírku, platím za oba. Tom se hádá, že teď byla řada na něm, já mu decentně připomínám, že jsme se viděli těsně před Vánocemi, kdy platil on. Z Tomáše by jednou mohl být nádherný exemplář roztržitého profesora. Kdyby tedy vzdělávací proces neukončil získáním doktorského titulu a nešel raději vydělávat peníze.

„Tak čus, měj se fajně, zas se uvidíme,“ loučím se. Potřesení rukou, poplácání po rameni a Tomáš je pryč. Mě čeká cesta domů setmělou Ostravou.

*

Mohl bych počkat na trolejbus, ale nemám chuť stát na zastávce a hledět do prázdna. Sedavé zaměstnání má tu nevýhodu, že člověk leniví, tloustne a projevují se na něm další civilizační neduhy. Já tedy nejsem žádný sportovec, posilovnu jsem zevnitř viděl jen párkrát, ale že bych se úplně odmítal hýbat, to taky ne. Po probuzení si vždycky dávám malou rozcvičku – pár kliků, pár dřepů, nějaké ty shyby. Do čtvrtého patra, kde pracuju, zásadně nejezdím výtahem. A když se naskytne příležitost, chodím pěšky.

Jako teď.

Noční Ostrava je hezká. Pouliční světla, výklady obchodů, světla aut, to vše mění noc napůl v den. Nevím proč, ale mám to rád. Snad mi vyhovuje, že lidí je míň, ulice se vyprázdní a já se můžu loudat k domovu, aniž bych byl nucen prodírat se davy.

Loudat se a přemýšlet.

V poslední době přemýšlím až nezdravě často.

*

Uf.

Sedavé zaměstnání je mrcha. Stačí mizerné stoupání na most, co pod ním vedou koleje, a už začínám funět. Sice mírně, neslyšně, ale sám sobě nemá cenu lhát. Začínám se zadýchávat. Pravda, mohlo by být hůř. Kdyby to s celosvětovým klimatem nešlo od desíti k pěti, měli bychom teď aspoň desetistupňový mráz a výstup do nenápadného kopečku by byl mnohem adrenalinovějším zážitkem, než by se mohlo zdát. Náledí na šikmé ploše dokáže být přímo vražedné.

*

Vrchol!

Po zádech mi putuje osamělá kapka potu.

Most se už podruhé během tří let přestavuje, automobilová doprava je odkloněna a tak v dohledu není živá duše.

V okolí panuje až netypické ticho.

Vzduch je také nezvykle voňavý, vítr mě jemně laská po tváři, město tiše září.

Do duše se vkládá klid a mír.

Možná bych se měl dát na horskou turistiku. Vydrápat se na nějaký vrchol, usadit se tam a zírat do kraje. Možná by to mělo na mou psychiku blahodárný vliv. Přestal bych uvažovat o asociálech, v práci bych tupě nezíral z okna, našel bych si další přítelkyni. Můj život by nabral nový směr. Možná by dostal i nějaký smysl. To jediné, co mi možná chybí, je stará dobrá meditace. Něco, co by mě povzneslo nad vyježděné koleje obyčejného života.

Blbost.

Samozřejmě, že je to nesmysl.

Já jsem jednou já a žádné meditování a zírání na zářící město to nezmění.

Stejně se ale zastavuju.

Koleje pode mnou ubíhají do nekonečna, po vlaku není ani památky, všude panuje až nepřirozené ticho. Noční město kolem mě působí opravdu podivně uklidňujícím dojmem. Opírám se o mostní zábradlí, zhluboka vdechuju už skoro jarní vůni. Možná bych to měl opravdu zkusit. Tu meditaci myslím. Možná má Tomáš pravdu. Možná každý člověk vážně potřebuje mít někoho rád. Vždyť se stačí podívat na ten pár na nástupišti támhle dole. Drží se za ruce, něco si tiše povídají, svět kolem nich neexistuje. Mají oči jen sami pro sebe, očumujícího přemýšlivce na mostě si nevšímají.

Té rychle rázující skupinky taky ne.

*

A do pytle.

Nepříjemný pocit mě zasáhne jako rána kladivem. Noční město najednou vůbec nepůsobí jako příjemně zářící panoráma navržené pro uklidnění duše.

„Hej, gádžo, puč nám tu kundu!“

Sakra, co teď?

Než jsem stihl na ty dvě hrdličky zařvat, byla skupina u nich. Značkové oblečení, těžké boty, nagelované vlasy, tmavé obličeje.

Proč jsem já debil nejel trolejbusem?

Mladík cosi odpovídá, dívka se k němu vyděšeně tiskne.

Sakra, co teď?

Agresivní hlas s výrazným přízvukem se dožaduje peněz, zbytek tlupy pokřikuje cosi, čemu nerozumím. Mládenec se rozumně ani nepokouší bránit, jen rychle vytahuje peněženku.

Policie! Musím zavolat policii.

„A mobil, gádžo!“

Můj vlastní přístroj se mi ve zpocených rukou smeká, na okamžik zapomínám, že policii mám pro případ nouze namapovanou na jednom jediném tlačítku a horečně vzpomínám, jaké číslo vlastně vytočit.

„Hodinky!“ ozývá se další, lehce pisklavý hlas.

Zvonění trvá snad milion let.

„No! A teď tu kundu! Dělej!“

Kluk zřejmě cosi vysvětluje. Holka se zdá být polomrtvá strachy.

Sakra, tak už to zvedněte!

První facka dopadá.

Telefon zvoní.

Jeden z násilníků se prudce rozmachuje, světlo se na okamžik od čehosi odrazí.

Ježíši!

Dívka ječí uši trhajícím hlasem, chlapec se drží za břicho.

„Čum, na mostě, more!“

Na malý okamžik mám pocit, jako by se svět kolem mě zastavil. Tmavé tváře se zvedají, světlo elektrické výbojky se odráží tentokrát od řady bělem.

Tón obsazené linky jako by se změnil v táhlý bučivý zvuk.

Do prdele!

Viděli mě!

Čas se rozbíhá.

Stejně jako oni.

*

Odskočil jsem od zábradlí jako opička na gumě, na chvíli úplně paralyzovaný leknutím.

Pryč!

Rychle pryč.

Ale kudy?

Zpátky, odkud jsem přišel!

Jestli se chtějí útočníci dostat na most, musejí to vzít po travnatém svahu a ještě kolem plotu. Kdybych vyrazil přímo k domovu, vletěl bych jim maximálně do náruče.

To už jsem běžel.

*

Kafe přede mnou pomalu stydne.

Před malou chvilkou jsem se pokusil napít, ale ruce se mi třesou tak, že jsem málem pobryndal půl kavárny.

Pot ze mě pořád ještě přímo lije.

Bylo to o fous.

Proběhnout kolem Bauhausu, prudce zabočit vlevo, chvíli rovně, pak zase vlevo. Položit mezi sebe a most co nejvíc neprůhledných překážek.

Takhle rychle jsem se nepohyboval už hezkých pár let. Lidé se po mně poplašeně koukali, málem jsem proběhl přímo nějakou nehezky zmalovanou slečnou, ale nakonec panika polevila a já se zastavil.

Nikdo za mnou neběžel.

Samozřejmě, že ne.

Než se banda stihla dostat na most, musel jsem jim dávno zmizet z dohledu. A cikáni, na rozdíl od indiánů, stopovat nejspíš nedovedou.

Stejně jsem radši zapadl do nejbližší kavárny. Barmanka na mě vrhla podezíravý pohled, za očima jí proběhla myšlenka na policii, ale pak se mě přesto zeptala, co si dám.

„Kafe. Jakékoli,“ spíš jsem uštvaně vydechl, než vyslovil.

Policie.

Tu musím zavolat každopádně.

Tentokrát mi to zvedli už na šesté zazvonění.

*

Na stanici jsem se dokázal uklidnit, propocené triko na mně pod bundou kompletně uschlo a ten infarkt taky přestal vypadat akutně.

Koneckonců, strávil jsem tam víc než tři hodiny.

*

Noční Ostrava už mi tak hezká nepřipadá.

Tři zbytečné, promarněné, naprosto neužitečné hodiny!

Proboha!

Co mě to vůbec napadlo, říkat jim, kdo volá? Slíbit jim, že v kavárně počkám! K čemu to bylo?

Policista, který mě vyslýchal, téměř nedokázal najít ani potřebná písmena na klávesnici. Vyptával se mě pořád dokola a dokola na totéž. Několikrát jsem mu musel zopakovat, že obličeje útočníků mu popsat nemůžu, protože jsem jednak na celou scénu koukal ze špatného úhlu a pak že vlakové nástupiště je od mostu poměrně daleko.

„Tak jak si můžete být jistý, že to byli občané tmavé pleti?“

Kriste Pane!

Jak může někdo bez ždibíčku představivosti dělat u policie?

„Protože měli obličeje na tu dálku asi takovéhle,“ ukázal jsem (potřetí) zhruba čtyřcentimetrovou vzdálenost mezi palcem a ukazovákem. „A to se ještě běloch od nebělocha poznat dá. Kromě toho jsem vám říkal, jak mluvili.“

„A vy jste specialista na romská nářečí?“

Bože!

Třikrát bože!

Po téhle otázce jsem se docela normálně vzdal.

Ke strážmistrovu očividnému uspokojení jsem změnil výpověď v tom smyslu, že útočníci možná mohli být častými návštěvníky solária, protože mám nejistý pocit, jako by měli tmavší pleť na obličeji.

Ne. Ten blbec mou ironii vážně nepostřehl.

*

„Zatracená! Blbá! Politická! Korektnost!“ nakopával jsem kamínky cestou domů.

Kam to ten svět dospěl, že už i policii jde u výslechu o to, aby se v protokolu nedejbože ani neobjevilo cokoli zavánějící rasismem?

Rasismem, probůh!

Jaký rasismus?

Banda hajzlů přepadne a pobodá člověka a to nejdůležitější, to úplně nejhlavnější je, aby se nikdo nedozvěděl, že šlo o naše tmavší spoluobčany. Proč? Kristepane, proč? Jaký má tohleto smysl? Už pár let se v médiích úzkostlivě dbá na to, aby zprávy byly stoprocentně politicky korektní. Na internetu se pod články o drobné kriminalitě pečlivě blokují diskuse, aby ani čtenáři nemohli říct cokoli proti kterémukoli etniku. Nic jako pravda už v médiích neexistuje. Redaktoři se na svět dívají stoprocentně spolehlivými černobílými brýlemi.

Ta kamera, jejíž záznam policie nejspíš použije pro pátrání po pachatelích, byla taky černobílá.

Za pár let bude možná barevné vidění zákonem zakázané.

Možná se zakáží barvy jako takové.

A možná se jenom prostě všichni budeme muset naučit držet hubu a krok. Jako už tolikrát. Dokola a dokola. Tenhle zkurvený svět degeneruje čím dál rychleji. A mně je z toho na blití.

*

Další kamínek se s tlumeným zazvoněním odrazil od kandelábru pouličního osvětlení.

Jestli jsem si dopoledne myslel, že mám náladu pod psa, tak jsem netušil, že se z něj do večera vyvine jezevčík po čtyřnásobné amputaci.

Jestli se kruci člověk nemůže spolehnout ani na ochranu policie, jestli nemůže otevřeně říct vlastní názor, tak za co ten život potom stojí? Z toho, jak se na mě vyslýchající strážmistr díval, mám silný pocit, že nejsem první, kdo jim popisoval nagelovanou bandu cikánů ve značkovém oblečení. Policista měl v očích docela obyčejnou nudu. Jako by podobnou zprávu pomalu vyťukával už nejmíň podesáté. Samozřejmě. Kvalita záznamu nádražní kamery pravděpodobně nebude taková, aby to stačilo na stoprocentní identifikaci pachatelů. Ti dva napadení nejspíš budou v takovém šoku, že si nebudou schopni vzpomenout na žádný pořádný detail. Pokud tedy ten kluk přežije a ta holka bude mít odvahu vypovídat. A bez stoprocentních důkazů může policie na nějaké obvinění rovnou zapomenout. Četné romské iniciativy by je zadupaly do země.

„Sakra!“

Dalším šutříkem jsem málem narušil lak okolojedoucímu autu.

Tohle není fér!

Ne. Vážně nemám nic proti jakékoli rase, náboženství nebo přesvědčení. Ale stát, který zavírá oči před realitou, stát, který v duchu jakéhosi šíleně zvráceného humanismu začne jednu skupinu obyvatel fanaticky zvýhodňovat před druhou, je zkrátka špatný. Mám doma pistoli. Docela obyčejného glocka. Koupil jsem ho zhruba před rokem. Jednou týdně – vždycky v pátek – ho vytáhnu z trezoru, zajdu si na střelnici, proženu hlavní pár deka olova, přijdu na jiné myšlenky. Na to, že bych ho někdy nosil na vlastní obranu, jsem ani nepomyslel.

„Sakra!“

Kdybych měl pistoli dneska u sebe a kdyby se mi nepodařilo utéct, stejně bych se nejspíš neodvážil vystřelit. Jistě, zákony pořád ještě platí a nutná obrana je nutná obrana. Jenže než by se mi podařilo prokázat sebeobranu v ohrožení života, strávil bych pobytem u soudů nejmíň rok života, za právníka bych utratil veškeré úspory a nejspíš bych se mohl těšit i na noční návštěvu příbuzných odstřeleného.

„Do prdele!“

Moje bota minula další kousek štěrku o pár milimetrů, zadrhla o beton chodníku a já si ještě ke všemu málem rozbil ústa.

Ne. Dneska opravdu nemám svůj den.

*

Tenhle svět přímo hnije.

Nejen naše skvělá Česká republika.

Celý svět.

Vážně nevím, kam bych se mohl odstěhovat, kdybych se k takovému kroku odhodlal. Velká Británie? K smíchu. Mám takový pocit, že od příštího roku budou muset gentlemani dlabat svou slavnou nepoživatelnou kuchyni pouze lžícemi, protože tak strašlivá zbraň, jakou je jídelní příbor, do rukou počestných občanů přece nepatří. Amerika? Hon na pedofily momentálně dosahuje takových rozměrů, že se tam lidé skoro bojí vzít do náručí vlastní dítě. Evropa? V rámci Evropské unie je to všude stejné.

„Do hajzlu!“

A bude to horší. Mizerné zákony, čím dál víc omezení, čím dál větší stádnost.

„Hnusný, pitomý, blbý svět!“

A jednotlivec s tím nemá ani nejmenší šanci cokoliv udělat. „Sakra!“

*

Mám doma napůl prázdnou láhev desetileté Bushmills. Většinou si na ní v sobotu pochutnávám. Usadím se večer do oblíbeného křesla, pustím počítač, DVD z půjčovny zastrčím do mechaniky, vyndám speciální whiskovou skleničku, nechám zlatavou tekutinu zatřpytit v křišťálu…

Whiskey má dar působit jako lék na duši.

Dneska tu flašku budu muset dopít asi celou.

*

Dost.

Musím s tím přemýšlením přestat, než mě z toho trefí. Nevím, který filozof to byl, ale někdo určitě řekl, že s čím nemůžeme nic dělat, na to nemáme myslet. Možná to nikdy žádný filozof neřekl.

Možná už vážně blbnu.

Další kamínek odsvištěl.

*

Samozřejmě.

Jestli na téhle křižovatce kdy fungovaly semafory, tak to muselo být v dobách, kdy jsem tady ještě nebydlel.

Auta nevšímavě sviští, většinu šoférů ani nenapadne zastavit, aby nějaký pitomý chodec mohl přejít na druhou stranu. Přes den, ve špičce, to občas znamená, že si člověk připadá, jako by pod semaforem čuměl věčně.

Teď, v půl deváté večer, je provoz relativně řídký.

Nechávám projet stříbrné mitsubishi i modrou oktávku, rozhlížím se bleskově na obě strany.

Z kopce se řítí něco většího, támhle zastavuje autobus, přede mnou se chystá zatáčet tramvaj.

To stihnu.

Ne.

Ten světlezelený sporťák jsem skrz autobus vážně vidět nemohl.

3.

Světlo je prý daleko rychlejší než zvuk. Svoji smrt jsem přesto slyšel dřív, než jsem ji zahlédl.

*

S hlavou otočenou tak, abych viděl na blížící se náklaďák, jsem se dostal do poloviny přechodu.

Pak se mi do mozku zařízl řev „vytuněného“ motoru.

Můj zátylek pohladila ledová dlaň.

Najednou jsem věděl, že je něco špatně.

Ten zvuk byl strašně blízko.

V krční páteři mi zapraštělo, jak jsem se pokusil podívat své smrti do očí.

Neměl jsem ani nejmenší šanci.

Svět všude kolem mě zamrzl uprostřed pohybu.

*

Umřu. Je mi to jasné.

Nárazník šíleně se řítícího sporťáku mi strašlivou silou rozdrtí nohy, mé tělo vylétne přímo proti kapotě.

Hlava mi křápne o čelní sklo, před vyděšeně se tvářícím řidičem se rozprskne směs krve a možná i mozku.

Kosti mi budou praskat, jak v kotrmelcích přeletím střechu, vnitřní orgány se mohutnou odstředivou silou utrhnou, na lak vozu se snese krvavá sprška. Svěrače mi povolí.

Na asfalt vozovky dopadnu už jako polámaná loutka. Ještě pár metrů se budu kutálet, další kosti budou praskat, na silnici po mně zůstane stopa tvořená krví a sedřenou kůží.

Bude to bolet.

Nejspíš hodně.

Pokud budu mít štěstí, zbaví mě ten strašlivý náraz do čelního skla vědomí, nebo mě rovnou na místě zabije. Pokud štěstí mít nebudu, zažiju pár hodin pekla a na mnohačetná vnitřní zranění umřu až pak.

To všechno v příštím zlomečku sekundy.

Nebo hned v tom dalším.

*

Ticho.

Můj mozek v předtuše blížící se smrti odstřihl všechny zvuky okolního světa. Šum ulice, řev motoru a dokonce i šepot mého vlastního dechu ustaly, jako by někdo otočil knoflíkem hlasitosti.

Mám pocit, jako by se světelné paprsky pouličních lamp, reflektorů automobilů a rozzářených oken bytů změnily v nekonečně tenké nehybné jehlice. Mám dojem, jako by se prodleva mezi jednotlivými sluchovými vjemy protáhla na miliardy let.

Mozek mi musí pracovat šílenou rychlostí.

Mám pocit, že se nedokážu hýbat, mám pocit, jako by se veškerý pohyb zastavil.

V hlavě se mi vynořuje myšlenka, jaká je tohle ztráta pro celé lidstvo. Ve skutečnosti nemám čas ani na to, abych stihl jedinkrát mrknout, ale proces uvažování je urychlen nad všechny meze. Kolik filozofických, psychologických a medicínských otázek by tato vědomost mohla pomoci objasnit! K jakým fantastickým teoriím by to mohlo vést!

Co když má ta stará pohádka pravdu a myšlenka je opravdu nejrychlejší na světě?

Sakra, ona to bude vážně docela škoda, až v příští setině vteřiny umřu!

*

Říká se, že člověk před smrtí zahlédne celý svůj život. Vždycky mi to připadalo jako vyložený nesmysl, ale teď mám vážně pocit, že v těch zbývajících nanosekundách by se nějaké to promítání fotografií z dětství stihnout dalo.

Když to vezmu kolem a kolem, při téhle rychlosti umírání bych k tomu promítání stačil udělat i nějaké chlebíčky.

*

Když jsem přirovnával rychlost letící myšlenky ke světlu, vůbec jsem netušil, v jak nepředstavitelných rychlostech dokáže uvažování probíhat.

Hlavou mi prolétly myšlenky na vědu, na nekonající se promítání mého života, na okoralé chlebíčky, vyšeptalou sodovku a kamarády, kteří stejně nepřišli.

Pak se dostavil strach.

Kdyby se mozek nevzepjal k takhle drastickému výkonu, byl by ten pocit zkázy, který mě mrazil v zátylku, tím posledním, co by mou hlavou prolétlo. Snad bych se ani nestačil leknout, než by se mi mozek rozstříkl po autě.

Takhle tady začínám umírat v jakési absurdní předpremiéře.

Tentokrát strachem.

*

Myšlenky stále letí rychlostí, z níž by se většina fotonů podělala hrůzou.

Jaké to bude?

Myslím smrt.

Vrátí se uvažování ke své standardní rychlosti? Bude mi dopřán jen pocit strašlivé odstředivé síly, vjem lámaných kostí a pak milosrdná tma bezvědomí? Nebo budu muset naopak zažít všechnu tu hrůzu v tomhle šíleném nadsvětelném vnímání?

Nebylo by to vlastně dokonalé ztvárnění pekla?

Jak dlouho bych vnímal svoje umírání?

Věčnost?

Nebo věčnost na druhou?

Mozek mi zalila vlna strašlivé hrůzy. Podle toho, jak neuvěřitelně pomalu se plazí paprsky světla, trvala by jedna jediná sekunda snad miliony let. Jen rostoucí tlak neodvratně se pohybujícího nárazníku bych musel snášet déle, než kolik činí stáří naší Sluneční soustavy.

Noční Ostrava ve své absolutní nehybnosti připomínala nestranného soudce v šedočerném taláru, který nikdy ani neslyšel o něčem, čemu by se říkalo slitování.

Kdybych mohl, rozplakal bych se bezmocí.

*

„Už dost! Skončete to, prosím! Já už to nevydržím!“

Nevím, jestli se v tomhle příšerném světě má víčka pohybují, ale mám pocit, že jedno jediné mrknutí tady dokončím asi tak ve chvíli, kdy slunce zemře stářím.

Ječet proto můžu jenom ve svém mozku.

„UŽ DOST!“

Můj mentální výkřik se rozlehl městem, dospěl k šedivé obloze, prolétl mraky, dotkl se hvězd a dospěl k uším bohů.

Ostravou problesklo strašlivé, oslnivé světlo atomového výbuchu. Ve srovnání se zamrzlými paprsky se pohybovalo stejně rychle jako v porovnání s čímkoli jiným.

Vražednou rychlostí tří set tisíc kilometrů za sekundu.

Svět se na nepopsatelně krátký okamžik mého subjektivního vnímání změnil v oslnivě bílý vnitřek hvězdy.

Pak světlo pohaslo.

A přišel výbuch.

Zvuk mě udeřil do zad jako tsunami, bolest vytryskla z každé buňky mého mozku.

Konec.

To je konec.

Moje hlava zrovna narazila do toho čelního skla.

*

Tak ne.

Ostrava se vrátila k obyčejným nočním barvám, bolest pomalu odezněla.

Všude je strašlivé, přízračné ticho. Teď, po tom šoku, mám pocit, jako by bylo ještě hlubší a nepřirozenější.

„Špatný den, co?“

Ano. Kdybych mohl, podělal bych se.

*

„Omlouvám se za ty nepříjemné efekty, ale rozhodl jsem se zahájit tuto akci v duchu tradice,“ pokračoval mi kdosi kultivovaným hlasem přímo za zády.

„Ach. Málem bych zapomněl. Už se můžeš hýbat.“

S poslední slabikou té věty jako by veškerá nervová zakončení mého těla polaskala neviditelná ruka. Ucítil jsem, jak nehybný vzduch doléhá na mou pokožku, šaty se mého těla dotkly takovým způsobem, až jsem málem umřel slastí, každičké svalové vlákno se rozkošnicky protáhlo. Pocítil jsem vlhkost vypařující se z mých otevřených očí, ucítil jsem chuť vlastních slin v ústech, pach okolního světa nepopsatelným způsobem zaútočil na čichové buňky. Až do téhle chvíle jsem si ztrátu většiny vjemů neuvědomoval.

Teď mě zasáhly jako ohromná přílivová vlna všechny najednou.

Vláda nad svaly se vrátila ve stejném okamžiku.

Dokončil jsem trhnutí hlavou, do zorného pole mi vplul nízký čumák světlezeleného sporťáku. Za tónovaným sklem se rýsuje nehybná tvář nějakého mlaďocha. Blond vlasy nagelované do špičatého účesu, hladce oholená tvář, sluneční brýle se žlutými skly usazené na temeni. Leknutí se v té tváři sotva stačilo zrodit.

Kartónová prsatice na zpětném zrcátku se vznáší pořád zamrzlá uprostřed kývnutí.

Ten poslední detail už na mě byl moc.

Nohy se mi zapletly a já sebou v tom nehybném světě pleskl o asfalt.

*

„Ne. Nejsi blázen. Nejsi mrtvý. Nejsi opilý, nejsi na drogách,“ pokračoval ten kdosi neznámý. „To jen abychom si ušetřili obvyklé otázky.“

Zamlel jsem sebou uprostřed vozovky, chladný asfalt mě zastudil na zadku. Zrak mi padl na zhruba čtyřicetiletého muže v šedém obleku, s šedými vlasy i očima. Tvářil se dílem pobaveně, dílem rezervovaně. Jen v očích měl něco… něco, co jsem ještě u žádného člověka neviděl.

„Pokud by sis chtěl sednout na něco pohodlnějšího, prosím,“ pokynul mi na bledězelenou kapotu.

V duševním stavu, v jakém jsem se zrovna nacházel, se nedalo neposlechnout.

„Tak,“ spokojeně se pousmál neznámý. „Nejspíš chceš vědět, co se to tady děje, kdo jsem já a tak podobně, že? Samé očekávané, nepřekvapivé otázky.“

„Dobrá,“ pokračoval dřív, než jsem stačil pootevřít ústa. „Času je sice málo, ale krátké shrnutí situace je zřejmě nezbytné. Tak tedy. Auto, na kterém právě sedíš, tě mělo skutečně zabít. Jelikož se ti však hlavou honily poměrně zajímavé myšlenky, rozhodl jsem se mírně zasáhnout do situace. Ne, nepřerušuj mě. Poděkovat mi případně můžeš později.“ Milimetrový úsměšek zastudil jako šplíchanec tekutého dusíku.

„Měl jsem tím začít, ale vzhledem ke své profesi se většinou představuji až nakonec. Omlouvám se tedy za to hulvátství. Mé jméno je Loki. Má podstata je andělská. Jakou profesi vykonávám, je v nynější situaci už poněkud bezpředmětné. Ale k věci. Ano?“

To „ano?“ patřilo mé zvednuté ruce. Nebo nechápavému obličeji. Nevím.

„A… andělská?“ Smysluplnější otázku jsem ze sebe opravdu vypravit nedokázal.

„Ano. Andělská. Ano, andělé existují. Ano. Bůh existuje. Ano. Stvořil tento svět. Ne. To, že nejsi křesťan mi vážně nevadí. Ne. To, že jsi četl jen Nový zákon, mi také nevadí. Ano. Čtu ti myšlenky. Můžeme prosím pokračovat?“

Jen jsem zaklapl ústa.

„Výborně. Vím, že je to poněkud nezdvořilé, ale několik okamžiků před tím, než mohlo dojít k této nešťastné události,“ pokynul Loki k mé provizorní židli, „jsem si dovolil nahlédnout do tvé mysli. Víš, lidé tohoto času většinou nestojí za pozornost, ať už to vezmeš z jakého chceš úhlu. Jste nezajímaví, zlí, agresivní, sobečtí, máte všechny špatné vlastnosti, na které si jen dokáži vzpomenout. Mám-li to říci na rovinu, nemám váš druh vůbec rád. Čímž se dostávám k důvodu své návštěvy. Ty, ač člověk, chováš ke svým bližním city velmi podobné těm mým. Máš pocit… jakže sis to myslel? Ach ano. Máš pocit, že svět hnije. Souhlasím. Vystihl jsi samotné jádro problému tak brilantně, až se mi tomu nechce věřit. Tento svět opravdu hnije. Ani netušíš, jak moc. Jsi jenom člověk, jsi omezená, přízemní, hloupá bytost, která své okolí vnímá jen tak nedokonale, jak jí to umožňují její primitivní smysly. Opět bez urážky. Já však jsem anděl. Mohu vidět tento svět jako na dlani, vidím doslova vše. Mohu tě tedy ujistit, že tvá analýza je vskutku nečekaně přesná. Svět je v rozkladu. A lidstvo to už nedokáže zastavit.“

Anděl se odmlčel. Natolik při smyslech, abych se dokázal na cokoli zeptat, jsem v té chvíli opravdu nebyl. Hlavou mi vířilo tornádo zmatených myšlenek a ten naprosto nehybný svět kolem nás tomu ani trochu nepomáhal.

„Chápu. Jsi zmatený. Dodnes jsi v nadpřirozené entity nevěřil,“ ujal se Loki znovu slova. „Hlavou se ti míhají otázky nezvyklou rychlostí. Dovol, abych ti trochu pomohl. Nejspíš by ses chtěl zeptat, proč my, andělé – nebo případně přímo Bůh – s tímto světem něco neuděláme. Proč, když máme evidentně takovou moc, že dokážeme například zastavit čas, nezasáhneme a neučiníme ze Země živoucí ráj, že? Dobrá otázka. Avšak odpověď na ni je poněkud složitá. Ve zkratce je možno říci, že Bůh má s tímto světem nějaký Velký plán. Něco monumentálního. Nepředstavitelného. Nevyslovitelného. Božského. Tak je to psáno i v Knize. Ano, s velkým Ká. Ne, nemluvím o Bibli. Na debatu o vědeckofantastické literatuře teď vážně nemáme čas. Kniha je jakýsi novodobý manuál pro Bohem vyvolené bytosti. Tedy, alespoň v to věří mí kolegové. Já se rozhodl, že s nimi nebudu souhlasit. Domnívám se, že Bůh s tímto světem nemá žádný plán. Bůh se dle mého soudu na tento svět doslova vykašlal. Tedy ne, že bych se mu divil. Tak zmršený experiment abys pohledal. To však odbíhám. V Knize je zapsáno přikázání, že my, andělé, nemáme na Zemi činit zázraky, nemáme se snažit tento svět spasit, nemáme zkrátka dělat nic. Jen přihlížet a nezaujatě pozorovat prohlubující se hnilobu. A tak celá nebesa jen sedí a přihlížejí. Poslušně a tupě jako stádo ovcí. Ano,“ usmál se znovu anděl, tentokrát o něco šířeji. „To je opravdu hezká paralela. Tvůj svět je plný bytostí tupě se řídících rozkazy, můj svět je plný bytostí tupě se řídících rozkazy. Opravdu krásný důkaz Jeho tvůrčích schémat.“

Loki se zamyšleně zadíval k nehybné obloze. Využil jsem toho a riskl krátkou otázku.

„Co s tím mám společného já?“

„Ty, můj příteli,“ zabodl opět Loki svůj poněkud nesnesitelný pohled do mých očí, „ty máš obrovskou chuť tento svět změnit. Cítíš, že nic nedává smysl, že život je jenom prázdný, zbytečný koloběh. Už hodně dlouho si myslíš, že ti život utíká mezi prsty. Jakákoli činnost, kterou si dokážeš vymyslet, ti připadá bezvýznamná. Víš, že založit rodinu nemá smysl, cítíš, že milovat kohokoli v tomhle světě je zbytečné. Cítíš beznaděj, cítíš bezmoc. Už několikrát jsi přemýšlel o tom, že bys z tohoto světa odešel, protože mládí už máš za sebou a před tebou se rozprostírá jen a jen pomalé stárnutí, ve kterém se nemáš vůbec na co těšit. Nemám pravdu?“

Na tohle jsem vážně neměl co říct. A ten žhnoucí, nejspíš napůl šílený pohled už jsem taky snášet nedokázal.

„Víš, Martine,“ pokračoval Loki chlácholivě, „ve vaší ‚pokrokové‘ a ‚moderní‘ době jsi s takovým přístupem považován za vyšinutého a možná i duševně nemocného jedince. Lišíš se od stáda. Jsi v podstatě vyvrženec. Nemáš rád svět a svět nemá rád tebe. Zrovna teď uvažuješ o tom, že kdybych se tady neobjevil, mohl jsi to vše mít konečně za sebou. Nu, příteli, nerad nosím špatné zprávy, ale smrt vážně není vysvobozením.“

„Cože?“

„Tedy… vím, že je toho na tvou omezenou mysl docela hodně, ale nenapadlo tě, že když existují andělé a Bůh, existuje i Peklo? Ne, to byla řečnická otázka. Já vím, že nenapadlo. Tak tedy existuje. A kupodivu funguje stejně, jak je popsáno v té vaší Bibli. Opravdu tam končí duše zemřelých. Jistě, ve skutečnosti z jiných důvodů, než by sis asi myslel, ale o to teď nejde. Pro tebe je důležité, že v současném světě už v podstatě není možné splnit všechna kritéria, která vstup na Nebe podmiňují. Jinak řečeno, Peklo má – až na pár světlých výjimek – zajištěno sto procent populace. Ano. Ty také.“

„Ježíš…“

„Ne, ten samozřejmě ne,“ ušklíbl se anděl dost neandělsky.

„Neříkám to samozřejmě proto, abych tě mučil. Jen ti chci pokud možno co nejjemněji naznačit, že sebevražda nebo smrt pod koly auta nevyřeší vůbec nic. Jen se z tohoto nijak přehnaně odporného světa dostaneš na místo, jehož hrůzy si nedokážeš ani představit. ‚Pláč a skřípění zubů‘ v Bibli to vážně vůbec nevystihují. Peklo je prostě… zhmotněním těch nejhorších možností. A nejspíš i horších, než nejhorších. No, nechme toho. Na popis toho místa nemá váš jazyk vhodná slova.“

Svět kolem mě se pořád nehýbá. Je to jako sedět uprostřed dioramatu. Tohle diorama jako místo nějaké slavné bitvy ukazuje brzké duševní zhroucení jednoho bezvýznamného chudáka. Velmi brzké.

„No tak, no tak, zkus zhluboka dýchat,“ poplácala mě neuměle ruka s pěstěnými nehty po rameni. „Chápu, že představa nekonečného utrpení, kterému se nemůžeš vyhnout, je docela deprimující, ale vážně si myslím, že by ses tomu neměl tak snadno poddávat. Víš, to, že s tebou tady teď mluvím, pro mne znamená značné riziko. Ne, nalijme si čistého vína. Žádné riziko. Jistotu. Mně byl vstup na tento svět přísně zakázán. Nesmím sem pod pohrůžkou jistých sankcí. Jistých docela konkrétně popsaných sankcí, jimž se s nejvyšší pravděpodobností nedokáži vyhnout. A přesto jsem zde, přesto ti trpělivě vysvětluji situaci. Víš proč?“

„Ne,“ hlesl jsem docela bez zájmu. Budu muset dál žít život, jehož nesmyslnost mi právě potvrdila nadpozemská bytost, a pak skončím na místě nepředstavitelného utrpení. A nemůžu s tím dělat vůbec nic. Proč by mě mělo ještě něco zajímat?

„Protože, Martine,“ dřepl si anděl před nárazník auta a znovu mi pohlédl do sklopených očí, „Já už mám dost toho být členem stáda. Nemám už ani tu nejmenší chuť pokračovat v nesmyslné existenci podle přikázání, ve která nevěřím.

Stejně jako tobě je mi doslova na blití ze směru, kam se veškeré jsoucno ubírá!“

Andělovy oči teď hořely tak mocným fanatickým leskem, že jsem prostě nedokázal odvrátit pohled.

„Já vím, jak tento svět změnit. Tato realita, celé toto jsoucno může být povzneseno na takovou úroveň, o jaké se ani tobě nikdy nesnilo. Může se stát krajem spravedlivých, místem, kde život má nějaký smysl. Kde zlo je po zásluze potrestáno a dobro vždy vítězí. Věřím, že přesně tak to Bůh zamýšlel. Věřím, že jeho Kniha přikázání je jenom testem andělských schopností. Bůh chce, abychom my andělé konečně projevili vlastní iniciativu, abychom dokázali, že jsme hodni být vykonavateli Jeho vůle. Já to vím! Naneštěstí, mí nadřízení tento názor nesdílejí. Jak už jsem řekl, bylo mi vysloveno ultimátum. Nevím, jak dlouho bude jim a jejich zkostnatělé organizaci trvat, než si všimnou, že jsem znovu tady, ale ve víc než pár hodin doufat nemohu. Potřebuji tedy někoho, kdo by na sebe vzal mou úlohu. Někoho, kdo by vykonal to, co mně nebude dovoleno. A tím někým bys mohl být ty!“

„Já? Proč?“ vypravil jsem ze sebe, když se Loki neměl k tomu, aby pokračoval.

„Proč ty? Lepší otázku nemáš? Dobře, když to chceš slyšet, řeknu ti to. Protože chceš.“

„Ale já…“

„Ale no tak, nech toho. Nabízím ti příležitost, o jaké jsi vždy snil. Nabízím ti možnost, jak můžeš přestat být tím, kým být nechceš. Svět, v němž žiješ, se ti hnusí. Ze života, který žiješ, je ti zle. Z toho, že to nemůžeš změnit, se ti chce umřít. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že něco takového řeknu člověku, ale my dva jsme si v tomto nesmírně podobní. No tak. Prostě řekni ano. Jedno jediné tvé slovo a pak… pak už to bude jen na tobě.“

„A… a když ne?“

„Když odmítneš? Jistě, je to tvé právo. Svobodná vůle je věc, před kterou se skláním. Neboj se, nepocítím k tobě hněv ani zášť. Pokud se rozhodneš mou nabídku odmítnout, prostě odejdu a zkusím ve zbývajícím čase najít někoho jiného. Samozřejmě, ve chvíli, kdy zmizím, vrátí se čas do výchozího bodu této situace a ke své navyklé rychlosti plynutí. Nemyslím, že bys mohl stihnout uskočit,“ ukázal Loki bradou na auto, na kterém jsem pořád ještě seděl, „ale kdo ví. Třeba budeš mít tentokrát štěstí.“

Z toho nelidského úsměvu mi skoro zaskočilo.

*

„No… no dobře,“ vypravil jsem ze sebe, když se mi stažené hrdlo trochu uvolnilo. „Řekněme, že vaši nabídku přijmu. Co… tedy… jak to bude fungovat? Nechápejte mě špatně, ale já vůbec netuším, o čem to mluvíte. Jak se tohle všechno dá změnit? Vždyť já vůbec nevím, kde bych měl začít, i kdybych byl Bůh… nebo co mi to vlastně nabízíte.“

„Bůh? Ne. Takovou moc nemám. Víš, býval jsem andělem smrti. Lovil jsem démony, bojoval se silami zla. Většinou v této podobě. Naposledy v tomto městě. Mimochodem – to, že jsem na tebe natrefil zrovna zde, je další důkaz toho, že to On tak chce. Takové věci se nedějí náhodou.“

Andělovi se na maličký okamžik v obličeji zazračila podivná směs sentimentu a zloby. V příštím okamžiku byla pryč a Loki se znovu obrátil ke mně.

„Můj plán je jednoduchý. Mám moc vstoupit do jakéhokoli lidského těla. Vím, jak získat přístup do nejtajemnějších hlubin lidské mysli, jak z geneticky předávané paměti vytáhnout na světlo pochopení i ty nejneuvěřitelnější schopnosti, nejdokonalejší bojová umění, nejobsáhlejší znalosti o vaší tělesné stavbě, o fungování metabolismu, o principech vrozených magicko-metabolických závislostí. Také vím, jak v jediném okamžiku dosáhnout dokonalého porozumění a ovládnutí toho všeho. Dám ti k tomu klíč. Obdařím tě tou schopností. Staneš se mým zástupcem na Zemi, budeš konat dobro. Ti, kdož jsou zlí, začnou se bát svých obětí! Nikdo, kdož pozvedne ruku proti bližnímu svému, nebude si moci být jist vlastním životem. Řekni ano a to vše se stane!“

Hlavou mi znovu zavířilo mohutné tornádo. Možná jsem v nemocnici. Možná ležím v kómatu. Možná se mi tohle všechno jenom zdá. Ale jestli ne, tak ten chlap přede mnou je opravdu anděl smrti nabízející mi životní příležitost. Jestli umírám na vnitřní zranění po autonehodě, tak nemůžu nic ztratit. Jestli je tohle pravda, tak se mi nabízí neopakovatelná příležitost. Můj život nestojí za nic. Ještě dneska dopoledne nestál za nic. Tohle je možná poslední možnost, jak to změnit.

Otevřel jsem ústa. A svět kolem nás explodoval.

*

V jednom jediném okamžiku sjely v kruhu kolem nás do země tři oslnivě modré blesky. Roztavený asfalt mi vyšplíchl na kalhoty, akustické beranidlo vymáčklo vzduch z plic. Místo nepřirozeně statického světa jsem chvíli viděl jenom tmu.

„Tak to by snad stačilo, Loki, nemyslíš?“

Myslím, že ten děsivě mrazivý hlas jsem ušima vážně neslyšel.

*

„Nepokoušej se o útěk, Loki. Nemělo by to cenu,“ řekl kdosi další jakoby přímo uprostřed mé lebky. „Bylo ti vysloveno varování. Nedbal jsi jej. Nyní poneseš následky.“

Moje sítnice se ze světelného šoku vzpamatovávaly sice pomalu, ale přece jen ano. Ze tmy ozařované desítkami elektrických světel pomalu vystoupily tři postavy. Uhlově černá saka, úzké vázanky, bílé košile, polobotky naleštěné do zrcadlového lesku. Nelidsky strnulé obličeje. Oči barvy letní oblohy, do kterých se už neodvážím pohlédnout, ani kdyby mi za to někdo nabízel všechno bohatství světa.

„Ale no tak, pánové,“ usmál se Loki tak, že to přerazilo i dojem z očí těch tří. „Což netušíte, kdo před vámi stojí? Já neutíkám. Já jsem Loki.“

„Loki, bývalý anděl smrti. Ten, jenž zhřešil pýchou. Podvol se dobrovolně, nebo pocítíš hněv Nejvyššího. S námi se měřit nemůžeš.“

Muži vykročili jako jeden. Tři páry polobotek se od asfaltu odlepily tak synchronizovaně, jako by jimi pohnula jediná síla. Loki se usmál.

A zmizel.

Asi tak na nanosekundu.

V té další jsem najednou neseděl na kapotě auta, ale vznášel jsem se podrážkami bot deset centimetrů nad vozovkou. Pod krkem mě drželo něco připomínajícího hydraulický svěrák, mého spánku se dotýkal pěstěný nehet ukazováku. Měl jsem silný pocit, jako by andělovi stačilo tím prstem jemně cvrnknout a můj mozek by odletěl až na oběžnou dráhu.

„Okamžitě se zastavte, nebo budete mít tohoto smrtelníka na svědomí!“ houkl mi do pravého ucha Lokiho hlas.

Podrážky polobotek klaply o asfalt, nově příchozí nakročili k dalšímu kroku. Ve tvářích propastné prázdno.

„Čekal jsem, že je to aspoň zpomalí,“ zaznělo mi cosi tak hluboko v mozku, až jsem málem zařval. „Ale na lidech už zřejmě nezáleží vůbec nikomu. No tak, Martine, čeká se na tvou odpověď. A času už vážně moc nemáme!“

Další krok. Další klapnutí podrážek, tak dokonale načasované, že zaznělo jako jediné. Loki se nehýbal. Muži se blížili. Z naprosté nelidskosti jejich obličejů se mi chtělo ječet.

„Prosím, Martine,“ zaznělo mi zase kdesi mezi nejzasunutějšími myšlenkami, „myslel jsem, že budu mít čas sehnat víc adeptů na svou svatou válku. Doufal jsem v malou armádu. Mí nástupci se ve své zaslepenosti mýlí. Jsem pro ně více než rovnocenným soupeřem, ale náš souboj by v první vteřině spálil Zemi na popel. Jsi jediná naděje, která tomuto světu zbývá. Já budu za tři vteřiny minulostí. Ty umřeš pod autem. Tento svět zhyne, aniž by to někoho vůbec zajímalo. Prosím. Tisíce let jsem neprosil, ale tebe teď a tady prosím. Řekni ano. Při všem, co je ti svaté, řekni ano!“

Další trojjediný krok. Muži natáhli ruce. Anděl smrti zadržel dech. „Ano,“ řekl jsem já.

*

„Děkuji.“

To bylo naposledy, kdy jsem anděla smrti slyšel.

*

V následujícím okamžiku mi Lokiho ukazovák projel lebeční kostí, odstrčil z cesty několik mozkových závitů a dotkl se přímo mého nejhlubšího já.

Mezi neuronovými spoji problesklo světlo.

Kdesi v mé hlavě se zrodilo slunce.

Jeho žár spálil veškeré myšlení, pod přívalem oslnivě zlatého záření se na prach rozpadlo všechno, co tvořilo bytost jménem Martin Horák.

Bolest přišla až pak.

Svět kolem mě rázem přestal existovat, mé tělo zmizelo, zbyla jenom agónie.

Žhavá jako nitro hvězdy, prudká jako úder tsunami, ohromná jako celý vesmír.

Pak slunce uprostřed mé hlavy vybuchlo.

Přestal jsem existovat.

4.

„Aúúú!“

Ostré světlo mě bodlo i přes zavřená víčka, lebka zavrzala, jak se alkoholem nasáklý mozek pokusil protáhnout.

Ježíši, já snad umřu!

Zabořil jsem obličej do propoceného polštáře a pokusil se jeho okraje přitáhnout současně přes oči i přes uši. Nevím, jestli je horší oranžovorudé světlo jasného předjarního dne, nebo to vřeštění děcek pod okny, ale zabít se mě pokouší obojí.

„Auuuuu,“ zavyl jsem znovu, jak prudký pohyb vyvolal v lebce menší vlnobití.

Nesnáším tahle probuzení.

Vím, že neumím pít, vím, že to snadno přeženu, vím, že pak celý následující den trpím. Tak proč se já blbec vždycky nechám ukecat? Proč se nechám vytáhnout na pivo, proč si dávám donášet další a další půllitry, proč je do sebe liju jako naprostý idiot?

„Kristepane!“

Takhle blbě mi snad ještě nikdy nebylo.

Co jsem to vůbec včera prováděl?

Kde jsme to byli?

S kým?

„Au.“

Okno jsem měl za celý život snad všehovšudy dvakrát.

Takže teď už třikrát.

Zaječení nějakého fracka mi projelo šedou kůrou mozkovou jako rozžhavený nůž máslem.

Znovu jsem zakňučel.

To zas bude den.

Je mi dvakrát tak zle, už jen když si představím ty pohledy. Ty poznámky mezi otcem a matkou šeptané tak, abych je zaručeně slyšel. Ty narážky na zkouškové. Ty poznámky o synovi známého, který kvůli pití školu nedokončil. Ta nepřehlédnutelná souhlasná přikývnutí, když už to nevydržím a i přes vražednou kocovinu si sednu k učení.

Už abych měl školu za sebou, našel si práci a mohl si dovolit vlastní byt. Tohle přece nemám zapotřebí. Nejsem malé děcko, abych se nechal takhle buzerovat. Je přece na mně, jestli se rozhodnu opít se spolužáky, nebo zůstat sedět doma. Sakra! Ze všech známých a kamarádů piju přece úplně nejmíň. Nejsem zrovna společenský typ. Tak co bych si kruci nemohl dovolit občas si někam vyrazit? Je mi snad už dvacet, ne?

Zvenčí se ozvalo další nadšené zaječení a dutá rána.

Děcka z okolí jsou fotbaloví nadšenci. Dokáží do míče kopat klidně i několik hodin v kuse. Nejraději samozřejmě o víkendu, když se chci jednou za týden pořádně vyspat. Nesnáším děcka. Jestli bude chtít Jiřina někdy dítě, dám se vykastrovat. „Ježíši… Jiřina!“

Do pytle! Já vůl!

Sled vzpomínek se mi rozběhl za očima jako místy propálený pás kinofilmu.

Měli jsme jít do kina. V sedm hodin jsem ji měl vyzvednout, měli jsme se projít nočním městem, ve tři čtvrtě na osm jsem měl koupit lístky. Měli jsme v plánu krásný večer. Její rodiče jsou do konce týdne na chatě, já měl tedy tenhle víkend spát u ní.

„Do pytle!“

Hlavou mi prolétla zcela jasná, až téměř fotograficky dokonalá vzpomínka na to, jak ještě deset minut před sedmou své lásce volám a ujišťuju ji, že rozhodně dorazím včas. To už jsem měl v sobě asi tak šesté pivo.

Dál už je jenom tma.

„Aúúú!“

*

Musím jí zavolat.

Musím jí to všechno vysvětlit, musím se jí omluvit. Když budu dostatečně přesvědčivý, stihnu si ji možná udobřit natolik, že z plánovaného společného víkendu úplně nesejde.

Natáhl jsem se pro telefon.

„Au!“

Narazil jsem klouby do ostré hrany nočního stolku, zavadil o cosi těžkého, něco dalšího zarachotilo na zemi. „Co je, sakra?“ Otevřel jsem oči. Prudké sluneční světlo ze mě vymáčklo další bolestivé zakňučení. Očekávaná představa mého starého „dětského“ pokoje se rozpadla na milion kousků, zavířila mi naposledy bolavou hlavou a s tichým zahučením zmizela v desetileté propasti času.

Seděl jsem na posteli, zíral na svou ložnici a na chvíli byl tak dezorientovaný, jako ještě nikdy v životě.

*

Tohle není normální.

Já nepiju.

Už před několika lety jsem se naučil poznat, kdy mám dost a od té chvíle svou míru nikdy nepřekračuju.

Nejsem opilý.

Nemám kocovinu.

Hlava mě bolí jako střep, ale v ústech nemám pocit, jako by tam na vlastnoručně připravené smrtelné posteli skonal tchoř.

Jen si připadám hnusně rozlámaný, jako bych se v posteli válel minimálně celý den.

„Do PRDELE!“

Ne. Za jasného slunečního světla v tuhle roční dobu vážně běžně nevstávám!

*

Ve skutečnosti se zase tak moc neděje.

Sice absolutně netuším, proč mě spolehlivý budík snad poprvé v životě nevzbudil, sice vůbec nevím, proč je mi takhle mizerně, a už ani náhodou nemám představu, proč jsem byl po probuzení opravdu skálopevně přesvědčen, že jsem zase prvním rokem na škole a bydlím pořád u rodičů, ale s pozdním příchodem do práce si vážně dělat starosti nemusím. Mám rozumného šéfa, mám několik naddělaných hodin. Stačí vzít telefon, stačí se omluvit a případně si vzít volno i na zbytek dne.

Teď jen najít telefon.

Sakra.

Tak opilý, abych usnul v šatech, jsem ještě nikdy v životě nebyl.

„Kristepane!“

Pach vlastního potu mě zasáhl do nosu, jako by se čichové buňky teprve teď probraly k životu. Pocit odporného vedra přišel až pak.

*

Hnus.

Pořád ještě netuším, co se to tady děje, ale z toho, že jsem si nesundal ani boty, ani bundu, mi začíná být úzko. Tohle přece není normální. Jak jsem se vůbec mohl dostat domů?

Telefon musí počkat.

Shodil jsem se sebe bundu, do rukávu trika utřel silnou vrstvu potu z čela, z kapsy vylovil klíče.

Já vážně nepiju.

Jediný kamarád, se kterým si občas vyrazím na kafe, je Tomáš. Tomáš je abstinent. Zbytek kamarádů ze školy pracuje tak daleko, že se vidíme maximálně dvakrát, třikrát do roka. Rekordy v počtu zkonzumovaných piv jsme při těchhle zřídkavých setkáních netrhali nikdy. S neznámými lidmi do hospody nechodím. Jediná možnost, jak jsem se mohl dostat do tohohle stavu je, že mě sbalila nějaká kočka a přimíchala mi cosi do pití.

Tak skvěle, aby jí šlo o moje tělo, zase nevypadám.

Klíč zajel do příslušného otvoru, zámek trezoru klapl.

Sevřel jsem v ruce pažbu glocka, zarazil zásobník, zatáhl za závěr.

Za to hlasité cvaknutí mi hlava opravdu nepoděkovala.

*

Kurs obranné střelby jsem nikdy neabsolvoval. Nejdříve jsem to pořád odkládal, pak na mě sedla ta krize středního věku a já se na to vykašlal úplně.

Teď jsem si tedy připadal poněkud nepatřičně.

Tiskl jsem se ke stěnám, pistoli co nejblíže u těla, vykukoval jsem zpoza rohů, propátrával pohledem všemožné skrýše případných lupičů. Jasné sluneční světlo mi v tom zdatně pomáhalo – kromě pocitu, že na mě z neexistujících hlubokých stínů nemůže nikdo vyskočit, se mi do mozku vkrádal pocit, jako že to všude vypadá úplně stejně jako v kterýkoli jiný den. Stejný relativní pořádek.

*

Nemám zase tak velký byt – i s prohlídkou skříní mi to nezabralo víc než tři minuty.

Kromě mne tady nikdo není. Byl to nesmysl, předpokládat, že by kočka zlodějka a její kumpáni čekali tak dlouho, dokud se neprobudím.

Vyndal jsem zásobník z pistole, vyhodil náboj z komory a vše zase pečlivě uzamkl do trezoru.

Kapka potu mi prosákla obočím, sjela po víčku a vtekla mi přímo do levého oka.

„Sakra!“

Vrazil jsem klíče zpátky do kapsy a začal se svlékat. Telefon do práce počká. Jestli ze sebe okamžitě neshodím to doslova promočené, páchnoucí oblečení, tak se tu normálně pozvracím.

*

Sprcha ze mě udělala úplně nového člověka.

Oblékl jsem se do čistých trenýrek, hodil na sebe nové tričko. Jelikož se hypotetická uspávačka neobjevila ani ve chvíli, kdy jsem šel pro čisté oblečení bytem docela nahý, usoudil jsem, že mou podivnou amnézii má na svědomí něco jiného.

Jenže co?

Možná jsem…

Ne.

Nejdřív to důležité.

Vylovil jsem z kapsy kalhot telefon a vytočil číslo do práce. Můj nadřízený je sice rozumný člověk, ale zrovna tenhle týden máme všichni ve firmě dost naspěch. Nejspíš nakonec vůbec nebude rád, že si beru celodenní volno. Možná nebude tak úplně špatný nápad vymluvit se na začínající chřipku. Ve vzduchu je teď díky nezvykle teplému konci zimy spousta bacilů, v rádiu jsem dokonce zaslechl, že kdesi v jižních Čechách vypukla chřipková epidemie. V pondělí bude šéf šťastný, že jsem se z toho přes víkend dostal a nakonec nešel na nemocenskou. Jo.

Telefon zvoní už nějak dlouho.

Koukl jsem na nástěnné hodiny – půl jedenácté.

Touhle dobou by tam měl určitě někdo být. Na oběd je brzo a na jednání se zákazníky nikdy nejezdí celá firma. Minimálně sekretářka by se od telefonu neměla hnout.

Divné.

Po snad půlminutě jsem hovor zrušil a zamyšleně se podíval z okna. Já osobně nemám jasné sluneční dny rád, ale zbytek populace je docela miluje. Představa, že by celá firma vyrazila na ozdravnou jarní procházku mi přesto přišla mírně řečeno jako nepravděpodobná.

No tak zkusíme ještě šéfův mobil.

Tady jsem slavil úspěch už po třetím zazvonění.

„Dobrý den, tady Horák,“ spustil jsem podle plánu. „Nezlobte se, ale já dneska nedorazím. Je mi nějak mizerně, nejspíš na mě leze chřipka. Já tam mám ještě pár hodin přesčasů, tak bych si to dneska vybral, ano? V pondělí určitě přijdu.“

„No…“ ozvalo se z telefonu trochu rozpačitě. „Jsem rád, že na firmu tolik myslíte, Martine, ale v sobotu jsem vás v práci stejně nečekal. O té včerejší absenci si promluvíme v pondělí.“

„He?“

„Vyspěte se, uzdravte se, v pondělí se budu těšit. Na shledanou.“

Klapnutí ukončeného hovoru mě zanechalo uprostřed bytu ještě zmatenějšího než před malým okamžikem.

Sobota?

*

Jsem si zcela jistý, že je pátek. Musí být pátek. Včera byl čtvrtek. Kdyby byl včera pátek, musel bych mít s sebou pistoli, protože v pátek chodívám pravidelně střílet a když už si nějaký rituál vytvořím, hrozně nerad se ho vzdávám.

A já se dneska probudil bez pistole za pasem. Jelikož jsem si nedokázal ani sundat boty, je dost nepravděpodobné, že bych zbraň uklidil do trezoru, ve kterém jsem ji před chvílí našel.

Musí být pátek.

*

Je sobota.

Podle internetu je sobota, podle rádia je sobota, podle školou povinných harantů pod okny je sobota. Televizi nevlastním, ale mám silný pocit, že i v ní by byla sobota.

Sakra.

Jak může být sobota?

Docela jasně si pamatuju, jak byl včera čtvrtek.

Měl jsem blbou náladu jako každý den. Koukal jsem z okna, pozoroval středoškoláky jdoucí ze školy, vůbec se mi nechtělo pracovat. Nemohl jsem dostat z hlavy myšlenky na svůj beznadějný život. Potom jsme byli s Tomášem na kafi. Vykládal jsem mu své teorie ohledně partnerských vztahů. Pak jsem se ploužil městem, pořád s tou blbou náladou. Na mostě jsem uvažoval o tom, že bych se měl dát na horskou turistiku. Potom jsem uviděl ty cikány.

Pak…

Cikáni!

Stavidla paměti se otevřela a můj mozek spolu se mnou zaúpěl pod přívalem vizuálních dat.

Lesk oceli.

Mladý kluk padající na kolena.

Ječící holka.

Můj úprk.

Málem rozbryndané kafe.

Neschopný plešatý strážmistr s unuděným pohledem.

Cesta městem, kopání do kamínků.

Běh přes silnici.

Náklaďák řítící se z kopce.

Zvuk…

… přeplňovaného…

… turboválce…

„Ježíši!“

Při tom, jak se mi před očima odehrály následující události, jsem se na nohou vážně udržet nedokázal.

*

To není možné.

To se nemohlo stát.

Musel jsem se jít někam opít.

Je to stotisíckrát pravděpodobnější, než nárazník bledězeleného sporťáku dva centimetry od mých kolen. O té fantasmagorii s mužem v šedém a třemi matrixovskými agenty ani nemluvě.

Vrátil jsem se do koupelny a důkladně prozkoumal svůj spánek. Ten, kterým projel andělův prst. Přesně podle očekávání jsem na něm neměl ani kapičku zaschlé krve, ani maličký stroupek. Prostě nic.

„Blbina!“ pronesl jsem jasně a zřetelně svému obrazu v zrcadle přímo do očí.

Loki. Copak to je nějaké jméno pro nebeskou bytost?

„Bl-bi-na,“ zopakoval jsem pro jistotu ještě jednou a otevřel při té příležitosti lékárničku visící hned vedle zrcadla. Ať už jsem včera prováděl cokoli, musel jsem se ještě k masivní otravě alkoholem polít vařícím čajem, nebo čím. Od kotníku až ke koleni mám na levé noze nepříjemně citlivý zarudlý flek.

Blesky.

Trhl jsem sebou, jak mi nepravděpodobná vzpomínka problikla na sítnici.

Blesky a šplíchanec asfaltu.

Ne. To je nesmysl. To se stát zkrátka nemohlo. Moje alkoholem odrovnané podvědomí muselo pro docela obyčejnou opařeninu vymyslet naprosto šílené vysvětlení. Blesky tavící asfalt!

„To je prostě bl-bi-na!“

Obličej v zrcadle na mě vážně zrovna přesvědčeně nepůsobí.

*

Připadal jsem si sám před sebou jako hlupák, ale na to, abych se šel podívat, jak jsou na tom moje kalhoty, jsem nějak nenašel odvahu. Hlavou mi vířily protikladné úvahy. Na jednu stranu jsem si byl samozřejmě jistý, že na nohavici žádný asfalt nenajdu. Na tu druhou stranu vážně neuškodí, když nejdřív převleču a ustelu postel. Kalhoty, na kterých zaručeně žádný flek nebude, přece můžou počkat.

*

Nebyl to zase tak dobrý nápad, s tou postelí.

Puch vlastního zapařeného potu byl sice notně nepříjemný, ale o tom teď nemluvím. To by bylo ještě v pořádku. Když jsem ale stahoval povlečení z peřiny, padl mi zrak přímo na docela nepřehlédnutelnou černou skvrnu.

A mně se zdálo, že se od té peřiny nějak nemůžu odlepit.

Následující minuty jsem strávil ve vlastní ložnici jen v triku a trenýrkách. V rukou špinavé povlečení, v hlavě dokonalé prázdno.

*

Tak jo.

Nejsem přece blázen.

Jsem docela vzdělaný člověk.

Neživím se manuální prací.

Živím se hlavou.

Stačí zapojit šedou kůru mozkovou, utřídit si myšlenky, sepsat si všechny nejasnosti a to by v tom byl čert (nebo anděl, zahulákalo na mě cosi posměšně), abych té záhadě nepřišel na kloub.

Ne. Ani sám sobě jsem nezněl moc přesvědčivě.

*

Když jsem napěchoval nevypratelné povlečení do odpadkového koše a otázku, co s drahými poasfaltovanými kalhotami, odložil k ledu, začalo se mi přemýšlet přece jen o něco líp.

Ze všeho nejdřív jsem do sebe nacpal tři chleby s paštikou. Je to zajímavé, ale pocit ukrutného hladu mě popadl teprve před malou chvílí. Skoro mám dojem, jako by se moje tělo teprve začalo probouzet.

Usadil jsem se za kuchyňský stůl, pevně sevřel v rukou šálek zeleného čaje a pustil se do analýzy.

Takže. Jaká jsou fakta?

Za prvé – z neznámých příčin jsem prospal celý den v botách a kompletním oblečení na ven.

Za druhé – bolí mě hlava jako po flámu, jaký jsem ještě v životě nezažil.

Za třetí – ačkoli nemám jedinou vzpomínku na pátek, pamatuju si naopak věci, které se rozhodně stát nemohly.

Za čtvrté – na mém oblečení ulpěl asfalt, což koresponduje s oněmi událostmi, které se ani náhodou nemohly stát.

A jelikož se tér dostal i do mojí postele ještě v nezatuhlém stavu, skoro to vypadá, jako by mezi těmi nesmysly a mým příchodem domů uplynula kratší doba, než je vůbec možné.

Hm.

Takhle by to nešlo.

Zalovil jsem v šuplíku, vytáhl poznámkový blok a pero.

Vida.

Když se to napíše hezky pod sebe, je to mnohem přehlednější. Člověk nad tím může hezky uvažovat a připisovat k jednotlivým bodům relevantní poznámky.

V následující hodině jsem nedělal nic jiného.

*

„Tak, to by bylo,“ oznámil jsem prázdnému bytu.

Z hustě popsané stránky se na mě černala fakta, smyšlenky, domněnky a kupodivu i pár použitelných nápadů.

Jestliže se mi nezdála i ta aféra s tmavým etnikem, měl by na policii existovat záznam mého výslechu. Od toho bych se mohl odrazit a zjistit, jak daleko má amnézie sahá. Pokud by se ukázalo, že jsem na stanici opravdu byl, mohl bych jít po vlastních stopách a zjistit, jestli jsou na křižovatce s nefunkčním semaforem nějaké kamery. Jelikož máme už skoro deset let jedenadvacáté století, je vysoce pravděpodobné, že nějaká kamera v okolí bude. V tom případě bude stačit zalovit na internetu, zjistit, kdo tohleto šmírování občanů provozuje a pokusit se z dané instituce vytáhnout, jestli pořád ještě neskladují záznam ze čtvrtečního večera.

Upíjel jsem čaj, hlava mě přestávala bolet minutu od minuty a mozek začínal pracovat v obvyklých obrátkách.

Je jasné, že pokud opravdu došlo k tomu, k čemu dojít nemohlo, nebude na záznamu vůbec nic. I kdybych připustil tu nesmyslnou možnost, že jsem opravdu mluvil s andělem smrti, docela jasně si pamatuju, jak se svět kolem mě nehýbal. Nejsem si úplně jistý, jak se k tomu staví současná věda, ale zdravý rozum říká, že pokud se čas nějakým způsobem zastavil na dobu celé naší debaty, tak na záznamu z kamery neuvidím ani ň. Jenže to nevadí. Mně bude stačit vědomí, jestli jsem ve zdraví přešel přes křižovatku.

Pokud ano, mohu pomocí kamer pátrat po svých stopách dál.

Pokud ne…

To je nesmysl. Kdyby mě na křižovatce srazilo auto, neprobudil bych se za dva dny ve vlastní posteli, až na spáleninu od asfaltu na noze naprosto zdravý.

Nuže, dost úvah.

Je čas pustit se do díla.

*

Čas od času mívám dobré nápady.

Jejich realizace však většinou naráží na hradbu nesmyslnosti tohoto světa.

Když se operační systém mého počítače uráčil konečně načíst, zadal jsem do internetového prohlížeče frázi „kamery ve městě záznam“.

Hned první odkaz mě zavedl na fórum, které řešilo právě tento problém.

„Hm, policie,“ zamručel jsem ne zrovna nadšeně, když jsem se dočetl, že kamery v Ostravě jsou s největší pravděpodobností napojeny buď na městskou nebo státní policii a že další informace o tomto systému nejsou veřejnosti přístupné. Pokud nejsou přístupné ani informace o fungování kamerové sítě, tak můžu asi s dost velkou pravděpodobností předpokládat, že mi policajt odpovědný za archivaci záznamů nebude zrovna chtít vyjít vstříc.

Přesto jsem to zkusil.

Telefon tentokrát zazvonil jen pětkrát a na druhém konci se ozval mladý ženský hlas.

„Dobrý den, Šimková.“

„Dobrý den,“ opětoval jsem pozdrav svým nejvřelejším tónem. „Byl jsem u vás včera kvůli protokolu a potřeboval bych si něco ujasnit. Vzpomněl jsem si na takový detail…“

„Jistě, jaké je vaše jméno?“

Sdělil jsem sympatickému hlasu postupně své nacionále, rodné číslo, čas, ve kterém jsem učinil výpověď a jméno plešatého strážmistra.

Pak bylo chvíli ticho rušené jen tichým klapáním klávesnice.

Ani jsem nedýchal.

„Ano, už to mám,“ zazněla mi slečna do ucha. „Na jaký detail jste si vzpomněl?“

Mírně zaražen jsem jí nadiktoval pár nesmyslů, na které jsem během výslechu určitě nezapomněl a na oplátku jsem byl ujištěn, že to už ve výpovědi je. Slečna přesto nezněla podrážděně.

Věčná škoda toho nevyužít.

„Aha, tak promiňte. Myslel jsem, že jsem si na to třeba v tom stresu nevzpomněl a chtěl jsem se ujistit, že ty informace máte. Hm… já vím, že asi obtěžuju, ale mohl bych se na něco zeptat?“

„Ale jistě.“

Tušený úsměv v dívčím hlase jako by mi dodal odvahy.

„No víte, možná to bude znít divně,“ začal jsem tak zakřiknutě, „ale měl jsem cestou domů pocit, jako by mě někdo sledoval. Nebylo by možné zjistit, jestli na záznamu z nějaké kamery není někdo podezřelý?“

Ticho.

Kruci.

„Je mi líto, ale tyto informace veřejnosti nepodáváme,“ zaslechl jsem v policistčině hlase osten profesionality. „Pokud máte pocit ohrožení, měl byste osobně přijít. Určitě vám budeme schopni pomoct.“

„Ne, děkuji, to se mi asi zdálo. Ještě jednou díky a na shledanou.“

No…

To jsem se tedy moc daleko nedostal.

*

Je až neuvěřitelné, jak jedna taková oficiální překážka dokáže zhatit jinak celkem realizovatelný plán. Napadlo mě, že bych mohl zavolat znovu a vydávat se třeba za novináře nebo zuřivého televizního reportéra, ale měl jsem pocit, že moje herecké schopnosti by na něco takového nestačily.

Kruci. Co teď?

Znovu jsem přelétl popsanou stránku a pokusil se mezi řádky téměř nečitelného rukopisu vylovit nějaké vodítko.

Kdybych si zapamatoval značku některého z aut, mohl bych možná vypátrat nějakého svědka.

Kdybych si všiml čísla tramvaje, možná bych mohl zkusit najít jejího řidiče a vyptat se ho, jestli si nevšiml něčeho zvláštního.

Kdybych…

Sakra. Samá kdyby a skutek utek.

Napadlo mě ještě, že bych mohl zkusit znovu vytočit policii a decentně se zeptat, jestli náhodou nemají ve zvyku doprovázet opilce domů. Hlavou mi prolétla představa dvou drsných příslušníků nesoucích mě mezi sebou jako žok slámy. Otevírají dveře, opírají mě o stěnu, zouvají si těžké erární boty, aby nenašlapali, znovu se mě chápou, nesou mě mým bytem, nalézají ložnici, ukládají mě tak jak jsem do postele, přikrývají peřinou, odcházejí.

Blbost.

*

Při druhém šálku čaje se mi podařilo vyčerpat definitivně poslední nápad. Zadával jsem do vyhledávače všemožné fráze a snažil se najít jakoukoli zmínku o podivných událostech na křižovatce. Ten mlaďoch za volantem sporťáku vypadal jako typický automobilový tuner. Ti na netu mívají různá fóra. Kdyby jeden z nich měl pocit, že se mu těsně před autem vypařil chodec, možná by si to nenechal pro sebe.

Nic.

Ani jediná zmínka.

Tohle nemá cenu.

Hodil jsem do sebe poslední doušek vychládající tekutiny, vyhrabal ze skříně staré rifle, navlékl na sebe mikinu, čistě jako duševní oporu zastrčil do pouzdra pistoli a vypadl z bytu.

Nejsem typ, který se rád prochází za bílého dne, ale neřešitelné záhady na mě začaly v prázdném bytě doléhat víc, než bylo příjemné. Čerstvý vzduch mi možná udělá dobře.

A stejně se musím jít podívat na tu nešťastnou křižovatku.

*

Zastavený čas a nadpřirozené úkazy ponechme na chvíli stranou. Jestli ale mám na kalhotách tér, je docela možné, že na silnici bude v místě, kde si to pamatuju, docela nepřehlédnutelný kráter. Kompletně prospaný den, amnézie a špinavé kalhoty jsou jedna věc. K něčemu takovému může s trochou štěstí přijít i tak nespolečenský člověk, jak jsem já. Představa divoké soulože s atraktivní dvacetiletou cestářkou přímo na asfaltérském autě mi sice přišla jako poněkud nepravděpodobná, ale nešť. Stát se to může. Jestli ale najdu čerstvou díru v silnici přesně tam, kde si to pamatuju, bude to celkem nezvratný důkaz.

Aby mě paměť nepodrazila a já si nemohl nic nalhávat, nakreslil jsem si cestou polohu předpokládané díry na kus papíru.

Z pocitu napjatého očekávání se mi celou cestu svíral žaludek.

*

„Sakra!“

O mých skvělých nápadech troskotajících na úskalí reality jsem už mluvil. Tohle je výborná ukázka toho, jak přesně to většinou funguje.

Opírám se o sloup semaforu, chvíli chmurně zírám na neumělý náčrtek, chvíli na silnici.

Což o to.

Díra by tu byla.

A dokonce přesně tam, kde si to pamatuju.

Jenže.

Jenže stejně jako několik dalších děr, je i tahle zalitá tím zpropadeným asfaltem, který navíc vůbec nepůsobí tak, jako by tady byl teprve od čtvrteční noci.

Představa divoké soulože s ušmudlanou silničářkou vzala za své spolu s marnou snahou pochopit, co se to se mnou sakra děje.

Někdy je prostě nejlepší vypnout a na problém přestat myslet.

*

Samozřejmě.

Ono se to lehce řekne, ale hůř udělá.

Smrtonosná křižovatka zůstala za mnou, ale myšlenky a falešné vzpomínky se mi zahnat opravdu nedařilo. Před očima mi pořád vyvstával pološílený pohled, v uších mi zněl andělův vemlouvavý hlas.

Řekl jsem na ty nesmysly nakonec ano, nebo neřekl?

V krku se mi zhmotnil knedlík, jak paměť přihrála další kousek skládačky – děsivě neživotné obličeje, hrozivě prázdné oči. Natahující se ruce, Lokiho zoufalé telepatické šeptání.

Ano.

Určitě jsem řekl ano.

Teď, v nepříjemně ostrém slunečním světle se mi tomu nechce věřit, ale vážně jsem před naprostým cizincem přiznal, že můj život nestojí za nic. Vážně jsem přijal nabídku stát se vykonavatelem andělova poslání. Opravdu jsem se pokusil jediným slovem změnit nezměnitelné.

Ach jo.

Nejspíš budu muset Míšu poslechnout a vážně si najít nějakého toho psychoanalytika. Kdo ví, co jsem ve čtvrtek v noci prováděl. Možná začínám trpět schizofrenií. Možná…

Vida!

Schizofrenie! To by bylo docela skvělé vysvětlení celé té mé záhady.

Tuším, že jsem to četl v Kingově Temné věži – schizofrenici prý většinou nemají vůbec potuchu o tom, že se v nich ukrývá další osobnost. Jejich podvědomí snaživě zakrývá všechny stopy po dvojím životě. Takový schizofrenik může při hospodské rvačce skončit klidně v nemocnici, ale nebude si pamatovat žádnou bitku, žádnou vymlácenou hospodu. Bude dokonale přesvědčený o tom, že ho třeba srazilo auto.

„Sakra,“ zamumlal jsem si znovu, až se po mně kolemjdoucí důchodkyně znepokojeně otočila.

Když si to tak skládám v hlavě, sedí na mě popis schizofrenika až nepříjemně přesně. Místo bílení hospod sice souložím s děvčaty na silnicích, ale jinak diagnóza pasuje, až je mi z toho úzko. Podvědomí sice zakrývá skutečnost poněkud nepravděpodobným scénářem, ale zase se evidentně snaží o nějakou amatérskou psychoanalýzu. Proč by mi jinak přichystalo falešnou vzpomínku na to, jak se snažím změnit svůj mizerný život?

Ach jo.

Jestli budu muset tohleto popisovat nějakému cvokaři, tak se tím nezbytným gaučem nejspíš propadnu přímo do země.

*

Měl jsem zůstat doma.

Stoprocentně jsem měl zůstat doma, v případě nenadálého náporu hladu klidně vyjíst ledničku do prázdna a věnovat se praní a jiným zábavným činnostem.

Vystrkovat nos ze dveří byl špatný nápad.

Hlava, která se vlivem kvalitního čaje jakž takž uklidnila, mě začala znovu bolet.

Tedy, bolet… ne zrovna bolet, ale lepší slovo mě pro ten podivný, pulsující pocit vážně nenapadá. Je to, jako by se na mě každý díval, jako by si mě všichni prohlíželi, jako by celá Ostrava věděla, co jsem ve čtvrtek v noci prováděl a teď na mě upírala posupný pohled.

Přitom je kolem víceméně prázdno.

Auta sviští po silnici, opodál se prohánějí nějaká děcka, támhle se belhá pár důchodců, na protějším chodníku kamsi spěchá hezká mladá holka. Ani jeden si mě nevšímá. Pocit upřených pohledů je přesto tak intenzivní, že jsem to nezažil.

Ne.

S psychotickými představami musím rázně zatočit.

Nikdo se na mě nedívá, nikdo mě nepozoruje.

Mozek mám nejspíš pořád ještě lehce zdevastovaný tím svinstvem, co jsem nejspíš pil, takže neuronové spoje nefungují tak, jak by měly. Mysl tudíž produkuje naprosto iracionální vjemy.

Stačí zatnout zuby, podivný pocit ignorovat a všechno bude v pořádku.

*

Zatínat zuby se mi dařilo asi dvacet minut. Mostu nad kolejemi jsem se vyhnul širokým obloukem, vycházkovým tempem prošel mezi domy a změnil směr do centra města. Téměř jarní vzduch mi dělal vážně dobře. Dojdu do obchoďáku na náměstí, nakoupím něco nezbytných věcí, vrátím se domů, otevřu si okno a budu si číst. Na anděly, opilce, díry v zemi, asfalt, divné pocity a podobné hovadiny zapomenu. Jo.

*

Než jsem došel k hlavní silnici, po které jezdí tramvaje, zmizely z oblohy poslední mrňavé zbytky mráčků a mě napadlo, zda by nebylo dobré k nákupu přibrat i sluneční brýle. Jestli se tohle šílené počasí neumoudří – o čemž tedy osobně dost pochybuju – mohly by se takové brýle docela hodit už teď, na konci února. Ty staré jsem tuším vyhodil při předvánočním úklidu.

Přešel jsem přes cestu a zahnul směrem k obchodnímu domu. Počet spoluobčanů se dramaticky zvýšil, pocit sledování zůstal konstantní. Jen centrum té bolesti-nebolesti se jakoby přesunulo dopředu.

Kašlat na to.

Když kolem mě prošla už třetí opravdu luxusní slečna, vzpomněl jsem si na Tomášovu teorii ohledně toho, že tyhlety výstavní kousky nejspíš musí přes zimu být někde zalezlé, jinak si to prý nedokáže vysvětlit. Není přece možné, že by se tyhlety ksichtíky daly přehlídnout, i kdyby se tělo halilo do dvacet centimetrů tlusté zimní bundy.

Nepamatuju si už přesně, jestli mi tehdy tahle teorie přišla jako smysluplná, ale teď mě napadlo, že…

Ježíši!

Pocit v hlavě náhle hrozivou rychlostí zmohutněl, svět kolem mě se rozzářil jako vánoční stromeček. Barvy získaly nepřirozené odstíny, odražené sluneční světlo mě prudce zabolelo v očích. Hluk města nabyl na síle. Realita kolem mě se stala tak výraznou, jako by někdo vytočil všechny ovládací prvky televizního obrazu na maximum.

Jen docela pohledná blonďatá slečna jdoucí přímo proti mně zůstala stejná jako před chvílí. V té záplavě přeřvaných vjemů působila jako vystřižená z šedivého papíru.

*

Mohlo to trvat tři, možná čtyři sekundy.

Dívka po mně vrhla podezíravý pohled, vyhnula se mi dvoumetrovým obloukem a zmizela kdesi za mými zády.

Barvy ztmavly, zvuk se ztišil, město bylo najednou stejné jako kdykoli dřív.

Jen já se nemohl hýbat, nohy se mi třásly, po čele mi stékal pot a v ústech jsem měl najednou sucho jako na Sahaře. Lidé se mi s nehezkými pohledy vyhýbali.

Kdesi vzadu v hlavě jsem pocítil cosi jako malý žhavý bod.

Jako by se mi o lebku opřel nesmyslně výkonný paprsek laserového zaměřovače.

*

Nikdy dřív na mě nikdo zbraní nemířil. Nikdy dřív jsem moc neuvažoval o tom, co bych dělal, kdybych se ocitl před hlavní pušky. Když už jsem přemýšlel o nošení své pistole na obranu, střídavě jsem měl pocit, že bych ji v případě ohrožení dokázal použít – a střídavě naopak, že bych se nedokázal ani pohnout.

Teď jsem se kupodivu na zrosolovatělých nohou otočil jako na obrtlíku.

Jestli mám v příštím zlomku sekundy umřít, tak chci přilétající smrti pohlédnout do tváře.

*

Cvak.

Kdosi neznámý znovu popadl ovladač okolního světa a přeřvané barvy spolu s hlukem se vrátily. Šedivá slečna během té chvilky došla až k nefunkční kašně a zrovna zvedla ruku, aby na někoho zamávala. Pocit horkého místa se přemístil těsně pod čelní lebeční kost. Přesně tam, kde to předtím bolelo-nebolelo.

Zvedl jsem ruku stejně jako ta dívka.

Možná to nestihnu.

Možná bych měl spíš utíkat, ječet a schovávat se za ostatními lidmi.

Ale jestli na mě míří nějaký odstřelovač, stejně nemám šanci. To, že si prohlédnu žhavou tečku jeho zaměřovače na své ruce, bude o hodně smysluplnější. Aspoň uvidí, že se nebojím. Aspoň on bude vědět, že jsem neumřel jako zbabělec.

Mávl jsem si pomalu rukou před obličejem, očekávaje pocit horka na hřbetu ruky.

Nic se nestalo.

Musel jsem tam uprostřed chodníku působit jako naprostý idiot, jak jsem pomaličku pohyboval rukou sem a tam, ale to mi v té chvíli bylo jedno. I když jsem si ruku na čelo normálně připlácl, pocit horka se nepřemístil. Pořád žhnul několik milimetrů pod mou kůží.

Takže mě možná nikdo zabít nechce.

Možná…

Šedivá slečna došla ke stříbřitému audi, sehnula se, až krátká sukně odhalila další kus moc hezkých nohou a s někým se přivítala. Na tu dálku, v ruchu města bych to normálně neměl šanci slyšet, ale teď bych mohl přísahat, že řekla: „Ahoj, miláčku.“ Tak jistý jako tímhle jsem si už dlouho ničím nebyl.

Stál jsem dál jako solný sloup a díval se, jak nastupuje dovnitř, jak zavírá dveře, jak se aura bezbarvosti tetelí za neprůhledným okýnkem. Odraz slunce na stříbrném povrchu byl oslepující jako pohled do epicentra atomového výbuchu, ale já přesto nemohl odtrhnout oči. Kola auta se prudce protočila, jak šofér sešlápl plyn.

Audi vyrazilo, kličkou se vyhnulo autům zaparkovaným před bankou a pak bylo pryč.

Realita se skokem vrátila k obvyklému zabarvení.

Ta rána přišla hned vzápětí.

*

Kovově znějící třesk, zvuk sypajícího se skla, uširvoucí řinčení ohýbaného plechu.

Rozběhl jsem se.

*

„Panebože!“ uniklo mladíkovi v maskáčové bundě, kterému vrostly nohy do země jen půl metru vedle mě.

Já měl na jakékoli projevy obličejové svaly poněkud moc strnulé hrůzou.

To stříbrné audi se zvláštní slečnou uvnitř teď připomínalo podivnou tahací harmoniku.

Čumák vmáčknutý pod podvozek tramvaje, zadní kola třicet centimetrů nad vozovkou, vysypaná okénka. Snopy jisker.

Tramvaj se ještě pořád pohybovala. Zaklíněné auto před sebou tlačila jako lesklou papírovou krabici.

Ve skutečnosti to mohlo trvat snad deset sekund, ale já měl pocit, že než příšerné zvuky ustaly a děsivá dvojice znehybněla, musela uplynout dobře půlhodina.

Jako v noční můře jsem sledoval, jak se přední dveře na straně řidiče otevírají, jak z nich pomalu vypadává tělo, jak se několik lidí duchapřítomně rozbíhá na pomoc.

Když se pootevřely i dveře, kterými nastoupila dívka, pohnul se i kluk vedle mě.

„Ne…“ hlesl jsem nejspíš docela neslyšně.

Vnitřek vozu ozářil zášleh plamene.

*

Je mi zle. Sedím na lavičce u kašny, hlavu téměř mezi koleny, žaludek mi střídavě putuje nahoru a dolů a v uších mě pořád bodá to příšerné ječení. Mám co dělat, abych prostranství všude okolo neozdobil natrávenými zbytky snídaně.

Hasiči odjeli před třemi minutami, záchranka ještě o dost dřív.

To, co nejdřív vypadalo jako docela běžná nehoda, se v jediném okamžiku změnilo ve scénu z obzvlášť brutálního hororu.

Ten mladík v maskáčové bundě se dostal na dva metry od auta.

Dívka uvnitř vykopla proti dveřím.

Nějací dva muži začali táhnout bezvládného šoféra pryč.

Pak přišel výbuch.

Ne takový, jaký bývá k vidění v akčních filmech.

Tohle bylo jenom takové blafnutí.

Interiér vozu osvětlila jasná záře a profil mladé ženy byl najednou perfektně viditelný i přes tmavá skla vozu.

Kluk se zastavil v půli kroku.

Celé okolí jako by na chvíli ztuhlo.

Ježíši, já se tady vážně pobliju.

Myslím, že jsem nejdřív stejně jako všichni ostatní nepochopil, co je to za zvuk.

Pak mi to došlo.

To ječela ta holka.

Zmítala se na sedadle, zápasila s bezpečnostním pásem a všude kolem ní šlehaly plameny.

Ječela.

Ječela tak, že to nezapomenu do konce života.

*

Ano. Nakonec jsem se opravdu pozvracel.

Natrávený chleba ze mě vyletěl v odporně hustém proudu tekutiny, kdosi znechuceně zaklel.

Nic mě v té chvíli nezajímalo míň.

Ta nepřirozeně zbarvená, rozeřvaná scéna se mi znovu odehrávala před očima. Zase jsem viděl, jak sebou dívčiny nohy cukají v agónii, jak na její halence vyskakují malé plamínky, jak bezpečnostní pás nechce povolit.

Vidět, jak zaživa hoří člověk, je nepopsatelný zážitek.

Myslím, že ve skutečnosti se mi nějakým zázrakem podařilo odvrátit tvář dřív, než se pohled na tu hrůzu stal opravdu nesnesitelným, ale přesto mám pocit, že už se mi nikdy nepodaří usnout. To mávání rukama připomínající zoufalý boj lapeného hmyzu, to nesmyslné kopání, ty šíleně poletující hořící vlasy… ten jekot.

Docela jasně si pamatuju, že jsem se otočil a zakryl si uši dlaněmi, ale ten nepříčetný vřískot mi přesto dál rval ušní bubínky na kusy. Kdyby oheň konečně nesežehl té holce hlasivky, věřím, že bych se v následující vteřině svalil na chodník, stočil se do klubíčka a upadl do bezvědomí sám.

Ten řev…

Musím domů.

Musím domů, nebo se složím přímo tady.

*

Vždycky jsem si myslel, že trpím-li mírnou sociopatií, jsem rovněž nevšímavý k utrpení lidí. Zprávy a články o týraných dětech, obětech násilí, fanatických náboženských fundamentalistech nebo letadlech rozsekaných o zem mě vždycky nechávaly chladným.

Teď jsem byl v takovém psychickém stavu, že opravdu nevím, jak se mi podařilo dopotácet se domů.

Vybelhal jsem se do třetího patra, shodil ze sebe oblečení a svalil se do postele.

Chladivý dotek polštáře na mě po horkém pocitu v hlavě zapůsobil jako balzám.

Oči se mi okamžitě zavřely, jako bych měl na víčkách desetikilové závaží.

Dech se mi prohloubil.

Tělo ztěžklo.

Realita sobotního dopoledne se začala vzdalovat.

Než jsem se definitivně propadl do sladkého nebytí, probleskla mi hlavou ještě poslední myšlenka.

Já to věděl.

Věděl jsem, že ta holka umře.

Ale to už jsem spal.

*

Probudilo mě drkotání vlastních zubů.

Ležel jsem schoulený ve vlastní posteli, kolena přitažená k hrudi, rukama jsem si objímal ramena a třepal se jako malý ratlík. Před tím, než jsem tak nečekaně usnul, jsem se nestihl ani přikrýt a někdy během spánku se mi navíc podařilo skopnout peřinu dolů z postele. Jelikož jsem zvyklý spávat při otevřeném okně a únor, ač teplý, je pořád jenom únor, měl jsem teď pocit, jako by mě vytáhli ze zamrzlého jezera.

„Když se daří, tak se daří,“ zavrčel jsem roztřeseně na adresu nehezky se vyvíjejících událostí, zvedl ze země deku a zavrtal se pod ni tak, až mi koukaly jenom oči.

Když je vám v jednu chvíli hrozná zima a pak si najednou vlezete pod něco, kde se můžete krásně zahřát, je to nádherný pocit.

Třas pomalu ustával, zima neochotně opouštěla údy a mně se na tváři začal rozlévat spokojený úsměv.

Víčka znovu ztěžkla…

Tentokrát jsem se probudil až ráno.

*

Musím se přiznat, že se o víkendu hrozně rád válím v posteli. V sobotu mívám ve zvyku koukat pozdě do noci na filmy, na které nemám přes týden čas, a chodívám tedy spát docela pozdě. V neděli se tudíž probouzím až kolem desáté a před polednem se málokdy dotknu nohou podlahy.

Teď, ač jsem za sebou měl sobotu podstatně podivnější, než je u mě obvyklé, jsem na tom byl víceméně stejně jako kdykoli jindy. Nádherný pocit tepla mi pořád zaléval celé tělo, očekávaný pocit hladu se nedostavil, hlava bolela už jen docela snesitelně a tak neexistovala živá moc, která by mě z postele mohla dostat.

Tedy… až na ty vzpomínky.

Na chvíli těsně po probuzení je krásné to, že vnímání okolního světa je pořád ještě zahaleno mlhou doznívajícího spánku. Mozek pracuje v oblasti frekvencí alfa, člověku je hezky. Jenže pak se mysl probudí, hlava se pročistí a svět se neodbytně připomene. V případě, že jste minulého dne viděli zaživa uhořet mladou pohlednou blondýnku, je to obzvlášť nepříjemné.

Když se mi před očima mihla vize dočerna očouzeného čumáku tramvaje a nataveného čelního skla, nespokojeně jsem se otočil na druhý bok.

Když mi kdesi hluboko v mozku zazněl první dívčí výkřik, nešťastně jsem si promnul spánek.

Když jsem si vzpomněl i na to, jak svět kolem mě bláznivě měnil intenzitu kontrastu a další barevné a zvukové vlastnosti, začalo mi být jasné, že tohle nedělní dopoledne v posteli nevydržím.

*

Čtvrteční chleba je v neděli už poměrně nechutný, ale když se vhodným způsobem použije pánev a olej, vyžít se z něho dá.

Seděl jsem za stolem, upíjel čaj, žvýkal topinku a přemýšlel, jestli by mě ta Míšina psychoanalytička nemohla vyšetřit přes internet.

Nemá cenu si nic nalhávat.

Začínám normálně bláznit.

Nejdřív kompletně ztratím celý jeden den, pak se moje vnímání světa začne najednou chovat jako pokažená televize.

Možná mám v hlavě nádor.

Možná mám docela obyčejnou rakovinu.

Možná mi zbývá jen pár dní života.

A možná mám díky tomu nadpřirozené schopnosti.

*

Ta poslední myšlenka mi hlavou proplula jen jakoby mimochodem. Zakolébala se na vlnkách racionálních úvah jako žlutá gumová kachnička, vesele na mě mrkla jedním namalovaným okem, roztáhla křídla a uletěla kamsi daleko, zanechávajíc po sobě jen kola na vodě.

Tedy kola na hladké ploše normálního způsobu uvažování.

„Nadpřirozené schopnosti…“

Takhle zašeptané to v tiché kuchyni zaznělo strašně nepatřičně. Téměř jako rouhání v kostele. Jako nesmělé zahuhlání blázna ve svěrací kazajce. Jako něco, čím se nemá vůbec cenu zabývat.

Té holky jsem si všiml dřív, než k tomu došlo.

Celý svět přímo jásal barvami, překypoval životem, řval nadšením, ale z ní jako by naopak něco veškerou výraznost vysálo. Pamatuju si to stejně dobře jako šlehající plameny, jako řidiče tramvaje seskakujícího ze schůdků, jako hulákající lidi.

V těch vzpomínkách není rozdíl. Všechny na mě působí stejně reálně. Kdyby byla halucinace jen o něco uvěřitelnější, nebyl bych vůbec schopen říct, co se ve skutečnosti stalo a co ne.

Z čehož plyne, že nejspíš nemůžu věřit vlastním smyslům.

„Sakra.“

Co když teď vůbec nepřevaluju v ústech předposlední sousto topinky, co když vůbec nesedím za stolem? Možná jsem ještě nevstal z postele. Možná je tohle další halucinace.

Stop.

Jestli začnu uvažovat takhle, zblázním se stoprocentně.

Co si pamatuju ze školy, tak s podobným přístupem k realitě se potýkali už staří Řekové. Netuším, jak se ten filozofický směr jmenoval, ale jsem si docela jistý, že nikdo nikdy nepřišel s byť jen náznakem metody, jak by člověk mohl poznat, že se kolem něj rozkládá opravdový a nefalšovaný svět.

Namlouvat si, že se to podaří zrovna mně, by bylo asi dost troufalé.

Musím na to jít logicky.

Držet se při zemi.

Nezabíhat do šílených úvah o kompletní nereálnosti okolního světa, neutápět se ve filozofických proudech.

To, co vidím, hmatám, čichám, je zkrátka realita. Docela obyčejný, skutečný svět. Natolik znádorovatělý mozek, abych si vjemy, kterým jsem přivykal dobře třicet let, pletl s nějakým sněním, snad ještě nemám.

Fajn. Řekněme, že tohle je první axiom.

Druhý bude znít takto – jestliže nějaká byť sebenepravděpodobnější událost bude jinak zapadat do tohoto všedního světa, nebude se dát svítit a já budu muset uznat, že se také jedná o realitu. Vždyť už slavný, byť nikdy nežijící Sherlock Holmes prohlásil, že vyloučí-li logika všechny ostatní možnosti, tak pravdou musí být to, co zůstalo. Ať už je to cokoli.

Dobře. Co dál?

Dál se pustíme do aplikované axiomatiky.

*

Uložil jsem talíř do dřezu, umyl si ruce, zapnul počítač.

Ať už si důchodci a staromilci tvrdí, co chtějí, internet je skvělá věc. Stačí najít správnou stránku a celý svět máte jako na dlani.

Vida. Tady to je.

Včera v dopoledních hodinách došlo na ulici 28. října k vážné dopravní nehodě. Řidič automobilu, který se čelně srazil s tramvají, je ve stabilizovaném stavu. Spolujezdkyně na místě zemřela. Pět cestujících bylo lehce zraněno.

Dál jsem nečetl.

Jestliže včera došlo k dopravní nehodě, kterou si pamatuji a jestliže platí oba axiomy, znamená to, že můj nádor na mozku tlačí na nějaké nezmapované mozkové centrum a aktivuje u mě dosud neobjevenou schopnost.

Jak prosté, drahý Watsone.

*

Jakmile se nějaký systém osvědčí, je nesmysl jej měnit.

Namísto papíru a tužky jsem tentokrát využil počítač, ale seznam faktů, názorů a odvození se mi i tak docela povedl.

Mezi základní vědecké principy patří takzvaná ověřitelnost. Jestliže k něčemu dojde jen jednou jedinkrát, nemá z hlediska výzkumu cenu se tím zabývat. Pokud ovšem nějaký experiment produkuje konzistentní výsledky, můžeme se klidně pustit do dalšího bádání.

V mém případě to znamená, že musím zase mezi lidi.

Pro vědu je holt třeba přinášet oběti.

*

Během včerejšího dopoledne se na mě usmálo i štěstí – nějakým zázrakem se mi povedlo nepoblít si ani boty, ani kalhoty.

Takže teď jsem nemusel ani sahat do skříně. Jen jsem na sebe naházel oblečení, zamkl za sebou byt a vyrazil nazdařbůh do ulic.

Jakou mám šanci narazit na dalšího člověka, kterého v následujícím okamžiku čeká smrt? Kolik lidí vůbec žije v Ostravě? Je vůbec alespoň z hlediska pravděpodobnosti možné, abych někoho takového znovu potkal čistě náhodou, jako se mi to stalo s tou slečnou?

Možná jsem neměl z bytu vypadnout tak zbrkle. Možná jsem měl prozkoumat nějakou tu statistiku, možná jsem si měl osvěžit pravděpodobnostní počet a zjistit, jestli vůbec mělo cenu se oblékat.

No ale když už jsem venku…

Jásavé slunečné dopoledne vylákalo na procházku poměrně hodně lidí. Já zamířil znovu do centra s nejasným plánem, že bych mohl sednout na tramvaj a jet, kam mě náhoda zavede. Je sice pravda, že nejvíc lidí ze všeho se motá právě v centru, ale taky je pravda, že pravděpodobnost mluví proti. Abych potkal dva téměř už mrtvé lidi dva dny za sebou na stejném místě, to mi přijde opravdu poněkud přitažené za vlasy.

*

Oproti včerejšku se mírně ochladilo. Vrazil jsem ruce do kapes, zvedl límec lehké bundy, přidal do kroku. Stejně jako včera mě chmurně napadlo, že bych se měl přece jenom možná vrátit domů. Takovéhle pobíhání po Ostravě přece nemá žádný význam. Kromě toho mě pořád ještě trochu pobolívá hlava…

Hm, hlava…

Spolu s myšlenkou na to, že bych se měl nechat objednat na onkologii, se mi mozkem prohnala vzpomínka na podivný pocit pálení těsně pod lebeční kostí. Ten, který jsem nejdřív považoval za naddimenzovaný odstřelovačský zaměřovač. Tedy vlastně ne nejdřív. Ten pocit jsem přece měl i předtím, jen byl výrazně slabší. A nebyl tak konkrétní. Byl vlastně spíš takový…

Jako teď.

Sakra!

Procházet se místo Ostravou comicsovými políčky, vykvetla by mi teď nad hlavou rozzářená žárovka.

Možná je to naprostá hovadina.

Možná spojuju dvě věci, které spolu nemají vůbec nic společného.

Nejspíš jen ten nádor tlačí i na centrum bolesti.

Ale…

Ale ten podivný žhavý pocit se v okamžiku, kdy mě uhořelá slečna minula, přemístil téměř skokem z čela do týla.

Jako by ji sledoval.

Jako…

Jako bych měl v hlavě kompas!

*

Teď, když jsem se na ten nápad soustředil, se mi to zdálo být docela zřejmé. Nejdřív jsem měl vpředu v hlavě takový divný pocit. Pak se svět barevně zbláznil a já zapomněl na jakékoli pocity. Potom mě slečna minula, barvy se vrátily k normálu, moje vnímání přestalo být zahlcováno přeřvanou Ostravou a já si tudíž všiml, že se ten nezvyklý pocit přesunul. Zesílil a přesunul. Potom, jak jsem se otočil po neexistujícím snajprovi…

„Jasně!“

Vyvolalo to u mě pocit, jako by mě něco začalo pálit zepředu v hlavě. Protože střelka podivného kompasu pořád ukazovala na nastávající mrtvolu.

Usmál jsem se sám pro sebe a zvolnil krok.

Jestli zaměřování na dálku fungovalo včera, tak dneska by mohlo taky.

Stačí se jen soustředit.

*

Pokoušet se orientovat podle nezřetelných dojmů v hlavě a zároveň při tom koukat pod nohy na ne zcela kompaktní chodník není zrovna dobrý nápad. Pokusil jsem se soustředit na svůj mozek a málem se mi podařilo přerazit se vedví.

Takhle by to nešlo.

První lavička zřejmě utrpěla nálet holubů trpících salmonelózou, z druhé zbyly jen betonové podpěry, ale ta třetí, kterou jsem zahlédl mezi domy, vypadala takhle na dálku docela v pořádku.

Došel jsem k ní, usadil se na nejčistší místo a jemně si sevřel hlavu do dlaní. Pár metrů za mnou povykovaly děti, kdosi cosi hulákal z okna na mladou holku na rohu, ale jinak jsem měl na práci s „radarem mrtvých“ docela klid.

Zavřel jsem oči, zhluboka se nadechl, pokusil se potlačit všechny vjemy okolního světa.

„Jsem tady jenom já a moje hlava. Nic jiného. Jen já a moje hlava. Jen já a to, co je v ní,“ šeptal jsem si naprosto neslyšně s pocitem, že za mnou už už zastavuje rychlá jednotka z psychiatrické léčebny.

Zahnal jsem i tuhle představu.

Ta zdánlivě kompaktní slabá bolest hlavy, kterou jsem ještě včera ráno považoval za následky kocoviny, ve skutečnosti vůbec není tak celistvá, jak se mi jeví. Čím víc se soustředím, tím víc mám pocit, jako by se skládala z různě velkých ohraničených míst. Některá jsou citlivější, jiná se začínají vynořovat až teprve teď, když se soustředím. Ty největší celky kupodivu nejsou zároveň nejteplejší. Tenhle skoro osamocený bod hřeje daleko víc, než támhleten shluk. A tenhle…

Otevřel jsem oči.

Kousek nad levým uchem se pocit tepla začal měnit v citelné horko.

Vstal jsem.

Nadechl jsem se.

A otočil se.

Horko se mi usadilo přímo nad kořenem nosu.

Vyrazil jsem.

*

Jak mi ještě před chvílí byla docela zima, tak teď jsem si musel dokonce rozepnout bundu. Můj rychlý krok se chvílemi téměř měnil v běh, začal jsem zase nehezky funět.

Ten horký bod zvyšuje dál a dál svou teplotu. Ještě to pořád není ani zdaleka takové, jako to bylo v sobotu, ale pokud odhaduju chování svého nového smyslu správně, tak mám šanci dojít k člověku, na něhož čeká smrt, pěšky.

Jen jestli nebude pozdě.

*

Moje fyzička nestojí za nic.

Funím, potím se, v nártech mě bolí. Zdolal jsem mírný kopec, produsal malým parčíkem, mučivě dlouhou dobu čekal, než se na semaforu rozzáří zelená.

V téhle části města jsem snad ještě nikdy nebyl. Netuším, kam můžu dojít, netuším ani, kterým směrem jdu. Skoro si nevšímám toho, jak okolí chátrá, jak ubývá obchodů, jak zástavbu tvoří víceméně jen obytné domy. Jen sleduju horký pocit uprostřed čela a snažím se jít co nejrychleji.

*

Teď!

V jednom okamžiku se kolem mě rozkládala docela obyčejná Ostrava, v tom druhém mé smysly zaúpěly pod přívalem barev, zvuků a vůní.

Abych se vůbec pozastavil nad tím, že včera jsem si čichových vjemů ani nevšiml, vážně nebylo kdy.

Asi dvě stě metrů přede mnou vyšla zpoza jednoho z domů malá, shrbená postava. Tak dobré oči, abych rozeznal, o koho jde, vážně nemám, ale tu naprostou bezvýraznost jsem přehlédnout nemohl.

Nabral jsem do plic mohutný doušek vzduchu a rozběhl se jako o život.

*

Padesát metrů.

Ta nepřirozeně šedivá postava je docela obyčejná babička. Francouzské hole, jejichž matně stříbrný povrch jako by pohlcoval většinu světla, pletený baret, sešmajdané boty, malé brejličky na špičce nosu, tlustý vlněný kabát. Jsem si jistý, že ve skutečnosti to vše není dokonale stejnobarevné, ale moje oči to teď tak vnímají.

Malá šedivá babička se pomalu štrachá k přechodu, mně v kotnících vybuchují gejzíry tupé bolesti.

Pětadvacet metrů.

Na semaforu naskakuje zelená.

Berle se pomalu pohybuje, důchodkyně vyráží na cestu přes silnici.

Ne!

Tentokrát ne!

Otevírám ústa, abych zařval varování.

Zaječení sirény bylo rychlejší.

*

V tom leknutí jsem sebou málem praštil.

Nohy se mi zapletly, já vypadl z rytmu, levá podrážka mi podjela a mně se jen tak tak podařilo normálně zastavit.

Otočil jsem se tak rychle, až mi málem prasklo pár obratlů.

Křižovatkou dobrých dvě stě metrů přede mnou proletěla žlutobílá záchranka jako šíp, divoce vybrala zatáčku a zmizela mezi domy. Houkání zesláblo.

Obrátil jsem hlavu zpátky k šedivé ženě.

Nic se nestalo.

Svět mě neudeřil přemírou barev, zvuků a vůní.

V hlavě se mi nepohnul žádný pocit.

Jen uprostřed přechodu leží docela malá, nenápadná babička.

*

Věděl jsem, že to nemá smysl dřív, než jsem se znovu rozběhl. Přesto jsem v trysku vytrhl z kapsy telefon a vytočil sto padesát pět.

Nové houkání se ozvalo docela brzo.

Já za tu dobu stačil zjistit absenci tepu, zástavu dechu a to, že o první pomoci vím houby.

Přesto jsem začal s masáží srdce a umělým dýcháním. Z dotyku nečekaně chladných svraštělých rtů se do mě sice skoro dala třesavka, ale přesto (a přes pocit marnosti) jsem vytrval, dokud sanitka nedorazila.

Bude to znít jako věta z večerních zpráv, ale lékař na místě konstatoval smrt.

*

Do této chvíle jsem to netušil, ale v případech nenadálého úmrtí se do věci zapojuje i policie. Musel jsem tedy nastoupit do sanity, nechat se odvézt do nemocnice a tam počkat, dokud nedorazí strážci zákona.

Když se to vezme kolem a kolem, je takový výslech svědka nečekaného úmrtí hrozná banalita.

Postarší policista ostříhaný na ježka si vyslechl můj popis událostí, nahlédl do lékařské zprávy, opsal si údaje z mé občanky, zeptal se mě, jak se to seběhlo, pokýval smutně hlavou, poděkoval mi za spolupráci a s pozdravem odešel.

Já v nemocnici taky nezůstal o mnoho déle.

*

Věda si možná žádá oběti, ale mě se zmocnil pocit, že za poslední dva dny jsem mrtvých lidí viděl až dost. K aplikovanému výzkumu kromě toho patří také analýza získaných dat a to bylo přesně to, co jsem měl teď v plánu. Musím domů a vyvodit z toho všeho nějaké výsledky. Už teď mi hlava přetéká nápady – co teprve až si všechno hodím hezky na papír.

Ovšem nejdříve to nejdůležitější.

Přežití!

Bez návštěvy obchodu s potravinami se zítřka nedočkám.

*

Mladá blonďatá prodavačka s roztomile infantilními beruškami na culíkách měla ke konci mého nákupu co dělat, aby se mi nerozřehtala přímo do obličeje. Ne, že bych si zcela vybavoval podrobnosti, ale mám pocit, že jsem se na nákup tak docela nesoustředil. Andělé, asfalt, babička, rakovina, barevný svět, to vše mi v hlavě vířilo takovou silou, že jsem své okolí téměř nevnímal.

Dokonce mám pocit, že mi ta sympatická dívčina musela vracet pětistovku dýška.

Ale to si vážně nejsem jistý.

*

Dveře bytu za mnou zaklaply, lednička a špajz pojaly skromný nákup. Disk počítače se rozsvištěl, já se svalil do křesla.

Souvislosti.

To je slovo dne.

Ať se mi nikdo nepokouší tvrdit, že to, co se se mnou od čtvrtka děje, je jen sled vzájemně nepropojených náhod. Jistě. Bylo by to hezké. Jenže lhaní do kapsy není zrovna moje hobby.

Jak to říkal ten domnělý anděl?

Ne. Na přesná slova si nevzpomenu.

Cosi o změnění nesmyslného světa? O vítězství spravedlivých? O tom, že zlo bude po zásluze potrestáno?

Nevymýšlím si to jenom? Mám sice pocit, že mluvil poněkud pateticky, že apeloval na mou asociálnost, ale jak by to, že vím, kdo umře, mohlo změnit svět? A co s tím má společného spravedlnost? Jak se vůbec taková schopnost dá využít? Mám chodit po městě a zachraňovat lidi? Čemu to kruci může pomoct?

Zarazil jsem se.

Právě jsem se zeptal sám sebe, k čemu to je, zachraňovat lidské životy.

Ne. Anděl si asi vážně nevybral dobře.

*

O hodinu přemýšlení později už jsem měl v hlavě takový guláš, že jsem to doteď nezažil. Počáteční skepsi nejdříve vystřídala představa, jak zachraňuji krásné dívky ze spárů smrti. Pak nastoupila racionalita a mě napadlo, že smrti té babky na přechodu jsem nemohl zabránit ani já. Potom mě napadlo, že infarkt a podobné přirozené příčiny smrti budou asi daleko častějšími zabijáky než něco, co bych mohl se svou schopností ovlivnit.

Tak k čemu sakra něco takového je?

Proč by mě anděl smrti obdařil něčím podobným?

Počkat… neříkal on něco o tom, že už není andělem smrti?

Ach jo. O nebeských bytostech toho tedy vážně moc nevím, ale mám pocit, že tenhle Loki opravdu nepočítal s vedlejšími účinky, které bude jeho prst šťourající se v mém mozku mít na mou paměť. Jsem si docela jistý tím, že mluvil ještě o nějakých schopnostech, že říkal cosi o lidském těle, ale ani za živého boha – nebo anděla, chcete-li – jsem si nebyl schopen vybavit, co jen to bylo.

Kromě toho se mě začal zmocňovat pocit, že mé dva axiomy vlastně tuhle andělskou halucinaci do stavu přijaté reality nepovýšily…

Neměl já bych se na anděly a na možné falešné vzpomínky vykašlat a věnovat se radši ověřeným faktům?

Na druhou stranu, třeba tak vyloučím z teorie něco, bez čeho se vysvětlení nikdy nedoberu.

Ach jo.

Já věděl, proč jsem po získání inženýrského titulu rezignoval na další studium a šel radši vydělávat peníze.

Základní výzkum není nic pro mě.

*

Ta whiskey, co ji mám v baru jako lék na duši, mimochodem přečkala posledních pár dnů úplně netknutá.

Vážně si nevzpomínám, kdy mi něco naposledy udělalo takovou radost.

*

Těch vědeckých dat mám pro pořádný výzkum sakra málo!

Věda si žádá oběti!

Kdo se dal na vojnu, musí bojovat!

Po třetí skleničce božského nápoje se mi to podobnými slogany v hlavě jen hemžilo.

Už podruhé toho dne jsem na sebe navlékl venkovní oblečení, zabouchl za sebou dveře bytu a pustil se do boje s tkaničkami. Mám pocit, že dopoledne mi to zavazování šlo mnohem, mnohem líp. Teď jako by ty černé potvory ožily.

Nevadí.

Napnul jsem duševní síly, zkrotil neposlušnou část oděvu, vyrobil dvě pevné, slušivé kličky.

Neměl jsem ty skleničky spíš čtyři?

To je jedno.

Cvakl jsem vypínačem chodbového osvětlení, chytil se zábradlí a vyrazil dolů ze schodů.

Je neděle.

Večer.

Tma.

Jestli moje schopnosti fungují i za tmy, mám daleko větší šanci někde natrefit na nějakou další potenciální mrtvolu.

Ostrava sice není Praha nebo dokonce světové velkoměsto, ale s mým radarem určitě budu schopen najít nějaké to loupežné přepadení, pokus o znásilnění nebo podobnou věc se smrtelnými následky. Tu bábrli na přechodu jsem cítil docela dlouho před tím, než umřela. Vlastně jsem za ní cíleně šel přes půlku města. Kdyby tam nebyly ty zatracené domy, byl bych ji viděl daleko dřív. A mohl bych zařvat. A přivodit jí tím infarkt mnohem rychleji.

Ne.

To jsem nechtěl říct.

Promnul jsem si spánky, nadechl se čerstvého nočního vzduchu a popadl unikající nit souvislých myšlenek.

Jestli teď natrefím na nějakou oběť přepadení, tak to třeba bude dostatečně včas. Zkusím jí říct, aby prostě šla jinudy. Třeba si vymyslím, že jsem cestou potkal ožralou agresivní bandu. Ta oběť mě poslechne. Já ji budu sledovat. A uvidím, jestli se smrti dá zabránit.

Jednoduché.

Snadné.

Jen ta whiskey kdyby mi tak nestoupla do hlavy.

*

Na to, abych analyzoval výstupy z radaru, jsem momentálně neměl dostatek psychických sil. Na to, abych se rozumně vrátil a odložil veškerou vědu na zítřek, mi v krvi kolovalo moc alkoholu.

Udělal jsem tedy to nejlepší, co v dané situaci udělat šlo.

Zamířil jsem na Stodolní.

*

Jak každý ví, Stodolní je nejznámější ulicí našeho krásného města. Před třemi lety – těsně před tím, než jsem se sem přestěhoval – téměř kompletně vyhořela spolu s čtvrtinou města. V médiích se o tom mluvilo jako o „Ostravské katastrofě“ a příšerné snímky obletěly celý svět. Plápolající domy, které nikdo nehasí… tisíce mrtvol povalujících se v ulicích, na střechách domů, na kapotách aut a dokonce v korunách stromů… opuštěné byty, hospody, restaurace… prázdná auta, tramvaje i autobusy. Nikdo dodnes netuší, co se vlastně mohlo stát, ale událost tehdy nepřežil jediný člověk nacházející se na území města. Všichni jako by v jednom okamžiku nechali veškeré činnosti, vyrazili na proslavenou ulici a… umřeli. Podivným, nevysvětlitelným způsobem.

V následujících dnech vypukla celosvětová hysterie, mluvilo se o nové vlně terorismu, spekulovalo se o nasazení tajných bojových látek vyvinutých nějakou sektou, uvažovalo se o nové odvetné válce proti Ose zla. Počet kamer, bezpečnostních opatření a podobných buzerací v celé republice narostl měrou nikdy dříve nevídanou.

Tragédie posléze stmelila celou republiku podobně jako záplavy před několika lety, na konta příbuzných obětí putovaly desetitisícové částky, na hromadném pohřbu promluvil i papež. Ostrava se na čas stala napůl prázdným městem obývaným jen lidmi, kteří v okamžiku katastrofy slavili Silvestra někde jinde.

Město se ale po několika měsících nejistoty a strachu z dalšího možného útoku začalo utěšeně plnit, Stodolní byla ohromnou rychlostí rekonstruována a dnes už zase nemáte nejmenší šanci si o víkendu v kterémkoli baru sednout.

Život jde holt dál.

*

Na známou ulici se to dá příjemným vycházkovým krokem stihnout za zhruba třičtvrtěhodinu. Fouká-li vám do obličeje celou cestu poměrně svěží vítr, stačí tato doba na to, aby se alkoholem intoxikovaný mozek poněkud pročistil.

Tedy alespoň v mém případě to stačilo.

*

Na Stodolní bych tedy byl.

Jenže co dál?

Ať jsem se snažil, jak jsem chtěl, nedařilo se mi lokalizovat jediného člověka, kterému by už skoro zvonila hrana. V hlavě mi sice mírně pulsovalo několik ložisek tepla, ale měl jsem pocit, jako by všichni takto označení byli příliš daleko. To budu mimochodem v dalších dnech muset taky nějak zjistit – myslím to, jak daleký má můj detektor dosah. Zabírá Ostravu? Ostravu a okolí? Ostravu a široké okolí? Nebo cítím potenciální mrtvoly z celé Evropy? Nemám tušení. Stejně tak nevím, jak bych svou schopnost dokázal využít, kdyby platila poslední možnost.

Zatímco jsem se zaobíral podobnými myšlenkami, loudal jsem se s rukama v kapsách podél barů, hospod a ostatních zařízení, vyhýbaje se proudům lidí. Teď v neděli už provoz nebyl tak šílený, jak tomu bývá v pátek nebo v sobotu, ale že by se nenašlo dost lidí ochotných oslavovat, tak to tedy taky ne.

Asi po deseti minutách bezcílného bloumání se do mě začala dávat zima, takže jsem se rozhodl sondovat okolí z příjemného tepla nějakého podniku. Uřvané hospody jsem zamítl hned, ve whisky baru bych si sice sedl, ale mám dojem, že pití už bylo dneska dost, takže jsem nakonec skončil v malé, poměrně zastrčené, ale docela útulné kavárně.

Objednal jsem si café latte, pověsil bundu přes opěradlo židle a pokud možno přirozeně složil hlavu do dlaní. Ulice za oknem pulsovala životem, kavárna kolem mě šuměla, podivné pocity v hlavě hřály.

Začal jsem se soustředit.

Zpočátku jsem si připadal jako parodie nějakého parapsychologického vyšetřovatele z amerického seriálu, ale jak se mi v mozku začala líhnout další a další hřející místa, přestal jsem myslet na blbosti a věnoval pozornost jenom těm signálům.

Je to ve své podstatě hrozně zneklidňující.

Čím víc se soustředím, tím víc mi těch teplých bodů v mozku vyvstává. Zpočátku osamocená místa se zaplňují, teplo v hlavě narůstá a já si uvědomuji, že smrt mě vlastně celého obklopuje. Kdybych dokázal prohlédnout pevnou hmotu, stačilo by otevřít oči a rozhlédnout se dokola. Realita by vzplála nepřirozenými barvami a já bych viděl lidi, kteří tady už za pár okamžiků nebudou.

Svět kolem mě by vyplnili mrtví.

*

Teď!

Prudce jsem otevřel oči a loktem zavadil o sklenici studené kávy.

Servírka po mně vrhla pohoršený pohled, dno sklenice zarachotilo po desce stolu, tekutina vyšplíchla na leštěné dřevo.

„Zaplatím,“ řekl jsem sebejistě, vstal, vtiskl dívčině do ruky padesátikorunu, popadl bundu a skoro vyběhl ze dveří.

Horký bod mi pulsoval jen kousek nad levým okem.

*

Stodolní jsem nechal dávno za sebou.

Zase se proplétám neznámými uličkami, chvílemi utíkám, chvílemi se vyhýbám skupinkám lidí.

Vážně netuším, jak se tahle část města jmenuje, ale řekl bych, že jsem se nedostal do míst, kam by se dalo v neděli chodit na výlety. Domy vypadají značně vybydleně, odkudsi zní hlasitá teskná hudba, pod podrážkami občas zaskřípá sklo z rozmlácené pouliční lampy.

Horké místo mi hoří rovnou nad kořenem nosu. Mám pocit, že už skoro dosahuje kontaktní teploty.

Ještě maximálně jeden blok.

Nebo přinejhorším dva.

Tedy pokud můj radar v noci funguje úplně stejně.

Pokud…

Svět vzplanul přívalem barev.

*

Frenetický klapot podpatků jsem zaslechl jen o pár vteřin dřív, než ta šedivá dívka vyšla zpoza rohu mně přímo do cesty.

Zvuk jejích kroků se rázem změnil v tlumenou kanonádu, mé čichové buňky zaječely přetížením, jak se do nich opřel závan slečnina parfému, barvy…

Přeřvané noční barvy jsou docela hezké.

Ta holka taky ujde.

Jen by mohla trochu koukat, kam se žene.

*

Já byl na okamžik zlehka paralyzován obvyklými průvodními jevy svého nového daru a slečna zrovna zírala kamsi přes rameno.

Dopadlo to tak, jak to dopadnout muselo.

Vrazili jsme do sebe, holce unikl překvapený výdech, já ji reflexivně popadl za lokty, aby se nerozplácla na chodníku.

„Ježíši, promiňte,“ řekl jsem dřív, než se dala do křiku.

„Kam koukáš!“ vyjela na mě pisklavým hlasem a pohoršeně mě probodla pohledem.

Barevný svět zaječel jako cirkulárka zesílená na maximum.

V jednom okamžiku jsem koukal do nepřirozeně šedivého obličeje, v tom druhém na mě dopadla gigantická gumová palice, zarazila mě do země, rozstříkla mé orgány po špinavé ulici, vyrazila mi myšlenky z mozku, vymazala mě z existence.

Realita se rozpadla, barvy zmizely, nahoře bylo dole, dole bylo nahoře…

Pak nebylo nic.

*

Potom zase ano.

Stál jsem nad jakýmsi tělem ležícím na špinavém chodníku tváří dolů, kdesi v dálce vyhrávala hudba, vzduch páchl zkaženými odpadky.

Kde to jsem?

Na docela krátkou chvíli jsem byl tak dezorientovaný, jako už dlouho… no… jako už od sobotního rána ne. Nevěděl jsem, kde jsem, nevěděl jsem, co tady dělám, nebyl jsem si schopen vzpomenout ani na své jméno.

Pak už ano.

Vědomosti, vzpomínky a vůbec všechno se mi v hlavě vyrojilo takovou rychlostí, až jsem se zapotácel. Slečna, na kterou jsem narazil, její pisklavý hlas, šedá tvář, barevný svět, příšerný akustický výbuch, točení…

Jen na to evidentně mužské tělo v šedomodré bundě jsem si vzpomenout nedokázal.

Kruci… co teď?

Bezradně jsem se rozhlédl po nevábném okolí, zaznamenal v dálce se míhající světla aut, rozbité okno bytu v přízemí, hustý bílý kouř valící se z komína. Což byla veškerá pozorovatelná aktivita v dohledu.

Ach jo. V následujících dnech si budu muset udělat zdravotnický rychlokurs, jestli se chci dál věnovat zkoumání svých nadpřirozených schopností.

Sklonil jsem se nad neznámým mužem, přitiskl mu ke krku dva prsty…

„DOPRDELE!“

Ne.

Ten muž není mrtvý. Tep má docela pravidelný, pokožku relativně teplou.

To já jen nejsem zvyklý, aby mé prsty končily dvoucentimetrovými nalepovacími nehty.

A jako vykastrovaná myš taky většinou nezním.

*

„Panebože!“ zaječel jsem fistulí znova, ruce natažené před sebou, jako bych je před chvílí strčil do lejna.

Rukávy z jakési lesklé látky, na zápěstí masivní řetízek, pravá ruka dekorovaná trojicí prstenů, dlouhé růžové nehty, o kterých jsem už mluvil. „Kristepane!“

Ruce nejsou to nejhorší.

Závan větru mi kolem obličeje rozhodil pramen blonďatých vlasů.

S pocitem, jako bych sebou měl každou chvíli praštit, jsem sjel pohledem níž.

Při tom, co se mým očím naskytlo, mi nějak došla slova.

*

Nikdy dřív jsem snad neměl k panice tak blízko, jako zrovna teď.

Nevěřícně jsem rozklepanými prsty zatáhl za zip lesklé bundy a dotkl se dlaněmi toho, čemu oči nechtěly uvěřit.

Vlastní ňadra jsou na dotyk docela příjemná.

Myslím, že s poslední myšlenkou mi uniklo i mírně vyšinuté zahihňání.

Rozum mi začal sklouzávat jako po kvalitním máslem vymazané plastové desce.

Vzpomněl jsem si na trapný puberťácký vtip o trávě a kozách.

Uniklo mi další pisklavé uchechtnutí.

Pak se ozvaly kroky.

*

Nacházeje (nacházejíc?) se v psychickém stavu, v jakém jsem byl (a?), jsem si těch kroků zpočátku nevšiml (a).

Pak už ano.

Kdosi mě hrubě popadl za loket a prudkým trhnutím si mě otočil k sobě.

Pohled mi padl na mohutnou hruď nacpanou do těsného černého trika.

Zvedl jsem hlavu výš.

Mé oči se střetly s přimhouřeným pohledem přibližně dvacetiletého opáleného výrostka. Vlasy nakrátko ostříhané, na levé líci dlouhá jizva, v uchu malý stříbrný kroužek, kolem mohutné šíje zlatý řetěz, na kterém by se dala utáhnout kráva. Nevím, jak vysoký jako dívka jsem, ale v tu chvíli jsem měl pocit, jako bych tak obrovského muže nikdy předtím neviděl.

Ne, že bych měl na nějakou analýzu pocitů čas.

Mohutná pracka mi přistála na levé tváři, až se mi hlava málem otočila kolem dokola.

„Tak ty budeš utíkat, čubko? Já tě naučím, jak se chovat!“

Druhá facka mě nabrala jako náraz rozjeté lokomotivy. Kdyby mě mladík nedržel, zastavil bych se nejspíš až o stěnu nejbližšího domu.

„Nevyraž ji zuby, vole, ať ho pak nemám od krve!“ ozval se další hlas. Na to, abych jeho majitele zahlédl, mi ve výhledu bránilo moc posilovnou narostlého masa.

„Neboj,“ houkl svalovec spokojeně. „Jestli jí vyrazím zuby z huby, tak bude o to líp kouřit.“

Třetí facka mi hlavu málem urazila.

*

Přemýšlet v situaci, kdy vás mlátí takováhle gorila, je nadlidský úkon.

Já se o to přesto musel pokusit.

V intervalu mezi třetí a čtvrtou ranou mi hlavou proběhly veškeré vzpomínky na téma „žena v nouzi“.

Nebylo jich zase tak moc.

Kopnutí mezi nohy jsem zavrhl hned, klíče, kterými bych zaútočil na obličej, jsem v ruce neměl, nalepovací nehty mi jako vhodná zbraň k útoku nepřišly. S kousáním bych se daleko nedostal.

Zbývá poslední možnost.

Sonický útok.

*

Můj jekot proťal vzduch, svalnatý surovec sebou škubl.

Můj jek utichl.

Myslím, že po téhle facce mi hlava vážně na chvíli uletěla.

*

„Tak poslouchej, ty kurvo blbá,“ práskl se mnou násilník o otlučenou omítku baráku. „Tohle jsi zkusila naposled! Buď nám všem teď pěkně poslušně podržíš, nebo ti nejdřív zlámu hnáty a pak nám podržíš. Jasný?“

Než jsem se zmohl na odpověď, přerušil mě dosud neslyšený hlas.

„Kurva, vole, tady někdo leží!“

Můj mučitel upřel zamyšlený pohled na tělo stále bezvládně ležící uprostřed chodníku. Po tváři mu přeběhla zamyšlená vlna. Kdesi hluboko v mém nitru se vzedmula malá vlnka naděje.

„Ňáký feťák. Serem na něj, hoši. Dem do tepla!“

Vlnka opadla, jak mnou mladíkova svalnatá ruka prudce smýkla.

Otevírat vchodové dveře vlastním zadkem vážně nemůžu nikomu doporučit.

*

Nezřetelný venkovní puch odpadků byl okamžitě vystřídán intenzivním smradem moči a ještě něčeho horšího. Mládenec mnou znovu smýkl, až jsem popolétl, moje páteř narazila na odřenou zeď, temeno hlavy prásklo o vypálené poštovní schránky.

„Auvajs!“ vyjekl jsem, před očima roj hvězdiček.

„Hubu drž!“ napomenul mě muž, který se předtím zastal mého chrupu.

„Tak co, puso? Pude to po dobrém, nebo máš ráda, když to nejdřív bolí?“ zeptal se mě ten, co mě pořád držel pod krkem.

„Počkejte, pánové, to je fakt omyl, s někým si mě pletete, já…“ pokusil jsem se vysvětlit.

S novým přívalem hvězd před očima se vysvětluje dost špatně.

*

„Na něco jsem se tě ptal, kurvo!“ houkla mi do obličeje moje soukromá mlátička.

„Dám vám peníze, udělám co budete chtít, jenom už mě nemlaťte!“ vyrazil jsem ze sebe téměř hysterickým hlasem. V tom okamžiku jsem na nějakou sebeanalýzu neměl kdy, ale jsem si jistý, že až tohle bude za mnou, budu se za svou zbabělost stydět. Jenže mám snad jako odhadem padesátikilová holka nějakou jinou možnost?

„Tak se mi líbíš, miláčku,“ poplácal mě svalovec „něžně“ po tvářích. „Tak abys věděla, jaký je program – nejdřív si kvalitně zašukáme a potom nám předvedeš, jak umíš polykat. Jasný?“

„A… ano!“

Jaké to asi je, být znásilněný?

Jaké to je, mít v puse něčího…

Kristepane, já to nepřežiju!

*

Ruka s tlustým stříbrným prstenem na ukazováku mě sevřela pod krkem, ta druhá vjela pod svetřík a překvapivě jemně mě pohladila po kůži.

Ostatní dva násilníci – podobně stavění, ostříhaní i oblečení – se usadili bok po boku na špinavé schody, jako by se na odpočívadle před poštovními schránkami mělo odehrát bůhvíjaké divadlo.

Ruka se začala pomalu, beze spěchu sunout níž a níž.

Mužův dech se prohloubil.

Ten můj taky.

Ženská kůže je o dost citlivější než ta, na kterou jsem zvyklý. Horká zpocená dlaň laskající mé bříško by snad mohla působit dokonce i příjemně.

Jen kdybych neměl takový strach.

Na to, že se nacházím v těle ženy, kterou můj smysl označil za téměř mrtvou, jsem v posledních několika desítkách vteřin nepřestal myslet ani na okamžik.

*

Mezi nohama mám zřejmě nejmodernější vyholení typu „šestiletá školačka“. Alespoň mladíkova dlaň žádné chloupky nečechrá.

„Bude se ti to líbit, kotě,“ chraptí mi do ucha jeho hlas, zatímco tlustý prst sjíždí níž a níž. Druhá ruka mi pořád svírá průdušnici, snad abych nemohl křičet. Své vlastní ruce tisknu ke špinavé zdi, prsty odporem maximálně roztažené.

Z pachu jeho dechu se mi zvedá žaludek, nedostatkem vzduchu se mi začíná zatmívat před očima, z toho, jaké pocity ve mně vyvolává jeho druhá ruka, se mi chce křičet.

Nevydržím to.

Nejsem ženská.

Jsem docela obyčejný chlap.

Jestli do mě ten mizera strčí nejdřív prsty a pak i ocas, nesnesu to. Zblázním se z nepřirozeného pocitu, zešílím, docela normálně se zcvoknu. Moje mysl není stavěná na to, aby zažívala pocity znásilňovaného ženského těla.

Musím něco udělat.

Musím aspoň myslet na něco jiného.

Ruka svírající krk je nejblíž.

Z čeho se vůbec skládá taková ruka?

Tlustý prst mě dole docela jemně otvírá…

Ne!

Soustřeď se!

Kůže. Svaly. Kosti. Klouby. Nervy. Všecko je to nějak propojené. Klouby spojují jednotlivé kosti, šlachy fungují v součinnosti se svaly, kůže to všechno pěkně pokrývá… Je to vlastně dokonalost sama. Vrchol konstruktérského umění. Když elektrický vzruch projede třeba tamtím nervem přesně tímhle způsobem, napne se tamten sval v konjunkci s tímhle svalem, tohle vlákno se postará o posílení tohohle vlákna…

Lup.

První článek násilníkova prstu zmizel v mé vagíně.

A mně se ve stejném okamžiku mozkem prohnaly petabajty dat.

*

Vím všechno.

Vím toho tolik, až se mi tají dech.

Vím, jak bych s tímhle tělem mohl dělat věci, o kterých se zatím žádnému člověku ani nesnilo.

Mladíkův prst pokrývá jemný sekret mého nového těla.

Jeho dech mě šimrá na levé tváři.

Jeho ucho mám jen pár centimetrů od svých rtěnkou pomatlaných rtů.

Usmívám se.

Můj obličej se zrcadlí v troskách drátem protkaného skla vchodových dveří.

Ne.

Vážně to není ani trochu hezký úsměv.

*

„Mládenče,“ špitám nesměle.

„Co?“ zavrčí mi do ucha mladík roztržitě. Jako by nebyl rád, že ho ruším od manuálně-invazivního průzkumu mého těla.

„Máš pět vteřin na to, abys vytáhl ruku z mých kalhotek, přestal myslet ptákem a vypadl odsud.“

Tak nevěřícný pohled jsem už dlouho neviděl.

„Nebo co?“

„Nebo ti budou muset udělat hlubinný vrt do prdele, aby vůbec našli tvoji hlavu.“

„Kurva, té píči jeblo!“ oznámil svůj názor blonďák sedící na schodech.

„Tři vteřiny,“ oznámil jsem roztomile do poněkud udiveného obličeje mého téměř prvního chlapa v životě.

„Ta potřebuje po tlamě, se dívej, jak jí rychle otrnulo!“ přidal se i druhý schodišťový divák do diskuse.

„Dvě vteřiny.“

„Se mnou takhle mluvit nebudeš, kurva!“ zmohl se konečně mládenec na slovo, prst pořád zabořený v mém přirození. „No tak ne,“ pokrčil jsem rameny. A popadl milého chlapce za zápěstí.

*

Šedá je teorie, zelený strom života.

Že dokážu vyvinout sílu, za kterou by se nemusel stydět hydraulický lis, jsem věděl.

Že klukovi zkroutím celou paži takhle moc, to jsem tedy vážně nečekal.

V sevřeném zápěstí strašlivě zapraštělo, smradlavou chodbou se rozlehlo skřípání torzně lámaných kostí, mladíkova kolena se s nehezkým křápnutím seznámila s podlahou. Guma mých kalhotek tichounce mlaskla o kůži.

Následovaly tři vteřiny ničím nerušeného ticha.

Pak můj skoromilenec začal ječet.

„Neříkal jsi něco o bolesti?“ ušklíbl jsem se přímo do jeho slzami zaplavených očí a přidal jen docela maličké šťouchnutí.

Pod hebkou dívčí dlaní zapraštěl nejslabší článek hrudního koše, kluk udělal pozadu dva kotrmelce, ze zdi po jeho nárazu vyrazil obláček omítky.

To už jsem se usmíval na zbylé dva.

„Kurva!“ zmohl se ten blonďatý na poměrně přesné hodnocení situace. Druhý, tmavovlasý, se analytickými rozbory nezabýval.

V ruce se mu zaleskla čepel vystřelovacího nože, tvář zbrázdil škleb ostříleného pouličního rváče.

Leštěná ocel prolétla místem, kde jsem měl ještě před okamžikem břicho, levý hák mě lehounce pohladil po vlasech.

Zjištuji, že lidské tělo se dokáže pohybovat děsivou rychlostí, když se ví, jak na to.

Lehkým kopem jsem se odrazil od poštovních schránek, chňapl po útočníkově rameni, dodal švihu potřebnou energii.

Nůž zarotoval vzduchem.

Mládenec taky.

Sklo vybuchlo a ocelové zárubně se zkroutily, jak jsem klukem vyrazil dveře.

Bezvládné tělo škrtlo o chodník, udělalo dvě salta, jednu hvězdu a trojici piruet, levá bota nevydržela přetížení a odlétla ke hvězdám, kluk se hubou zabořil do naštěstí kyprého trávníku.

Asi tak půl metru hluboko.

„A poslední pán na holení,“ otočil jsem se k blonďákovi.

Nebyl tam.

Zato odkudsi z třetího patra se ozýval zuřivý dusot běžících nohou.

*

Vyrazil jsem za svou poslední obětí.

Dokážete-li své tělo ovládat tak, jak to nyní umím já, jsou nějaké schody vyložená zbytečnost.

Odrazil jsem se od země, přelétl osm schodů, odrazil se od zdi, jemně nakopl zjevně dlouho nepoužívané dveře, udělil svému tělu mírnou rotaci, změnil úhel letu, odrazil se od odpočívadla…

Na posledního násilníka jsem docela obyčejně narazil.

*

„Kam ten spěch, hošane,“ zeptal jsem se ho s – doufám – svůdným úsměvem ve svém novém obličeji.

Jelikož kluk ležel na břiše a snažil se odplazit z mého dosahu, vyšla veškerá svůdnost poněkud vniveč. Kromě toho jsem vůbec nerozuměl tomu, co mi odpověděl.

„Musíš jasně artikulovat, jinak se nedomluvíme,“ nakopl jsem ho škádlivě do zadku, až se zastavil horními zuby o první schod následujícího patra. Krev má takhle skoro ve tmě strašně hezkou barvu. „No tak, mladej, ty si se mnou nechceš povídat, nebo co?“

Popadl jsem ho za límec kožené bundy a zvedl ho stejně lehce, jako by byl vycpaný nejjemnějším peřím.

Blonďák měl oči skoro přes celý obličej, krev mu spolu se zuby stékala na svetr, u nosu se mu houpala snad pěticentimetrová nudle a ty obrovské vyvalené oči se začaly stáčet kamsi ke stropu.

Tak tohle tedy ne.

Dvěma co nejmírnějšími fackami jsem mu nalomil lícní kosti a přivedl ho tak zpátky k vědomí.

„Maminko, néé!“ zaječel mi mládenec docela dojemně do tváře, až mi ušní bubínky málem zkolabovaly.

„Maminka by se z tebe poblila!“ štěkl jsem mu do obličeje pisklavým hlasem vykastrovaného zupáka a pomohl mu zdolat i poslední patro.

Vida. Že se jeho tělem trefím do dveří na půdu tak perfektně, to jsem tedy vážně nečekal.

*

Kusy hnilobou páchnoucího dřeva mi zapraštěly pod totálně odepsanými střevíčky, pach prachu, ptačího trusu a kdovíčeho ještě zaútočil na můj drobný nosík.

Vytřeštěný násilník ležel na zádech, krvácel, slintal, chroptěl a pokoušel se ode mě dostat co nejdál.

Jak mu průlet pořád ještě docela bytelnými dveřmi nejspíš hnul páteří, tak ten útěk působil dost staticky.

„Nezabíjej mě, prosím!“ podařilo se mu vybublat. Na to, aby dokázal složit a vyslovit tu troufalou prosbu, se nejspíš musel soustředit natolik, že už neměl dost síly k ovládání ostatních tělesných funkcí.

Půdou zavanul smrad uvolněných svěračů.

Bez odpovědi jsem ho popadl za límec bundy, odhadl rychlost a průraznost letu a udělil jeho tělu jemný impuls.

Explodující vikýř se proti tmavé obloze zatřpytil v miliardě skleněných úlomků.

Proskočil jsem vzniklou dírou a dopadl na svažitou střechu dřív než většina střešních tašek.

Lehce namrzlý plech mi pod hladkými podrážkami podjel, ale s mými vědomostmi bych dokázal udržet balanc i na špičce jehly za dvanáctistupňového zemětřesení.

To můj poslední zákazník na tom byl o poznání hůř – zrovna se s drobnou, ale početnou svitou úlomků a střepů pokoušel o vytvoření prvního střešního bobového týmu. Jen neměl bob a docela nesportovně ječel.

Jedno sklouznutí, druhé sklouznutí, shýbnutí. Vyjeknutí, kratičký hod.

Mládenec se zarazil zády o komín, až se všude kolem nás snesl drobný poprašek sazí. Vděk za to, že jsem ho právě zachránil před pádem do dvacetimetrové hloubky, myslím momentálně necítil.

Zastavil jsem se nad ním jako metr sedmdesát vysoké ztělesnění spravedlnosti oděné do úboru pouliční šlapky. Jeho vypoulené oči se stočily k mému obličeji, jako by tam hledaly sebenepatrnější stopu slitování.

Marně?

Zase jednou jsem ho popadl pod krkem a zvedl do vzduchu. Ozvalo se skřípění kostí, bublání krve, ale ani náznak ječení.

Možná se pořád netvářím vůbec hezky.

„Chceš žít?“ zeptal jsem se docela tiše.

Ten ohromný, nepopsatelný příval emocí v jeho očích bych vám přál vidět. Světlo naděje zazářilo jako východ slunce, stoupající vlna rezignace opadla jako inverzní tsunami, mladíkovi se v očích zrodilo takové kvantum oddanosti, že by se i většina psů znechuceně odvrátila.

„Ano! Ano! Ano!“

Co slovo, to sprška krve.

Vykročil jsem k okraji střechy.

Pomalu, rozvážně.

„Tak tedy pověz všem svým kamarádíčkům, všem svým přátelům, všem, které znáš, že smrt sestoupila mezi vás. Kdo seje vítr, sklidí bouři. Kdo si hraje s ohněm, shoří v plamenech očistce. Kdo pozvedne ruku proti bezbrannému, zažije peklo. Protože od této chvíle…“

Mladíkovy nohy se zakomíhaly nad žlabem okapu.

„Jsem tu já.“

Otočil jsem se na patě, upustil téměř bezvládné tělo na střechu, vrhl do smrtelně bledého obličeje poslední totálně nedívčí úsměv.

Pak jsem se ladným trojnásobným backflipem vrhl do prázdna.

*

Prudký poryv ledového vzduchu mě prudce zastudil v pořád ještě lehce zvlhlém rozkroku, blonďaté vlasy se rozprostřely kolem mé hlavy jako chapadla medúzy, lesklá bunda se nafoukla s nadšením amatérského padáku.

Dvacet metrů není zase tak moc.

Když víte jak na to.

Tvrdá dlažba mě bacila do chodidel, svaly se napjaly, dopadová energie se rozložila.

Stál jsem v kruhu naprasklých dlaždic, teplo vzniklé nárazem mě přes podrážku definitivně odepsaných bot příjemně hřálo a hlavou mi běželo několik myšlenek současně.

První – to, co se právě stalo, znamená pro dohady o halucinacích a nereálných andělech rázný konec.

Druhá – doufám, že to aspoň ten chudák na střeše přežije.

Třetí – za tu volnou reprodukci scény z Burtonova Batmana bych zasloužil Oscara.

Vážně doufám, že to ten poslední mizera přežije.

*

Ač se mi to po právě prožitých událostech zdá až nepatřičné, vypadá to všude v okolí docela stejně jako ještě před několika minutami. Odkudsi se pořád line nepříjemná romská hudba, opodál se zrovna mihla světla dalšího auta, lampa vysoko nade mnou je stále mimo provoz a tělo v modré bundě leží pořád tam, kde jsem ho viděl naposledy.

Sakra!

V tom fofru jsem na něj málem zapomněl.

Udělal jsem první krok, noha se mi zvrtla a já málem padl na ústa.

„Vynálezy pitomý!“ zavrčel jsem a opovržlivě skopl nejdřív jednu a pak i druhou botu. Přežiju skok z pětipatrového baráku a pak si málem rozbiju hubu kvůli mizerným ulomeným podpatkům.

Začínám mít pocit, že ženy to v životě opravdu nemají lehké.

*

Překročil jsem sklo, zohýbanou ocelovou lištu i stružku krve a věnoval zkoumavý pohled mládenci, stále ještě ležícímu v čerstvě zorané zemi. Pravda, nejsem doktor, ale něco mi říká, že ten úhel vazu, hliníková klika trčící z týla a totální nehybnost se tak nějak neslučují se životem.

No co.

Lidí je na světě stejně až moc.

*

Ten neznámý muž v povědomé bundě, riflích a botách se taky nehýbal. Na rozdíl od bandy násilníků měl ale pořád pravidelný tep a kůži příjemně teplou.

„Tak tedy s chutí do toho,“ prohodil jsem sám k sobě nezvykle znějícím hlasem a popadl mužovo rameno.

Samozřejmě.

Když na mě ti tři vyskočili, když do mě vjížděly dotěrné prsty a když jsem pak měl plné ruce práce, nebylo na přemýšlení kdy. Teď se mi ovšem fakta spojila v jeden celek a já si byl naprosto jistý tím, kdo ten muž na chodníku je.

I když, pravda, vidět vlastní tělo takhle zezadu je pro mě docela nezvyklé.

*

Beton chodníku mě bolestivě zatlačil do kolene, jak jsem co nejopatrněji začal otáčet své vlastní tělo na záda. Hrozně nerad bych sám sebe polámal. Ne, že bych se měl tak moc rád, ale mám pocit, že mi nebylo souzeno, abych zbytek života strávil jako kozatá blondýna.

Opatrně jsem vsunul levou dlaň pod své vlastní temeno, uložil hlavu jemně na chodník.

Tak. To bychom měli. Na tváři mám sice lehce krvácející odřeninu, nos taky nevypadá zrovna ideálně, jsem špinavý a zřejmě potlučený i na místech, o kterých teď nevím, ale v podstatě mám docela štěstí – při tom, jak moje duše (nebo co vlastně) přeskočila do dívčina těla, jsem mohl dopadnout daleko hůř.

Jenže co teď?

Bezradně jsem se rozhlédl po stále opuštěném okolí a zauvažoval, co dál. Cosi hluboko v mé mysli mi říká, že teď se má něco stát. Mezi těmi nepředstavitelnými horami vědomostí se skrývá i tajemství týkající se převtělování. Spíše než vědomost je to takový pocit. Kombinace tušení a jistoty. Zkrátka a dobře jsem si poměrně jistý, že nechat své staré tělo na chodníku a začít život jako žena by se víceméně rovnalo sebevraždě.

Tak teď ale: jak se tomu vyhnout?

Jak jsem se vůbec dostal sem?

Barevný svět, srážka, pohled do šedivých očí…

Jasně!

Oko – do duše okno.

*

Jemně, jako bych prováděl mozkovou operaci, jsem sám sobě nadzdvihl pravé víčko.

Vykoukla na mě duhovka s překvapivě normálně vyhlížející zorničkou.

To v první vteřině.

V té druhé mě okolní realita rozprášila na atomy.

*

Co?

Kde?

Proč?

Kdo?

Netuším, kde jsem, kdo jsem, co tady dělám, ani kdo je ta ušmudlaná slečna s poněkud nepřítomným pohledem, která mi podpírá hlavu dlaní.

Au!

Vzpomínky dorazily ve stejné chvíli jako bolest z odřené tváře, nosu, naraženého kolene a zápěstí, které snad musí být přeražené na dva kusy.

Slečna nade mnou sebou cukla, její ruka vyjela z mých vlasů, moje temeno ťuklo o beton.

Na to, abych aspoň zaúpěl, jsem nějak neměl dostatek sil. „Co? Kdo? Kde?“ zopakovala dívka poměrně věrně vyjádření mého zmatku. Pak v ní nejspíš převládl mateřský pud.

„Kruci, z vás to táhne. Jste v pořádku?“

Nerad lžu cizím dívkám, ale vážně nemám pocit, že bych zrovna tuhle slečnu měl zatěžovat svým nakřáplým nosem. Jestli ten blonďák na střeše neumře nebo dodatečně nezešílí, nejspíš si na zabijáckou slečnu vzpomene. A pak bych vážně nechtěl být v její kůži a vysvětlovat policii, co se to tady seběhlo.

„Jo… jistě. Jen se mi zamotala hlava. Děkuju. Nashledanou.“

Za slečniny pomoci jsem se dokázal postavit na nohy. Bolavou hlavou mi přitom táhlo, jak je zvláštní, že ruce, které před chvílí házely devadesátikilovými těly jako figurínami z papíru, teď skoro nemají dost síly, aby mě dívka dokázala zvednout.

„Počkejte!“ ozvalo se za mnou, když jsem urazil asi deset metrů. Znělo to tak ztraceně, zmateně a zoufale, že by se kámen ustrnul.

Ani jsem se neotočil.

5.

Mám pocit, že jsem nedávno uvažoval o nutnosti nějakého kurzu první pomoci.

Tak místo tohohle kurzu si spíš pořídím kvalitní GPS.

Předtím jsem byl veden svým žhavým mrtvolným radarem a tudíž mě nezajímalo, kudy a kam to vlastně jdu. Teď byla situace poněkud opačná. Nacházel jsem se v neznámé části města a docela jsem se potřeboval dostat domů.

Vůbec jsem ovšem netušil, kudy.

Počáteční směr, kterým jsem od dívky vyrazil, se ukázal po pěti minutách jako poměrně nešťastný. Zchátralá zástavba prořídla, vylidněnost města dosáhla nové úrovně a mně se o nos otřel zápach silně připomínající chlévskou mrvu. Jsou vůbec někde kolem Ostravy pole?

*

S nepříjemným pocitem, že už vlastně vůbec nemusím být v Ostravě, jsem prudce změnil směr a zamířil tam, kde noční světla zářila nejjasněji.

Jistě. Během svého stopování potenciální mrtvoly jsem neměl dojem, že bych chvílemi ztrácel vědomí, takže je docela nepravděpodobné, že bych došel až bůhvíkam. Ten pach hnoje sem mohl zavanout odkudkoli. Mám pocit, že když jsem ještě studoval v Porubě, bývala tam vůně venkova občas cítit.

Stejně jsem se nepříjemného pocitu nedokázal zbavit.

Rázoval jsem si to temnými uličkami, tvář mi hořela, zápěstí bolelo, levé koleno lehce povrzávalo. Hlavou mi táhly nepříjemné myšlenky. Chvílemi jsem si říkal, že na příští záchrannou akci se musím vyzbrojit ne-li pistolí, pak aspoň teleskopickým obuškem nebo dlouhým nožem. Chvílemi mě zase napadalo, že pokud mi anděl daroval nadlidské schopnosti, nemusím se žádného přepadení bát. Do toho se mi mísil zneklidňující pocit podivně prázdné hlavy – tam, kde jsem ještě před pár desítkami minut měl všechny ty ohromující znalosti, se teď rozkládalo poměrně hutné prázdno. Když jsem nenadálou vědomostní pustinu prozkoumal, došel jsem k nepříjemnému závěru, že o svém těle zase nevím ani dost na to, abych si nějakým zázračným hmatem dokázal napravit pošramocené zápěstí. O úlevě od bolesti ani nemluvě.

A pomalu nastupující kocovina mému stavu taky nepomáhala.

*

Kdesi jsem četl, že po dobré whisky kocovina nehrozí, když se jí tedy nevypije mnoho. Tři (dobře, nebo čtyři) skleničky vážně nejsou tak moc a ač do světa dobrého pití začínám teprve pronikat, žádné patoky taky nepiju.

Takže je docela možné, že na mě nejde žádná kocovina, ale začíná se mě zmocňovat docela obyčejné nervové vyčerpání.

Jako by na tom teď záleželo.

*

O pět minut později se ukázalo, že na tom opravdu záleží. Syrová mohutnost všední reality na mě začínala doléhat takovým způsobem, až jsem si začal říkat, jestli právě prožité události nebyly jenom sen. Co když jsem se docela obyčejně opil v nějakém baru a pak jsem docela obyčejně zabloudil? Co když jsem sebou sekl o chodník z daleko prozaičtějšího důvodu, než je nějaké stěhování duší? Co když…?

„NE!“ vrazil jsem si facku přes neodřenou tvář, až se to po okolí rozlehlo. Do tohohle nekonečného kolotoče pseudofilozofických úvah o reálnosti reality už jsem jednou sklouzl. Jestli teď začnu pochybovat o svém vědeckém přístupu, jestli budu muset po každém nezvyklém zážitku znovu a znovu přesvědčovat svůj smysl pro skutečno o jeho pravdivosti, tak se na to můžu rovnou vykašlat.

Tak.

A díky facce pročišťující hlavu jsem si vzpomněl i na to, že mám jako vždy v kapse telefon, kterým se dá v podobných případech přivolat taxi.

Ano, nejspíš to opravdu bude to nervové vyčerpání. Jinak si nedovedu vysvětlit, že mě to napadlo až teď.

*

Není mi dobře.

Vážně mi není vůbec dobře.

Než taxi dorazilo, musel jsem se opřít o otlučenou omítku nejbližšího domu, abych sebou nepraštil.

Počáteční prázdno v hlavě se mi začalo znepokojivou rychlostí zaplňovat nepříjemnými obrazy.

Praskající kosti.

Zuby tekoucí v potůčcích krve jako kusy ledu řekou při jarním tání.

Smrad lidských výkalů.

Křik.

Hrůza, strach, bolest.

Co jsem to proboha udělal?

Vždyť já jsem je docela obyčejně zabil.

Povraždil jsem je.

Lámal jsem jim ruce, prohazoval je dveřmi a bavil jsem se u toho.

Jsem hnusný, odporný vrah.

A teď jsem si ještě ke všemu pozvracel boty.

*

Jenom žalostnému stavu pouličního osvětlení můžu děkovat za to, že taxikář nezadupl plyn do podlahy v okamžiku, kdy mě zahlédl.

„Sládkova ulice. Já vám pak řeknu,“ sdělil jsem podezíravě se tvářícímu taxikáři takřka záhrobním hlasem a svalil se na zadní sedadlo. Řidič chtěl možná něco namítnout, ale ještě o stupeň zničenějším tónem jsem mu slíbil dvě stovky navrch, pokud tam budeme co nejdřív.

Pak už jsme jeli.

*

Asi se opakuju, ale já vážně nevím, jak jsem se dostal k sobě domů. Vybavují se mi jen útržky.

Lovení klíčů z kapsy.

Zvedání klíčů ze země.

Hledání toho správného klíče.

Znovu zvedání klíčů ze země.

Boj s klíčovou dírkou.

Nečekaná slabost v kolenou.

Schody tlačící do zadku.

Boj s gravitací a rotující hlavou.

Opakování kalvárie s klíči, tentokrát u dveří mého bytu a v desetkrát drastičtějším provedení.

Oslnivá bolest naraženého palce.

Šaty troušené po pokoji.

Ledová voda působící na můj obličej jako balzám.

Potácení se k posteli.

Nečekaně jasný zvuk tramvaje kdesi daleko.

Pád do čistého povlečení.

Boj s budíkem a relativitou času.

Hluboká, temná, vábivá propast spánku.

*

To bolí.

Je ráno.

Je pondělí.

Šest třicet osm přesně.

Ten zápas s budíkem už se mi musel jenom zdát, ale moje vnitřní hodiny mě dokázaly probudit jen s osmiminutovým zpožděním.

Na to, abych se z toho radoval, opravdu nejsem v dostatečně dobré formě.

Je mi strašně zle.

Naprosto přesně si pamatuju, co jsem včera dělal. Nechutné detaily se mi vznášejí jen pár centimetrů za očními bulvami, v ústech mám pachuť cizího strachu a vlastních zvratků. Na to, abych se byť jen pokusil nalhávat si cosi o nereálnosti vzpomínek a možnosti kvalitních halucinací, nejsem v dostatečně dobré psychické formě.

Jsem vrah.

Zabil jsem tři lidské bytosti.

Jsem vrah.

Objal jsem polštář flekatý od krve a roztřásl se zimnicí.

Vrah.

To slovo zní hůř a hůř.

*

Vrah. Vrah. Vrah.

Je mi strašná zima. S největším sebezapřením jsem vylezl z postele, abych zavřel okno. Venku je podle teploměru deset nad nulou, ale já mám pocit, jako by mi bytem vedl polární kruh. Než se mi podařilo dostat se zpátky pod peřinu, skoro jsem zmrzl. Zuby mi cvakají, až málem odletuje sklovina.

Vrah.

Vrah.

Vrah.

Zavrtal jsem se do postele tak hluboko, až mi vykukovaly jenom oči, přitáhl jsem si kolena k bradě a objal si ramena rukama.

Je se mnou konec.

Můj už tak bezcenný život skončil.

Najdou mě, donutí mě k přiznání, odsoudí mě, zavřou mě.

Skončím ve vězení mezi lidskou spodinou, už nikdy se nedostanu na svobodu. Spoluvězni mě budou mlátit každý den, bachaři obden. Nejsem násilnický typ. Nesnáším násilí. Nedovedu se prát. Budu snadný cíl a na takový si každý troufne. Budou mi brát jídlo, budu muset dělat otroka, sprchování se pro mě stane synonymem sexuálních orgií.

Mám strach.

Mám strach.

*

Strach. Vrah. Vrah. Strach. Vrahstrachvrah.

Na nakloněném jevišti mé příčetnosti se to moc hezky rýmuje.

Jsem vrah a mám strach.

To není fér.

Za posledních pár dnů jsem zažil tolik hrůzy, jako v celém předešlém životě ne.

Nejdřív před zběsile se řítícím autem.

Potom v těle té holky.

A teď znovu.

Bojím se.

Pořád se jen bojím.

Svět je hnusné odporné místo, které ke strachu přímo nutí.

Když se nebudeš bát, umřeš.

Boj se, boj se, boj se!

Měj strach vyjít v noci z domu.

Boj se přejít ulici.

Třes se hrůzou byť jen pomyslet na to, abys pomohl někomu v nesnázích.

To není fér!

To kurva není FÉR!

*

Když je hrůza maximální, může kdesi hluboko v lidském mozku dojít ke zkratu.

Slabounce to zajiskří, zuhelnatělé konce neuronového spoje se rozpadnou, myšlenky se vydají naprosto jiným směrem.

Najednou mi bylo hrozné teplo.

Po celém těle mi vyrazil hustý, lepkavý pot.

V ústech mi vyschlo.

A tam, kde před okamžikem byl dusivý příkrov strachu, jsem teď měl neuvěřitelný vztek.

*

Mám toho dost.

Odhodil jsem peřinu, rázným krokem přešel k oknu a otevřel ho dokořán.

Už to nehodlám snášet ani o minutu déle.

Chladivý vzduch mě zamrazil po těle, ale třesavky už bylo pro tenhle den dost.

Odmítám být součástí tohohle zasraného světa.

Opřel jsem se dlaněmi o parapet a vyslal do pomalu se probouzejícího dne odhodlaný škleb.

Včera v noci jsem udělal něco dobrého. Kdybych tam nebyl, skončila by ta cizí holka znásilněná a uškrcená někde v páchnoucí tmě před dveřmi sklepů. To poslední, co by v životě viděla, by byly chlípné tváře mladých svalnatých tupců, její poslední pocity by byly nedostatek vzduchu, ochromující hrůza a maličká jiskřička naděje, že nakonec nebude tak zle a oni ji jenom znásilní. Ta jiskřička by možná pořád ještě svítila, zatímco by násilníci vlekli její tělo dolů do páchnoucí tmy. Možná by pořád ještě věřila, že to nakonec přežije, zatímco by se na jejím krku znovu svíraly mohutné ruce. A pak, těsně před tím, než by ji nedostatek kyslíku připravil o vědomí, by jí hlavou prolétla pomalá, nezřetelná myšlenka, že tohle je opravdu konec. Možná by se ještě v poslední vteřině svého života stačila té nezvratné jistoty leknout.

Mám se snad třepat strachy proto, že jsem zabránil něčemu takovému?

Ne.

Už nikdy víc!

Já nejsem vrah.

Vrah je označení pro člověka, který svévolně připraví o život lidskou bytost. To jsem já neudělal. Ti kluci nebyli ani opilí. Jeden z nich mi dýchal do obličeje hodně zblízka, takže jsem si docela jistý, že bych to poznal. Nemám ani pocit, že by byli na drogách. Kdepak, tihle návštěvníci posiloven si zřídkakdy píchají něco jiného než steroidy. Ne. Ti mládenci byli docela normálně při smyslech. Věděli, co dělají. Dokonce se bavili.

Vrhl jsem na probouzející se Ostravu pochmurný, temný úsměv.

Neumím si představit sebe na jejich místě. Nedokážu pochopit, co by se mi muselo honit hlavou, abych si najednou řekl, že přetlak ve slabinách uvolním tak, že chytím třeba támhletu osamocenou blondýnu, které nejspíš po nějaké vydařené akci nezbylo ani na taxík, párkrát jí výchovně jednu natáhnu a pak ji donutím, aby mi byla po vůli. Nedokážu sledovat takhle spletité myšlenkové pochody. Neumím se prostě vžít do primitivů, kterým dojde, co provedli, až když je na nápravu pozdě a tak v návalu paniky tu poníženou, znásilněnou a zmlácenou holku zaškrtí.

Ale zato vím, proč takové uvažování nechápu. Protože takhle lidské bytosti neuvažují.

Vrah?

Ale no tak.

Já žádného člověka nezabil.

Já jen zlikvidoval pár škůdců.

*

Musím do práce.

To, že nejsem vrah, je jasné mně a každému slušnému člověku.

Policie se na to stoprocentně bude dívat jinak.

Musím se chovat úplně stejně, jako kdykoli jindy.

V té neznámé části města, kde jsem byl, by nějaká bezpečnostní kamera určitě nepřežila déle než půl hodiny. Je tedy docela pravděpodobné, že o mém pobytu na místě činu neexistuje jediný záznam. Jasně, nejspíš mě viděli na Stodolní, ale to vůbec nic nedokazuje. Kam jsem šel pak, neví vůbec nikdo. Ta slečna, jejíž tělo jsem ovládal…

Ano. To je problém.

Ta holka.

Já přece zabíjel v jejím těle.

Nevím, jestli jsem se holou rukou dotkl něčeho jiného než jejich těl, ale když sevřete něčí zápěstí tak, až popraskají kosti, zůstanou asi na kůži poměrně nepřehlédnutelné otisky.

Kromě toho jsem na místě možná nechal svědka.

Kruci.

I kdyby ta neznámá část města byla kamerami doslova prošpikovaná a i kdyby místní policie zaměstnávala samé výkvěty detektivního génia, znamená to pro Martina Horáka maximálně pobyt poblíž místa činu. Za což se nedává ani blbá pokuta.

Jenže pro neznámou upištěnou blondýnu, jejíž vědomí se během mého řádění toulalo bůhví kde, nastanou nemalé potíže.

Sakra a ještě jednou sakra.

Nevím, jak to chodí se znásilňováním v ženských vězeňských sprchách, ale mám pocit, že příjemnou hudbou prosycené scény z lesbických erotických filmů to moc připomínat nebude.

Tohle jsem nedomyslel.

Napumpovaný pocitem nezranitelnosti, s adrenalinem stříkajícím ušima a s hláškami z akčních filmů na rtech mě prostě nenapadlo, že ta holka se bude muset vrátit ke svému běžnému životu. A že se jí ten život poměrně značně zkomplikuje, až nebude umět vysvětlit, jak holýma rukama přeprala tři nabušené mládence.

Vida.

Jak se vůbec bude policie dívat na něco tak neuvěřitelného?

Poznají, že dívka říká pravdu, nebo ji naopak budou podezírat ze znalosti nějakého bojového umění?

Bude to vůbec někoho zajímat, nebo strčí v podstatě nevinnou dívku do vězení jen proto, že nikoho ani nenapadne hledat jiné vysvětlení?

Nevím.

Ale něco mi říká, že přehnaný optimismus v tomhle případě není na místě.

*

Nad problémem zabásnuté slečny jsem si lámal hlavu ještě dobrých pět minut. Pot na mně zatím utěšeně schnul, světla kolem přibývalo a já nedokázal přijít na žádné vhodné řešení.

Jediná věc mi trochu vyhlazovala starostlivé vrásky.

Kdybych včera nedorazil, dělali by si teď na neznámou slečnu zálusk nekrofilové.

Pravda, nemám zkušenost ani s jedním ani s druhým, ale domnívám se, že nadržené spoluvězeňkyně jsou přece jen o něco příjemnější alternativa. Uznávám. Jako útěcha vážně nic moc.

*

Do té práce prostě musím.

Události posledních dnů mě natolik vykolejily, že jsem teď přímo cítil potřebu obyčejné navyklé rutiny. Kromě toho jsem netušil, co bych měl jinak dělat. Vyrazit do ostravských ulic, celý den hledat potenciální mrtvoly a snažit se zachránit co nejvíce životů?

Něco takového by jistě bylo maximálně ušlechtilé, ale mně se do toho přesto vůbec nechce. Ten Loki, o jehož reálnosti jsem už docela přesvědčen, nemohl mít na mysli tohle. Mluvili jsme přece jasně o nápravě tohohle světa. Tím, že zachráním pár lidí, svět nespasím.

Řešení už mám na dosah. Úplně cítím, jak se převaluje kdesi v mé mozkové kůře, jen pár centimetrů pod místem, kde bych už na něj dokázal dosáhnout. Vím, že nějak souvisí s tou blondýnou, mám pocit, že to, co jsem včera v jejím těle cítil, je klíčem k nápravě celého světa.

Všechno, co se mi od setkání s andělem stalo, je jako jedna velká skládačka. Jednotlivé dílky se vznášejí jen malinký kousek od sebe, už už připraveny do sebe zapadnout a vytvořit tak dokonale logické řešení.

Jen docela maličký kousek.

Jestli vyrazím na pološílený hon za záchranou cizích lidí, může se stát, že ten obraz nikdy nesložím. Jestli ale dám podvědomí čas, aby na celé věci pracovalo, jestli nechám problém zdánlivě neřešený, je docela možné, že se odpovědi vynoří samy od sebe, ani nebudu vědět jak.

Čas.

Tak dobře, jako v práci, se čas jinde zabíjet nedá.

*

V koupelně jsem toho rána strávil mnohem déle, než je u mě obvyklé. Třídenní strniště jsem nechal být, ale ta odřenina na tváři nevypadala jako něco, s čím bych mohl mezi slušné lidi.

A páchnoucí dech taky ne.

Po krátké úvaze jsem odložil lékařskou péči na později a nejprve si dokonale vyčistil zuby, vypotřeboval čtvrt lahvičky ústní vody a vůbec ze sebe zase udělal lidskou bytost.

Odřenina trpělivě čekala.

„No tak do toho, přece nejsi žádná baba!“ zavelel jsem svému obrazu v zrcadle tím nejlepším vojenským tónem.

Nechci tvrdit, že to nemělo žádný účinek, ale že by mě rovnou posedla odvaha, to tedy taky ne.

Jenže některým věcem se prostě vyhnout nelze.

Vyštrachal jsem z lékárničky dezinfekci a vatové polštářky a pustil se do praktické medicíny.

Zcela oproti očekávání to nebolelo.

Nejdřív.

Zatínal jsem zuby, oči mi slzely, zaschlá krev neochotně mizela. Alkohol chvílemi pálil tak, že jsem měl chuť ječet.

Vydržel jsem.

Odměnou mi byl pohled na skutečný rozsah mého zranění. Teď, když byl nános sraženiny pryč, to vůbec nevypadalo tak hrozně, jak jsem se bál. Tohle spraví i docela obyčejná náplast nebo dvě.

Spravila.

Vypadal jsem sice docela nezvykle, náplasti při každém pootevření pusy tahaly za vousy, ale to jsou drobnosti.

To zápěstí vypadá o dost vážněji.

Nemaje příruční rentgen, musel jsem se spolehnout na diagnostiku vlastními smysly.

Zápěstí přes noc nějak ztuhlo, takže s ním nešlo pořádně hýbat, ale když jsem druhou rukou zkoumal, jestli nemám něco zlomeného, překvapivě to nijak zvlášť nebolelo. Po chvíli uvažování jsem se rozhodl, že tomu dám den nebo dva a pokud se stav nezhorší, nebudu tím doktory zatěžovat.

Naražené koleno nebylo ve skutečnosti naražené nijak zvlášť, takže ač taky trochu zatuhlé, dalo se s ním hýbat o dost lépe než se zápěstím. Tím má lékařská prohlídka skončila. Místo obvyklého obrázku, který se dává u lékaře malým dětem za odměnu, jsem se na sebe povzbudivě usmál do zrcadla a šel si udělat snídani.

*

V trolejbusu zaplněném ospalými tvářemi jsem se uklidil až dozadu, opřel se o držadlo a jal se zamyšleně prohlížet spolucestující. Můj detektor smrti se zdál být pořád funkční, hlava mě hřejivě pobolívala, ale v dosahu nebyl nejspíš nikdo, kdo by měl umřít.

Stejně je to zvláštní.

Co ten můj zvláštní smysl vůbec cítí?

Smrt?

No jistě. Smrt. Jenže v jakém smyslu?

Co by se stalo s tou dívkou, která uhořela v autě, kdybych ji třeba popadl za rameno? Změnil bych tak to, co se mělo stát a zachránil bych jí život? Události včerejška napovídaly, že nejspíš ano. Jenže co z toho plyne? Že stačí jen jediný střípek informace o budoucích událostech a člověk získá moc změnit nevyhnutelné? Proč lidé vůbec věří v osud? Proč je představa nezměnitelné budoucnosti tak neodolatelná?

Protože nikdo neví, co se má stát.

Lidé se řítí časem naprosto slepí, neschopní vidět byť jen na vteřinu dopředu. V okamžiku, kdy se oči otevřou, přestává být osud osudem. Díky daru zraku přichází možnost volby. Zavři oči a nech se unášet proudem času.

Otevři oči a změň svět.

Další díly skládačky zapadly na své místo.

*

Vysvětlit šéfovi, proč jsem nebyl v pátek v práci, proč jsem s telefonátem čekal až na sobotu a proč jsem zněl tak divně, nebyl ve skutečnosti zase takový oříšek, jak jsem čekal. Svedl jsem to na náhlý nápor chřipky, přidal pár uvěřitelných detailů ohledně předávkování prášky, vymyslel si čtyřicetistupňovou horečku, náplast na tváři použil jako opěrný bod svých fantazií. Nebyl bych si myslel, že dokážu tak pěkně lhát, ale vážně mám pocit, že mi šéf ten pád na roh nočního stolku uvěřil.

Alespoň pohled měl tedy docela soucitný.

Po opětovném ujištění z mé strany, že už mi v podstatě nic není a že mi bude naprosto stačit držet se v teple a lít do sebe ovocný čaj, mi bylo dovoleno uklidit se k počítači a věnovat se své práci.

Jo. Práci. To určitě.

Uvařil jsem si zmíněný čaj, zapnul počítač, vyvolal pár pracovních oken a pohroužil se do myšlenek.

*

Můj život že nestojí za nic?

Nesmysl.

Ještě koncem minulého týdne to platilo. Uznávám. Byl jsem nedílnou součástí tohohle hnusného světa, neměl jsem před sebou vyhlídku na nic hezkého.

To už neplatí.

Ten svět za okny pořád hnije.

Já už k té hnilobě ale nepatřím.

Otevřel jsem internetový prohlížeč, zase jednou našel web se zprávami.

Zajímavé.

Vlastně jsem ani nečekal, že by se něco užitečného mohlo objevit takhle rychle, ale mrtvoly dvou (!) mladíků už našli. Policie je podle autora článku bezradná, jediným svědkem je psychicky silně narušený mladý muž, jehož totožnost se zatím nepodařilo ověřit.

Vida. Tak milá blondýna z toho možná vyjde naprosto bez následků, pokud tedy nebude natolik tupá a nepřiběhne se sama udat.

Tak to bychom snad měli jeden problém.

Co dál?

Potřebuju nějakou inspiraci. Něco, co by mě posunulo k řešení hledaného problému. Cokoli, co by dokázalo stimulovat podvědomí správným směrem.

Jenže co?

Z nedostatku lepších nápadů jsem se pustil do obvyklé práce. Koneckonců, stereotyp je možná přesně to, co moje podvědomí potřebuje.

Největší vynálezy lidstva se zrodily díky bezbřehé nudě.

Nevidím důvod, proč by to v mém případě nemohlo zafungovat taky.

*

Asi po půlhodině ťukání do klávesnice mě napadlo, že osm hodin a deset minut je zrovna ten správný čas, kdy bych konečně mohl zkontrolovat poštu. Pokud nemá Míša nějakou tu služební cestu, jednání nebo podobný nesmysl, je odpověď na moji zprávu z předešlého dne tím prvním, co po příchodu do práce udělá.

No prosím. Je to vlastně docela hezké, že i v tomhle hnusném světě, od kterého se s takovou chutí už dobré dvě hodiny distancuju, existují pořád příjemné jistoty.

V rohu internetového okna na mě blikala malá červená obálka.

„Marťoooo, kdepak jsiiii?“ hulákala na mě kamarádka v pátek v půl deváté, v devět, o půl jedenácté a ve tři odpoledne. Budu jí muset nalhat něco uvěřitelného, nemá cenu, aby mě považovala za ještě většího blázna, než ve skutečnosti jsem.

„Ale to víš. Ve čtvrtek odpoledne jsi mi začala chybět tak moc, až jsem usoudil, že už to nevydržím, tak jsem si šel koupit krabičku prášků na spaní, celou jsem ji snědl a celý pátek i s víkendem jsem prospal. No a jak jsem tak spal, tak mě napadla taková blbina… Co bys dělala, kdybys najednou zjistila, že máš v hlavě nádor a díky němu vidíš, kdo umře? Představ si to třeba tak, že bys šla městem a najednou uviděla nějakého člověka, který by ti připadal strašně nápadný. Ne nějak zevnějškem nebo tak něčím, ale prostě jsi z něj měla strašně intenzivní pocit. A tak bys ho pár kroků sledovala a stala by ses tak svědkem toho, jak ho třeba srazilo auto. Co bys dělala?“

Jo. To by šlo. Na začátek trocha našeho obvyklého, mírně infantilního špičkování a pak „celkem šikovně“ podaná otázka. Převtělování a zabíjení do toho zatím tahat nehodlám. To jsou v podstatě jen doprovodné jevy. Teď jde hlavně o to, jak by moje kamarádka využila takovou moc.

Odeslal jsem zprávu a šel se zase chvíli věnovat zaměstnání. Pošta diskusního serveru není ICQ, pošta diskusního serveru chce čas. Míše i mně to tak většinou vyhovuje – nesmysly, které bychom online probrali za hodinu, nám tak většinou vydrží celý den.

Čekání na odpověď je ovšem občas o nervy.

Otevíral jsem okno prohlížeče každých deset minut, polohlasně Míšu popoháněl, ale červená obálka se jako na potvoru odmítala objevit. Okolo půl desáté jsem začal uvažovat o tom, že jí normálně napíšu na firemní e-mail, když se zpráva o příchozí poště konečně rozblikala.

„To je trochu špatně podaný. Mezi zjištěním a následkem je strašně málo času a než pochopím, že se mi ten člověk zdá divný proto, že za chvilku umře… Ale dobře, vžiju se do toho – co bych dělala? V rámci své podstaty bych mu chtěla pomoci, ale jak? Když mu řeknu ‚nechoďte přes silnici‘, tak zakopne, nebo ho omylem zasáhne zbloudilá kulka, co já vím…?“

Hm. Špatně podaný. No dobře, podáme to líp: „Řekněme teda, že během nějakého času se ti tohle stane víckrát. Zkrátka začneš si být jistá, že tu schopnost máš. A nikdo netvrdí, že smrt je neodvratná. Co budeš dělat? Nejde mi o toho prvního člověka, kterého jsi zachránit nemohla. Jde mi o to, jak bys s takovou schopností naložila.“

To už by snad mohlo stačit. Doufejme, že si kamarádka zrovna nesedí na vedení.

*

Druhá odpověď dorazila překvapivě už po půlhodině: „No však říkám: V rámci své podstaty bych mu chtěla pomoci, ale jak? Když mu řeknu nechoďte přes silnici, tak zakopne, nebo ho omylem zasáhne zbloudilá kulka, co já vím…?“

Ježíši. Copak jsem někde tvrdil, že osud nelze změnit?

„Ale teď přece nejde o toho prvního chlapa. Jde o tu schopnost jako takovou. Proč do toho taháš nějaké kulky, copak jsi někdy ve městě zažila střelbu? Proč si myslíš, že ten člověk umře, i když mu zachráníš život? Já přece nic takového netvrdím. Zkrátka si představ sebe sama, jak jsi schopna vnímat, že někdo za chvíli umře. Já se ptám, co s tím uděláš.“

A odeslat.

*

Vida, Míšu téma evidentně docela zaujalo. Odpověď na poslední vzkaz se dostavila vzápětí: „Co bych s tím sakra měla dělat? Já taky nemluvím jen o tom prvním člověku! Jak můžu smrti zabránit, aby se zmocnila toho, koho si vyhlédla? Můžu ho varovat? Můžu, ale k čemu mu to bude? Když ho nepřejede auto, když ho já varuju, ať zaleze někam domů, co když ho trefí šlak? Chápeš? O tomhle celou dobu mluvím! Nebo chceš jinou odpověď, třeba že bych s tím nedělala nic? To bych ale nevydržela!“

Sakra! Teď jsem jí přece napsal, že do toho osud nemá tahat… hm, jak tak koukám, tak nenapsal. Tak ještě jednou a polopatičtěji: „No počkej, proč mluvíš o tom, že si smrt někoho vyhlédla? Todle není otázka do nějaké fantasy, to je seriózní úvaha nad využitelností takovéhoto daru v reálném světě. Když chytneš za rameno děcko, které by jinak vběhlo pod autobus, tak to přece neznamená, že ho za nejbližším rohem sežere zlý vlk. Tomu dítěti jsi normálně zachránila život, takže je docela možné, že od té chvíle si bude dávat větší pozor při přecházení přes cestu a dožije se klidně i důchodu. Já chci hlavně pravdivou odpověď. Prostě si to představ a zkus mi říct, co bys dělala.“

A enter.

*

Na tuhle odpověď jsem si musel počkat až do půl dvanácté. Kdybych řekl, že mě to neiritovalo, lhal bych.

„Tak tyhle úvahy nám nějak nejdou, nechceš s tím přestat?: o) Prostě si to teda počtvrté představím a počtvrté odpovídám, že bych se tomu pokusila zabránit. Já to taky neberu jako fantasy, občas věřím tomu, že osud nezvrátíš.“

Víra. To je ten problém. Já tady můžu nastolovat počáteční podmínky, jaké chci a ona si do toho zatáhne víru v osud. Takhle by to nešlo: „Když mě to baví. Já se prostě z tebe snažím dostat odpověď na otázku, jak bys změnila svůj život, kdybys byla obdařena něčím takovým.“

Tentokrát rekord. Necelých pět minut: „IMHO bych neměnila ani tak svůj život, jako životy těch ostatních, ne?“

Mám pocit, že pondělí vážně není ten pravý den na podobné diskuse. Ale když už jsem s tím začal…

„Představ si, že najednou máš možnost zachránit lidský život a ty místo toho sedíš v práci. Kdybys šla místo toho bloumat po městě, mohla bys zachránit člověka. Nehlodalo by to v tobě?“

Tentokrát celá půlhodina čekání.

„Marťo… to je pořád dokola: o ( Kolikrát mám ještě napsat, že ano, pokud můžu, toho člověka/ty lidi zachránit půjdu…? Půjdu – ať už sedím v práci, nebo jdu zrovna nakoupit, nebo se válím doma… Já dost dobře nevím, co chceš slyšet…: o („

Jo. Že je to pořád dokola tedy nemá pocit jen ona. Tak ještě jednou a pomaličku.

„Jenže já chci vědět, jestli bys svůj život kvůli tomu nějak nezměnila. Takže by to nebylo ‚sedím v práci, jdu zrovna náhodou do obchodu‘, ale ‚Jsou čtyři ráno. Vstávám, oblékám si kombinézu, balím trvanlivou svačinu, kontroluju láhev s vodou. Dotahuju tkaničky u pevných kožených bot. Sedám na motorku. Přede mnou je další dlouhý den. Tohle město je veliké. Času je málo a lidí tak moc. Motorka burácí. Vyrážím. Ne, dneska to smrt nebude mít vůbec jednoduché.‘ Chápeš?“

Odeslal jsem i tenhle vzkaz a na chvíli se zamyslel nad tím, co jsem právě napsal. Není to přesně ta odpověď, na kterou čekám? Není to ve skutečnosti opravdu tak jednoduché? Ono by to dokonce reflektovalo i ty Lokiho řeči. Možná se svět nedá zachránit tak, že se udělá nějaký velký nezvratný čin, jehož podstatu se nejspíš marně snažím odhalit. Co když jde o každodenní tvrdou práci? Co když jsem s tou motorkou, lahví vody a objížděním města uhodil hřebík na hlavičku? Nedělají nakonec filmoví bojovníci proti zločinu přesně totéž? Netrefil jsem se díky nějakému vesmírnému smyslu pro ironii tam na té střeše náhodou přímo do podstaty problému, když jsem citoval Batmana? Neprůstřelný oblek a kápi sice nemám, ale prohánět se nocí a trestat násilníky bych mohl.

Kruci. Něco… něco, co nedokážu přesně pojmenovat, mi říká, že už jsem hrozně blízko. Řešení mám opravdu na dosah ruky, ale ještě to není ono. Loki jasně mluvil o celém světě. Já jsem těsně před setkáním s ním uvažoval o celém světě. Když vyčistím Ostravu od násilí, čemu tím pomůžu?

Z myšlenek mě vytrhlo zablikání červené obálky.

„Ježiš, tak to napíšu hned, ne: o) A mám pocit, žes říkal něco o tom, že to má být skutečný život a ne fantasy: o) Zas až takhle bych do toho nešla. Osud je osud a smrt ví, koho si vybrat. Teď opačně, jo? Ty si představ, že bys dělal přesně to, co jsi popsal ve svém příspěvku… Obětoval bys tomu svůj život? Kompletně? Dnes tvoje ulice, zítra blok, pozítří čtvrť, za týden město… Co celý svět? Jak bys stíhal celý svět? Nezbláznil by ses z toho? Co když se ti někoho zachránit nepodaří? Budeš mít výčitky? Lidstvo vymírat musí, už takhle je svět přelidněný…“

Kruci. Ta holka se najednou trefila do mého uvažování tak přesně, až mě zamrazilo. Pocit, že řešení jsem se touhle diskusí přiblížil víc než kdy předtím, přesto ještě zesílil.

„Já teda měl dojem, že jsem to NAPSAL hned:-) Mě do toho netahej, já jsem asociální živel. Šlo mi o milou přátelskou hodnou psychoanalyticky pozitivní dívčinu v té situaci:-) Takže ty věříš, že když nějaké dítě vběhne pod autobus, že to byl osud?“

Odpovědi na svá dilemata z tohohle pokecu už nejspíš nevytáhnu, ale když už se téma rozvinulo do zajímavé filozofické roviny, nevidím důvod, proč v tom nepokračovat. Abych řekl pravdu, tak po skoro dvou letech každodenního kecání přes internet nám náměty k hovoru začínají občas docházet.

Odeslal jsem i tenhle vzkaz, protáhl si ztuhlá záda, koukl na hodiny a usoudil, že je zrovna čas k obědu. Jestli to správně odhaduju, tak Míša taky půjde něco sníst. Její obědy se na rozdíl od těch mých někdy protáhnou i na dobré dvě hodiny. Občas se jí vážně ptám, jestli ve firmě pořádají lukulské hody často, občas si představuju, že si přivydělává jako nahatý živý tác. Postavu by – aspoň podle fotky, kterou mi jednou poslala – na něco takového docela měla.

Budu se jí na to muset zeptat.

*

Smažený sýr a brambory chutnaly stejně nevýrazně jako kdykoli jindy. Zadumaně jsem žvýkal gumovitou hmotu, vzpomínal, jestli někde v okolí Ostravy není vhodná jeskyně s netopýry a chvílemi uvažoval o tom, jak by vlažný sýr chutnal z Míšina nahého těla.

Jelikož mě jednou označila za nesexuálního kamaráda, vážně si nedělám iluze, že bych se odpověď na tu poslední otázku kdy dozvěděl.

*

Pomalým, utahaným krokem jsem se vyškrábal do třetího patra, postavil vodu na další čaj a znovu se usadil před monitor.

Červená obálka tam na mě už čekala.

„Jééé, takže tě zajímám já, jo? To je hezké…:) Nevím, jestli to nazývat zrovna osudem, ale věřím v určité předurčení, naplánování, dějovou linii… Dejme tomu, že je ti souzeno umřít mladý, ano, jednou se vyhneš autobusu, ale pak se třeba vysekáš v autě… Ono je to těžké, svou víru popsat. Stejně jako by ses mě zeptal, jestli věřím v Boha. Ano, pro mě se Bůh = osud = ta moje definice. Ale nejsem věřící. Neuznávám institut církve a ty jejich bláboly, ať je to církev řeckokatolická, římskokatolická nebo třeba buddhismus.“

„Jo, tak na tom se stoprocentně shodneme,“ začal jsem psát. „Církev je podle mě zlo. Jako, na víře není vůbec nic špatného, ale jak se do toho začne tahat nějaká organizovanost, tak to jde podle mě do kytek. V celé lidské historii nedělala církev nic jiného, než že ovládala masy strachem z věčného utrpení v pekle, aby si mohla namastit kapsu. Církev je na strachu přímo založená. Bez toho, aby se lidi báli žít, by nějaké dodržování biblických zásad nikdy nemohlo…“

Fungovat.

„Do prdele!“

Cvaknutí rychlovarné konvice bylo přehlušeno sepnutím neuronových spojů v mé hlavě. Paní Havlová se po mně otočila s pozdvihnutým obočím, ale já třeštil oči do monitoru a nic jiného jsem nevnímal.

To je ono!

Mám to!

Konečně jsem na to přišel!

Strach!

To je ten klíč k celému mému životu!

Strach!

Myslel jsem na to v těle té holky, uvažoval jsem o tom dneska ráno v posteli, míhalo se mi to hlavou v podstatě pořád.

Proč se Bruce Wayne obléká jako přerostlý netopýr? Proč raději ze svého bohatství nefinancuje vlastní policii, která by ve dne v noci bděla nad městem? Proč církev radši straší věřící peklem a ďáblem, místo toho, aby šířila pravdu o nutnosti dodržování morálních hodnot?

Protože strach je to, co hýbe lidstvem!

Strach a nic jiného!

*

Komunikaci s kamarádkou jsem toho dne už vážně moc nedal. Hlava mi přímo třeštila, jak se další a další dílky skládačky spojovaly v čím dál větší celek.

Zapadalo tam prostě všechno.

Schopnost vidět smrt, schopnost předvídat události, možnost převtělování, Lokiho plamenné řeči, můj pesimistický pohled na svět, mé znechucení, v podstatě celý můj život.

Bylo to tak komplexní, až mi z toho běhal mráz po zádech.

Ta náprava rozpadajícího se světa nespočívá v tom, že budu zachraňovat lidské životy. I kdybych nějakou šílenou náhodou vyrval ze spárů smrti někoho, kdo v příštích letech vynalezne lék na rakovinu, světu jako takovému tím nepomůžu. Svět se neřítí do pekel kvůli rakovině, energetické krizi nebo podobným problémům. Kdepak. Problém je úplně někde jinde. V politické korektnosti, na hlavu postaveném humanismu, cenzuře médií, stále větším omezování občanských svobod. Lidská společnost trpí rakovinou, kterou nezastaví žádný nový vědecký objev.

To dokáže jen strach.

Strach je tím, co činí lidstvo mravným. Strach z pekla, strach z maskované příšery číhající v neproniknutelné tmě noci, strach ze zákonů, strach z represí. Strach z moci, před kterou není úniku. Z moci, kterou nelze podplatit, kterou nelze zatknout, kterou nelze zkompromitovat nebo zlikvidovat.

Z moci, jakou mám teď já.

*

Až do půl třetí už jsem na práci ani nesáhl. Celou svou bytostí jsem musel bojovat s tím, abych se neusmíval jako blázen.

Vím, co musím udělat.

Vím, kde musím začít.

Zpočátku to půjde pomalu. Bude to vyžadovat hodně práce. Nejdřív v tomhle městě. Později i jinde. Zatím nevím, jak přesně to zařídím, ale nebojím se, že by mě něco nenapadlo. Teď, když před sebou vidím to dokonalé, nadlidské řešení problémů tohoto světa, nebojím se už ničeho.

Je to nádherný pocit, vědět, že tak dlouho neléčený svět konečně leží na nemocničním lůžku a já jsem ten, kdo v rukou třímá lék.

*

Budu si muset nechat někde pořádně nafackovat.

Když jsem procházel kolem zrcadla nad umyvadlem, padl mi zrak na mou vlastní tvář.

Šklebím se jako ten největší psychopat pod sluncem.

S maximálním vypětím všech sil jsem zkrotil vařící kotel euforie, ve který se proměnila moje hlava, zaklepal jsem na dveře šéfovy části kanceláře, s velmi nezvyklým úsměvem se rozloučil a vyrazil po schodech dolů.

Pocit horkých špendlíkových hlaviček se v tom hrnci nadšení ani zdaleka neutopil. Naopak. Ve chvíli, kdy jsem přišel na smysl vlastního života, se mi v mozku rozzářilo ještě o něco víc lokalit než kdykoli předtím. Pocit, jako by mě sledovala celá Ostrava, zesílil.

Netuším, proč můj mozek interpretuje nezvyklý dar takto zvráceně. Ve skutečnosti jsem to přece já, kdo dokáže vidět neviděné. Na mě se žádné pohledy neupírají. To já se dívám.

Jako třeba teď.

Sevřel jsem zábradlí, abych se v zápalu lovu nezabil a ponořil se do svých vlastních pocitů.

Už pomalu začínám přicházet na to, jak svůj dar ovládat. Stačí se zaměřit na ty imaginární pozorovatele, stačí vyvolat dojem, jako bych oplácel něčí pohled.

Kousek za levým uchem se rozzářil docela malý, relativně chladný bod. V záplavě ostatních přesto nepřehlédnutelně vyčníval.

Seběhl jsem posledních pár schodů, automatické skleněné dveře odrazily můj nepříčetný škleb.

První lov v uzdravujícím se světě začíná.

*

Blíží se.

Blíží se tak rychle, jako ještě nikdy předtím. Teplá kulička mi v jednom okamžiku odpočívala za levým uchem, v tom dalším se přehoupla skoro až nad levé obočí.

Zneklidněl jsem a ze dveří málem vyběhl.

To nemůžu stihnout.

Takhle rychle se chodec pohybovat nedokáže. Tohle musí být nějaký automobilista, kterého omrzel život.

Proti tomu já nic neudělám.

Pocit se přehoupl nad kořen nosu, chvíli tam pobyl a pak vyrazil zřejmě nad mé pravé ucho.

Nikdy se tam neměl dostat.

Odkudsi z dálky se ozvalo skřípění brzd, ječení pneumatik drhnoucích o asfalt, řinkot skla.

Jen jsem smutně pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

Na tyhle sebevrahy stejně nemá cenu plýtvat silami.

*

Měl jsem pravdu.

Můj smysl pro mrtvoly se opravdu začíná tříbit.

Další hřejivý pocit se mi usadil skoro až pod linií vlasů ve chvíli, kdy přede mnou zastavil trolejbus, kterým občas jezdívám domů. V rychlosti jsem zkusmo pohnul hlavou, abych zjistil, jestli se v určení směru nepletu.

Nepletu.

Prosmýkl jsem se dovírajícími dveřmi, popadl nejbližší tyč, upřel pohled na spolucestující.

Ne.

Ne.

Taky ne.

Ne.

Proskenoval jsem veškeré osazenstvo i s řidičem, ale už téměř rutinní pocit exploze barev, zvuků a vůní se nedostavila. Realita vypadala tak všedně, jak to jen šlo.

Zamračil jsem se.

Ten hřejivý pocit je sice dost slabý, jako by další oběť smrti byla nejmíň na druhém konci města, ale já jsem si přesto jistý, že ten někdo je přímo tady. Trolejbus se během mého civění na lidi dal do pohybu a kdyby se můj klient začal přibližovat nebo vzdalovat, určitě bych to poznal.

Že by se smrt naučila maskovat?

*

Je to divné.

Protlačil jsem se špalírem lidí od řidiče až do zadní části vozu, připadaje si jako úchyl specializující se na tření o hezké slečny. Tak teď přesně vím, kdo má v nejbližší době umřít.

Ten někdo je odhadem asi patnáctiletý kluk se střapatým účesem okopírovaným nejspíš z nějakého japonského comicsu. Má na sobě černou koženou bundu s rudými pruhy, ošoupané rifle, přes rameno neforemnou tašku a na drobném nose malé brýle bez obrouček. V uších miniaturní pecky přehrávače empétrojek. Toho, že se na něj dívám, si zatím vůbec nevšiml. Kouká z okna a nejspíš vůbec netuší, že nebýt mě, nedostal by se už nikdy domů.

Ale jak říkám, je to divné.

Stojím od příští oběti snad tři metry daleko, nespouštím ji z očí a okolní svět se přesto k ničemu nemá. Ten pocit tepla je také pořád stejný – sice natolik intenzivní, abych si mohl být jistý přesnou lokalizací, ale k tomu obvyklému horkému pulsování má na míle daleko.

Myšlenky se mi za očima jenom míhají.

Když to vezmu kolem a kolem, tak je pravda, že žádného muže, na kterého by si právě brousila zuby smrt, jsem ještě nepotkal. Nejdřív to byla ta uhořelá holka, pak babka na přechodu a nakonec blondýna, kterou jsem poznal opravdu intimně. Kluk ani jeden. V osobě tohohle studentíka se mi tedy naskýtá skvělá příležitost prozkoumat další aspekty svého daru.

Stačí jen počkat.

*

Jednou se mi cestou z práce podařilo zrovna na téhle lince usnout. Přejel jsem svoji zastávku, prospal dalších dvacet minut a probudil se až poté, co mnou trolejbusák přišel osobně zacloumat. Od té doby tedy vím, že sto osmička jezdí až do hodně okrajových částí Ostravy.

Teď jsem se usadil na posledním sedadle, přehodil nohu přes nohu a jal se pozorovat dílem ubíhající krajinu za oknem, dílem střapatého mládence. Byl jsem pevně rozhodnut ho sledovat, i kdyby měl jet až na konečnou kdesi v zapadákově. Bod těsně za okem mi pulsoval stále stejně slabě, lidí v trolejbusu valem ubývalo, kluk se držel tyče a tvářil se nepřítomně.

Nuda.

*

Před pěti minutami jsme projeli kolem mé zastávky. Chvíli na to se mi v hlavě rozzářil další bod, tentokrát s obvyklou intenzitou. Na kratičký okamžik jsem zauvažoval o tom, že zatáhnu za záchrannou brzdu, vyskočím ven, nechám kluka klukem a pustím se za konkrétnějším problémem.

Než jsem se ale rozhoupal k činu, trolejbus změnil směr a nový pocit začal pohasínat.

Kruci. Na fakt, že nemůžu být na všech potřebných místech zároveň, mě upozornila už Míša. Zvyknout si na to asi bude chvíli trvat.

Kluk dlouze zívl, trolejbus zastavil na další zastávce. Ubyla dívčina s kočárkem, dva důchodci a jeden pes, zato přibyli dva vysocí, ramenatí plešatci.

Teplo jako by zintenzivnělo.

*

Tohle bude zajímavé.

Otočil jsem se obličejem k oknu, abych působil co nejnenápadněji a v odrazu plexiskla, kterým je šofér trolejbusu oddělen od zbytku vozu, jsem pozoroval, co se bude dít.

Plešatci se sebevědomě rozhlédli, chvíli uvažovali, jestli si mají jít sednout, ale pak se pomalým, frajerským krokem odšourali až za moje sedadlo, kde se ležérně opřeli o oranžové zábradlí.

„Fakt ty prachy potřebuju, pičo,“ začal konverzaci jeden z nich. „Ten kokot Kalo po mně chce dva litry. Už mu je visím dva měsíce. A jestli mu je prý nedonesu do týdne, tak si poležím ve špitále. Kokot. Jako fakt netušim, kde je mám sehnat.“

„Na mně nečum, pičo. Ti říkám, že musím živit mladou. Furt pičuje, že domů hovno nosím.“

„Už kurva fakt nevim, kde si mám pučit,“ zazněl ten první už docela nešťastně. „Si jediný, komu jsem ještě neřek.“

„Ser na Kala.“

„No, jasně, pičo. Nechcu mít zpřerážené obě ruce.“

Na chvíli se za mnou rozhostilo ticho. Až bych skoro řekl, že zamyšlené. Na tu dálku to v plexiskle nebylo poznat, ale měl jsem pocit, jako by se ten vyšší k něčemu odhodlával.

„Tak když mi nepučíš, tak mi aspoň pomoz.“

„Jak?“

„Tamten buzík vypadá, že by moh mít love.“

„Si děláš piču? Dyť jsou tu kamery.“

„Hovno kamery. Cigoši je museli dávno odmontovat. Tak co? Jdem na to?“

„A no tak jo, kurva. Ať vidíš, že sem kámoš.“

Za mými zády se ozvaly těžké kroky.

Schoulil jsem se ještě o něco víc, předstíraje spánek. Zbytek trolejbusu, ač musel diskusi také slyšet, se choval víceméně stejně.

Jen puberťák se dál opírá o tyč a kromě hudby nevnímá vůbec nic.

*

„Čus, puso. Hezká bunda,“ popadl ten menší plešoun kluka za límec. „Že mi ji dáš?“

Zpod přivřených víček jsem zahlédl, jak se zasněný výraz v mládencových očích roztříštil na milion kousků. Chlapec sebou trhl, z levého ucha mu vyklouzlo stříbřité sluchátko.

„A drobné pro kámoše určitě taky najdeš, že jo?“ odřízl mu ten druhý případnou únikovou cestu.

„No tak, na něco jsem se ptal!“ houkl vzápětí menší tak, až jsem spolu se zbytkem cestujících mírně nadskočil.

„Hej, nechte mě… to je moje!“ vyjekl kluk, když mu ten větší – ten, který se bál zpřerážených rukou – zručně vyhákl miniaturní přehrávač zpoza opasku.

„Něco jsi říkal, buzno?“ přitáhl si ho první muž tak blízko, až se jejich nosy skoro dotkly. Druhou ruku demonstrativně zvedl a pomalu sbalil v pěst. V porovnání s klukovýma dětskýma rukama působila ta pracka jako majetek statného gorilího samce.

Za skly brýlí se zaleskly slzy bezmoci.

„Sakra, nechte ho být!“ ozval se z místa pro invalidy malý bělovlasý pán v modré péřové bundě.

„Zavři hubu, pičo, nebo přes ni dostaneš!“

Oslovený důchodce na malý okamžik vypadal, že se nezalekne, ale pak vtáhl hlavu mezi ramena a otočil se zpátky k oknu.

„Mám ti pomoct, pičo?“ obrátil ten větší pozornost zpátky ke své oběti. „Řek jsem, že chci prachy!“

Měl jsem pravdu.

Strach je to, co vládne světu.

I s řidičem je nás v poloprázdném voze přesně osm. Osm proti dvěma. Dvě ženy, ten okřiknutý děda, jedna vyděšená holka, dva chlapi odhadem tak čtyřicetiletí a já. Na ty dva bychom stačili klidně i s holýma rukama. Sakra. Jsem si úplně jistý, že by nebylo potřeba víc než vstát a zařvat, aby se lekli, nechali kluka klukem a vytratili se.

Jenže všech sedm lidí raději dělá, jako by pro ně okolní svět neexistoval. Zuřivě upírají pohledy z okna, neodvažují se ani pohnout a v hlavách jim běží jediné přání. Aby se ti dva spokojili jenom s tím chlapcem. Ať si ho třeba okradou, ať si ho klidně zmlátí. Jen ať se pak nepustí do nás.

Je mi z toho na blití.

Tohle je přesně ten přístup, jehož vinou vypadá svět tak, jak vypadá.

Ten svět, kterého jsem se já dnes ráno zřekl.

„Hej, plešoune! Okamžitě ho pusť!“

Mám dojem, že všech osm lidí i s řidičem se při mých slovech mírně připosrazilo.

Ti dva samozřejmě ne.

*

„Další hrdina, pičo,“ zahrál na tváři toho menšího ošklivý úsměv. „Chceš přes pysk před touhle buznou, nebo až po ní?“

„Nemám rád, když někdo sahá na moje kámoše,“ usmívám se ještě o stupínek nepříjemněji než holohlavec. „Vlastně mě to přímo sere. Takže máš pět sekund na to, abys ho pustil. Jinak…“

„Jinak co, zmrde?“ To byl ten větší.

„Jinak vám budou muset hasiči vytahovat z prdelí támhlety troleje,“ ukázal jsem palcem ke stropu.

Osazenstvo trolejbusu se srazilo ještě o maličký stupínek víc.

Mohutná tlapa pustila límec kožené bundy.

Obrýlený klučina cosi neslyšně zadrmolil.

Plešatci vyrazili jako jeden muž přímo proti mně.

Sám pro sebe jsem se usmál.

Ať už tady kamery jsou nebo ne, nehodlám riskovat nějaké pokusy s vtělováním do cizího kluka a opětovným převtělováním zpátky. Ne, nebojím se, že by těmhle zbabělcům, nebo snad dokonce policii mohlo něco dojít, když bych se teď svalil na podlahu. Ale proč věci komplikovat? Ty vědomosti, jaké neměl žádný člověk v historii, čekají jen maličký kousek pod poklopem mého vědomí. Stačí se soustředit jako poprvé, stačí začít jednat, a vyplují na povrch. Znovu budu schopen lámat holýma rukama kosti, znovu se budu moci pohybovat nadlidskou rychlostí.

Jen to nesmím moc přehnat. Musí to vypadat uvěřitelně. Nanejvýš jako aplikace pokročilé formy bojového umění.

No tak jen pojďte, hoši.

Už se nemůžu dočkat.

*

To bolí.

Kdysi jsem kdesi četl moc hezkou frázi o ekvivalenci palčivého ponížení z porážky a bodavé fyzické bolesti z utržených ran. Na přesné znění si teď vážně nevzpomenu, ale k tomu tématu mohu říct, že nejdřív je daleko, daleko horší ta bolest.

Ponížení přijde až pak.

Řidič naštěstí ve chvíli, kdy plešatci začali obtěžovat toho kluka, zavolal policii. Ta dorazila překvapivě rychle. Nebýt toho, bylo teď po mně.

Takhle jsem inkasoval jen pár úderů na solar, několik ran pěstí do obličeje, dva nebo tři kopance do ledvin.

Nejsem si tím jistý, ale mám pocit, že jsem taky někde četl, jak se hrdinovi jakéhosi dobrodružného příběhu hnaly hlavou myšlenky na všechno možné, zatímco do jeho těla bušili ničemové.

Tak to je taky příšerná blbina.

Nevím, jak dlouho to celé mohlo trvat, ale teď si z toho pamatuju jen útržky obrazů. Pěst letící proti mému obličeji. Zběsile rotující interiér trolejbusu. Zaprášená gumová podlaha. Zdeformovaný odraz mé tváře v leštěné kůži masivní boty. Žvýkačka přilepená zespodu k jednomu sedadlu. To všechno v takřka kaleidoskopických momentkách.

Myšlenky.

Pche.

Na myšlenky mám čas až teď, když ležím na špinavé podlaze, pomalu popadám dech a mladý medik mi prohmatává žebra.

To prázdno v hlavě, na které jsem tolik spoléhal, mě prostě a jednoduše nechalo ve štychu.

Nakročil jsem proti oběma plešatcům, na tváři ďábelský úsměšek, v hlavě pocit, jako by se každým okamžikem měla otevřít skrytá dvířka a vypustit do mé hlavy nepředstavitelná kvanta informací.

Nestalo se vůbec nic.

Ani tehdy, když jsem napodobil postoj z jakéhosi zapomenutého kung-fu filmu.

Ani tehdy, když mě větší muž popadl pod krkem.

Ani tehdy, když začaly pršet rány.

A dokonce ani tehdy, když jako hlas kůrů andělských zazněla policejní siréna a ti dva se dali na útěk.

Útěk…

Lhát si do kapsy nemá smysl.

Nakopli mě svorně ještě jednou do zadku, otevřeli si dveře a docela vycházkovým krokem zmizeli v davu.

*

Když jsem v téhle nemocnici popisoval policistovi svůj incident s důchodkyní, ani ve snu by mě nenapadlo, že se sem znovu podívám už za dva dny, tentokrát dokonce jako pacient.

V rámci sice zbitého, ale přesto pořád hrdinného bojovníka se zločinem jsem chtěl ošetření odmítnout, ale celá posádka sanitky nedala jinak a že prý s nimi musím. Měl jsem prý sice štěstí a vypadá to, že nemám nic zlomeného, ale pár kostí pořád může být mírně naprasklých. Bez rentgenu se neobejdeme. Kromě toho můžu mít odražené ledviny, otřes mozku nebo jiné vnitřní zranění. A i pokud jsem měl nevídané štěstí a vyváznu z toho jen s pár modřinami, tak minimálně to obočí pár stehů potřebuje.

No a tak jsem tady.

Mladá zrzavá sestřička se na mě od chvíle, co jí medik ze sanitky popsal, kde jsem k šrámům přišel, usmívá ještě o pár stupňů víc, než její zaměstnání vyžaduje. Jelikož mi při tom dlouhou zahnutou jehlou propichuje obočí, zase tak moc si to neužívám.

*

Rentgen na rozdíl od sešívání nebolí. Stál jsem jen v trenýrkách na vroubkované gumové podlážce, přístroj se kolem mě točil, doktorka za olovnatým sklem se tvářila profesionálně nezúčastněně. Radiace proudila mým tělem sem a zase tam, já podle pokynů zadržoval dech, snažil se hýbat co možná nejmíň a rentgenovanou hlavou mi přitom běželo, co se to sakra v tom trolejbusu mohlo pokazit.

Bolest vystřelující v podstatě ze všech končin mého těla na myšlení nijak zvlášť stimulačně nepůsobila.

*

Jestli chci změnit svět v lepší místo pro život, musím se naučit hledat na věcech i pozitiva.

Nerad se před cizími lidmi ukazuju ve spodním prádle, nijak zvlášť mě netěší, když mi někdo svítí do očí, strká kousek dřeva do pusy a prohlíží si mě kritickým okem. Ohmatávání ledovými prsty taky zrovna nemusím.

K těm kladným věcem tedy můžu kromě pokoukání na hezkou sestřičku přiřadit jen to, že se mi do ruky dostaly rentgenové snímky mé hlavy.

Žádný nádor se nekoná.

*

Ač mi to v tomhle okamžiku zrovna tak nepřipadá, měl jsem nakonec opravdu docela štěstí. Mám lehce naražené jedno žebro, v ledvinách mě může nějaký čas docela citelně bolet, pár dnů se budu belhat jako osmdesátiletý a ze zrcadla na mě bude chvíli vykukovat pozalepovaný ksicht pouličního rváče, ale jinak se mi veskrze nic hrozného nestalo. Dostal jsem krabičku sedativ pro případ nejhorších bolestí, telefonní číslo na ošetřujícího lékaře a ještě se mě zeptali, jestli budu potřebovat neschopenku. V první chvíli jsem málem přisvědčil, ale pak mě napadlo, že s nemocenskou na krku bych mohl jenom sedět doma a hledět z okna.

Což je něco, co vážně nemám v plánu.

Takže jsem s díky odmítl a nechal se vyprovodit ze dveří.

Starý známý policista už na mě čekal.

*

Jestli mám být úplně upřímný, tak mě vážně trochu zklamalo, že mi v nemocnici ani nezkusili vnutit aspoň několikadenní hospitalizaci. Možná jsem trochu změkčilý, ale tak křepce a příjemně jako důchodci, které občas vídám sprintovat na tramvaj, si vážně nepřipadám. Ze zad mi při každém kroku do celého těla vystřelují pocity evokující blýskání při letní bouřce a cesta ze schodů se změnila v nečekaně intenzivní zážitek, během kterého jsem se dokázal opravdu solidně zpotit. Pocit ponížení z nenadálého výprasku mě ovšem bodal ještě o něco nepříjemněji, takže jsem zatnul zuby a s poněkud strnulým úsměvem souhlasil, že ještě zajedeme na stanici, kde pomůžu sestavit portrét obou pachatelů.

Mám dojem, že ledviny při mých slovech slabounce zaúpěly.

*

Policie je ve své podstatě vlastně docela příjemná organizace. Mladá hezká blondýnka mi tam uvařila kávu, zapsala si mou výpověď, několikrát se na mě soucitně usmála a na závěr mi spikleneckým hlasem sdělila, že jsem správný chlap.

Já se v té chvíli sice cítil spíš jako polomumifikovaná mrtvola správného chlapa, v zádech mě tupě bolelo čím dál tím víc a z pocitu hanby se mi chtělo ječet, ale navenek jsem jen statečně pokyvoval a snažil se tvářit jako mladší bratr Bruce Willise.

Starší a ne tak hezký kolega sličné policistky mě během celého psaní protokolu přesvědčivě ujišťoval, že pachatele určitě najdou.

„Věřte mi, pane Horáku, ti dva to určitě neudělali poprvé. Stoprocentně budou mít u nás nějaký záznam. Je to jen otázka času, než prohlédneme databázi. Každopádně, až něco budeme mít, tak se vám ozveme.“

Pomohli mi vstát, vyprovodili mě ze dveří a ta milá slečna se mnou dokonce počkala, dokud nedorazilo taxi.

*

Postel.

To je to jediné, co dneska ještě toužím vidět. Usmívající se kočka v uniformě s lehce obdivným úsměvem ve tváři je sice moc příjemná věc, ale tvrdé erární židle už tak skvělé nejsou. Mám pocit, že jestli se ještě někdy v dohledné době pokusím posadit, vyhlásí mi můj nakopnutý zadek válku.

S hekáním, sykáním a zcela nehrdinskými grimasami jsem ze sebe stáhl zaprášené oblečení, naházel všechno do koše a vlezl si pod horkou sprchu.

Na to, abych popsal pocity slasti, když mi proudy vody masírovaly potlučené tělo, nemám dostatečně rozvinutou slovní zásobu. Snad bude stačit, když řeknu, že jsem tam vydržel opravdu dlouho.

Normálně spím v pyžamu, ale teď jsem na nějaké další oblékání vážně neměl ani pomyšlení. S pocity chudáka napínaného na skřipec jsem se jakž takž osušil, hodil si do úst jednu tabletku proti bolesti, překonal nepřekonatelnou nechuť, zavolal šéfovi na mobil, popsal stručně svůj zážitek, oznámil, že si beru na pár dní dovolenou, vyslechl přání brzkého uzdravení, zavěsil a konečně se zavrtal pod peřinu.

Poslání spasitele světa je strašlivě náročná věc.

Už si skoro ani nepamatuju, kdy jsem do téhle postele uléhal v dobrém zdravotním stavu.

*

Je jedna horší věc než se nechat zcela zbytečně zmlátit dvěma vrstevníky živícími se manuální prací – vzbudit se druhého dne po tom zmlácení.

Myslím, že takové zvukové projevy můj byt nezažil od chvíle, kdy jsem sem pozval svou poslední přítelkyni.

Hnusná bolest všech odstínů a příchutí mi vystřelovala ze zad, ze žaludku, ze zadnice, z obličeje a mám pocit, že i z míst, kterých se ti dva ani nedotkli. Chvílemi jsem chroptěl, chvíli jsem se snažil vstát a dostat se k dalším tabletkám, chvílemi jsem uvažoval, jestli nebude lepší upadnout do mdlob.

Možná by to lepší bylo, ale takového milosrdenství se mi nedostalo.

Úpěl jsem, pomaličku se převaloval z boku na bok a ještě pomaleji si rozhýbával ztuhlé tělo.

Trvalo to sice snad hodinu, ale nakonec bolesti ustoupily.

Vstal jsem z postele s pocity přestárlého upíra zvedajícího se z rakve a vylovil ze skříně čisté oblečení. Napadlo mě při tom, že nudismus je vlastně hrozně fajn ideologie. Možná občas neestetická, ale člověka, který se nemusí oblékat, aspoň neprobodávají dlouhé tupé ostny bolesti.

Stejně jsem se oblékl.

*

Jsem blbec.

Blbec, hňup, idiot, hlava vypatlaná.

Celé tři dny se tady snažím o nějaký vědecký přístup a to první, co pak udělám, je to, že si stoupnu před dvě gorily a řeknu si o přesdržku.

Kde jsem sakra mohl vzít tu jistotu, že andělské vědomosti v mé hlavě pořád ještě jsou? Do pytle, já jsem se snad musel zbláznit, že jsem udělal něco takového! Vždyť si přece pořád jasně pamatuju, jak jsem se z místa svého prvního střetu se zločinem belhal, neschopen si spravit ani naražené zápěstí. Jak jsem mohl dojít k závěru, že v adrenalinových situacích se ve mně skrytá síla znovu probudí?

Jsem prostě vůl.

Z čistě logického hlediska je docela možné, že k převtělení může dojít jen za měsíčního svitu, jen do ženského těla, jen do kozatých blondýn, jen jednou za dvacet let. Neříkal jsem snad přesně v tomhle bytě, že událost, která proběhla jen jednou, je pro vědce naprosto neznámou? Jasně, že říkal.

Debil.

Nemožný, zabedněný debil.

Jestli ty dva ještě někdy potkám, tak jim dám veškerou hotovost, kterou budu mít zrovna u sebe, a slušně je poprosím, jestli by mi jich nemohli ještě pár vrazit. Za to totálně dementní chování si nic jiného nezasloužím.

*

Málokdy se na sebe dokážu zlobit, ale teď jsem vážně dostal vztek. Co kdyby nade mnou nedržela nějaká vyšší moc ochrannou ruku? Co kdybych se při pádu na podlahu trolejbusu praštil spánkem o roh sedadla? Co kdyby mi nakopli záda tak šikovně, že bych už do konce života nevstal z vozíku? Co by se asi pak stalo s mým posláním? Jak by dopadl tenhle svět?

„Debile!“

Tohle už se nesmí taky nikdy opakovat. Ať už od téhle chvíle udělám cokoliv, nikdy si už nesmím dovolit byť jen pomyslet na nějakou ochrannou ruku vyšší moci, na šťastné náhody, na nic takového. Odteď budu muset postupovat promyšleně, logicky, vždy s co nejvyšší opatrností.

A jelikož stejně nemám nic lepšího na práci, můžu s tím začít rovnou teď.

*

Na tom včerejším „případu“ mi jedna věc nesedí.

Samozřejmě, mám na mysli absenci přeřvaného světa.

Jako na většinu věcí, existuje i na tohle hned několik teorií.

Je docela možné, že jsem se s těmi ženskými trefil – mé schopnosti jsou třeba v případě něžnějšího pohlaví mnohem citlivější než u mužů. Ze včerejška mám prostě intenzivní pocit, jako by byl můj radar mrtvých tak nějak zmatený, nejistý. Sice je pravda, že kluka jsem vnímal jako budoucí mrtvolu, ale ten pocit byl takový nijaký, slaboučký. Prostě jen aby se neřeklo.

Na druhou stranu je taky možné, že ženy s tím nemají vůbec co dělat. Tohle mě mimochodem napadlo už v sanitce. Ačkoli jsem si během výprasku myslel, že tohle je moje poslední hodinka, nezdá se mi teď takový scénář nijak zvlášť pravděpodobný. Ti dva primitivové šli docela jasně po penězích. Nepokusili se plánovaně zabít ani člověka, který proti nim fyzicky zaútočil – tedy mě. Nemyslím si tudíž, že by chtěli zakroutit krkem klukovi, který se strachy sotva dokázal pohnout. Jistě, mohli mu dát na závěr pár „výchovných“ facek, mohli s ním praštit o zem. Ale pokud by nezaúřadovala nějaká náhoda a mládenec by si při pádu nezlomil vaz, tak by asi k žádnému úmrtí nedošlo.

Což mě přivádí k jisté myšlence.

Můj detektor mrtvých, ať už si je nepřirozený a ojedinělý jak chce, je ve své podstatě jen dalším smyslem. Možná by mohlo být zajímavé se na tohle zeptat nějakého lékaře, ale mám pocit, že lidská nervová soustava umí pracovat jen s vjemy fungujícími na určitém obecném principu. Třeba takový sluch – lidské ucho je schopno přijímat zvukové vlny v určitém intervalu frekvencí. Nebo zrak – oči dokáží vnímat různé vlnové délky a různé stupně intenzity. Totéž platí o čichu, hmatu a chuti. Všechny tyhle smysly vnímají určitý rozsah a škálu.

Co když je to stejné i s mým novým smyslem?

Co když jsem schopen vidět ne stoprocentně rozhodnutou smrt, ale spíš něco jako pravděpodobnost úmrtí? Tedy že kvalitní přesdržku cítím jako řekněme pětiprocentní šanci na smrt? V takovém případě je samozřejmě teplota lokalizačního bodu docela nízká a přeřvané barvy, vůně a zvuky se vůbec nedostavují. Když o tom tak přemýšlím, napadá mě další analogie. Ty nereálně působící vjemy mohou být jen nějakou obrannou reakcí mého mozku. Když je zvuk příliš hlasitý, začne bolet. Když se možnost úmrtí blíží jistotě, přestává moje vnímání světa pracovat tak, jak má. Dávalo by to smysl v souvislosti s filozofickými úvahami o změnitelnosti osudu, dávalo by to smysl v rámci prožitých událostí, dávalo by to smysl v podstatě úplně perfektní.

Ovšem, jak jsem se bolestivě poučil, bude to chtít ověřit experimentem.

To a mnohé další.

Při představě jakéhokoli pohybu po Ostravě se mi až zatmělo před očima.

*

Dobře.

Vyrazit na lov do města není vůbec dobrý nápad. Čas, který si mé tělo vyžádá pro regeneraci, bude lepší využít smysluplněji. Potřebuju si sepsat a utřídit všechny poznatky, nápady, teorie vyžadující ověření a tak vůbec podobně. Důkladné promyšlení svého velkého plánu taky určitě ničemu neublíží.

V comicsech se o tom nedočtete, ale i poslání zachránce světa vyžaduje docela velkou porci byrokracie.

*

Trvalo dva dny, než jsem se cítil zase dostatečně fit na to, abych vylezl z bytu. Na obličeji mám sice pořád pár nehezkých medicínských artefaktů, takže se mi nejdřív mezi lidi vůbec nechtělo, ale nakonec jsem se přemohl. Koneckonců je venku už docela tma a nikoho známého stejně nepotkám. Tak co.

Ve vynucené dovolené jsem si nejen utřídil myšlenky a probral všechny aspekty svého poslání, ale také narazil na řadu zatím neřešitelných problémů. Věřím, že většina z nich bude mít nějaké východisko, ale tady doma nemám šanci na cokoli přijít. Kromě toho jsem se věnoval internetu, komunikaci s pár kamarády a sledování zpráv. Ze stavu kriminality na celém světě se do mě dal intenzivní pocit, jako by rychlost hniloby v posledním týdnu vystoupala k nadkritické mezi, takže jsem si plánované tři dny odpočinku zkrátil na zmíněné dva, navlékl se do vypraného oblečení a se západem slunce vyrazil do ulic.

*

Jakožto člověk nespolečenský nemám rád malé obchůdky s prodavači, kterým člověk musí vysvětlovat, co chce a kolik toho chce a že nechce tohle, ale že ukazoval na tamto.

Pro člověka, jako jsem já, byly vymyšleny supermarkety.

Vrazil jsem desetikorunu do zamykacího mechanismu nákupního vozíku a vykročil mezi regály. Lednička se mi doma sice zase pomalu vyprazdňuje, ale kvůli tomu tady nejsem. Každý bojovník s bezprávím potřebuje vhodnou masku, aby mohl zachovávat inkognito a vyhnul se tak situacím, kdy mu padouch unese pradědečka a hrozí jeho ulechtáním k smrti.

V reálném světě, kde je každý krok občana sledován z výšin kamerami, by byla maska zbytečná a nejspíš i kontraproduktivní.

Dobrá kšiltovka postačí.

Vybral jsem si jednu černou bez jakéhokoli nápisu. Hned vedle se na mě skoro smála jedna s velkým rudým „D“ na kšiltu, ale mě jednak nenapadá žádné dostatečně působivé a přitom ještě nepoužité superhrdinské jméno začínající na tohle písmeno a druhak se nechystám na maškarní bál. Mou výhodou bude nenápadnost a anonymita davu.

*

S čepicí ve vozíku jsem zamířil do sportovních potřeb. Možná to nakonec budou vyhozené peníze, ale lepší je ochranu mít a nepotřebovat, než nemít a vážně si ublížit.

To koleno mi pořád ještě mírně vrže.

Vybral jsem si kvalitní chrániče na kolena, lokty a zápěstí, jaké používají jezdci na kolečkových bruslích. Chvíli jsem docela vážně uvažoval i nad helmou, ale na rozdíl od chráničů se taková přilba maskuje dost špatně. A má práce bude bohužel vyžadovat jak co největší ochranu, tak nenápadnost.

*

Tuhle proprietu kladného drsňáka si ovšem dovolit můžu.

Otáčím vratkým stojanem a přemýšlím, který kousek vybrat.

Tady ty mi vůbec nesedí.

Tyhle jsou poněkud moc průhledné.

Tahle téměř čirá šílenost je absolutně nemožná.

Tohle je ono!

Velká téměř hranatá skla, antracitová čerň, kvalitní zrcadlový povrch, dostatečná velikost na to, aby se z módního doplňku stal kvalitní maskovací prostředek.

Zachraňovat svět bez pořádných zrcadlovek přece snad ani nejde.

*

Je to až neuvěřitelné, ale smysl pro pravděpodobnou smrt se dá během dvou dnů vynucené rehabilitace rozvinout tak, až z toho jde strach. Támhleten mladý pár, který po sobě tlumeně ječí, si nejspíš tak maximálně za hodinu pořádně vjede do vlasů. Toho blonďatého, odhadem sotva desetiletého kluka s nudlí u nosu a stopami slz na tvářích čeká doma asi kvalitní výprask. Dědula u pokladen se možná nedožije konce příštího týdne. Slečna za kasou se už evidentně nemůže dočkat konce směny. Podle teploty jejího lokalizačního bodu ji doma čeká podstatně intenzivnější verze téhož, co ubrečeného klučinu. Díky tomu unylému pohledu jejích očí mám přesto pocit, že ona se na rozdíl od něj domů vyloženě těší.

Vymýšlím si.

Nemám ani to nejmenší tušení, jaké budou důvody násilí. Tu prodavačku možná docela obyčejně srazí auto, tomu vystresovanému prckovi třeba ukradnou peníze na svačinu.

Je to docela zábavné, odhadovat budoucí události. Skoro bych řekl, že je to božský pocit. Chybí mi sice mráček, na který bych si sedl, ale zato jsem přímo uprostřed dění. Nevidím hluboko pod sebou míhající se mravence. Procházím přímo mezi nimi, vypadám jako docela obyčejný člověk a přitom v rukou držím osud celého světa.

Usmívám se.

Nejde si tohleto uvědomovat a přitom se neusmívat.

*

Už už jsem chtěl přihodit do vozíku tři čerstvě upečené rohlíky a vydat se k pokladně, když jeden z lokalizačních bodů prudce zvýšil svou teplotu. Otočil jsem hlavou, až se mi horké ložisko usadilo přesně mezi očima a prohlédl si svůj cíl.

Metr osmdesát, počínající pleš, sebevědomý úsměv, černomodrá uniforma ochranky hypermarketu. Svět kolem něj je docela obyčejný, takže smrti se nejspíš bát nemusí.

A co teď, hrdinný zachránče světa?

*

Dilema. Dilema s velkým D a všemi písmeny za ním.

Za chvíli se přímo přede mnou stane něco podobného jako v tom pitomém trolejbusu. Tím se mi nabízí jedinečná šance otestovat mechanismy toho zatraceného převtělování přímo v bitevní vřavě. Jasně, doma jsem si svatosvatě slíbil, že se už do ničeho nebudu v duchu hesla „odvahy dost, rozumu prost“ vrhat po hlavě. Vynadal jsem si do idiotů, kreténů a mnoha dalších bytostí se sníženým inteligenčním kvocientem.

Jenže.

Jenže pokud to neudělám, tak mi nejenže uteče skvělá příležitost ke zkoušce, ale taky se vlastně obrátím zády ke svému poslání. Zase ze mě bude stejný zbabělec jako dřív. A ani to možná ještě nebude všechno. Jak jsem tak stál pár metrů před pokladnami, znovu jsem si vybavil Míšiny řeči o psycholožce. Napadlo mě, že jestli teď docela normálně uteču, tak už třeba nikdy nebudu schopen proti zločinu zasáhnout. Když teď podlehnu strachu ze znovu potlučené fasády, tak si možná moje psýcha vytvoří nějaký blok a já už pak budu utíkat pokaždé.

Kdepak.

Takhle bych ten lepší svět nevybudoval.

Zatnul jsem zuby, pevně sevřel madlo nákupního vozíku a rozhodným krokem vyrazil přímo k pokladně pro maximálně pět položek.

*

Slečna s nepřítomným pohledem mi unavenými pohyby propasírovala celý nákup přes skener, plácla paragonem o pultík a vrátila mi drobné.

Pocit v mé hlavě po celou dobu narůstal, až jsem skoro cítil, jak se ke mně událost blíží jako rozjetý vlak. Vrácené peníze se mi pod tím dojmem z mělké misky málem nepodařilo sebrat.

Naházel jsem zboží zpátky do košíku a ještě rychlejším krokem než předtím vyrazil k blízké lavičce. Plešatec se pohupoval na patách pořád na stejném místě a skýtal mi tak naději, že se událost odehraje přesně tam.

Dosedl jsem na chladné dřevo a pokusil se najít pokud možno nejstabilizovanější polohu. Až moje duše tohle tělo opustí, docela nerad bych spadl přímo na ústa.

Není to tak jednoduché, jak se to může zdát. Horko v hlavě narůstalo sekundu od sekundy, odkudsi z hlubin supermarketu se ozval křik a já zjistil, že tělo zbavené vlády nad sebou samým je snad ta nejhůř usaditelná věc pod sluncem. Když jsem se zkusmo vzdával vlády nad svaly, padala mi hlava na hruď, zadek ujížděl, tělo se naklánělo hned na tu, hned na druhou stranu.

Jestli teď někdo zírá na záznam z kamery, asi si o mně musí myslet, že na mě jde nějaký záchvat.

Křik zesílil.

Sakra, já si snad pořádně nesednu.

Horko ještě zintenzivnělo.

A z prostoru mezi regály se vynořila početná romská rodina vybavená plnými nákupními vozíky.

*

Romské etnikum má tu hezkou vlastnost, že se členové rodiny dokáží v případě potřeby stmelit.

V téhle konkrétní chvíli to znamenalo, že jsem na dálku slabých pěti metrů nedokázal zjistit, co přesně se to u pokladny děje. Z těsného shluku cikánů bylo slyšet jen hlasité dohadování, zvonění nějakých lahví ve vozících a uširvoucí vřískání tolika dětí, že by to vydalo na kompletní Klapzubovu jedenáctku v antilight verzi.

Pak zařvala ta pokladní.

„Počkejte, to nemůžete! Dejte to zpátky!“

„Hubu drž, dylino!“ zaječela v odpověď vychrtlá cikánka v řvavě oranžové bundě a s blonďatým melírem ve vlasech. Zbytek rodiny se souhlasně rozhučel.

„Piču platit! Rasistko!“

„Svině bílá!“

„Kurvo!“

Nadávky jen pršely. Pocit v mé hlavě se spolu se statným členem ochranky hnul kupředu.

Zdá se, že nejstabilnější polohy dosáhnu, když si opřu lokty o kolena, nakloním se dopředu a co nejpevněji se zapřu podrážkami bytelných bot o linoleum. Čistě teoreticky by mě mělo tření takhle udržet vsedě, i když v tomhle těle vůbec nebudu.

Ten objev přišel v nejvyšší čas.

Od pokladen se ozval řinkot tříštěného skla, zbytek fronty za romskou rodinou se dávno přemístil na druhý konec obchodu a pan ochranka strnul uprostřed kroku.

Cikáni se rozvřeštěli.

Pravděpodobnost smrti ještě narostla.

Nejvyšší čas se do toho vložit.

*

S výhledem z osmdesáti procent blokovaným masivním automatem na žvýkačky, s tělem ve stabilní poloze a s ústy vyschlými nervozitou jsem upřel zrak přímo na člena ochranky. Jestli ta šílenost, kterou se právě chystám udělat, nevyjde, stane se tenhle supermarket svědkem pokoření rychlostního rekordu v běhu domů. Vystřelím odtud tak rychle, že ze mě cikáni neuvidí víc než rozmazanou čáru.

Poslední hluboký nádech…

A hvízdnutí.

Takové, až mi samotnému zalehly uši.

*

Supermarket strnul.

Cikáni na okamžik utichli, na zlobně zkřivených obličejích se jim rozlil výraz nefalšovaného překvapení. Dvacítka tváří se otočila mým směrem.

Stejně jako plešatý strážce pořádku.

Naše oči se střetly.

Nic se nestalo.

*

Pak už ano.

*

Ve skutečnosti to mohlo trvat snad tři, snad čtyři desetiny sekundy, ale já měl pocit ne nepodobný tomu, který mi letěl hlavou ve chvíli, kdy se na mě řítil zelený sporťák.

Čas jako by se zastavil.

Rozzlobení Romové mě provrtávali pohledy, ve vystresovaných očích mého cíle narůstala panika a jinak se nedělo vůbec nic. Jen mně na čele stačil vyrazit hustý povlak ledového potu, jak mi myslí letěla myšlenka, že tohle je všechno.

K ničemu nedojde.

Žádné převtělování, žádná spása světa, prostě nic.

Nemá smysl si nic namlouvat. Jestli se zase nechci vidět s tou fešnou sestřičkou, měl bych okamžitě zmizet.

Okamžitě!

Hned!

Ne!

S pocitem, jako by mi v příštím okamžiku měla prasknout hlava náporem adrenalinu, jsem rázně utnul příval paniky a vrhl se kupředu.

Ne tělem.

Myslí.

Celým svým já.

Svět zařval jako análně znásilňovaný tur, realita se otřásla v základech, hypermarket, cikáni a vůbec všechno se rozpadlo na atomy.

Má duše prolétla prostorem.

*

Drží!

To byla první myšlenka, která mi prolétla plešatějící hlavou hned poté, co opadla vlna dezorientace.

Moje tělo drží v poloze, v jaké jsem ho zanechal.

Tak to bychom měli jednu starost z krku.

A tu druhou taky – kdesi uprostřed vypůjčeného mozku se otevřela mohutná stavidla a moje vědomí zalila vlna vědomostí, na které lidská věda ani chápání nestačí. Vím, jak je možné chodit po žhavém uhlí. Vím, jak se na očních víčkách dá udržet stokilové závaží. Vím, proč křehká lidská ruka dokáže přerazit betonový panel. Vím stokrát, tisíckrát, milionkrát víc, chápu věci, o kterých se i těm nejsebedisciplinovanějším fakírům ani nesnilo. Vím, jak moc dokáže mysl ovlivnit tělo, dokážu z nejtemnějších hlubin lidského vědomí vydolovat takové magické schopnosti, které odolnost vypůjčených tělesných schránek ještě mnohokrát znásobí.

A jsem připraven to vše použít.

Vypůjčenou tvář zbrázdil profesionální úsměv.

*

Zatímco se má ústa roztahovala, začali se věčně diskriminovaní spoluobčané zvolna vzpamatovávat z intervence dalšího gádži. Nepřátelské pohledy se obracely k mé maličkosti, roztříštěná láhev po jakémsi destilátu se v odražených paprscích stropních zářivek leskla jako hrst diamantů.

Já nejsem rasista. Nevadí mi žádná národnost.

Já jen nemám rád lidský odpad jakéhokoli zabarvení a vyznání.

„Tak to by stačilo, vážení,“ začínám nejlepším tónem strážce pořádku. Klidným, vyrovnaným. Takovým, z kterého přímo číší pocit autority a záruky obecního blaha. „Za nákup se v tomhle obchodě platí. Jestli nechcete platit, nemůžete nakupovat. To rozhodnutí je na vás.“

„S kym mluviš, gadžo? Zkurvený rasisto!“

Muž, který se právě ujal slova, váží odhadem sto kilo, před dokonalostí jeho nablýskané pleši bledne ta moje závistí a ten autoritativní tón je snad dokonce ještě o stupínek přesvědčivější než můj. Jako podporu svých názorů se chápe další lahve a po vzoru svého příbuzného se jí chystá třísknout o roh pultu.

Tak to ne.

„Možná jste mě neslyšel, pane,“ dívám se mu přímo do očí. „Ale za nákup musíte nejdřív zaplatit.“

To už jsem nestál čtyři metry daleko.

To už jsem v jedné ruce svíral černé zápěstí a v té druhé flašku, kterou jsem právě zachránil před tříštivou smrtí.

Vřeštící cikán je takhle zblízka docela nechutné stvoření.

Vřeštící cikán, jemuž nepříjemně křupe zápěstí a jemuž z nohavice prýští moč, je ještě o něco nechutnější.

*

„Ty kokot!“ vyjekl druhý lahvový bojovník v okamžiku, kdy tlustý patriarcha rodu padl pod dojmem mého přátelského stisku na kolena.

Sklo se rozsvištělo vzduchem.

Nemám rád násilí.

Ale odporné chování tohohle typu lidí nemám rád ještě o něco víc.

Popadl jsem tlusťocha pod krkem, prudkým švihem párajícím švy ho zvedl na nohy a použil jako těžkou bowlingovou kouli.

V uličce mezi pokladnami nastal strašlivý chaos.

Muži padali, ženy ječely, děti prchaly. Tlustý muž se zastavil hubou až o regál s kávou, bojová láhev agresivního kudrnáče skončila v tisícovce nesouvislých střepů, slečna za pokladnou se změnila v mramorovou sochu s obdivným pohledem upřeným na mě.

Moc hezký pocit.

*

„Můžu si to půjčit, slečno?“ sebral jsem z pultíku s milým úsměvem paragon.

„Hm, že ty jsi v práci bral prémie?“ otočil jsem se k muži zhruba mého věku, který se zrovna omámeně zvedal z chumlu svých blízkých.

Nejdřív na mě upřel nechápavý pohled, jako bych právě použil nějaká cizí slova, pak mu v očích zableskla nenávist, jakou jsem ještě neviděl, a potom se mu v ruce objevila oleštěná břitva takovou rychlostí, až jsem to skoro nepostřehl ani já.

„Tě zabiju, pičo!“

Vyrazil proti mně jako sameček černé mamby. V ruce břitvu, v očích smrt.

Slečna pokladní vypískla.

Já se usmál.

*

Pro jeho vnímání to muselo vypadat, jako bych se v neuvěřitelně krátkém okamžiku doslova teleportoval z místa na místo.

Tam, kam mířila čepel jeho zbraně, jsem prostě najednou nebyl.

Stál jsem o dva a půl metru dál.

Z podrážek bot se mi vydatně kouřilo, na linoleu před cikánem se černaly dvě stopy připečené gumy a já měl pocit, jako bych se právě hnul rychlostí aspoň dvou machů. Slečniny oči se vytřeštěně upíraly do míst, kde najednou nikdo nebyl.

Jemu jsem do očí neviděl.

Nejdřív.

Pak moje ruka dopadla na jeho rameno s razancí demoliční koule stavebního stroje, od stropu supermarketu se odrazil zvuk lámaných kostí, břitva tlumeně zazvonila o podlahu.

Řev se tentokrát nekonal.

Než se mladík stačil rozječet, popadl jsem ho zezadu za opasek a lehkým pootočením zápěstí mu udělil mírnou rotaci.

Nad svou hlavou myslím.

*

Poslání spasitele světa není jen řehole. Občas je to radost a sem tam se člověk i něco zajímavého dozví.

Není například bez zajímavosti, že Rom vržený rychlostí několika desítek metrů za sekundu nejenže dokáže vyluzovat podivně nelidské zvuky, ale jeho osud má taktéž nečekaný morální dopad na ostatní příslušníky etnika.

Když už jsem u těch dopadů – ani jeho přistání na podlaze o padesát metrů dál nepatřilo k věcem, které by se daly vidět každý den.

Takhle rychle se kutálející tělo snad ještě neukazovali ani v televizi.

*

Duté bouchnutí lebky o bok chladicího boxu v dálce zapůsobilo jako vhodná tečka za veškerým násilím.

Obchoďák všude kolem mě se změnil ve výstavu solných sloupů, obdiv v slečniných očích už před dlouhými vteřinami nahradilo čisté zbožštění a různě porozhazovaní cikáni byli bledí až nezdravě.

Jak už jsem řekl, nejsem rasista.

Teď jsem se na vyplašené spoluobčany přátelsky usmál, zdvihl paragon do výšky tak, aby na něj všichni viděli a milým hlasem prostým jakékoli agrese prohlásil: „Dělá to čtyři tisíce dvě stě šedesát osm korun, padesát haléřů. U nás můžete platit hotově nebo kreditní kartou. Doufám, že přijdete zas.“

Myslím, že i ten závěrečný vřelý úsměv se mi opravdu povedl.

*

Chvíli to vypadalo, že milí spoluobčané budou nuceni prodat pár dětí do nuceného výseku, v jednom okamžiku jsem byl svědkem dojemné scény, kdy dlouhovlasá žena lovila ze spodního prádla muže ležícího v bezvědomí u boxů svazek bankovek a pak se ještě ukázalo, že do celé částky chybí něco přes šedesát korun. Romové bledli, klopili zraky, obraceli peněženky vzhůru nohama a kapsy naruby, ale že by si kterýkoli z nich dovolil jít vrátit část nákupu, to jim strach opravdu nedovolil. Nakonec se však vše v dobré obrátilo – jedno z nejmenších cikáňat vtáhlo dlouhou nudli zpátky do nosu, zalovilo v sešmajdané botě a vylovilo zmačkanou stokorunu. Takovou úlevu, jaká se rozlila po tvářích zbytku rodiny, jsem snad ještě neviděl.

*

„Na shledanou. Na shledanou. Na shledanou,“ zaznělo devatenáctkrát, když byl nákup zaplacen, sklo smeteno na lopatičku, podlaha dočista vytřena a chůze neschopný muž odtažen nejsilnějšími členy rodiny.

Obdivný pohled v prodavaččiných očích se dopracoval nezměrných výšin, v supermarketu se vznášela skoro sváteční atmosféra a mně se v hlavě rozléval nepopsatelně nádherný pocit.

*

Na hrdinství je jedna věc nemilá, jste-li nespolečensky založeným mladíkem s mesiášskými sklony.

Po dobře odvedené práci na vás každý kouká.

„Nic se nestalo, všechno je v pořádku, nenechte se prosím rušit,“ usmíval jsem se vřele na zírající lidi.

Jako by mě neslyšeli.

*

Kdyby se ve mně neprobudila duchapřítomnost, mohl jsem klidně skončit na ramenou všech, kteří byli svědky mého hrdinského činu. Nosili by mě nejdřív po supermarketu, pak by vyrazili do ulic a já bych se do svého vlastního těla nevrátil. Sekuriťáci tady naštěstí mají svůj vlastní kamrlík a já si už kdysi dávno náhodou všiml, kde. Teď jsem do něj s úlevou zapadl.

Na ztuhlého pomenšího kolegu s popelavou tváří a vytřeštěnýma očima jsem vrhl přátelský škleb, popadl ze stolu jakýsi časopis a zabouchl za sebou další dveře.

Podle předpokladu vedly opravdu na záchod.

*

Taková uzamykatelná toaleta je v určitých životních situacích rovna daru přímo z nebes. Člověk tam má klid, nikdo na něj nevidí, maximálně občas stačí odpovědět na dotěrnou otázku.

Jen čas se tam poněkud táhne.

Podle mé zkušenosti se lidé ve chvílích, kdy je k tomu ta správná atmosféra, dají docela snadno strhnout k nepředloženým činům. Je docela snadné nechat se uchvátit kouzlem okamžiku a davovou psychózou. Nechte ale lidi na nějakou akci čekat a ztratí zájem. Začnou se nudit, do hlav se jim začnou vkrádat myšlenky na to, že vlastně mají jinde nějakou neodkladnou práci, že by je manželka nepochválila a děti by se jim nejspíš smály. Nechte dav čekat a nadšení zkrátka vyprchá.

Přesně v to jsem nyní doufal i já.

Usadil jsem se na sklopené záchodové prkýnko, koukl na hodinky a rozevřel Playboye. Taková čtvrthodinka by snad mohla stačit, ne?

*

Nakonec jsem to nevydržel ani mizerných deset minut. Ne, že by časopis neskýtal mnoho zajímavého čtení, ale jednak jsem měl pocit, že běžný návštěvník supermarketu nebude chtít čekat ani takhle dlouho a druhak mě čím dál tím víc trápila představa, co všechno se může stát s mým skutečným tělem. Co když si někdo všimne, že tam sedím tak strnule a vůbec se nehýbám? Co když do mě někdo strčí a já se bezvládně sesunu na podlahu? Co když se stane deset jiných věcí?

Ne.

Déle už čekat nemůžu.

Rázným krokem jsem vyšel ze záchodu, hodil Playboye stále ještě vytřeštěnému kolegovi do náruče a prudce otevřel dveře kamrlíku.

Supermarket vypadal stejně obyčejně jako kdykoli dřív. Žádné oslavné davy, žádná policie.

Výborně.

Mé tělo si támhle pořád ještě pokojně sedí.

Skvěle.

Vyrazil jsem pevným krokem přímo k sobě.

Pak jsem se zarazil.

Do zad jako by se mi propalovaly dva výkonné zelené lasery.

Otočil jsem se.

Slečna ztuhla uprostřed pohybu, v ruce mraženou makrelu, v očích zase ten až psovsky obdivný pohled.

Jo. To bych taky neměl nechat nedořešené.

Otočil jsem se na patě a stejně pevným krokem došel až ke slečně. Tlukot jejího srdce jsem zaslechl snad už ve chvíli, kdy mě od použitelné komunikační vzdálenosti dělily dobré tři metry.

Opřel jsem se šlachovitýma rukama o gumový pás dopravníku potravin a pohlédl dívce přímo do očí.

„Máš ráda, když ti někdo pořádně seřeže prdel?“ houkl jsem jí do obličeje.

„Ano!“ vzdechla orgasmicky.

„Tak to upaluj domů za tím svým. Já bych ženě vlásek na hlavě zkřivit nedokázal.“

A dodal jsem jeden plachý, téměř chlapecký úsměv.

Toužebný žár v slečniných očích pohasl.

*

Jsem zkrátka dobrej. Nejenže jsem dvěma větičkami zachránil dívčině vztah, ale také jsem zjistil, že o její bezpečí se vážně strachovat nemusím.

Dneska mi to prostě pálí.

*

Tak. A teď ta nejošemetnější část.

Na můj hvizd ve víru násilných událostí nejspíš všichni zapomněli. Alespoň mého těla si tedy nikdo nevšímá. Sedím si tam na lavičce jako alkoholem znavený bezdomovec, igelitku s nákupem mezi koleny. Kdybych chtěl sám sebe jako člen ochranky vzbudit, působilo by to jako ta nejpřirozenější věc na světě.

Mé tělo bohužel nespí.

Ve chvíli, kdy bych sám sobě zatřásl ramenem, zhroutila by se křehká rovnováha a já bych skončil ústy na podlaze. Čehož už by si někdo mohl všimnout.

Nedá se svítit.

Musím přistoupit k poněkud intimnější formě buzení.

*

Tajemství nenápadnosti je v tom, přistupovat k sebenezvyklejší situaci s takovou samozřejmostí, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Došel jsem úředně vyhlížejícím krokem až k lavičce, dřepl si před svým tělem a vzal svou bradu do dlaně. Hrozně zvláštní pocit. Něžným pohybem palce jsem sám sobě nadzvedl víčko. Zřítelnice vlastního oka mi připadala jako tunel do jiného světa jen opravdu krátký okamžik.

*

Na tomhle stěhování duší je hloupé, že vzpomínky a myšlenky si oproti vědomí dávají docela na čas – se sekuriťákem jsme na sebe tupě zírali nejmíň pět vteřin, připomínajíce dva milence postižené akutním záchvatem amnézie.

Než se muž stačil vzpamatovat natolik, aby aspoň dokázal odtáhnout svou ruku z mého obličeje, zapadlo všechno v mé hlavě na své místo. Popadl jsem ucha tašky, poplácal ho po rameni a téměř se rozběhl k východu.

On tam myslím dřepí ještě teď.

*

Nejsem nijak pohybově nadaný. Krása ladných kreací, pokud je mám provádět já, mě nijak neoslovuje. Ani do tanečních jsem nechodil. Teď, na cestě z nákupu, jsem přesto málem tančil. Vyšlo to! Vyšlo to přesně tak, jak jsem si představoval! Můj první úspěch! První z mnoha!

Bude to fungovat! Svět se změní! Díky mně!

Lidi se za mnou otáčeli a mně to bylo jedno.

*

Měl jsem strašnou chuť svůj první úspěch nějak oslavit, ale co se týče alkoholu, nezůstala mi v bytě ani jediná poživatelná kapka a francovkou jsem takový milník v lidské historii zapíjet nechtěl.

Kromě toho, oslavovat se dá i prací!

Vysypal jsem obsah tašky na koberec, nacpal igelitku mezi její družky z dřívějška a ponořil se do hlubin své skříně.

Musím se přiznat, že svůj šatník zase tak často neobměňuju. Nejsem jako jeden můj kamarád, který má ve zvyku utratit za oděv měsíčně částku přes pět tisíc korun. Když se mi nějaké oblečení líbí, jsem je schopen nosit víceméně až do roztrhání.

Přesto mám ve skříni pár kalhot a jednu bundu, ve které mě svět neviděl už docela dlouho.

Teď jsem zmíněné šatstvo vytáhl na mizející sluneční světlo a přelétl jeho stav kritickým okem.

No, není to špatné.

Cenu největšího elegána Ostravy bych v tom asi nevyhrál, ale rifle se z módního hlediska skoro nezměnily už pár desítek let a ta bunda taky vypadá docela dobře. Koneckonců, na tom zase tak moc nezáleží. Potřebuju jenom něco, v čem prostě nechodím normálně ven. V rámci maskování.

Vylovil jsem ještě jedno černé triko a začal se strojit.

Bruslařské chrániče nejspíš nebyly vymyšleny k tomu, aby je člověk nosil pod šaty, ale v rámci lepších a odolnějších materiálů došlo i na tomto poli výroby k výrazné miniaturizaci, takže to nejspíš půjde. Připnul jsem si chrániče na kolena, důkladně dotáhl suché zipy a zopakoval totéž se zápěstími a lokty. Nevypadalo to zle. Teď to jen otestovat v praxi.

Odtáhl jsem stůl v obýváku stranou, poodsunoval křesla ke zdem. Uprostřed místnosti – přímo pod lustrem – mi tak vznikl dostatečně velký prostor k experimentu.

Jako všude, tak i na poli aplikovaného výzkumu platí, že snáze se řekne, hůře udělá.

Stál jsem uprostřed přestavěného obýváku jen v triku, trenkách a chráničích a nějak se mi nechtělo fláknout sebou o zem v předstíraném stavu bezdušnosti. Co když padnu rovnou na obličej? Modřiny z posledního incidentu mi za ty dva dny sotva stačily vyblednout. Že bych k nim přidal další, tak to se mi tedy opravdu ale vůbec nechtělo. Jenže zkusit to samozřejmě musím. To se nedá svítit.

*

Jak na to, sakra?

Snad bych si mohl obličej chránit rukama…

Jenže když nemám duši ve vlastním těle, ztratím nad ním určitě kontrolu do takové míry, že ruce v předepsané poloze nevydrží.

Zatracená práce.

Tohle je silně nedomyšlené.

Rozhodně nemůžu předpokládat, že si mi při každé akci podaří někam sednout, pevně zapřít svoje údy a teprve pak jednat. Takovéhle náhody se nestávají ani v Harry Potterovi.

Já se na to snad vykašlu…

Nápad přišel hned vzápětí.

Zdvihl jsem ruce a co nejpevněji do sebe zaklesl dlaně na zátylku.

Pak jsem se zhroutil.

Kolena bouchla o koberec, podlaha tlumeně zaduněla, mé tělo se začalo převažovat dopředu.

Radši jsem zavřel oči.

Další zadunění, pocit nárazu v loktech.

Buch.

To bylo moje čelo.

Hm.

Nebylo to tak úplně hrozné. Na koberci myslím. Provést něco takového na betonovém chodníku a s tělem stoprocentně bezvládným, mám z čela texaský masakr.

Když ovšem vezmu v úvahu, že…

Vykašlal jsem se na plané teoretizování a došel si ještě pro kšiltovku. Přesně podle očekávání měla kvalitní, tuhý kšilt. Narazí-li něco takového na tvrdý povrch dřív než mé čelo, musí to zákonitě nějakou tu dopadovou energii absorbovat. Nasadil jsem si čepici na hlavu tak pevně, jak to jen šlo.

A jdeme na to.

Sousedi o patro níž mě nejspíš pár dnů nebudou mít rádi.

Postavil jsem se, zavřel oči, sepnul prsty, ztratil vládu nad tělem.

Buch. Buch… buch.

To poslední rozhodně téměř neslyšné.

No… tedy ne, že by mě průběh experimentu úplně přesvědčil, ale mám pocit, že lepší řešení nevymyslím. Koneckonců, tohle by měl být ten nejhorší možný scénář. Samozřejmě nečekám, že bych měl pokaždé vletět na místo dění nějaké nepravosti, pohlédnout oběti násilí do očí a pak se dramaticky zhroutit. Když už nic jiného, tak v našem okamerovaném světě by to bylo poněkud nápadné.

*

O pár chvil později jsem byl kompletně oblečený. Chrániče nejenže nedělaly při oblékání žádné problémy, ale dokonce nebyly pod látkou ani vidět. Teď ještě brýle…

Ač jsem v setmělé koupelně vypadal s rozměrnými zrcadlovkami poněkud nepatřičně, nebylo to ve skutečnosti zase tak hrozné. Dokonce jsem navzdory očekávání i viděl. Vezmu-li v úvahu, že brýle si klidně můžu nasadit až pár metrů před místem zločinu, nečekám s tímhle kusem výbavy žádné problémy.

No a pak už zbývalo jen dotáhnout tkaničky pevných kožených bot a vyrazit do ulic.

*

Všechno je to propojené.

Svět tvoří lidé a lidé jsou přetvářeni světem.

Takto vzletně se dá popsat fakt, že uzdravování světa začíná mít vliv i na moji tělesnou schránku – nohy si na to neustálé chození začínají pomalu zvykat.

Vyšel jsem před dům, natáhl už opravdu téměř jarní vzduch a pohroužil se do souhvězdí násilných událostí ve své hlavě.

Všude se něco děje.

Mohl bych vyrazit na jih, sever, východ nebo západ. Všechny cesty vedou k místům, kde bych byl co platný. Všude se v nejbližších hodinách stane něco, čemu bych mohl zabránit.

I v ovzduší nadcházejícího jara to na mě zapůsobilo vyloženě depresivně.

*

Jdu za světlem a teplem. Nejsem si jistý, která světová strana tím směrem leží, ale o to ani tak nejde. Tam, kde městská zástavba svítí nejjasněji a můj detektor hlásí největší koncentraci tepla, je i největší zhuštění událostí. Tam se nabízí šance, že toho za jediný večer stihnu co nejvíc.

Myriády bodů mi v hlavě horce pulsují, chodník se míhá pod nohama, kšiltovka spočívá na hlavě stažená hluboko do očí. Brýle mám v kapse. Ruce taky.

Připadám si zase skoro jako Bůh sestoupivší mezi své ovečky. Pěkné počasí vylákalo i takhle navečer ven dost lidí. Proplétám se mezi nimi a při tom si je prohlížím.

Stačilo by, abych jen trochu chtěl a mohl bych být kýmkoli z nich.

Támhleten štíhlý, opálený mladík si vede moc hezkou slečnu. Jediné pohlédnutí do oříškově hnědých očí a mohl bych jeho přítelkyni umilovat k smrti.

Co asi může být v tom koženém kufříku? Elegantně oblečený manažer nebo snad ředitel banky působí spokojeně a sebejistě. Jeden střet pohledů a poslal by mi na účet veškerý obsah svého konta.

Před hospodou sedí o zeď opřený bezdomovec. V uplynulých letech tady vysedává častěji a častěji. Jaké by to asi bylo, vysypat mu do plstěného klobouku obsah své peněženky a pak proflámovat noc?

Kvůli tomu tu nejsem.

Nemám chuť užívat si obyčejných lidských radovánek.

Mám v rukou celý svět, mohu ho vytvarovat k obrazu svému.

Vedle toho vypadá veškerá lidská zábava nudně a nevýrazně jako dávno mrtvá poušt.

*

O pár minut později jsem se musel ironicky ušklíbnout. Nejenže mi to, čím se normální lidé baví, připadá ubohé, ale zároveň mi to i přidělává práci.

Asi dvacet metrů přede mnou se z jedné z mnoha hospod vyhrnula dvojice rozzuřených mladíků.

Pak doslova vylétla nějaká holka.

„Čubko zkurvená!“ zařval jí do vyplašeného obličeje jakýsi vlasáč.

Padla první facka.

Holka odletěla zpátky ke dveřím hospody, jen aby padla do náručí dalšímu individuu.

„Nejsme ti dost dobrý, co?!“

Zrzavé vlasy zavířily, jak ji muž popadl za ramena a pokusil se z ní vytřást duši.

„Puč mi ji!“

Vzduch prořízlo plesknutí další facky, dívka málem skončila na zemi, jak ji druhý mládenec prudce odstrčil.

„Za prachy by sis dala říct, že jo?!“

Třetí, na kohouta učesaný násilník slečnu nabral pěstí do břicha.

Holka dopadla na všechny čtyři.

Zbylí dva muži vyrazili kupředu.

I za tu krátkou chvíli se kolem celé scény stačil vytvořit docela solidní hlouček přihlížejících. Nikdo se neměl sebeméně k tomu, aby holce jakkoli pomohl.

Myslí si snad ty tupé ovce, že sledují představení historického šermu?

Značková sportovní bota s tupým zaduněním slyšitelným i na dvacet metrů polaskala slečnina žebra.

Dívka vykřikla.

Nechtěl bych být v její kůži.

A nebo…

Možná ano.

*

No tak, holka, podívej se na mě.

No. Tady jsem.

Jen o kousek vedle.

Ti hlupáci kolem tebe ti nepomůžou.

Já jsem tady.

Vytřeštěné pohledy létají na všechny strany, strach z těch hezkých očí doslova prýští. Slečna se snaží odplazit pryč, ale i jí musí být jasné, že nemá ani nejmenší šanci. Pravděpodobnost podlehnutí vnitřním zraněním v případě, že nezasáhnu, je na druhou stranu taková, že se okolní svět začíná docela vybarvovat.

No tak, ze statistického hlediska se na mě prostě jednou podívat musíš.

Kopanec přímo do zadku zbavil slečnu rovnováhy, ruce jí podjely, brada křísla o zem.

Uslzený, panikou přetékající pohled se zabodl přímo do mých vyčkávajících očí.

No konečně!

*

„Čubko!“

„Kurvo!“

„Svině!“

„Ještě budeš prosit, abys mohla ty haksny roztáhnout!“

Nadávky na mou přenosem duše zmatenou hlavu jen prší. Nevím přesně, jak se současná mládež dívá na problematiku nevázaného sexu, ale řekl bych, že takové výrazivo si nezasloužím. Ty kopance taky docela bolí.

Zkrátka a dobře – stačilo.

Dalšímu kopnutí, tentokrát do hrudi, jsem docela jednoduše uhnul.

No… jednoduše. Udělat takhle rychle stojku na ukazováku pravé ruky nejspíš většina přihlížejících nesvede.

Bota prosvištěla uvolněným místem, kluk s kohoutem poněkud ztratil rovnováhu.

Stále ještě vzhůru nohama jsem využil odstředivé síly, zprudka přitáhl levé koleno k ňadrům, pravou nohu prudce narovnal.

Mladík vyhekl, páteř zapraštěla, lidé vyvalili oči.

Ozvalo se řinčení skla.

Vyšvihl jsem se na nohy, vyhrnutá minisukně sjela po obnaženém zadku.

Přihlížející občané se kupodivu nedívali na mě, ale kamsi za mé rameno.

Tak jsem se taky otočil.

*

Je škoda, že mi míčové hry nikdy nic neříkaly. S takovýmhle kopem bych se přes noc stal fotbalovou hvězdou.

Z obchodu, jehož výlohou jsem prokopl nemožně učesaného násilníka, se ozvalo zadunění dopadnuvšího těla. Z toho, jak se okolostojící tvářili, bych skoro řekl, že ten kluk přistál až teď. V obchodě po něm zůstal mezi věšáky s oblečením solidní polom, střepy skla se ve světle pouličního osvětlení leskly a kapky krve na vyblýskané podlaze evokovaly představu Freddyho Kruegera s kropicí konví.

Ty výrazy zbylých dvou mládenců taky vypadaly jak vystřižené z hororu.

„Tak vy rádi mlátíte holky, jo?“ zeptal jsem se s vražedným úsměvem ve tváři.

Pobledli ještě o notný kousek víc.

*

Když mezi ovce vtrhne vlk, stádo se rozprchne.

Když se mezi obyčejnými návštěvníky hospod objeví metr šedesát vysoká holka schopná sebeobrany, dopadne to podobně.

Lidé se rozběhli do všech stran, já se prudce odrazil od země.

Chlapi vyžívající se v nekonsenzuálním mlácení žen většinou bývají strašliví zbabělci. Těm dvěma trvalo přesně dvě vteřiny, než se po mém úsměvu dali na zběsilý úprk.

Proto ten skok.

Tomu vlasatému jsem narazil do zad takovou silou, až udělal v letu dvě bezchybná salta.

Než jsem sám dopadl na nohy, třímal jsem v ruce vlastní botu.

S přístupem k dávno zapomenutým schopnostem lidského druhu bych se ve světě sportu vůbec dokázal prosadit až neuvěřitelně.

Subtilní střevíček prorazil zvukovou bariéru, zasvištěl nad povrchem ulice a zasáhl posledního útočníka podrážkou naplocho přes zadek.

Noční Ostravou to prásklo jako rána bičem.

Kluk provedl kotrmelec vzad a švihl sebou ústy o zem.

To už jsem stál na tom vlasatém.

Jeho žebra mi pod nohama hlasitě vrzala.

*

„Chceš si zalítat, nebo ve tvém případě postačí krátký výprask?“ zeptal jsem se směrem dolů. Mládenec měl kvůli pochroumané horní části těla docela problémy s mluvením, ale pod dojmem mého hlasu se neodpovědět neodvážil.

„Výprask. Prosím.“

Takhle dojemně žadonící chlap je snem každé dominy.

Mě na to násilí zase tolik neužije.

Posadil jsem se na povrzávajícího nebožáka, sundal si i druhou botu, pevně sevřel její špičku a pořádně se rozmáchl.

Když výprask, tak výprask.

Myslím, že dřív než v důchodu se na zadek pohodlně neposadí.

*

„Ne! Prosím! Ne!“

Tomuhle poslednímu výtečníkovi může být maximálně osmnáct. Na hlavě milimetrový porost, v hlavě nejspíš úplné prázdno. V očích má takový strach, že vypadá o deset let mladší. Odstrkuje se rukama, bezvládné nohy táhne za sebou, z místa, kam ho zasáhla moje vržená bota, se mu pořád ještě mírně kouří.

Vykračuju si to přímo k němu. Bosý, v krátké natržené sukni, s vědomím, že se na mě upírají pohledy mnoha a mnoha přihlížejících.

Stádo ovcí se většinou moc do daleka nerozuteče.

„Maminka tě nenaučila, že nemáš mlátit holky?“

„Já… já nechtěl!“

„A neříkala ti, že za každou špatnost musí přijít trest?“

„Já… já… já nechtěl!“

S tím prázdnem v hlavě jsem měl asi větší pravdu, než bych sám čekal.

Nevadí. K povolání odstrašujícího příkladu není nijak převratná inteligence nutná.

Zalovil jsem v kapse… a narazil na nepropustnou látku riflové sukně.

Kruci. Nechápu, jak může někdo nosit takhle nepraktické oblečení. Kdepak jen můžu mít…

Aha.

„Sedíš mi na kabelce, mladej.“

Kluk nejdřív nepochopil, co po něm chci. Když jsem sevřel kožený řemínek a pořádně zatáhl, tak už ano. Snad jsem mu tím nepřetočil páteř natřikrát dokola.

Doklady, kapesník, vložky, hřeben, zrcátko, mobil, dlouhá šňůra, jeden plyšák, druhý plyšák, třetí plyšák, klíče, další šňůra, jakási taštička. Vyhrabal jsem posledně zmíněnou z motanice miniaturního zvířectva připoutaného k telefonu. Zatímco jsem zápasil s patentním zapínáním, začal se odkulený kluk zase hýbat.

Výborně.

Výborně ne kvůli klukovi. Výborně kvůli konečně nalezené rtěnce.

*

Venkovní posezení blízké kavárny je od okolní ulice odděleno jakýmsi umělecky pojatým plotem tvořeným dlouhými ocelovými pruty zasazenými do země. Celé je to protkáno další ocelí a rovněž kovovými plastickými nesmysly.

Mě na obdivování tohohle typu umění nikdy moc neužilo, ale musím přiznat, že jsou okamžiky, kdy se takováhle věc vyloženě hodí.

Jako třeba teď.

Sevřel jsem drobnou pěst okolo jednoho z prutů a vší silou zabral.

Ocel žalostně zaskřípěla, svary se vzdaly statutu nerozebíratelného spojení a já si málem kecl na zadek, jak jsem maximální možnou sílu, kterou je lidské tělo schopno vyvinout, dostatečně nedocenil.

*

Když jsem se s tyčí v ruce otočil zpátky k mladíkovi, zavanul noční Ostravou zase jednou pach lidského strachu v nejčistší podobě. Na značkových kalhotách se rozlilo velké tmavé kolo a klukovy pokusy o úprk po zadku se staly poněkud mlaskavými.

„Víš, jak popravoval Vlad Tepes?“ zeptal jsem se s doopravdy drákulovským pohledem.

„Ne… prosím! NE!“

Takže věděl.

Neříkám, že by takový způsob odplaty neměl ty správné odstrašující účinky, ale myslím, že v tomhle případě by bylo naražení na kůl opravdu trochu přehnané.

„Jestli se okamžitě svlíkneš donaha, tak se ta tyč s tvojí prdelí neseznámí.“

Pokud by z materiálu, z jakého byla moje sympatická tyčka, vyráběli jaderné urychlovače, dosáhla by věda nových a netušených objevů.

Kluk se začal svlékat takovým tempem, až moč odstřikovala.

*

Pak už to šlo ráz na ráz.

Popadl jsem ho pod krkem, přirazil k nejbližšímu sloupu veřejného osvětlení, donutil dát ruce za záda a z toho kusu oceli vyrobil několikerým otočením docela funkční pouta.

A teď ještě vzkaz lidstvu.

Rtěnku jsem během tvarování železa držel v zubech. Teď jsem vysunul funkční část a kriticky se na svou budoucí ceduli podíval.

Třásla se tak, až ocelový sloup drnčel.

„Zklidni se!“ houkl jsem mu do obličeje, ale kupodivu to mělo efekt přesně opačný.

Rozdrnčel se ještě víc.

Z nedostatku lepších nápadů jsem ho lehce pleskl přes holé břicho.

Z mé strany to byla čirá spekulace, ale člověk svíjející se bolestí a hrůzou současně, se opravdu třást nedokáže.

A teď rychle.

Narovnal jsem kluka do použitelné polohy a pustil se do díla.

Na zpocené tělo se píše hrozně špatně.

Máte-li ovšem moderní voděodolnou rtěnku, tak se to dá.

*

„MLÁTÍM ŽENY“

Uznávám. Trochu roztřesené, trochu rozmazané, trochu nenápadité, ale na druhou stranu zase docela jasné a srozumitelné. Až si tohle bude někdo fotit mobilem, neztratí se informace díky velikosti písma v nenávratnu. Čili přesně to, co potřebuju.

„Až si zas budeš chtít zakopat, klidně zavolej,“ usmál jsem se naposledy do sinalého obličeje. Mladík zbělal ještě víc, vibrace dosáhly nových výšin a z nosu se mu spustila nudle.

Perfektní.

*

Kdepak to jen bylo?

Támhle ne, támhle taky ne…

Kruci… když člověk leží na břiše, vypadá město docela jinak.

Aha, támhle!

Jestli tohle bude fungovat, tak sežeru koště.

Upřel jsem své hezké dívčí oči přímo do vchodových dveří dvacet metrů vzdáleného domu.

No tak, no tak, no tak…

Nic.

Sakra, jestli si tam budu muset dojít, tak se nevyhnu dalšímu svědkovi.

No tak!

Nic.

*

Ve chvíli, kdy už jsem se skoro rozběhl kupředu, mi hlavou probleskla spásná myšlenka.

Když jsem cestoval v opačném směru, tak to bylo přece tak nějak shora dolů.

Padl jsem na všechny čtyři, zdvihl hlavu.

A teď…

Svět zařval jako nakopnutý do koulí.

*

Au!

Kde to…?

Proč jsem…?

Co to…?

Vzpomínky zase jednou zapadly na své místo, na mé tváři se rozlil spokojený škleb.

O dvacet metrů dál potřásala evidentně zmatená holka hlavou, zrzavé vlasy jí padaly do očí a kdesi v dálce se ozývalo houkání policejní sirény.

Lidské stádo se pořád ještě drželo v pozadí.

Výborně.

Lepší by to být nemohlo.

Oprášil jsem si zabílené rameno, promnul otlačeniny na hlavě.

Můj pokus vyšel.

Bylo to tak padesát na padesát, možná dokonce daleko míň. Z mé strany šlo jen o realizaci okamžitého nápadu. Možná to takhle nebude fungovat pokaždé, možná to vážně byla jenom náhoda. Ale potěšila.

K dalším poznatkům o svém daru si tak můžu připsat následující dvě věci:

Za prvé – přenos duše funguje na vzdálenost až dvacet metrů.

Za druhé – opuštěnému lidskému tělu se oči pokaždé nezavřou, takže není nutné se pro zpětný přenos duše vracet až k němu.

To se vážně může docela hodit.

*

Narovnal jsem si čepici, posunul sluneční brýle hlouběji do očí, promasíroval si ztuhlý krk a vyšel z domu, v jehož vchodu jsem trávil poslední minuty. Nejsem ten typ, který se rád sám chválí, ale usadit se na schodech s hlavou zafixovanou díky kovovým tyčkám zábradlí byl vážně skvělý nápad.

Žádné padání na ústa, žádné nápadné zhroucení na ulici.

Učím se za pochodu.

*

Noc je dlouhá, času málo a lidí tak moc.

Možná si to jenom namlouvám, ale vážně mám pocit, jako by těch teplých lokalizačních bodů v mé hlavě za tu chvíli ještě přibylo.

Který máme nejblíž?

Tenhle ne, tenhle taky ne, tenhle?

Ne.

Tenhle je to.

A hřeje vteřinu od vteřiny víc.

*

Nejdřív jsem vyrazil obvyklým rychlým krokem, ale prudkost narůstající teploty mě po pár desítkách kroků donutila vyrazit mírným klusem.

Na to, jak to působí nápadně, jsem v danou chvíli kašlal.

*

Do prdele!

Sakra!

Kruci fix!

Lokace v mém mozku zhasla asi dvacet vteřin před tím, než jsem na místo činu doběhl. Bylo to tak náhlé a nečekané, až jsem se zase jednou málem natáhl.

Najednou jsem běžel a nevěděl kam.

Přešel jsem zpátky do udýchané chůze a snažil se oživit ten pocit, tu přesnou znalost směru, to vědomí blížícího se cíle.

Nešlo to.

Na svůj cíl jsem tak narazil víceméně náhodou.

6.

Kdybych se zrovna neotočil po zvuku nějakého vytuněného motoru kdesi v dálce, byl bych kolem toho vchodu do dvora docela obyčejně prošel. Takhle mi zrak padl na kaňku temnoty utápějící se v o něco menší tmě.

Sakra.

Pach krve mě udeřil do nosu už ve chvíli, kdy jsem byl od ležící postavy ještě dva metry daleko.

Tohle nevypadá dobře.

Sklonil jsem se nad tělem, všiml si tenké stružky vytékající zpod jeho hlavy a natáhl ruku, abych zjistil známky života.

Tělo se pohnulo.

Přiznávám. V tom temném průchodu to se mnou málem seklo.

*

„Ježiš… jste v pořádku?“ podařilo se mi vykoktat, když se tělo začalo zvedat na nohy.

„Kurva… ti chuji…“ zachrčelo to zastřeně. „Moja hlava… Vidělz je?“

„N… ne. Jenom jsem šel náhodou okolo. Počkejte, zavolám sanitku a policajty. Zatím se nehýbejte, máte rozbitou hlavu.“

Odhadem asi padesátiletý muž cosi nesrozumitelného zavrčel, zajel si rukou do šedivějících vlasů, zakurvoval, upřel nechápavý pohled na rudou dlaň a omdlel.

Z křápnutí lebky o chodník se mi udělalo až nevolno.

*

Ten kurs první pomoci bude vážně nezbytný.

Otočil jsem muže do stabilizované polohy tak, jak jsem si to pamatoval z otázek ke zkoušce na zbroják, přiložil mu na krvácející hlavu svůj kapesník a pak z nejbližší budky zavolal záchranku a policii.

Tak hloupý, abych i tentokrát použil svůj mobil, opravdu nejsem.

*

Pro jistotu jsem nad mužem v bezvědomí počkal tak dlouho, dokud se neozval pronikavý jekot sirény. Mohlo to trvat snad tři, snad čtyři minuty a já si po celou tu dobu připadal jako vrah nad vlastní obětí. Svět mi v hlavě pulsoval, body se rodily a zanikaly… pocit promarněných minut na mě doslova řval.

Když sanitka prudce odbočila do ulice, rozběhl jsem se.

*

Tudy.

Zabočit.

Chvíli rovně.

Doprava.

A zase rovně.

Nejspíš jsem si nevybral dobře. Jen pár vteřin poté, co jsem prchl před posádkou záchranky, se dva z lokalizačních bodů rozzářily stejnou měrou. Vybral jsem si ten, který se mi zdál být blíž, ale druhý mi teď vzadu na temeni hřeje daleko víc. Pořád ještě si nejsem jistý, jak přesně odlišit intenzitu zážitku od detekce vzdálenosti a tak musím takhle experimentovat.

Zatracená práce.

K podobným superhrdinským schopnostem by měli dávat manuál.

*

No.

A ještě tohle k tomu.

Celý zadýchaný jsem dorazil tak blízko svému dalšímu cíli, jak jen to šlo.

Teď mi v cestě stojí zamčené dveře domu, lokalizační bod se vznáší někde ve třetím patře a já absolutně netuším, co dál.

Jde o domácí násilí? Mlátí tam opilý manžel bezbrannou chudinku, zatímco se trojice malých dětí choulí v koutech pokoje?

Nebo se tam nějakému dítěti dostává zdravě tradiční výchovy?

Co když jde o obzvlášť vydařenou scénu z domácího sado-maso představení?

A nebo tam poskytují přestárlému rodiči trpícímu nevyléčitelnou nemocí milosrdnou eutanázii?

Netuším.

A nějak nemám pocit, že bych měl jít a dožadovat se vysvětlení.

Dvakrát do týdne přes hubu opravdu dostat nemusím.

*

Tohle lítání sem a tam je strašlivá věc!

Sotva lapám po dechu, nohy mě bolí, pásky chráničů se bolestivě zařezávají do kůže, jednu z náplastí mi stékající pot z obličeje docela normálně odplavil.

A nestíhám.

Hnusně a nepředstavitelně nestíhám.

V hlavě mi žhne galaxie násilí a já jsem po dvou neúspěšných pokusech nějak ztratil víru ve smysl svého počínání. Ostrava opravdu není zase tak velké město. Očekávat, že na násilí narazím na každém kroku, je přesto absurdní.

Jistě, v teple domova jsem si tohle všechno uvědomoval. Bylo mi jasné, že můj plán bude vyžadovat čas, že není nutné zabránit úplně všemu, že opravdu stačí pár zásahů denně.

Jenže teď, v terénu, na mě neúspěchy a promarněné příležitosti doléhají tak nějak osobně.

Jeden z bodů se rozehřál jako menší výbuch supernovy.

Hodil jsem pesimismus za hlavu a znovu se rozběhl.

*

Umřu na infarkt. Je mi to jasné.

Srdce mám až v krku, na nohy skoro nemůžu ani došlápnout a lidé se za mnou otáčejí.

Teplo přímo nad kořenem nosu hřeje víc a víc.

*

Pod nohama mi zachrastil štěrk, do nosu mě udeřila vůně lesa.

Možná se mi to jen zdá, ale mám pocit, jako bych slyšel funění, hekání a vůbec zvuky obvykle provázející lidské rozmnožování.

Jako by to šlo…

Z támhletoho křoví.

*

Vykašlu se na to.

Co je mi po nějakém světě?

Stojím v temném parčíku, nikde ani noha a z křoví dva metry přede mnou se ozývají steny.

Mám tam snad sakra vpadnout jako Zorro mstitel a přerušit eskalující rande? Vždyť jak můžu kruci vědět, že to ta holka jenom nemá ráda co nejtvrději? Co když jejího milence příroda obdařila natolik, že ji to prostě bolí? Co když můj smysl tohle násilí označuje docela mylně za zločin?

Jak se vůbec dívají v nebi na mimomanželský sex?

„Po… moc!“

Plesk.

Je až zarážející, jak jedno jediné slovo může dokonale vyjasnit situaci.

*

Proskočil jsem křovím takovým způsobem, až by mi mohl závidět i Zorrův kůň.

Dopadl jsem na bolavé nohy do měkké trávy, málem si vypíchl oko nízko rostoucí větví, šlápl do čehosi vlhkého.

Horký bod se přemístil kousek nad levé ucho.

Otočil jsem se.

A svět zase jednou explodoval přívalem vjemů.

*

Tak tebe si vychutnám, kamaráde. Znásilnění od jisté doby přímo nesnáším.

*

„Hej, slečno!“

Můj tichý hlas kupodivu zapůsobil víc, než kdybych zařval jako na lesy.

Otočili se po mně oba.

*

„Co čumíš, hajzle! Vypadni, nebo tě…“

„Moment,“ usmál jsem se ledově na brunátného čtyřicátníka s počínající pleší.

Ta odhadem čtrnáctiletá zmalovaná holka už se začínala tvářit poněkud udušeně.

*

Ten pocit zmatení a dezorientace začínám pomalu ale jistě nesnášet. Nevím, kdo jsem, kde jsem, proč tam jsem a co tam dělám.

V případě převtělení do čerstvě znásilňované poloudušené holky je to obzvlášť nepříjemné.

Mé staré dobré tělo se převážilo dozadu a jako loutka, jíž kdosi přestřihl provázky, zapadlo do vysoké mokré trávy.

To zas budu vypadat.

*

Muž nade mnou nejspíš vyhodnotil omdlelého mne jako hrozbu zcela neaktuální a upřel tedy svou pozornost zpátky ke mně.

Další příraz tak pod dojmem mého pohledu už nikdy nedokončil.

*

„Tak už můžeme,“ usmál jsem se mile a zároveň sevřel své drobné hladké ruce s hlínou za dlouhými nehty na jeho chlupatých zápěstích.

Plnou silou.

Chlap mi zaječel do obličeje, až z nejbližšího modřínu opadalo jehličí, oči mu vylezly z důlků, přirození v mém těle udivující rychlostí zvadlo.

Odporný pocit.

Trhl jsem bolestivě zakleknutou nohou, nanicovaté svaly mého nového těla se napjaly jako ocelové špagáty.

Muž ze mě vyklouzl, provedl ve vzduchu trojitou vývrtku, přerazil kmínek nejbližšího smrčku a zmizel kdesi v křoví.

Postavil jsem se.

Roztrhané poloprůhledné krajkové kalhotky mám namotané okolo kotníku, ultrakrátkou sukýnku na zadku promočenou, ramínko uhlově černé podprsenky přetržené, triko s jakýmsi švabachem psaným prohlášením rozpárané až k pupku. Ořetězovaná kožená bundička se válí opodál.

Kromě toho mě děsně bolí v krku, na drobných ňadrech pořád cítím surové dotyky, chladný vzduch mě studí na veškeré odhalené kůži a mezi nohama mám pocit, jaký asi musí zažívat příslovečný roztržený had.

Tebe si vážně vychutnám.

*

Je zajímavé, jak tihleti násilníci většinou dokáží odhadnout své možnosti.

Počkat si na čtrnáctileté tele vracející se z nějakého goth-klubu, které zatím ani nemá dost rozumu na to, aby nelezlo do temného parku po setmění?

Žádný problém.

Pustit se do křížku s čímsi, co vám jediným stiskem rozdrtí zápěstí na kaši?

Ani náhodou.

Prorazil jsem si cestu zváleným křovím, přidělal slečninu tělu na stehna pár škrábanců o trní a pak mi zrak konečně padl na mého násilníka.

I s rozdrcenýma rukama se do houští hrabal s takovým elánem, až by mu mohl kterýkoli křovinořez závidět.

„Kampak, strejdo? Ještě jsme neskončili, ne?“

Tihle prznitelé holek pod zákonem taky většinou nemají ani ždibíček vychování. Tenhle konkrétní nejenže na mě vystrkoval holý, chlupatý zadek, ale na mou invektivu se neráčil ani otočit. Jen do křoví se začal nořit s ještě větší energií.

*

Když tam chce tak moc…

Špička kozačky zasvištěla vzduchem.

Odporně to mlasklo.

Chlap hrozně zařval, v houští se objevila široká brázda, má bota získala nevábně páchnoucí povlak.

Ne. Že se mu trefím takhle rovnou mezi půlky, jsem tedy opravdu nečekal.

*

Pět metrů vzduchem (křovím), dva metry štěrkem.

Nechtěl bych být v jeho kůži.

Dostihl jsem ho dvěma mocnými skoky, zasviněnou botou přišlápl shrnuté kalhoty.

Muž se přesto dál snažil odstrkovat lokty, až povrch chodníčku létal všude kolem.

„Hej, tobě ještě nikdo neřekl, že udělat se a zmizet je neslušné? Holka si přece taky musí přijít na své!“

Tentokrát jsem ho nabral podrážkou boty kousek pod levé stehno. Vyhekl, zachroptěl a zabořil se tváří do štěrku.

Ke konverzaci ho to přesto nepřimělo.

No, mě na nějaké tlachání stejně nikdy neužilo.

S dalším kopancem se parčíkem rozlehl zvuk praskajících žeber a muž se převalil krvácející hubou vzhůru.

„Svlíkat! Všechno!“ zavelel jsem dnes už podruhé.

Je zvláštní, že ač mám v tomhle těle příjemně měkký, až jakoby mazlivý hlásek, zapůsobilo to na tohohle chlapa tak, že se mu prvních pět knoflíků u košile podařilo rozepnout i se zmrzačenýma rukama.

S tím zbytkem už jsem mu musel pomoct já.

*

Záchrana světa je sice úkol vznešený, ale jeho detaily jsou někdy vyloženě odporné.

S nakrčením drobného pršáčku jsem muži vyvlékl tkaničky z pevných pracovních bot a přišlápl jejich majiteli hrudník. Vím přesně, jakým způsobem s tímhletím lidským odpadem naložit.

Jen z realizace se mi poněkud zvedá žaludek.

Ale velké činy žádají velké oběti.

Hlubokým nádechem jsem si dodal odvahy, sehnul se a pevně chlapa popadl přímo za koule.

Parčíkem se rozlehl zoufalý křik. Prosby, sliby, nesouvislé ječení, nářek.

Nedbal jsem ničeho a jen uzloval, obtáčel, utahoval, svazoval. Nejdřív jednou tkaničkou a pak i druhou. S těmi dlouhými černě nalakovanými nehty to šlo strašně blbě, takže mi i přes dokonalé znalosti vlastního pohybového aparátu občas ujela ruka.

Poškrábaná varlata musí nejspíš šíleně bolet.

Chlapovi se během několika posledních uzlů začaly protáčet oči nahoru, ale stačilo jemné popleskání a byl zase čilý jako rybička.

„Ne, prosím, ne!“

Sice řval poněkud vysokým tónem, ale i tak mu bylo rozumět.

„Ale no tak, třeba se ti to bude i líbit. Někde jsem četl, že tohleto je regulérní sexuální úchylka. Třeba v tobě nedřímá jenom přepadávač holek pod zákonem. Třeba v sobě objevíš další latentní sklony!“

I přes můj přesvědčivý a jistě velmi roztomilý úsměv to nějak nevypadalo, že by mi muž chtěl věřit.

Nevadí.

Na dráhu politika jsem se stejně nikdy dát nechtěl.

*

Musím se přiznat, že přírodopisu jsem nikdy moc nedal. Nerozeznám jabloň od dubu a smrk od borovice. I teď mě na stromech v okolí zajímalo jen jedno – který má dost silné větve.

Dokonce jsem se o tom radil i se svým milencem, ale ten za mnou jen šustil, řval o pomoc a vůbec mi připadal čím dál tím víc jako sebestředný hlupák. Na druhou stranu, kdyby mně někdo přivázal na šourek tkaničkami od bot sponu vlastního řemenu a pak mě za sebou tahal jako autíčko, nejspíš bych se na kvalitní rozhovor taky nezmohl.

„Tenhle by šel, ne?“ zkusil jsem přesto naposledy prolomit ledy. Přímo přede mnou se tyčil vysoký buk (dub, javor?) s krásně mohutnými větvemi. Nejnižší z nich se houpala asi metr nad mou hlavou.

„Ne! Ne! Udělám všecko, co budeš chtít, ale tohle ne!“ rozječel se chlap, když mu konečně došlo, co s ním hodlám provést.

„Ale no tak, uklidni se. Kdybys nebyl debil a našel si nějakou sexuchtivou blbku na netu, tak jsem tě teď nemusel použít jako odstrašující příklad. Teda nemusela.“

Při slovech „odstrašující“ a „příklad“ se milý muž docela normálně rozbrečel.

Jako by to mně snad dělalo dobře.

*

Máte-li asi metr dvacet dlouhý řemen, zhruba devadesátikilového chlapa, větev ve dvou a půl metrech a sami měříte něco kolem metru šedesát, může se stát obyčejné zavěšení břemene docela matematickou hádankou.

Když uzvednete bez problémů jednou rukou několikanásobek vlastní váhy, není žádná hádanka neřešitelná.

Popadl jsem ho za kotník, zapružil v kolenou, prudce se odrazil.

V sevření drobných prstů mi cosi křuplo, lesíkem se rozezněl další procítěný řev, moje dlaň dopadla na drsnou kůru.

Mírné pootočení, povolit svaly, využít setrvačnost…

Můj holý zadek dosedl na větev, chlap se mi zhoupl v ruce, řemen ho škádlivě plácl přes ústa.

A s chutí do díla.

*

Uvázat jednou rukou řemen je ve srovnání se šněrováním tkaniček docela jednoduché. Dá se to dokonce zvládnout i bez ulomení jediného nehtu, když máte štěstí.

Já to štěstí měl.

Utáhl jsem opasek a začal svůj balík pomalu spouštět.

Z toho neustálého ječení se do mě sice pomalu začala dávat migréna, ale kdybych ho teď jen tak spustil, tak by mi na té větvi nezůstal viset, ale docela normálně by se zabořil hubou do kypré země.

Jen kulky by se mu houpaly nad hlavou.

A to já samozřejmě nechci. Kdybych plánoval něco takového, tak mu přirození docela normálně urvu. Kdepak, pořádný odstrašující příklad si žádá jinačí řešení, než pitomou kastraci.

Řemen se napjal.

„Néééé!!!!“ Pustil jsem kotník tak jemně, jak to jen šlo. A jek dosáhl netušených výšin.

*

Sesmekl jsem se z větve, oprášil si z heboučké zadničky přilepené kousky kůry. Chlap se přede mnou kýval sem a tam, v obličeji byl fialový jako vysušená švestka a křikem se přímo zalykal. Kdybych mezi nohama pořád necítil ten nepopsatelně odporný pocit, možná by mi ho bylo jako chlapovi i líto. Takhle jsem jen přikročil blíž a popadl ho za rameno. Na kývající se věci se píše hrozně blbě.

*

Netuším, jestli tohle goticky laděné stvoření, v jehož těle se právě nacházím, mělo s sebou nějakou kabelku, ale jejím hledáním se zdržovat tak jako tak nehodlám.

Jsou na světě i příhodnější věci, jimiž se dá psát na lidskou kůži. Jako třeba tyhle hezky zmalované nehty. Pravda, při prvním písmenu se mi hlavou zase jednou mihlo přísloví o šedé teorii a zeleném stromu života, ale pak jsem zjistil, že psacím nástrojům je nutné udělit trochu počáteční rychlosti, aby se jimi dalo pořádně protínat kůži.

Pak už mi kaligrafie šla, až krev stříkala.

*

„ZNÁSILŇUJU MALÉ HOLKY“

Sice podstatně kostrbatějším písmem než v případě toho kluka u kandelábru, ale tenhle styl zase aspoň nepostrádá punc realistické syrovosti a jakési vnitřní dynamiky.

Umělec ve mně roste.

*

Někdy mezi „É“ a „H“ mi objekt uměleckého zájmu omdlel, takže teď, když jsem se brodil houštinami, se parkem rozléhalo jen mé klení.

Docela jasně si pamatuju, že moje vlastní tělo musí ležet někde poblíž.

Někde tady jsem prokopl chlapa houštím, tady leží moje bunda, tady je to zválené…

No jasně.

Ležím na zádech s rukama rozpaženýma a v té vysoké trávě mě není kvůli stínu mohutného stromu téměř vůbec vidět.

Otřel jsem si neuvěřitelně zaprasené ruce do trávy, do sukně, do trika a ještě jednou do trávy a zase jednou jemně pohladil svou vlastní tvář. Posledně jsem měl bohužel pravdu – to s těma otevřenýma očima byla vážně jenom náhoda. Teď jsem před sebou ležel docela jako bych spal.

Nevadí. Ten chlap si na mě nejspíš v životě nevzpomene a ta holka – tahleta holka – bude na chvíli tak dezorientovaná, že se na podrobnější prohlídku taky nezmůže. Když tomu navíc ještě trochu pomůžu…

Vylovil jsem si z náprsní kapsy brýle, nasadil si je na oči, narovnal kšiltovku a stáhl ji co nejvíc do čela.

Skvělé.

Teď ještě drobné bezpečnostní opatření…

Strčil jsem si palec do pusy a začal soustředěně žvýkat.

Kousání nehtů je jistě ošklivý zlozvyk, ale já bych si hrozně nerad vypíchl oko.

Nehty chutnaly po laku a krvi.

Že jsem jimi sahal cizímu chlapovi na koule, mi došlo až pak.

*

S takhle znechuceným výrazem ve tváři jsem přenos duše ještě neprováděl.

Vsunul jsem drobný prstík s ohryzaným nehtem pod sluneční brýle, s maximální opatrností nahmátl vlastní víčko, jemně zatlačil.

Duši nějaký průlet temným sklem vůbec nevadí.

*

Ty hrůzou se rozšiřující se oči byly takhle zblízka opravdu dojemné. Popadl jsem dívčinu pevně za ramena, zahleděl se do těch vyvalených kukadel a pokusil se o hypnózu.

„Támhle na tebe čeká taxík! Nech se odvézt domů, osprchuj se, vlez si do postele a na všecko zapomeň. Utíkej!“

Pak už byl nejvyšší čas zmizet.

Rozběhl jsem se opačným směrem než jsem předtím ukázal, po pár metrech prudce zabočil a než ze mě stačilo opadat veškeré listí, byla mezi mnou a holčinou polovina neudržovaného parku. Přešel jsem do obyčejné chůze, vylovil mobil, zablokoval zobrazení čísla odchozího hovoru a zavolal holce taxi.

Bohužel mě v tom spěchu nenapadlo vrazit jí do tlapky nějaké peníze, ale těch pár korun, za které ji taxikář odveze aspoň do civilizace, snad holka někde mít bude. Taky bych se mohl spoléhat na lidskou slušnost a doufat, že si drožkář na nějakou taxu ani nevzpomene, až uvidí polonahé děcko zastříkané krví.

Sakra.

Na lidskou slušnost nějak nevěřím už od puberty.

Otočil jsem se na patě, nasadil už skoro obvyklé tempo.

*

Vida.

Tak ona hypnóza těsně po převtělení (nebo traumatickém zážitku) docela funguje. Připadaje si jako vlkodlak na lovu jsem zpovzdálí sledoval, jak se děvče potácí chodníkem, pohled upřený přímo před sebe, nohy už od pohledu ztuhlé tak, až by mohlo okolní dřevo závidět.

Kdesi v dálce zastavilo auto, ozvalo se hlasité zahoukání. V duchu jsem sám sobě pogratuloval, že mě napadlo říct, ať taxikář přijede, zapne taxametr a čeká.

Tak. A teď ještě finanční stránku věci.

Sehnul jsem se, objevil vhodný oblázek, vylovil z kapsy dvě stě korun českých a šutřík do nich zabalil. Teď se ještě trefit…

Dneska mi štěstí víceméně přeje.

Peníze se během letu neodmotaly, kámen se neodrazil od žádné větve. Místo toho poslušně ťukl autu o sklo, až šofér nadskočil.

Možná vyloženě pitomý způsob platby, ale já vážně nepotřebuju, aby mě viděl kdokoli další.

*

Zůstal jsem přikrčený v houští tak dlouho, dokud taxikář neobjevil peníze a z lesa se nevynořila holka.

S tou lidskou slušností jsem měl kupodivu pravdu.

Řidič se nejdřív lekl, potom chvíli nevěděl, co dělat, ale pak mu to v hlavě sepnulo a dál šlo všechno ráz na ráz. Deka kolem dívčiných ramen, usazení na zadní sedadlo, telefonát policii.

Ten spravedlivě rozhořčený hlas, kterým se muž dožadoval „ale okamžitého“ příjezdu nejméně zásahové jednotky, se musel nést přes polovinu Ostravy.

Možná má doma taky něco takového jako je tohle zmalované trdlo. Možná byl v první chvíli přesvědčen, že se z parku právě vypotácela jeho vlastní dcera.

A možná ne.

Tohle je přece docela obyčejná lidská reakce.

To jen já začínám kontaktem s nejhorší spodinou trochu zapomínat na to, že pořád ještě existují lidé, kvůli kterým má můj boj cenu.

*

A dost.

Noc je sice ještě mladá, ale já mám na zádech něco jako herbář, jsem zpocený úplně všude, na nohou mám puchýře a připadám si, že bych mohl spát klidně celý týden.

Jdu domů.

Horké lokality mi v hlavě jemně pulsují, pořád mám pocit, jako by mě pozoroval celý svět, ale pro tenhle den na to prostě kašlu. Míša měla pravdu. Nemůžu zachránit každého, musím si stanovit jasné hranice. Musím zapomenout na jednotlivce, nesmím si připouštět, kolik lidí bych mohl spasit. Mám před sebou jiný, větší úkol. Poslání tak ušlechtilé, že se s ním nějaké životy jednotlivců nemohou měřit.

Těmi a podobnými větami jsem se snažil uklidnit své svědomí na cestě domů. Za očima mi současně běžela představa, v níž se ze mě stal blouznivý pomatenec, který celé dny a noci pobíhá po městě a snaží se zachránit, koho se jen dá.

Ne.

Takhle vážně skončit nesmím.

Sakra.

Vždyť já přece lidi vůbec nemám rád.

7.

Domove, sladký domove.

Nějakým uklízením šatstva jsem se nezatěžoval. Skopl jsem z bolavých nohou boty, shodil z ramen špinavou bundu, přetáhl si přes hlavu triko, vysoukal se ze stále ještě mokrých riflí, ponožky zahodil do koše, svlékl si trenýrky, zbavil se chráničů.

Sprcha je blaho.

Postel snad dokonce ještě větší.

*

Skvělé!

Tak trochu jsem si dělal starosti, jaké to bude, až mi skončí dovolená na zotavenou a zase začne kolotoč se zaměstnáním. Když jsem teď rozlepil oči a pohlédl na budík, docela se mi ulevilo. Je pět ráno a já jsem dokonale odpočatý, zotavený a vyspaný takřka dorůžova. Podobné starosti tudíž můžu hodit s klidem za hlavu. Nevím, čím to je. Možná pocitem dobře odvedené práce, možná tím, že můj život dostal konečně smysl, ale ačkoli mi většinou nestačí ani osm hodin spánku, tak teď se po mizerných pěti cítím líp, než kdybych prospal celý den. Záchrana světa je zkrátka to nejlepší, co mě mohlo potkat.

Vyhrabal jsem se z postele, s mohutným praštěním veškerých kostí se protáhl a zůstal uprostřed ložnice stát, jak mě pánbůh stvořil. Za oknem se pomalu rozednívalo, lidé spěchali do práce, vzduch voněl jarem a svět pulsoval násilím.

Že bych se rovnou pustil do díla?

Hm…

Zamyšleně jsem se rozhlédl po svém bytě.

Boty se válejí u dveří, do koupelny vede cestička z uváleného šatstva, v bytě je cítit zvětralý pot a uschlá tráva… Nejspíš s tím budu muset nejdřív něco udělat.

Nevadí.

Moc dobře si pamatuju myšlenky, které mi vířily hlavou cestou domů. Nemusím na sebe okamžitě naházet špinavé oblečení a letět zachraňovat lidi. Stačí v sobě vyburcovat obvyklou asociálnost, pomyslet na celkové schéma a ani mi nebude blbé pustit se do velkého prádla místo zachraňování životů.

*

To velké prádlo bude opravdu velké.

Navlékl jsem na sebe poslední čisté triko a pustil se do zkoumání škod ze včerejška.

Nalepená tráva z bundy po pár poplácáních opadala na koberec, ale neladící zelený flek zůstal. Bundu jsem na rozdíl od kalhot nikdy nepral. Vůbec netuším, jak na to. Dá se vůbec něco takového vyprat doma? Nebo budu muset do čistírny?

Odložil jsem tenhle problém na později a pustil se do prohlídky riflí. Kromě toho, že vypadaly, jako bych si sedl do svinibrodské zeleně, neutrpěly kalhoty žádnou újmu. A kalhoty náhodou vyprat umím.

Následující půlhodinu jsem třídil barevné od bílého, namáčel, nacpával buben pračky a vůbec imitoval profesionální pradlenu tak, až mi skoro ušlo, že na práci přestávám vidět.

Kruci. Doufám, že do večera přestane pršet. Pobíhat po Ostravě s deštníkem by mohlo být trochu nepraktické.

Pokud tedy prší…

Podivná myšlenka mi bleskla hlavou, rifle s cáknutím padly zpátky do vany. Ta nastupující tma může mít i jiné vysvětlení, než nečekané černé mraky.

Až mi z toho nápadu naskočily vrásky.

*

Jistě.

Nebe je stejně bezmračné jako ve chvíli mého probuzení.

Pouliční světla se rozsvěcují, na obloze se objevují první hvězdy, měsíc támhle dorůstá do úplňku.

Není půl šesté ráno.

Je půl šesté večer.

*

Do pytle.

Nekoukal jsem se včera na hodiny, ale tuším, že o moc později než o půlnoci jsem se do postele nedostal.

Sakra!

A ještě jednou sakra!

Úvahy o poklidném dni vzaly za své, příjemné pomyšlení na mou placenou práci nekolidující s posláním spasitele světa se odebralo do propasti nereálna.

Spal jsem plus mínus sedmnáct hodin a ani jednou jsem se neprobudil.

Sedmnáct hodin tuhý jako špalek.

Do pytle!

*

Takové zjištění opravdu dokáže vzít vítr z plachet.

S tím, že bych musel regenerovat takhle neuvěřitelně dlouho, jsem opravdu nepočítal.

Při tom včerejším pobíhání mi navíc naplno došlo, jak je svět ve skutečnosti obrovský.

To není dobré.

Mám skvělý – nebojím se říct přímo geniální – plán.

Jako každý plán, závisí i tento na mnoha faktorech. Ještě včera jsem si myslel, že mám všechny docela dobře podchycené. Maskování, lokalizace, postup od jednoho města ke druhému…

Jenže se sedmnácti hodinami spánku jsem prostě nepočítal.

Sakra, tohle vážně není dobré.

Můj plán samozřejmě vyžaduje čas. Bude nějakou dobu trvat, než se mé akce promítnou do fungování celé společnosti. Nemám tedy přesnou představu, jak rychle se může dát dění do pohybu, ale míň než pár měsíců to nebude. A to mluvím jen o začátku. Pak budu muset udržovat dění v chodu, zasahovat tu a támhle… a po celou tu dobu budu potřebovat peníze. Na placení tohohle bytu, na jídlo, na ošacení, na cestování po republice. V bance mám něco kolem sta tisíc. To mi na celou dobu nevydrží ani náhodou. Kromě toho nemůžu dát v práci jen tak výpověď. Působilo by to strašlivě nápadně.

Sakra!

Jak mám skloubit sedmnáct hodin spánku, osm hodin práce a ještě k tomu zachraňovat svět? Matematická skripta už jsem nějakou dobu neviděl, ale vážně mám pocit, že zbylý čas se limitně blíží nule.

Do pytle!

Usadil jsem se na okraj vany, zaposlouchal se do monotónních zvuků pračky a poklesl na duchu. Že se mi do mého velkolepého plánu nabourá zrovna spaní, tak s tím jsem tedy doopravdy nepočítal.

*

Hukot pračky jednak uklidňuje, jednak stimuluje mozek.

Samozřejmě, řešení existuje vždy a všude.

Mohl bych v těle nějakého bezdomovce vykrást banku. Kouknu se mu do očí, rozmlátím dveře trezoru holýma rukama, prchnu policii po střechách, v nestřeženém okamžiku pytel peněz někam zastrčím, dojdu se vrátit do svého těla a pak si peníze vyzvednu už jako já sám.

Jenže když se dám na dráhu zločinu, kterému nikdo nezabrání, tak tím nahlodám morální poselství svých vlastních činů. Kromě toho nejspíš začnu být podezřelý všetečným úřadům, když si bez zaměstnání budu moci dovolit normálně fungovat. To by se nejspíš dalo maskovat nějakým šikovným fingováním podnikatelské činnosti, ale já se v ekonomice vyznám tak málo, že si sotva dokážu spočítat daně. Že bych si dokázal založit fiktivní společnost, tak o tom se mi může akorát zdát.

Zkrátka a dobře, do tohohle se mi ale vůbec nechce.

Pak bych ještě mohl okrádat ty, kteří se mi připletou do cesty. Jistě, bylo by to jen pár stovek denně, ale za to už se žít dá. Morální dilema by tady odpadalo, ale policie by si mohla všimnout toho, že zločincům chybí peníze. Jelikož se snažím vystupovat jako nadpřirozená síla vstupující do nebohých obětí, mohlo by to na mě vrhnout špatné světlo.

No a pak…

Už mě nic nenapadá.

Pračka dokončila jeden cyklus, z vany se vznesl oblak páry, v hlavě se mi vynořila o něco příjemnější myšlenka.

Co když jsem jenom moc paranoidní, když uvažuju o tom, že člověk v dnešní době nemůže jen tak přestat chodit do práce? Co je vlastně úřadům do toho, odkud beru peníze? Jaké úřady by to vůbec mělo zajímat? Sociálku? Pracovní úřad? Pojišťovnu? Banku? Policii?

Berňák?

Kruci!

Věřím, že až na tu posledně jmenovanou instituci bych mohl být všem ukradený. Kdesi uvnitř mé pesimistické mysli však hoří jistota, že stát si sakra hlídá, kdo platí a kdo neplatí daně. A jelikož už jsem pár ošklivých růžových formulářů vyplňoval, tak taky vím, že se na nich uvádí adresa zaměstnavatele, stejně jako doklady o ostatní výdělečné činnosti. Kdybych například napsal knihu, musel bych přiložit kopii smlouvy s nakladatelem, kdybych se živil prodejem mnou vytvořeného umění, musel bych nejspíš dodat fotokopie účtenek. Nevím sice, jak stát zdaňuje umělce, ale jsem si naprosto jistý, že pro tak důležitou a delikátní věc, jakou je ždímání peněz z občanů, existují dlouhé a maximálně podrobné směrnice.

Takže do práce opravdu chodit musím i nadále.

Sakra!

Pračka spustila ždímání, koupelnou se začaly rozléhat zvuky odstřeďování a já nevybíravými slovy proklel daně i stát.

Věřím, že ani na tak neobvyklém místě, jako je koupelna dočasně změněná v prádelnu, jsem zdaleka nebyl první.

*

Dobře.

Podívejme se na to logicky.

Těch sedmnáct hodin byla možná docela obyčejná výjimka. Řekněme, že stěhování duší není tak náročné, abych musel odpočívat takhle dlouho. Možná by to šlo zkrátit. Možná i docela výrazně.

Na kolik?

Patnáct hodin?

Dvanáct?

Deset?

I pokud by se mi nějakým zázrakem podařilo zredukovat potřebný čas na obyčejných osm hodin, stejně mám pocit, že z dlouhodobějšího hlediska to není žádná výhra. Osm hodin stačí tak akorát na to, abych si odpočinul po docela normálním dni. Jestli kromě toho budu muset každý den do půlnoci pobíhat po Ostravě, tak nejenže těch osm hodin mít nebudu, ale taky mi ani náhodou nebudou stačit. Skončím jako věčně nevyspalý somnambulik.

Kruci.

Nejhorší na tom je, že samotná intervence do násilného činu nezabere v podstatě víc, než pár minut. Ani to věšení zkrvaveného chlapa na strom mi nemohlo trvat déle než čtvrt hodiny.

Nejhorší jsou ty přesuny.

Dobře.

Pojmenovat si problém je dobrým prvním krokem.

Teď jen jak z toho ven.

Jako první se samozřejmě nabízí kolo. Koupil bych si zánovní velocipéd, místo starých riflí, bundy a kšiltovky bych na sebe navlékal cyklistický buziobleček a místo sprintování bych zuřivě šlapal do pedálů. Kdybych si navíc zvolil správné barvy, mohl bych vypadat jako vystřižený ze starého comicsu. Třeba X-Meni se v animované podobě navlékali do takových barevných kreací, až čtenář chvílemi nevěřil svým očím.

No dobře, nechme literaturu stranou.

Na kole bych se určitě dokázal přesouvat mnohokrát rychleji. Problém je ovšem v tom, že já se musím pohybovat po městě. V uličkách, podchodech, mezi domy. Vlastně si vůbec nevzpomínám, kdy jsem naposledy viděl živého cyklistu. Je docela možné, že jsou díky nějaké městské vyhlášce dávno ohroženým druhem odkázaným k jízdám ve vyhrazených lokalitách. Kromě toho si dost dobře nedokážu představit, jak dojíždím k místu zločinu, bystrým pohledem hodnotím situaci, mapuji okolí, zuřivě hledám vhodné místo, odemykám řetízek, poutám kolo a teprve pak se pouštím do boje. Neříkám, že by to nešlo. Jen mi ta představa strašlivě nesedí.

OK, jaké jsou další možnosti?

Motorka.

Motorka by byla hrozně fajn. Nejlíp Harley za milion. Výkonný motor, nablýskaný chrom, vkusně pomalovaná nádrž. Já v černých zrcadlovkách a kšiltovce.

Jenže motorka má stejné nevýhody jako kolo, nemám na ni papíry ani peníze, neumím na ní jezdit, byl bych nápadný jako bílé kotě vykukující z afroamerické řiti.

Ale představa to byla pěkná.

OK. Dál.

Dál si musím dát kafe. Toho spánku přece jenom nebylo zase tak moc.

*

S kouřícím hrnkem a zadnicí otlačenou od okraje vany jsem se usadil do křesla.

Kde jsem to skončil?

Aha. U toho, co dál.

Dál by tady byly samozřejmě moderní a oblíbené inline kolečkové brusle, ke kterým už mám koneckonců nakoupené chrániče. Neumím na nich sice jezdit o nic víc než na motorce, ale nejsem zase takové nemehlo, abych se to po pár dnech nenaučil. Okolečkovaná mládež se na rozdíl od cyklistů ve městě spatřit dá, i když ne často a rozhodně ne všude.

Což je problém – nemám teď na mysli nápadnost. Jen jsem kdesi kdysi četl jakousi petici pro bezbariérovější Ostravu. Vyznavači bruslení si v ní stěžovali, že na chodnících a silnicích se ve většině případů vůbec nedá jezdit, protože když už je někde normální hladká dlažba a ne rádoby historické dlažební kostky, tak ta dlažba zase vůbec není hladká, nýbrž rozbitá. A simulaci tankodromu drobná silikonová kolečka prostě nezvládají.

Když jsem si teď tedy vzpomněl na svou první zachráněnou blondýnu, usadil se mi na čele další mrak. Ten drsný, hrbolatý chodník si vybavuju docela jasně.

*

Z kafe mi zůstala pouze vzpomínka ve formě usazeného lógru, mračna na čele dosáhla solidního nahuštění.

Kolo, motorka, brusle. Existuje kromě tohohle ještě nějaké jiné použitelné přibližovadlo?

O autě jsem se ani nenamáhal uvažovat, méně tradiční pomůcky jako například hypermoderní pružinové nástavce na nohy umožňující dvoumetrové skoky mi na tváři vyvolaly jen pochmurný úsměv.

Vím přesně, co bych potřeboval. Je to sice naprostá nereálná blbina, ale vyřešilo by to moje problémy s časem, ušetřilo by mi to pobíhání po městě, nepotřeboval bych zlepšit fyzičku, nepotřeboval bych vůbec nic.

Už na to přede mnou přišel Batman, Superman a v obecné rovině vlastně i ten pokousaný studentík, co se pak musel živit mouchami.

Bohužel, v reálném světě je něco takového zcela a jednoznačně nerealizovatelné.

Povzdechl jsem si a šel zkontrolovat pračku.

No řekněte sami. Jak bych já mohl sehnat funkční křídla?

*

Vylovil jsem z nerezového bubnu první várku a pustil se v už skoro docela setmělé koupelně do věšení.

Křídla.

Bylo by to krásné, létat jako anděl nad městem, pozorovat lidské hemžení hezky seshora a k akutním případům násilí sestupovat jako… no, jako anděl spravedlnosti.

„Jauvajs! Kurv… aúúú!“

Jak jsem se natahoval, abych pověsil triko na šňůru, hnul se mi v zádech nějaký nerv a mně do celého těla vystřelil šíp bolesti.

„Au! Do pr… Au! Au!“

Najednou jsem se nemohl pořádně nadechnout, svaly v okolí lopatek se stahovaly v mučivé křeči a já si připadal jako důchodce na skřipci. S hekáním a sykáním jsem upustil tričko do vany. Hlavou mi přitom letělo, že ty dva dny rehabilitace byly sakra málo a že jsem se první den rozhodně neměl tak přepínat. Ten pád na záda mi včera určitě taky na zdraví nepřidal. Jestli jsem si teď kvalitně skřípl nějaký nerv, tak mě můžou dávat dohromady klidně i pár měsíců.

Ježíši, já snad neslezu.

Už jen dát ruce dolů byl celkem nadlidský úkon. Při sebemenším pohybu se záda bouřila tak, až se mi tmělo před očima. Hlava se mi z té prudké, bodavé bolesti začala točit.

Jestli teď na hladkém povrchu stoličky uklouznu, tak si můžu klidně zlámat vaz. S takhle ochromeným tělem budu padat jako podťatý strom.

Opatrně. Hlavně hrozně opatrně.

S pocitem, jaký musí zakoušet mrtvola sestupující zpátky do své rakve, jsem začal pomaličku slézat z nízkého, sotva třiceticentimetrového štokrlátka. Jedna noha, příval bolesti, druhá noha, další bolest.

Na čele mi stojí ledový pot, dýchání se stává adrenalinovým zážitkem.

Uf.

Přestává to.

Možná mi prospělo to malé rozhýbání, ale vážně mám dojem, že prvotní děsivý nápor agonie polevuje.

*

Už jsem se tuším zmínil o tom, že mám doma francovku. Ne, na její pití jsem se nechystal ani teď. Původním posláním francovky je desinfikovat a pomáhat při masážích zatuhlého svalstva. Na namožená záda by tudíž měla fungovat taky.

Teď ještě přetáhnout triko přes hlavu…

„Jauvajs!“

Bavlněná látka o cosi zachytila.

Sakra, co to…

Snad nekrvácím! Nevzpomínám si, že by mě ti dva vyholení zloději zkopali tak, že by mi v nemocnici museli šít kůži na zádech. Přesto mám teď pocit, jako by se mi triko přilepilo k znovu otevřeným ranám, nebo co.

Tohle není možné…

Tahal jsem za látku, ale triko kdesi na mých zádech drželo jako přibité.

To přece není normální!

Opatrně, abych se vyhnul dalšímu šlehnutí bolesti, jsem hmátl po vypínači. Za těch pár minut se z relativního šera stačila stát docela plnohodnotná tma.

Ostré elektrické světlo mi zaplanulo nad hlavou.

Otočil jsem se zády k zrcadlu, duševně připraven na rozšiřující se kolo krve.

Krev se nekonala.

Mdloby málem ano.

*

„Panebože, co to je?“ vypravil jsem ze sebe tak přidušeným hlasem, že to v koupelně zaznělo jako šeptání mrtvého. Kolem žaludku se mi udělalo slabo.

Pojem „vyhřezlá ploténka“ už jsem slyšel. Že by to ve skutečnosti mohlo vypadat takhle strašlivě, to jsem netušil.

Já tady sebou snad vážně seknu.

Triko mi v okolí lopatek napíná cosi, co pod vyšponovanou látkou vypadá jako výbuchem ručního granátu vyvržená žebra. Triko začíná škrtit, ozývá se jemný praskavý zvuk, jak ostré hrany kostí párají látku.

„Kristepane…“

Sledovat v zrcadle, jak vám na vlastním těle raší jakési nádory, je nesdělitelná zkušenost. Za krkem mě začalo z nezvykle vytočené hlavy silně bolet, kolena se mi třásla jako shnilý rosol, ale na to, abych odvrátil tvář od svých příšerně zdeformovaných zad, jsem prostě neměl dostatek psychické síly.

Rakovina.

Nějaká odporná masivní ultrarychlá forma rakoviny.

Ten andělův dotek mi v mozku náhodou opravdu přehodil jakýsi vypínač a já mám před sebou jen pár minut života. Moje tělo se promění v něco, z čeho by se orosil i filmový Vetřelec a až mě tady hasiči asi tak za týden najdou, bude jim jediný pohled stačit na pár let vydatných nočních můr.

Lem trika se mi bolestivě zařízl do krku, jak nádor během těch pár okamžiků narostl snad o pět centimetrů.

Tlak narůstal.

Začal jsem se dusit.

Nikdy jsem vážně nepřemýšlel o tom, co bych chtěl mít vytesáno na náhrobním kameni, ale teď mě jakoby mimochodem napadlo, že „Uškrcen vlastním tričkem“ by působilo strašně divně.

Popadl jsem triko oběma rukama a vší silou zatáhl.

Koupelnou se rozlehl ostrý zvuk párané látky.

Nádor na zádech jako by ožil.

Nějaká neznámá síla mi vyrvala triko z rukou, pohled do zrcadla zastínilo cosi mohutného, ostrý jas elektrického světla zmatněl. Ozval se třesk rozbíjeného skla, o umyvadlo zarachotil kelímek se zubním kartáčkem, lahvička francovky se roztříštila o dlaždičky, do pověšeného prádla se zapletlo cosi obrovského.

Zařval jsem hrůzou, pokusil se uskočit.

To cosi se vrhlo za mnou, srážejíc při tom další vybavení koupelny na zem.

Přikrčil jsem se v předtuše brzkého konce, místností zavanul poryv vzduchu, nad hlavou mi prosvištěl kryt žárovky, odrazil se od okraje vany a skončil mezi dalším nepořádkem na zemi.

To už na mě bylo moc.

Otočil jsem se na patě a vrhl se ze dveří.

Tedy… chtěl jsem se vrhnout.

To cosi mě mezitím pevně popadlo, aniž bych si toho všiml. Jak jsem se teď otočil, otočilo se to se mnou. Levá část toho čehosi smetla věšák na ručníky, pravá část se zabořila přímo do mé lékárničky.

Další lahvičky a balíčky zarachotily na zemi.

Totálně zmaten, vyděšen a dezorientován jsem si přikryl hlavu rukama, čekaje smrtelnou ránu. Takhle se musí cítit zvíře zahnané do kouta, které už nemá ani nejmenší naději na přežití.

*

Nic se nestalo.

Netuším, jak dlouho jsem tam simuloval skrčence, naprosto neschopen pohybu nebo souvislé myšlenky. To něco mi sedělo na zádech a páslo se na mém strachu. Vychutnávalo si mou hrůzu. Vražedný úder musí přesto přijít každou vteřinu.

Nic.

Vážně nevím, jestli to byla minuta nebo dvě, ale nakonec jsem nějakým záhadným způsobem sebral odvahu a ruce z hlavy odtáhl.

Pod nohama mám neskutečný nepořádek.

Kolena se mi strašlivě třesou.

V ústech mám sucho.

Světlo odhalené žárovky stíní něco mohutného.

A já mám pocit, jako bych se opíral o obě stěny koupelny, přestože mám ruce jen malý kousek od hlavy.

*

Schopnost myslet je to, co odlišuje člověka od zvířat. Kdyby nebylo kognitivního uvažování, nedokázali by lidé hrůzou vylézt z bezpečí jeskyní a pustit se do dobývání planety.

Já se nyní stal jakousi moderní verzí prvního odvážného opočlověka.

Za krkem mi seděla neznámá příšera, ale já místo toho, abych se svalil na podlahu a dál čekal na smrt, začal uvažovat.

Kde by se v mé koupelně vzala příšera?

Příšery přece neexistují ani ve světě, kde jsou andělé smrti realitou.

Kromě toho, necítím na krku žádný hluboký, napůl stráveným masem páchnoucí dech.

A na příšeru je to cosi až podezřele lehké.

Je tudíž možné, že se o žádnou příšeru nejedná.

A já bych se tedy mohl přestat chovat jako městská hysterka v pralese.

*

S pomalu se rozlévajícím pocitem studu v hlavě jsem se opatrně ohlédl přes rameno.

Bílá.

Nad hlavou se mi rozprostírá cosi bílého. Ač je to naprosto směšné, připomíná mi to takhle zblízka…

„Panebože!“

Do zrcadla jsem v téhle chvíli neviděl, ale mám dojem, že takhle vytřeštěné oči jsem ještě v životě neměl.

To cosi nad mou hlavou totiž takhle zblízka vypadá jako docela obyčejné peří.

*

Víc už nebylo třeba. V mozku se mi během jediného okamžiku spojily úvahy o dopravních prostředcích, pocit rostoucího nádoru, rachot shazovaných věcí, zastíněné světlo. A peří. Odpovědí je jediná možnost. Právě mi narostla křídla.

*

Takhle napsané to vypadá naprosto šíleně, ale jak jsem tak stál uprostřed zdemolované koupelny a na zádech cítil nezvyklou váhu, ani mi to nepřišlo. Když vám levé křídlo otírá omítku po levé ruce a pravé křídlo zase leští dlaždičky po pravé ruce, je docela těžké zůstat nohama pevně na zemi a věřit v nesmyslnost něčeho takového. Když si na vlastní křídla můžete navíc klidně sáhnout, je to ještě horší.

Bolest, kterou to celé začalo, během mého panického motání se po koupelně docela zmizela. Teď jsem měl v oblasti lopatek jen takový nezvyklý pocit…

Jako by mi tam vyrostly další svaly.

*

Narovnal jsem se, zašustil perutěmi po zdech, rozhlédl se na obě strany. Je to divné, ale ta křídla už vnímám úplně stejně jako ruce nebo nohy. Jako bych je měl od narození. Jako bych už desítky let dokázal používat jejich zcela nelidskou anatomii. Jako bych jimi takhle hýbal už nejmíň tisíckrát…

Místností se prohnal mohutný závan vzduchu, moje nohy se na okamžik odlepily od země, hlava se mi zatočila, levé křídlo narazilo do plechového krytu bojleru, pravé se otřelo o šňůry s mokrým prádlem. Reflexivně jsem rozhodil rukama ve snaze něčeho se chytit.

A bohužel, nejenom rukama.

Zaburácení větru mě bodlo v uších, přes obličej mě pleskly vlastní vyprané trenky, do uší mě bodlo zasvištění větru, cosi se odrazilo od stěny, omítka vybuchla v gejzíru prachu a do mojí lebky narazil naplno rozjetý nákladní vlak.

Hezky seshora.

*

Tradiční řemesla prý v dnešní přetechnizované době zanikají. Říká se, že je stále větší problém sehnat dobrého klempíře, malíře pokojů, kominíka nebo truhláře. O dráteníka, ševce nebo kováře už se dokonce skoro nedá zavadit.

Nevím, nakolik je to pravda v případě ostatních řemesel, ale v mé koupelně se právě teď sešli hned dva kováři. Jeden vysoký a zarostlý, druhý mladý a pomenší. Oba v kožených zástěrách, s divokými pohledy, oba vybaveni úctyhodnými perlíky a nezdolnou chutí do práce.

Buch, buch, buch, buch buch.

Kladiva zvoní, moje lebka praští, mozek bolí tak, že se mi chce ječet.

Být kovadlinou je strašně nevděčné povolání.

*

„Aúúúúú!“ Ne, k mistru kovářskému a jeho tovaryši se nepřidal ještě věrný pes. To jen já se konečně probral z mdlob a teď mezi neuvěřitelným bordelem vyju bolestí.

Takhle mě ještě hlava nikdy nebolela.

Mám pocit, jako by mi při každém opatrném nádechu vrzala lebka, mám pocit, jako by se mi mozek v hlavě přeléval sem a tam. Jestli nebudu dostatečně opatrný a jen maloučko se pohnu, převážím si hlavu a mozek vyteče jedním nebo druhým uchem ven. Už teď cítím, jak mi ve vlasech něco proudí. Je to teplé a lepkavé, jak už tak mozek bývá. Závity se mi určitě proplétají mezi vlasy, zanechávajíce za sebou slizkou cestičku.

Ta představa byla natolik zajímavá, že se i můj žaludek rozhodl zajít se podívat, jak to ve skutečnosti může vypadat.

Ke spoušti na koberci se tak přidal i jeho obsah.

*

Kdyby mi z pohledu na tu spoušť nebylo tak nepředstavitelně hnusně, asi by mě nic nedonutilo vstát. Takhle jsem ale napřel veškeré své síly, vzepřel se na rukou a po přívalu mozkového vlnobití přece jen skončil na všech čtyřech. Do levého kolena se mi cosi bolestivě zarývalo, vedle dlaně se třpytil odporně ostrý střep z nějaké sklenice. Jen mimochodem mě napadlo, že jestli nebudu škaredě pořezaný, bude to větší zázrak, než ta křídla.

Křídla!

Vrhl jsem nepromyšleně rychlý pohled přes rameno. Agonie mi v hlavě vybuchla s novou energií, ale že se nade mnou už nevznáší bělostné perutě, jsem si ještě všimnout stačil.

Pak jsem musel zase chvíli bojovat se zvědavostí vlastního žaludku.

*

Než jsem se po čtyřech dostal z koupelny, napadlo mě, jak je takový život spasitele světa ve skutečnosti stereotypní. Narazím na anděla smrti, skončím v posteli. Objevím nějakou schopnost, skončím v posteli. Narostou mi křídla, skončím v posteli.

K tomu poslednímu bodu jsem se ještě musel došourat celým bytem, ale mám dojem, že během té strastiplné cesty jsem se do svého lůžka docela obyčejně zamiloval. Vidina teplé peřiny a nadýchaného polštáře se v mých představách stala synonymem věčného ráje. Může snad být na světě něco krásnějšího než dalších dvanáct nebo čtyřiadvacet hodin spánku?

Možná svatba.

Vzít si za ženu vlastní postel a strávit v ní nekonečnou svatební noc.

Tedy… doufám, že si člověk v dnešní pošahané době může vzít za ženu vlastní postel.

Pokud ne, budu muset spáchat hřích cizoložství.

Může člověk vůbec cizoložit ve vlastní posteli?

*

Ta poslední vyšinutá myšlenka je opravdu tím posledním, co si z včerejška pamatuju. Nevím, jak jsem se nakonec do postele dostal, nevím, jestli jsem se v noci vzbudil, netuším, jak dlouho jsem spal. Jen mi teď po zádech běhá nějaké nehezky ledové zvířátko s ostrými drápky, jak si docela jasně uvědomuju, že jít spát s možným otřesem mozku byl čin rovnající se pokusu o sebevraždu.

Praštit se do té hlavy jen o trochu víc, už jsem se nikdy nemusel probudit.

Hlava je mimochodem docela v pořádku.

Bolí sice jako příslovečný střep, ve vlasech mám něco zaschlé krve a bouli jako tenisák, ale vrzání lebky jsem si musel asi jenom namlouvat. Nemám problémy s rovnováhou, netočí se mi hlava, nemám potíže se zrakem ani sluchem. I paměť a smysl pro realitu jsou na tom relativně dobře.

Že mi narostla křídla tudíž za halucinaci nepovažuju.

*

Ač se mi strašně chtělo pustit se do zkoumání další neočekávané schopnosti, zvítězil ve mně po chvíli přemáhání smysl pro pořádek. Koupelna vypadala jako po náletu předimenzovaného hejna opilých opic. Mezi rozbitým sklem, otlučenou omítkou a rozsypanými léky se válely části mého čerstvě vypraného oblečení. O zvratcích radši ani nemluvím.

Nacpat všechno zaprasené prádlo znovu do pračky, uklidit tu spoušť, vydrhnout koberec a přidělat zpátky kryt bojleru mi zabralo přesně hodinu a půl. Pak jsem se zničeně svalil na gauč a zauvažoval, jestli si nezasloužím další týden dovolené. Na jednu stranu to byla představa hrozně lákavá, na tu druhou ovšem zase tak moc ne. Nerad bych, aby šéf došel k závěru, že zaměstnanec prodlévající neustále na dovolené je zaměstnanec nepotřebný. Jak už jsem říkal, peníze potřebuju.

*

Pračka dokončila ždímání, já si dal rychlou sprchu a pustil se do opětovného věšení. Než to všechno uschne, budu se muset po bytě pohybovat jenom ve spodním prádle. O poslední triko jsem dost drasticky přišel včera.

Což nevadí.

K tomu, na co se chystám, bude nedostatek oděvu vyloženě vhodný.

*

Znovu jsem odtahal křesla a stolek v obýváku ke stěnám, přesunul monitor počítače na podlahu, odstranil z očekávaného rozpětí křídel veškeré předměty, které by mohly podlehnout zkáze, a sundal lustr. Je to možná nesmysl, zkoušet perutě v bytě, ale jelikož bydlím v docela obyčejném činžáku, nemám na vybranou moc jiných možností. Před domem by si mě všimli a na střechu se zatím bojím.

No nic. Pusťme se do díla.

Tohle testování superschopností patří mimochodem v tematických filmech většinou k mým oblíbeným pasážím. Superman závodící s rychlíkem, Spiderman zalepující pavučinou celý pokoj, Hulk demolující vlastní byt svým nečekaně zvětšeným tělem.

Hm… ten poslední příklad vlastně zase tak moc vesele nezní.

*

Tak jo. Jak jsem to včera dělal? V kterém okamžiku mě začala bolet záda? Co jsem si myslel? Po čem jsem toužil?

Je mi jasné, že s věšením prádla to nesouvisí. Klíč bude v tom přání.

Křídla.

Chci křídla.

Potřebuju křídla, abych mohl naplnit svůj osud.

Přeju si křídla!

Nikdy bych nečekal, že to bude takhle jednoduché.

Lopatky mě prudce zaštípaly, záda ovládl pocit, jako by mi tam právě vyrašila dvojice dalších končetin, těžiště mého těla se posunulo kousek nahoru a dozadu. Koutkem oka jsem spatřil cosi bělostného a mohutného.

Křídla! A mnohem, mnohem rychleji než předtím.

*

Včera v koupelně na to nebylo dost místa, ale teď mám teoreticky prostoru tak akorát, abych si je mohl prohlédnout v celé kráse.

Jen opatrně. Jenom hrozně opatrně. Mám dojem, že druhý náraz do stropu by moje hlava nemusela přežít.

S podobným pocitem, jako bych si protahoval mrazem zkřehlé prsty, jsem se pokusil pohnout nejdřív pravou letkou.

Pokojem zavanul lehký vánek, křídlo se poslušně narovnalo. Koncová brka mírně poškádlila záclonu.

Teď ještě druhé…

Výborně. U křídel se nejspíš na leváky a praváky nehraje. Ač jsem měl z jejich ovládání pořád poněkud nejistý pocit, povedlo se mi i druhou perutí pohnout tak, aniž bych cokoli shodil. Stejně je to zvláštní – křídla mají rozpětí odhadem minimálně pět metrů, ale hýbat jimi se ani zdaleka nepodobá například chůzi. Vážně to daleko víc připomíná jemnou prstovou motoriku. Což mě přivádí k tomu, že létání možná nebude žádná sranda.

Lehce pobolívající hlava mě od toho úpěnlivě zrazovala, ale natolik silnou vůli, abych nevyzkoušel něco takového, vážně nemám.

Jen hrozně opatrně.

S podobným pocitem, jako bych demontoval vysoce citlivou nášlapnou minu, jsem ohnul křídla a jemňounce zabral.

Vzduch zafičel, o okno pleskl zapomenutý časopis, má chodidla se znovu odlepila od koberce. Teď jen nezpanikařit a neudělat žádný prudký pohyb…

Ještě obezřetněji než před chvílí jsem pohnul posledním článkem křídel. Jen o pár milimetrů. Sotva neznatelně.

Temeno se mi otřelo o strop, pod nohama jsem měl najednou dobrý metr místa.

Letím!

Já umím lítat!

8.

Už fiktivní multioborový génius Cimrman tvrdil, že žákům se poznatek nejlépe zapíše do paměti, když se při jeho získání pořádně leknou. Já můžu z vlastní zkušenosti potvrdit, že fyzická bolest funguje naprosto stejně.

Nic by v tomhle okamžiku nebylo snazší než propadnout euforii, udělat nějaký nepředložený pohyb a propasírovat se tak vlastním stropem.

Pamětliv málem rozražené lebky, strnul jsem jako socha.

A nehybná křídla nenadnášejí o moc líp než třeba moje levá ruka.

Dopadl jsem měkce na koberec, zhoupl se v kolenou a na tváři se mi rozlil napůl šílený úsměv.

Na střechu!

Jestli se okamžitě nedostanu na střechu, umřu zvědavostí.

*

Natolik nedočkavý, abych vyběhl na chodbu jen v trenýrkách a s pětimetrovými křídly na zádech, jsem naštěstí nebyl. Jak se perutí zbavit, jsem sice naprosto netušil, ale ono stačilo pomyslet a letky se začaly nevídanou rychlostí zatahovat. Během minuty jsem měl záda stejně normální jako kterýkoli jiný člověk.

Vpadl jsem do skříně, natáhl na sebe zbývající kalhoty, přes ramena přehodil starou odřenou koženou bundu, kterou schovávám spíš ze sentimentu, než že by se v ní ještě dalo vyjít mezi lidi.

Vykoukl jsem na venkovní chodbu, rozhlédl se nahoru i dolů.

Nikde nikdo.

Strčil jsem do kapsy klíče, vzdal marný boj s příšerně drhnoucím zipem bundy, na bosé nohy natáhl boty a vyrazil po schodech nahoru.

V sobotu dopoledne se nejspíš každý vyvaluje v posteli – nepotkal jsem živou duši.

*

Dveře vedoucí na střechu už nejspíš nikdo nepoužil opravdu hodně dlouho. Nebyly sice zamčené, ale ze zvuků, které panty vydávaly při otevírání, se mi na celém těle dělala husí kůže.

Střechu má náš dům naštěstí docela moderní, plochou. Kdybych se měl škrábat skrz půdu a světlík, jak se mi to stalo v případě mého prvního převtělení, asi bych byl mezi komíny takhle ve dne dost nápadný. I tak mě napadlo, že bych se na to měl vykašlat a nechat nějaké testování křídel až navečer. Jenže má křídla jsou bílá a to by mohlo čistě teoreticky v noci přitahovat daleko větší pozornost než ve dne.

No dobře, jen si vymýšlím. Do tmy bych to prostě nedočkavostí nevydržel.

*

Zabouchl jsem dveře a přistoupil k okraji střechy.

Z výšky šestého patra lidé nevypadají jako mravenci, ale na rozeznávání detailů už to taky moc není. Čímž chci říct, že jestli si někdo všimne poletující postavy, existuje v podstatě nulová šance, aby mě pak dokázal identifikovat.

I když…

I když v dnešní době má každý desetiletý harant mobil vybavený foťákem a jestli se budu učit lítat nad vlastním barákem delší dobu, tak by to sem mohla stihnout i stará dobrá TV Nova.

Tedy ne že bych měl něco proti tomu, být zařazen do televizních novin namísto nějakého roztomilého zvířátka, ale vážně mám pocit, že něco takového by mohlo docela slušně narušit můj plán.

Kdepak. Na to se musí docela jinak.

Vrátil jsem se zpátky do bytu, vyměnil bundu za stejně starý, ale poněkud společensky přijatelnější svetr, strčil do kapsy permanentku a seběhl ze schodů.

Kdy jsem naposledy vyrazil do přírody, si stejně už skoro nepamatuju.

*

Staré zetlelé listí tlumeně šustí pod nohama, půda intenzivně voní, sem tam se ozývá krákání vran. Z chodníku jsem sešel už před dobrou čtvrthodinou a teď se prodírám hlubinami Bělského lesa směrem pryč od civilizace. Zamračeného důchodce s nedůvěřivě se tvářícím bílým pudlem jsem nechal daleko za sebou a teď si připadám jako ztracený uprostřed kanadské divočiny.

V tramvaji jsem celou cestu uvažoval, jestli by nebylo přece jenom rozumnější nechat celý tenhle podnik až na hlubokou noc. Lidí v ulicích by rapidně ubylo, město by se ponořilo do temnoty… a já bych byl díky pouličnímu osvětlení nad vlastním domem stejně nápadný jako ve dne. Ono se to nezdá, ale stačí jeden televizní čumil zahlédnuvší bílou siluetu na pozadí temné oblohy a průšvih je na světě. To, co by případný svědek za denního světla považoval za neškodnou reklamní akci, podivné letadlo nebo co já vím co ještě, by se kolem půlnoci stalo krajně podezřelým.

A kromě toho bych ve studeném nočním vzduchu prochladl na kost.

A vůbec.

*

Tak jo.

Holé koruny stromů se nade mnou rozkládají jako staré ohořelé prsty člověka trpícího křivicí, sluneční paprsky mě škádlivě hladí po tváři, v okolí je až neskutečné ticho. Vrány jako by ve zlé předtuše ztichly, šoustající párečky není slyšet.

Fajn.

Čas akce nadešel.

Shodil jsem ze sebe svetr, zavěsil ho na nízkou větev nápadně mohutného stromu a přešel přímo doprostřed minipaloučku. Chladný větřík mě zastudil na kůži, slunce naopak zahřálo na zádech. V tom krátkém okamžiku, než jsem se začal soustředit na křídla, jsem si v opuštěném lese připadal poněkud exhibicionisticky.

Křídla.

Potřebuju křídla.

Přeju si křídla.

Ta bolest začíná být už docela rutinní.

*

A teď ještě desetkrát opatrněji, než v bytě.

Roztáhl jsem perutě.

Jemný, mazlivý větřík se do mě rázem opřel nečekanou silou. Udělal jsem dva kroky pozpátku, zamával rukama, přitáhl křídla zpátky k tělu.

Na zadek jsem se tak na poslední chvíli neposadil.

Hm… to nebylo špatné.

Tak znovu.

*

Když to člověk čeká, jsou ve skutečnosti závany větru daleko menším problémem, než se mi zdálo před chvilkou.

Během pár minut jsem se vznášel dva metry nad zemí a snažil se udržovat odstup od nepřátelsky působících větví. Lehký vánek mi čechral vlasy a pokoušel se zchladit mé nadšení, ale k tomu by byla potřeba mnohem nižší teplota. Ve skutečnosti jsem měl co dělat, abych neječel nadšením.

*

A teď to zkusíme naostro.

Došlápl jsem měkce na zem, naposledy se bedlivě rozhlédl po okolí, zhluboka se nadechl, napnul zbrusu nové svaly a poprvé v životě se odrazil k opravdovému letu.

Nerad to připouštím, ale…

Neměl jsem to dělat.

*

Zaječení větru až fyzicky zabolelo, jedna z větví mě minula o mizerných pár centimetrů, všude kolem se mocně ochladilo. Na to, abych vydechl hrůzou, jsem nějak neměl dost sil. Místo lesíka se všude pode mnou rozpínala celá Ostrava. Z takovéhle výšky už lidé opravdu vypadají jako mravenci.

*

Jsem na sebe pyšný.

Kdybych zazmatkoval v téhle situaci, museli by pohřebáci mou rozpláclou mrtvolu do rakve srolovat jako koberec. Nevím sice, jak se mi to podařilo, ale kdesi v mé hlavě se najednou rozlil nezvyklý, všech emocí zbavený chlad. Pod jeho vlivem jsem nejen nezačal ječet jako protržený, ale taky jsem bystře zhodnotil situaci, odhadl směr větru, potřebný rytmus a vůbec stovku dalších věcí, o kterých jsem vlastně až do téhle chvíle neměl ani tušení.

Křídla se opřela o lehce zřídlý vzduch, můj rychlost nabírající pád ustal.

Vznášel jsem se odhadem pět set metrů nad městem, lehounkými pohyby udržoval konstantní výšku a zíral jako čerstvě vyoraná a k nebi vystřelená myš. Víc k tomu říct nemůžu – na popis toho neuvěřitelného pocitu z létání pomocí vlastních sil moje vypravěčské schopnosti vážně nestačí.

*

Nepopsatelné.

To je to jediné slovo, kterým vám můžu tenhle zážitek aspoň trošku přiblížit. Ve chvíli, kdy jsem přišel na to, jak se ve vzduchu udržet na jednom místě i navzdory mocným povětrnostním vlivům, jsem zároveň docela ztratil pojem o čase. Vznášel jsem se nad městem a očima hltal doslova každý detail.

Mravenci proudící v ulicích, angličáky svištící po silnicích, krabičky od zápalek uspořádané do geometrických obrazců. Odrazy slunce na droboučkých střípkách skla, lesknoucí se obdélníčky plechu, těžní věže vymodelované z tenoučkých kousků drátu. Nedozírné dálavy poseté hřejivými lokalizačními body.

A nad tím vším já jako skutečný anděl.

Jako samotný Bůh!

Ta poslední rouhavá myšlenka mě nejspíš posunula za hranice zdravého uvažování.

Rozřehtal jsem se jako šílený a prudce zamával křídly.

Vzduch v jediném okamžiku získal tuhost medu, model města pode mnou se změnil v dlouhé různobarevné čáry. Teplota klesla snad o deset stupňů, vítr o rychlosti orkánu se mi pokusil stáhnout kalhoty.

Letěl jsem jako vystřelený z děla, oči se mi zalévaly slzami, v tom vichru jsem skoro nemohl dýchat.

Přesto jsem se smál jako blázen.

Krajina pode mnou zeschematičtěla, šeď vystřídala zeleň, kterou v následujícím okamžiku zase zastoupila šeď.

Hnal jsem se děsivou rychlostí, ledový vzduch začal třením naopak hřát, mraky se mi nad hlavou míhaly jako stádo splašených ovcí.

„Juhúúúúúúúúú!“

Létání je božské!

Halekal jsem jako šílený kovboj, netrénované zádové svalstvo mě začínalo pobolívat, ale na světě neexistovalo nic, co by mě mohlo v téhle chvíli dostat na zem.

Země je pro obyčejné lidské červy.

Já jsem Bůh!

*

Když se nezvyklými svaly pohne takhle, změní se můj zběsilý let v simulaci urvané turbíny. Když takhle, začnu prudce klesat. Když takhle, vyrazím naopak vzhůru. Když udělám tohle, začnu kroužit v libovolně širokých kruzích.

Pro létání jsem se musel buď přímo narodit, nebo mi Loki nainstaloval do mozku dokonale vyladěné ovladače i s manuálem.

Svištěl jsem si to nad krajinou, prováděl otočky, piruety, salta, let obličejem nahoru i dolů, strmě klesal i stoupal, během vteřin dosahoval zrychlení několika g. Chvílemi jsem jen tak plachtil s rukama založenýma na holé hrudi, chvílemi jsem prováděl takovou gymnastiku, až to čeřilo břicha nízko zavěšených mraků.

Mimochodem, když už o tom mluvím – mraky jsou mokré.

Stačilo prolétnout pomenším obláčkem a byl jsem vlhký jako nymfomanka.

Létat v takovém stavu nemůžu nikomu doporučit – ostře pleskající kalhoty na mně začaly v okamžení zvonit, účes mi ztuhl v jakousi ledovou kreaci a po celém těle mi začal lehce popraskávat tenounký škraloup jinovatky.

O tom, jaká se do mě dala zima, se ani nemá cenu šířit.

Strašlivá.

*

Se zuby děsivě cvakajícími jsem zamířil skoro kolmo k zemi. Nad mraky by teoreticky mohlo být díky nestíněnému slunci výrazně tepleji, ale támhleten kopeček vykukující z moře lesů mi připadá ještě mnohem sympatičtější.

Těsně nad zemí jsem kontrapohybem prudce přibrzdil, nastavil vzdušným proudům co největší plochu křídel a během pár chvilek se moje podrážky dotkly pevné země. V chodidlech mě sice prudce bodlo nárazem a nečekanou rychlostí jsem málem padl na ústa, ale nakonec se ukázalo, že pro létání i věci s tím spojené mám opravdu talent – ustál jsem to.

Na to, abych se z přistání nějak přehnaně radoval, mi byla poněkud nesnesitelná zima. Mokré oblečení na mně stačilo dokonce ztuhnout, takže jsem si připadal spíš jako rytíř v zarezlém brnění. Prsty na rukou už jsem přestával cítit.

Zemřít na podchlazení bude po takhle skvělém zážitku vyloženě trapné.

Naštěstí to nebude nutné.

Už ze vzduchu jsem si všiml, že támhle, asi deset metrů ode mě, vykukuje ze země jakési skalisko. Tmavé, větrem ošlehané. Nejspíš celodenně vystavené slunci.

Když jsem na něj přitiskl promrzlé dlaně, bylo mi, jako bych vstoupil do ráje. Stačila chvilka a mohl jsem prsty zase normálně hýbat.

A teď ta nepříjemná část.

Oklepal jsem led z tkaniček a vyklouzl z bot. Rozepínání poklopce se stalo hotovým utrpením, knoflík se mi málem nepodařilo ztuhlou látkou protáhnout. Při svlékání kalhot jsem měl nefalšovaný strach, že nohavice normálně polámu.

Navlhlé, strašně studící trenýrky šly oproti tomu dolů docela snadno.

*

Co jsem z výšky dokázal zahlédnout, nestojí kolem dokola žádné lidské obydlí. Na okolních stromech se nenachází jediná turistická značka, chodník tady taky není. Je tedy docela nepravděpodobné, že by se z lesa zničehonic vynořili nějací lidé.

Přesto si připadám strašně nezvykle, jak se na hřejivém slunci promenáduju docela nahatý.

*

No konečně.

Nikdy jsem neměl tuhletu teplou zimu posledních let rád, ale teď musím uznat, že to má něco do sebe. I únorové slunko dokázalo během zhruba hodiny, možná hodiny a půl rozmrazit a usušit moje svršky natolik, že jsem se zase mohl obléknout.

Už hrozně dlouho jsem nic nedělal tak rád.

Nemyslím si o sobě, že bych byl nějak přehnaně stydlivý. Nemám pocit, že by na nezahaleném lidském těle bylo něco špatného. Na druhou stranu je pravda, že mezi šumícími lesy jsem si s holým zadkem připadal strašně bezbranný. Celou dobu jsem se nemohl zbavit představy, jak se za nejbližším bukem vynořuje medvěd, nebo aspoň banda patnáctiletých skautek na výletě.

Jak říkám – trenky jsem si natáhl s opravdu nefalšovaným nadšením.

*

Asi už jsem o tom mluvil, ale na turistiku mě nikdy neužilo. Ne snad, že bych měl něco proti přírodě – tady, na tom paloučku, je například docela hezky. Ticho rušené jen šuměním stromů a ptačím zpěvem, příjemně hřející sluníčko, voňavý vzduch. Ale jsem už tady poněkud dlouho a v žaludku mi začíná trochu kručet.

Nemluvě o tom, že létání je jako droga.

Znovu jsem si nechal narůst křídla, první poryvy vzduchu zvířily trávu stejně, jako když startuje helikoptéra, a už jsem byl ve vzduchu. Jedno tempo, druhé tempo a z paloučku se stala jen světlejší skvrna v temně zeleném moři.

*

Tentokrát jsem se držel těsně pod mraky.

Krajina pode mnou zase svištěla a oblohou se neslo moje halekání, jak mi do žil začala proudit nová várka euforie. Zapomněl jsem na hlad, zapomněl jsem na pobolívající svaly, zapomněl jsem úplně na všechno.

Jen jsem se proháněl s větrem o závod.

*

Vážně nemám představu, jak dlouho mě to opojení drželo, ale najednou – po nádherné sestavě piruet, loopingů a dalších vzdušných manévrů, o kterých se nějakým pilotům nikdy ani nesnilo – jsem si všiml, že ještě před chvílí vysoko stojící slunce jaksi skoro zmizelo.

Zastavil jsem se v řídkém povětří, začal udržovat výšku jen lehkými pohyby konců křídel a zamyšleně se rozhlédl. Pode mnou se rozkládaly lesy, támhle v dálce bylo vidět cosi jako větší vesnici, o kus dál se poslední zbytky světla odrážely od jakési stříbřité stužky.

Hm…

Kde to sakra vůbec jsem?

*

Jak adrenalin začal pomalu vyprchávat, dal se do mě hlad s daleko větší silou, než předtím na louce. Vznášel jsem se vysoko nad krajinou, zadumaně se rozhlížel na všechny světové strany a žaludek mi k tomu zpíval teskné písně.

Jakkoli jsou moje křídla oproti jakémukoli letadlu neskonale dokonalejší, jednu nevýhodu přeci jenom mají – nedodávají se s hromadou navigačních přístrojů. A já tak maximálně dokážu poznat, kde je východ a kde západ.

Západ je támhle, jak se schovává ta rudooranžová koule.

Otočil jsem se kolem svislé osy, ještě jednou přeměřil krajinu. Ta řeka támhle by klidně mohla být Ostravice. Nebo Dunaj. Nebo Labe.

Sakra.

Vůbec netuším, jakou rychlostí jsem se mohl pohybovat. Z Ostravy jsem vyrazil úplně naslepo a ještě k tomu jsem si nevzal hodinky ani mobil. Ne snad, že by můj přístroj měl gépéesku, ale mohl bych si aspoň zavolat na informace.

„Dobrý den, prosím vás, nevíte, kde to jsem?“

Jo. Na srandičky mě užije.

*

Dal jsem planým úvahám asi pět minut, pak jsem pokrčil holými rameny a vyrazil k vesnici v dálce. Ne, že by se mi takhle bez trika chtělo pobíhat mezi lidmi a klást nemístné otázky, ale v dnešní době se u naprosté většiny silnic dá narazit na nějakou informační tabuli. To by bylo, abych nic nezjistil.

*

Na to, abych dokázal rozeznat objekt o velikosti dopravní cedule, jsem musel sestoupit o pár set metrů. Pak už stačilo jen z dálky sledovat klikatící se cestičku. Netrvalo dlouho a opravdu jsem na ukazatel narazil.

Tak dobré oči, abych na tom odhadem pár milimetrů čtverečních velkém povrchu něco přečetl, opravdu nemám.

Co teď?

Nikde v okolí sice není vidět jedinou živou duši, ale sestoupit ještě níž se mi vůbec nechce. Co když někdo ve vesnici náhodou pohlédne mým směrem? Když se budu vznášet deset metrů nad zemí, budu už docela nápadný i takhle za soumraku. A ať už mě křídla zanesla, kam chtěla, rozhodně nestojím o nějakou publicitu.

Jenže když tu budu takhle poletovat, nic nezjistím.

Proklel jsem svou nerozhodnost, pár jemnými mávnutími nabral pomalu ztrácenou výšku, zcela pozemsky zaklel a zamířil si to prudce k zemi.

Někdy se člověk holt musí spolehnout na pitomé štěstí.

*

Zapružil jsem v kolenou, země mě lehce udeřila do nohou, z prašné cesty se zdvihlo vydatné mračno.

Zatáhl jsem křídla, zuřivým mrkáním si pročistil oči a vyrazil ke zmíněné ceduli. Byla tmavě modrá, otřískaná a ten nápis mi toho zase tak moc neprozradil.

„Gyöngyösmellék.“

Hm… Maďarsko? Ožralý písmomalíř?

OK, srandičky stranou. Předpokládejme Maďarsko. To je od Ostravy asi docela kus cesty, i pokud bych byl na severu země. Což taky být vůbec nemusím. Z čehož mě tak napůl příjemně, napůl nepříjemně mrazí.

Zíráním na svůj stále se prodlužující stín nevyřeším nic. Tím, že tady budu stát jako důkaz božské existence a čekat, až si mě někdo všimne, taky ne.

Nechal jsem si znovu narůst křídla (už to skoro nebolí) a znovu zvířil prach. Když se do toho pořádně opřu, vypadá to takhle z výšky několika set metrů jako menší atomový výbuch. Jen z té náhlé změny tlaku mě prudce bodá v uších.

*

Na turistiku… jo, to už jsem vážně říkal. Moje zkušenosti s touhle formou lidské činnosti zkrátka končí u pár obecně známých pravd.

Jako například…

Jako například u té, že všechny cesty vedou do Říma.

A jelikož žijeme v moderní době, tak k tomu Římu nejspíš povede nějaká ta dálnice. A u té dálnice nejspíš bude i pořádný ukazatel se jmény ostatních evropských měst.

A to by v tom byl čert, abych se podle něčeho takového nezorientoval.

Poplácal jsem se pochvalně po rameni, naposledy pohlédl k vesnici a vyrazil podél už sotva znatelné linky silnice k východu.

*

Fajn. Moje teorie funguje. Úzká silnička vedla k širší silničce a ta mě dovedla k regulérní silnici. Přistál jsem v oraništi, jako kovaný zálesák se proplížil ke svodidlům a na ceduli si potvrdil, že jsem opravdu v Maďarsku.

Tolik k dobrým zprávám.

Na krajinu se snesla noc, může být tak maximálně pět nad nulou, z temných mraků jemně mží, žaludek se mi kroutí hlady, hlavou se mi pořád dokola prohání slovo „podchlazení“, skončil jsem v hodně jižní části Maďarska a od hranic se Slovenskem mě dělí stovky kilometrů.

A tolik k těm špatným.

*

Panebože.

Tohle přestává být sranda.

Je mi taková zima, jakou jsem ještě nezažil. Uší a nosu se bojím dotknout, zkřehlé prsty mám zaražené hluboko do podpaží a noční krajinu vidím přes slzami zalité oči jako řídkou světelnou krajku. Klepu se tak, až ode mne odstřikují drobné kapky vody. To jediné, co mě nejspíš drží při vědomí, je samotný let. Pohyb mě alespoň trochu zahřívá, nutí mé tělo spalovat tukové zásoby a tím, že se musím soustředit na mávání křídly, odklání mou pozornost od témat jako je smrt, mráz a nekonečné kilometry cesty přede mnou.

Silnice pode mnou se pro mě stejně stala synonymem mé hasnoucí čáry života.

*

Ne.

Já už prostě nemůžu. Lokalizační body všude okolo hřejí tak moc, tak vábivě, tak…

Nevím, co mě přivedlo zpátky do reality, ale nebýt toho, našli by ráno moji mrtvolu na konci dlouhé, hluboké brázdy v poli.

Svět mi neochotně vplul zpátky do zorného pole, led na tvářích zapraskal, jak jsem vyjekl zděšením, a promrzlými zády prošlehla žhavá křeč, jak jsem skoro na poslední chvíli začal brzdit.

Moje podrážky se dotkly promáčeného oraniště, tuny bláta mě přilepily k zemi, následovalo pár kroků jako ze zrychleného záznamu a pak už mě do obličeje udeřila mokrá zem.

Vůně trávy byla to poslední, co jsem si pamatoval.

*

Už to mám.

Dělá to anděl strážný.

No jistě. Nejdřív mě probudil těsně před tím, než jsem si stačil zlámat vaz, a teď se mnou nejspíš třásl tak dlouho, dokud jsem neotevřel oči a neuvědomil si, že jestli na tom okraji pole zůstanu jen tak ležet, zima a hlad mě během pár hodin spolehlivě zabijí.

Na nohy mi už ovšem nepomohl.

Parchant.

*

Tam v dálce je nějaké město. Velké město. Kašlu na to, že mě nejspíš zavřou. Kašlu na to, co se o Maďarech povídá. Kašlu na všecko. Tohle je otázka života a smrti. Musím do tepla. Musím se najíst. Musím…

Dostat bolavé nohy přes svodidla.

To musím.

*

Kde jsem to skončil?

Aha. Jak kašlu…

Kašlal jsem. A z nosu mi teklo. Nebo se mi z něj spíš sypaly drobné krystalky ledu, nebo…

Asfalt mě studil do zadku, svodidla tlačila do zad a reflektory projíždějících aut mne hladily chladným neúčastným světlem.

To překročení svodidel byla poslední kapka. Jak jsem došlápl na povrch silnice, došlo mi, že další krok už neudělám. Prostě ne. Sesul jsem se do sedu, zavřel oči a…

Co bylo dál, už vážně nevím.

*

Mám rád ten pocit, když se ke mně blíží nějaký sen. Ještě napůl vnímám realitu, ale nereálno je čím dál jasnější, ostřejší a skutečnější. Všední svět, ve kterém umrzám k smrti, se teď ode mne vzdaluje a první snová postava se už nemůže dočkat. Ještě ji nevidím. Sen zatím nemá tolik síly, aby začal tvořit obrazy. Ale slyším ji docela jasně. Přijíždí v autě. Brzdy kvílejí, na mokrém asfaltu cvakají podpatky.

Postava promlouvá a její slovenština působí jako pohlazení po spící duši.

„Ste v poriadku? Hej, no tak! Zobuďte sa!“

Dotyk horké dlaně je od skutečnosti k nerozlišení.

„Čo sa vám stalo? Potrebujete pomoc?“

Zdá se mi, že otevírám oči.

Sen konečně nabývá viditelné formy.

Blonďaté vlasy zastrčené za ušima, nakrčený nosík, oválná tvář, plné rty. Docela hezký sen.

„No tak, ste zranený? Čo sa vám stalo?“

Chtěl jsem začít konverzaci něčím duchaplným, něčím zábavným, lehkým a příjemným, ale stala se mi taková zvláštní věc.

Usnul jsem ve vlastním snu.

9.

Ten pocit probuzení v naprosto neznámém prostředí už jsem za svůj život několikrát zažil. Spaní u přítelkyně, služební cesta, návštěva vzdálených příbuzných. V prvních chvílích je to vždycky stejné – vím, že spím někde, kde většinou nespávám, ale jinak si nejsem schopen vybavit jedinou další souvislost. Cizota mě obklopuje a já jsem na několik málo okamžiků dezorientován jako vyoraná myš.

Teď to bylo úplně stejné.

Rozlepil jsem oči, s vypětím všech sil nadzvedl těžká víčka a spatřil tlumeným slunečním svitem ozářenou ložnici, kterou jsem nikdy předtím neviděl. Sterilně bílé zdi, rokokový lustr, bytelná skříň z tmavého dřeva, kovové čelo postele nad mou hlavou, nízký noční stoleček vedle postele, zatažené závěsy.

Prvních pár obvyklých okamžiků uplynulo a mě přesto neosvítil obvyklý paprsek poznání. Nevzpomněl jsem si, jak jsem se sem dostal, proč tady jsem, ani kde to vlastně jsem. Jen z netušených hlubin mozku se vynořila nepravděpodobná vzpomínka na kousavou deku, tlumeně hučící motor, pouliční osvětlení uhánějící za okny. Konejšivý ženský hlas, klopýtání po schodech, cinkání klíčů…

Něco mi v hlavě cvaklo a já si najednou přesně a dokonale vzpomněl na včerejší ulítaný den. Mrznutí ve výšinách, svíravý hlad, rostoucí pocit úplného vyčerpání. Jasné vzpomínky se na konci začaly kvalitně mlžit a to poslední, čím jsem si byl naprosto jistý, byly fantasmagorické představy ohledně snů. Pak už jsou to jen útržky jako ten s klopýtáním k autu.

Zavrtěl jsem se pod krásně hřejivou přikrývkou, protřel si oči a zkusmo se protáhl.

Nebylo to nejhorší. Bolavá záda teď spíš zdřevěněla, v nohou jsem cítil jen takovou tupou vzpomínku na včerejší smrtelnou únavu. Když to vezmu kolem a kolem, bylo mi docela fajn.

Jen ten příšerný hlad kdybych neměl…

Nejdřív – jak se mi mysl i tělo pomalu probouzelo – jsem prázdný žaludek necítil. Pak se mi v dutině břišní zrodila taková ocelová, zarezlá obruč. Ta se teď začala nehezky rychle stahovat. Neznámým pokojem se rozlehlo známé zakručení.

Panebože, já bych jedl!

Je mi jasné, že pouhý den bez jídla nemůže člověku nijak zvlášť uškodit ani v případě, kdy je celou dobu na nohou (na křídlech). Maximálně zdravě zhubne. Přesto jsem neměl ani nejmenší chuť zůstat v posteli a dál hladovět.

Odhodil jsem peřinu a…

Zjistil, že mi někdo kromě trenýrek zabavil úplně všechno.

Rozhlédl jsem se po pokoji, ale moje šaty se nikde nepovalovaly.

No nic. Holt musím vyrazit na průzkum bytu takhle.

Koberec s vysokým vlasem příjemně lechtal na chodidlech, jak jsem se vydal ke dveřím.

*

„Ehm… haló, je tu někdo?“

Stojím uprostřed vkusně zařízeného obýváku a připadám si vyloženě trapně. Nerad bych takhle neoblečený vylekal třeba přestárlou babičku nebo početnou rodinu u oběda. I když mám tedy pocit, že ta slečna, která mě včera naložila do auta, žije sama. Ale na druhou stranu… která osamělá žena by si naložila do auta naprostého cizince?

„Á, dobrý deň, tak ako ste sa vyspali?“ vytrhlo mě z úvah zašustění korálkových závěsů a příjemný hlas. Patřil asi o hlavu menší štíhlé blondýnce s hezkým úsměvem. Oči, jimiž si mě nezakrytě prohlížela od hlavy až k patě, taky nevypadaly špatně.

„Eh… Dobrý den. Já… Jo, vyspal jsem se skvěle. Děkuju. Hm…“ Myšlenky se mi v hlavě motaly jedna přes druhou, koktal jsem jako prvňáček před tabulí a vůbec jsem si připadal jako největší osel pod sluncem. Co se vlastně říká neznámým dívkám, u kterých jste strávili noc, aniž byste si pamatovali její průběh?

„Eva Zahoranská,“ napřáhla se ke mně najednou drobná, pěstěná ručka.

Představit se. Jo, dobrý nápad.

„Martin Horák,“ stiskl jsem štíhlé prsty.

„Šaty máte v kúpeľni. Tam tými dverami. Určite musíte byť hladný ako vlk. Obed sa podáva o chvíľu.“

Neschopen další souvislé konverzace jsem jen přikývl, usmál se jako desetiletý klučina a zmizel za označenými dveřmi.

*

Mám pocit, že má zachránkyně mě nejen uložila do vlastní postele, ale taky mi vyprala. Kalhoty voněly čistotou, vlastní ponožky jsem nikde neviděl, ale na hromádce oblečení vedle cizího trika jedny byly.

Pokrčil jsem rameny, zkulturnil si rozcuchané vlasy, opláchl obličej, navlékl se do zapůjčeného oděvu a odstranil z obličeje tu poslední, už celkem zbytečnou náplast.

Hned mi bylo líp.

*

Nerad se k tomu přiznávám, ale hltal jsem jako ten největší nevychovanec pod sluncem. Dívka naproti mě se usmívala minutu od minuty víc, ale já v daném okamžiku nějak nebyl schopen se ovládat. Horká vydatná polévka mi vlévala do žil sílu nevídaným způsobem.

Přidal jsem si dvakrát.

*

U tradičních halušek s bryndzou jsem se už dokázal kontrolovat natolik, abych se z vlka vyhládlého k smrti proměnil zpátky v civilizovanou bytost. Mezi jednotlivými sousty jsem slečně Zahoranské několikrát poděkoval za svou záchranu, oblečení i ten skvělý oběd. Jen se usmívala a neříkala nic. Mně se strašně chtělo zeptat, jestli má ve zvyku tahat si domů bezdomovce, ale nějak se mi nedařilo poskládat větu tak, aby zněla alespoň trochu zdvořile.

Tak jsem to odložil na později.

*

„Ako vám chutilo?“ zeptala se hostitelka, když přede mnou zůstal jen prázdný talíř.

„Bylo to výborné. Mám pocit, že jsem nikdy nejedl nic lepšího.“

„A dáte si aj kávu?“

Odmítnout by bylo neslušné.

Navigován slečniným pokynutím jsem vstal a zamířil do obýváku.

Plesknutí přes zadek mi krok poněkud rozhodilo.

„A čo by si povedal na zákusok ku kávičke?“

To už se mi kolem krku obtočily sametové paže a na to, abych mohl vůbec odpovědět, jsem měl moc zaměstnanou pusu.

*

Přiznávám.

Tohle se mi stalo poprvé v životě.

Eviny ruce ze mě darované triko servaly, jako bych ho ukradl, hbité prsty mi snad jedním jediným pohybem rozepjaly knoflík i zip u riflí, pečlivě zastřižené nehty se mi zabořily do zadku.

Já, poněkud překvapen vývojem událostí, jsem se nejdřív jen nechal svlékat a líbat, v mysli solidní guláš. Hlavou mi letělo, jestli je vhodné zneužít dívku, kterou už nejspíš v životě neuvidím, jestli si nemyslí, že u ní zůstanu napořád, jestli mě nebude nenávidět, až od ní doslova uletím. Pak se ke mně Evino tělo přitisklo o poznání silněji, v nose mě zalechtala vůně jejích vlasů. Svět kolem mě se najednou zdál nedůležitý, jak se všechny moje smysly upnuly k ní. K pružnosti jejího těla, smyslné pevnosti jejích svalů, horké hebkosti její kůže.

Sevřel jsem ji pevně v náručí, propletl svůj jazyk s jejím. V hlavě mi hučelo, moje ruce bloudily pod dívčiným oblečením. Najednou jsem se nemohl nabažit té vláčnosti, jemnosti, nekonečné sametové hladkosti. Přetáhl jsem jí triko přes hlavu, o mou hruď se opřela hezká oblá prsa.

Náhle jsem měl strašně málo rukou.

Krátká sukně skončila kdesi mimo náš svět, guma kalhotek zapružila na oblinách dokonalého zadečku. Má záda narazila na chladný povrch dveří. Klapnutí kliky, pár kroků pozpátku, zavrzání stále ještě teplé postele. Kolem mého pasu se obemkly dlouhé nohy, dívka zmučeně vydechla, jak bříško mého palce polaskalo vztyčenou bradavku.

Naše ústa se znovu spojila, těla se k sobě přimkla ještě těsněji. Ucítil jsem ostré nehty na svých zádech, na břiše mě zašimral pečlivě zastřižený kožíšek, erekce až bolela.

Popadl jsem dívku za zadek, její ruka mě na oplátku sevřela přímo mezi nohama. Postel znovu zaskřípala, Eva mi dlouze zasténala do ucha a já se pomalu ponořil přímo do ní.

Pak už jakákoli slova ztratila význam.

*

Nepamatuju si, kdy mi naposled bylo takhle nádherně. Slunce za zataženými závěsy pomalu zapadá, dívčina paže se obtáčí kolem mého krku, její dech mě lechtá na tváři. Naše těla jsou do sebe zapletená tak jako ve chvíli, kdy jsme usínali.

Opatrně jsem vymanil jednu ruku zpod jejího těla a polaskal dlouhé blonďaté vlasy. Je to už hodně dlouho, co jsem se vedle někoho probudil. Občas mi to chybí. Milování, společné usínání. Probouzení vedle někoho, jehož tělo dokonale znám. Pohled na obličej spící dívky. Něžné pohlazení. Teplo přituleného ženského těla.

Občas mi to chybí tolik, že mám chuť řvát.

*

Dopřál jsem si ještě plných pět minut toho nezvyklého zážitku. Vychutnával jsem dotek cizí kůže na své, ukládal jsem si do paměti výraz jejího obličeje, vnímal dráždivou vůni jejího těla, snažil se vtisknout do paměti každý jednotlivý detail.

V následujících letech nebudu mít na takovéhle věci čas.

*

Ač se mi strašně nechtělo, začal jsem se z příjemného objetí nakonec vymotávat. Eva chvílemi jemně vzdychala ze spánku, občas se jí zachvěla víčka, ale naštěstí se mi ji zřejmě podařilo pomilovat natolik kvalitně, že se ani mým vrtěním nevzbudila.

Vymotal jsem se z postele, ještě jednou upřel trochu smutný pohled na svou milenku a pak za mnou dveře ložnice naposledy zaklaply.

*

Strašlivě se mi nechtělo být v bytě ještě v okamžiku, kdy se Eva probudí. Jedna z věcí, které na vztazích absolutně nenávidím, je loučení.

Proto jsem teď docela spěchal.

Jediným pohledem jsem přelétl byt, spatřil dívčiny kalhotky na televizi, půjčené triko u zdi, kalhoty na gauči, sukni pod houpacím křeslem. Ponožky jsem sebral z podlahy v ložnici, ale kde jsou moje trenky, to tedy opravdu nevím. A na to, abych kvůli nim koukal za skříně, čas vážně nemám. No nic. Aspoň Evě zůstane nějaká vzpomínka.

Natáhl jsem si kalhoty na holé tělo, navlékl ponožky, obul boty.

A teď ta nepříjemná část.

Na to, abych prohledával byt, bohužel nemám vůbec čas. Nezbylo mi tudíž nic jiného, než sebrat ze zrcadla v koupelně rtěnku a svůj dopis na rozloučenou napsat přímo na stříbřitou plochu.

Kdybych řekl, že se mi to psalo snadno, lhal bych.

„PROMIŇ, ŽE JSEM ZMIZEL TAKHLE, ALE JINAK TO NEŠLO. BYLO MI S TEBOU KRÁSNĚ. MĚJ SE.“

Nejdřív jsem chtěl sice napsat, že kdyby nebylo záchrany světa, hrozně rád bych s ní zůstal. Chtěl jsem napsat, jak nádherně mi před chvílí díky ní bylo. Chtěl jsem napsat stovku dalších věcí, ale nenapsal jsem. Rtěnkou se jednak nedají psát tak malá písmena, aby se to všechno na zrcadlo vešlo, a druhak mě pomalu začala opouštět postorgasmická euforie. Vyznávat lásku holce, která takhle nejspíš loví sexuální hračky každou noc, mi začalo připadat dost naivní.

Vrátil jsem rtěnku na zrcadlo a tiše za sebou zaklapl dveře bytu.

*

Tenhle panelák je daleko vyšší než dům, ve kterém bydlím já. Vyběhl jsem šest pater, solidně se rozehřál, otevřel (i tady naštěstí nezamčené) dveře na střechu a rozhlédl se po krajině v okolí.

Už zase vůbec netuším, kde jsem. Že je Eva Slovenka, je jasné. Ale má byt v Maďarsku? Nebo se vracela z dovolené nebo ze služební cesty? Můžu být stejně dobře zpátky na jihu té proklaté země jako kousek od Ostravy. Divnější než moje předchozí zážitky by to rozhodně nebylo.

No… je jen jediný způsob, jak to zjistit. Vyrazil jsem jako blesk, už zase zapadající slunce v zádech.

*

Je to neuvěřitelné, jak takový vydatný oběd a několik hodin spánku dokáží člověka vzpružit. Tam, kde jsem se včera ploužil vzduchem jako zchromlá slepice, jsem se teď řítil kupředu takovou rychlostí, až se z toho do mě dávala chvílemi úzkost.

Jsem na Slovensku. To Evino město se jmenovalo docela příhodně Číčov a teď už mě od něj dělí desítky kilometrů. Blížím se k Bratislavě a to, že se v topografii bývalého Československa vyznám mnohonásobně lépe než v maďarské, mě hřeje u srdce víc než svištící vzduch.

Do večera budu doma.

*

Západ slunce mě nakonec předstihl, ale to nevadí. Pode mnou se konečně rozprostírá Ostrava.

Teď ještě najít vlastní dům a z postele mě nikdo nedostane minimálně do rána.

*

Ač jsem tomu nechtěl věřit, ukázala se poslední tečka za mým cestováním obtížnější, než bych kdy čekal. Domy vypadaly takhle z výšky všechny skoro stejně, Ostrava působila jako slepá mapa a já nakonec musel potupně najít řeku a dva charakteristické mosty, abych zjistil, kde přesně to vlastně pracuju.

Pak už to bylo pro změnu docela jednoduché – kopíroval jsem povrch silnice hluboko pod sebou, uvažoval o tom, jak moc můžu být takhle v noci proti černé obloze nápadný, a do postele jsem se těšil jako už dlouho ne.

*

Na bezpečnost přistávání na vlastní střeše jsem pro tuto chvíli kašlal jako na loňský sníh. Mokrý beton mi pod podrážkami hlasitě zapleskal, dveře zaskřípaly a já do pasu nahý seběhl k dveřím vlastního bytu. Toho, že mi svetr pořád ještě visí v temném, chladném a promočeném lese, jsem si byl vědom. Toho, že bych se teď pro něj nevypravil ani za nic, taky.

Když za mnou konečně zapadly dveře vlastního bytu, popadl mě pocit, jako bych se právě vrátil po dobrých deseti letech ze zaoceánské plavby.

Přehodil jsem kalhoty přes šňůru, z posledních sil si vyčistil zuby, natáhl budík a už celkem rutinně napůl v bezvědomí dopadl do postele.

*

Budík je jeden z nejpříšernějších vynálezů, jaké kdy lidstvo stvořilo.

Když se mi jeho zvonění zabodlo do ušních bubínků, měl jsem pocit, jako by na mou hlavu někdo uspořádal nálet bombardérů. Svaly na zádech mě bolely, v ústech jsem měl nepříjemně sucho, nos ucpaný, v krku skelnou vatu. Nevzpomínám si, kdy jsem na to myslel naposledy, ale představa další dovolené na mě teď působila krásněji než cokoli jiného.

Kdepak. Nic takového. Do té práce prostě musím.

Vyhrabal jsem se z postele, vykonal ranní hygienu, padesátiprocentním kafem srazil nezvladatelnou chuť po dalším spánku na minimum. Snídaně, náměsíčné oblékání, mobil do kapsy, hodinky na ruku.

Tak ve formě, abych odmítl výhody veřejné dopravy, jsem opravdu nebyl.

*

V práci mě čekaly pohledy směřující k mému zašitému obočí, hromada práce, ještě větší kupa rutiny a jedna vyčítavě blikající červená obálka.

No jo. Míša. Naposledy jsem jí napsal předtím, než jsem vyrazil do supermarketu. Pak nějak nebyl čas.

„Promiň, milá,“ začal jsem omluvnou zprávu. „Chytil jsem nějakou chřipku a vzalo mě to tak, že jsem skoro nebyl schopný vylézt z postele. Dneska jsem nevstával, dneska mě exhumovali. Kdybych si nevzpomněl na tebe, tak jsem se z té postele snad nevyhrabal. Chyběl jsem ti moc?“

A odeslat.

*

Moc by mě zajímalo, jak dlouho bude trvat, než si někdo všimne, že se tady věnuju spíš internetu než práci. Tedy, měl bych spíš říct, že se věnuju své práci na úkor té, za kterou mě platí. Zkrátka a dobře, čtu si zprávy.

Čtu si zprávy a cením zuby jako magor.

Nejsem si úplně jistý, podle jakého klíče se vybírají ti, kdo přijdou do pekla. Pokud je ale na světě alespoň nějaká spravedlnost, měli by mít redaktoři internetových zpravodajských serverů vyhrazena ta nejteplejší místa.

Taková snůška hovadin a nesmyslů!

„K závažnému napadení došlo ve večerních hodinách v ostravském hypermarketu. Člen ochranky zde zaútočil na několik zákazníků. Dva napadení museli vyhledat lékařskou pomoc, násilník skončil ve vazbě. Policie se k incidentu nevyjádřila, ale podle několika svědků by mohl mít čin rasový podtext.“

„Před ostravskou restaurací U dubu napadla dívka tři mladíky. Všichni skončili s vážnými zdravotními problémy v nemocnici, útočnice jednající zřejmě pod vlivem drog byla zatčena.“

„Scéna jako z filmového hororu se naskytla náhodnému pejskaři při procházení parkem. Neznámí pachatelé zde nelidsky brutálně naložili se čtyřiačtyřicetiletým mužem z Ostravy-Hrabové. Přepadli jej, polámali mu ruce a za genitálie ho zavěsili na větev stromu. Muž v kritickém zdravotním stavu skončil v ostravské fakultní nemocnici, po pachatelích bylo vyhlášeno pátrání.“

Dál jsem to číst nevydržel.

Proč jsem se namáhal psaním vzletných vzkazů? Proč jsem důsledně vstupoval do obětí napadení? Měli snad ti pitomci v dohledu na očích neprůhledné pásky? Rasový pod-text! Proboha!

Tohle je na mě vážně moc.

S temným vrčením jsem vyrazil z kanceláře. Občas, když je nějaký termín obzvlášť nesplnitelný nebo je některý klient přespříliš nesoudný v požadavcích, chodím si ulevit na WC. Nemyslím ulevit v tom smyslu, jak se to na WC obvykle dělá. Myslím tím, že kopu do zdi a občas i do nezničitelného koše na použité papírové osušky. Většinou to neuvěřitelně pomáhá.

Teď ne.

Prohnal jsem koš dvakrát z jednoho konce záchodů na druhý, inzultoval kachličkovou zeď a připleskl si namočený ručník na čelo.

Teprve pak mě vztek trochu přešel.

Tímhletím rozčilováním nic nespravím. Musím se soustředit na své poslání. Až počet mých zásahů vzroste, začne se internetem šířit šeptanda. U většiny násilností jsou nějací svědkové. Až se pod internetovými články začne objevovat čím dál víc výkřiků, že ve skutečnosti to bylo přece jinak, budou nuceni i špatní pisálkové změnit styl.

A jestli ne, tak si s nimi osobně promluvím.

*

Sedět v práci a mít ve skutečnosti moc změnit svět je hrozně podivný zážitek. Řekl bych, že až povznášející. Mí kolegové a šéf jsou docela obyčejní lidé. Omezení, soustředění jen na své životy a práci. Nemají ani potuchy o tom, kdo jsem já. Mluví se mnou jako se sebou rovným a vůbec netuší, že před nimi stojí spasitel světa.

Nevadí mi to. Usmívám se, konverzuji, přitakávám. Beru to jako součást svého poslání, projevovat se jako jeden z nich. I to je vlastně docela… božský pocit.

*

No konečně!

Jestli mi kdy dřív přišlo sezení u monitoru počítače jako ztráta času, tak jsem nevěděl, co to ztráta času je. Teď se mi v hlavě neustále rodily a zanikaly nové a nové lokalizační body a já si dvakrát dokonce málem protrhl košili, jak už jsem si takřka mimovolně nechal narůst křídla.

S úderem půl třetí jsem bleskově vypnul počítač, zabouchl okno, nazul si boty, přehodil přes sebe bundu a vyrazil po schodech.

Tentokrát ne dolů.

Tentokrát opačným směrem.

I budova, v níž sídlí naše firma, má volně průchozí přístup na střechu. Jen tak mimochodem mě napadlo, jestli už i na tohle není nějaká směrnice. Třeba pro případ požáru nebo tak.

To je jedno.

Zabouchl jsem za sebou plechové dveře, shodil ze sebe bundu i košili, odnesl obojí na závětrnou stranu a s pocitem naplnění nechal svá křídla znovu rozvinout.

Už nikdy žádné lesy. S rychlostí, jakou dokážu odstartovat, si mě nemá šanci všimnout živá duše.

Ostrava se pode mnou rozprostřela jako trojrozměrná mapa.

*

Andělské dary nejspíš nebudou nevyčerpatelné. Detekce pravděpodobné smrti, schopnost převtělování spojená se superschopnostmi, křídla. Ač je trojka pohádkové číslo, pevně věřím tomu, že se mi teď podaří objevit ještě jeden. Jelikož to vlastně nebude ani tak schopnost sama o sobě, jako spíš jistá kombinace předešlých – vlastně jejich završení – tak ten status magické trojky vlastně ani neporuším.

Pevně věřím… – vlastně si neumíte ani představit, jak přesné tohle vyjádření je. Ale to je v pořádku. Tohle je totiž na mně. Já jsem ten, koho si anděl smrti vyvolil, aby spasil svět. Mne obdaroval nadpřirozenými schopnostmi. Mne si vybral, abych se stal víc než jen člověkem. Věřte, něco takového není pro každého. Musíte pochopit, že k takovému poslání je třeba mít víc než jen odvahu.

Je nutné mít víru.

Docela jasně si uvědomuji, že to, co hodlám v příštím okamžiku vyzkoušet, se vám může jevit jako čin duševně vyšinutého jedince. Jak říkám, v pořádku. Chápejte si to, jak chcete. Já vím, že jde o zkoušku. Tohle totiž nejde natrénovat někde v lese nebo doma na gauči. Ověření tohoto posledního daru vyžaduje, abych pevně uvěřil ve své poslání. A až projdu zkouškou víry, budu konečně naplno Lokiho zastoupením na Zemi.

Děj se vůle Boží!

*

Vystoupal jsem do takové výšky, až mi začaly omrzat uši, roztáhl jsem křídla a jen tak plachtil. Oči mi po miniaturním městě těkaly sem a tam.

Který z pocitů v mé hlavě je nejžhavější? Ten u radnice, nebo ten u divadla? Ten v támhleté ulici, kterou z takové výšky nedokážu pojmenovat, nebo ten na druhém konci města? Kdybych se snesl o pár set metrů níž, možná bych dokázal vyhodnotit, která situace je naléhavější.

Ne.

Tohle už nikdy nebude zapotřebí.

Zavřel jsem oči a ponořil se do galaxie ve své hlavě. Svět kolem mě přestal existovat, jak jsem se začal soustředit na ty pocity upřených pohledů.

*

Je to neuvěřitelné.

Mám pocit, jako bych měl v hlavě víc než celý svět. Mám pocit, jako bych skoro mohl číst myšlenky kteréhokoli člověka. Stačí se soustředit a já skoro vidím jeho očima. Cítím ubíhající čas, vnitřním zrakem můžu skoro spatřit proplétající se nitky osudu. Tady, jen malý kousek pod mraky, dosáhly mé duševní schopnosti mezí dříve nevídaných.

Tam.

Otevřel jsem oči a zadíval se skrz jeden z nejžhavějších bodů.

Svět zařval jako obvykle.

*

Jednou jsme na chatě rodičů mé úplně první přítelkyně v životě objevili pár desítek metrů pevného konopného lana. Šárka mi při té příležitosti prozradila, že v jakémsi dívčím časopise četla o tom, jak je takové milování v poutech krásné. Já, jakožto nadržený puberťák, jsem v té době byl pro jakýkoli sex, a tak netrvalo dlouho a skončil jsem na posteli svlečený donaha a svázaný tak, že jsem mohl hýbat maximálně prsty u nohou.

Nebylo to tenkrát špatné. Šárka si mě sice nejdřív docela vychutnávala a z jejích neposedných nehtů na svých bezbranných chodidlech jsem se málem rozbrečel zoufalstvím, ale pak, vleže na zádech, s rukama a nohama široce roztaženýma, jsem prožil pár nejintenzivnějších orgasmů svého života.

Čímž chci říct, že proti sadomasochismu vůbec nic nemám.

Jen na to musí být ta správná nálada a prostředí.

Když jsem se zmatený a dezorientovaný probral na podlaze nějakého docela cizího bytu, přišlo mi, že tohle ty správnou náladu navozující podmínky opravdu nejsou.

Ležím na břiše, v koutcích úst mě bolestivě tlačí nějaký hadr, ruce mám za zády přitažené ke kotníkům, na tvářích cítím vlastní slzy a prádelní šňůra se mi do kůže zařezává tak, až mi mravenčí v rukou.

A přímo před mýma očima dělají z malého bytečku dva vysocí, ramenatí mládenci doslova kůlničku na dříví.

*

Do téhle situace jsem se evidentně převtělil opravdu za pět minut dvanáct. Sotva jsem se stačil zorientovat a vyšší z těch dvou se ke mně otočil s vzteklým výrazem v očích.

„Tak kde máš ty prachy, pičo?“

V té chvíli bych mu neodpověděl, ani kdybych znal odpověď na jeho otázku a neměl v puse ten odporný roubík.

Tenhle ksicht už jsem viděl!

Ty naleštěné kožené boty taky.

Zblízka.

No, pánové… nechtěl bych být ve vaší kůži.

*

Surová ruka mi vyrvala roubík z úst, až jsem si poslintal celou bradu.

„Tak naposled, pičo. Kde to máš schované? Máš poslední možnost. Jinak se tě začnu ptát tímhle!“

Před mýma očima se mihl doruda rozpálený konec masivní, starožitné pájky zapojené do sítě. Závan horka mi skoro vysušil slzy.

„No fajn. Přidrž jí haksny,“ potemněl mužův pohled, když jsem se ani teď neměl k odpovědi.

Druhý – ten menší – mi z pravé nohy serval tlustou vlněnou ponožku. Stisk ruky, jejíž klouby se tak důvěrně seznámily s mým obočím, mi křehký kotník skoro rozmáčkl.

„Poslední možnost, kundo. Kam schováváš důchod?“

Upřel jsem svůj starý, mizerně fungující zrak do ke všemu odhodlaného ksichtu svého starého známého. „Pořád se bojíš, že ti Kalo nechá zlámat ruce?“

Ten třaslavý, takřka neslyšný hlas zapůsobil v tiché kuchyňce působivěji, než dopad letecké pumy. Plešatec na mě vytřeštil oči, jako by k němu právě promluvila Sybila Delfská.

„C… Co?“

„Nic panáčku,“ složily se vrásky na mém obličeji ve vražedný úsměv. „Já jen, že toho už se v téhle chvíli vážně bát nemusíš.“

A trhl jsem rukama.

*

To, co se dá provést s lidským tělem, když víte, jak na to, je opravdu k neuvěření. Využil jsem nahromaděný adrenalin, v jediném okamžiku spálil zásoby podkožního tuku, hnul svaly tak, že se jejich síla tisíckrát znásobila.

Prádelní šňůra doslova explodovala, všude kolem nás se k zemi najednou snášely mikroskopické kousky nití.

Dřív, než se kterýkoli z těch dvou stačil pohnout, vzplanul pod mými chodidly koberec, tesilová zástěra zafrčela, knoflíky ručně pleteného svetříku nevydržely náhlé přetížení a odlétly do neznáma.

Zastavil jsem smykem u mycí linky, otevřel první šuplík shora.

S tím dlouhým dranžírovacím nožem v ruce jsem musel vypadat dočista jako Stínová Elvíra.

*

Důchodkyně s nožem nejspíš nepatří zrovna k nejhrůzostrašnějším protivníkům.

Když čepel tvoří jednolité kolo hvízdající hlasitěji než letecká turbína, tak už ano.

Ve chvíli, kdy jsem sevřel rukojeť nože v ruce, se ten větší z vyholenců vzpamatoval a bojovně proti mně nakročil. Následovala zmíněná turbína, hlasitý jekot a mírná sprška krve, která přemalovala skromný byteček výrazně dynamicky pojatým uměleckým směrem.

Vysoká holá lebka teď klečí na koberci, vytřeštěně zírá na svou pravou ruku a nejspíš uvažuje o tom, jestli má omdlít rovnou, nebo nejdřív posbírat najemno nasekané prsty a omdlít až pak.

Ten menší vypadá, že momentálně neuvažuje o ničem – takhle tupý výraz už jsem neviděl vážně hrozně dlouho.

„Copak, mládenečku? Snad nemáš strach?“ usmívám se tak, až mléko ve sklenici na stole začíná kysnout. „Přece by ses nebál takové staré osoby, jako jsem já. Koneckonců, když to tady hezky uklidíš, tak se ti zase tak moc nestane. A trochu bolesti takový statný junák přeci vydrží, ne?“

Možná to s tím důchodcovským blábolením přeháním, ale byl bych hrozně rád, kdyby si ti dva mysleli, že s nimi mluví opravdu stejná osoba, kterou před chvílí přepadli a svázali.

„No tak, chlapče, nestůj tam. Udělal jsi nepořádek, tak musíš uklízet. No, šup!“

Na to moje „šup“ se starý známý opravdu pohnul.

Bohužel namísto směrem k rozházenému obýváku rovnou ke dveřím.

Tak to ne.

Přehodil jsem si nůž v ruce, sevřel dvěma prsty špičku čepele a mrštil nadlidskou rychlostí.

Následný řev mi málem vyzkratoval naslouchátko.

*

Když už se s něčím začne, nemá cenu přestávat. Měl jsem v plánu sice něco trochu výchovnějšího, ale mám dojem, že s čistě probodnutou rukou by za mého velení mládenec byt sice dokázal poklidit, ale zase by všechno zadělal krví.

Tak jsem si jen nabral do zástěry hromadu nožů ze šuplíku a vrátil se k uprchlíkovi.

Nebyl to zase takový posera – už neřval. Místo toho zatínal zuby tak, až mu na tvářích vyvstávaly svaly a snažil se usilovně vytáhnout nůž ze dřeva. Po čele mu u toho proudily řeky potu, zuby skřípaly tak, že by se z toho každý dentista pozvracel a kosti v probodnuté ruce třením o kov jemně vrzaly.

Mladík snad musel absolvovat kurs pro přežití – ve chvíli, kdy na zeleně strakatém linoleu zašustily mé bosé nohy, neztrácel čas nějakým ohlížením. Svaly ve tváři mu jen vystoupily o něco víc a veškeré zvukové projevy se staly naléhavějšími. Kámen by se skoro ustrnul. Já, pamětliv nakopnuté zadnice, jsem se s pocitem šelmy blížící se ke své kořisti pomalu došoural až k němu, popadl ho za rameno a přirazil ke dveřím. Nože v zástěře poplašeně zazvonily, mladík otevřel ústa – nejspíš mi chtěl něco naléhavého sdělit.

Když se chodbičkou rozeznělo staccato do dřeva zabodávaných nožů, tak už ne.

*

Při páté zabodnuté čepeli jsem si musel naslouchátko normálně schovat do kapsy, protože z takového řevu by zešílelo i příslovečné hluché poleno. Mně tedy žádnou část těla nikdy nožem neprobodli, ale nemyslím, že by to mohlo bolet zase tak moc. Koneckonců, v mayovkách, které jsem čítal jako prepubescent, indiáni většinou dokázali strávit u mučednického kůlu celé dlouhé dny.

Ta dnešní mládež je holt strašně změkčilá.

*

Mít v hlavě kompletní znalosti o lidském těle má i jiné výhody než jen to, že víte, jak holou rukou prorazit betonovou zeď a pohybovat se takovou rychlostí, až zvuk bledne závistí.

Znáte-li nazpaměť síťoví nervů, krevních vlásečnic, svalových vláken a ostatního materiálu, můžete do řvoucího nesympatického přepadávače babiček nacpat tolik železa, kolik jen chcete, a stejně máte jistotu, že to přežije.

Vypotřeboval jsem nejdřív kompletní zásobu nožů, vyhrabal ze šuplíku sekáček i malou sekerku a nakonec našel ve starožitném skládacím šicím stroji i docela slušnou zásobu špendlíků.

Člověku, který bude tohohle ničemu sundávat ze dveří, tedy opravdu nezávidím.

*

Někdy mezi použitím sekáčku a donesením špendlíčků jsem musel práci na okamžik přerušit a chvíli se věnovat i druhému výtečníkovi. Babička sice žije v podkroví pětipatrového činžáku a můj starý známý má jen jednu funkční ruku, ale přesto při zvucích, které vydával jeho kamarád, zkusil prchnout oknem.

Nalomil jsem mu pravou nohu, poškádlil jemným kopem páteř, přidal klepnutí přes klouby druhé ruky. Ze zvuků praskajících kostí se mě zmocnil dojem, že jsem to možná trochu přehnal, ale prchající mládenec na druhou stranu přestal dělat problémy a pokojně – byť s trochu hlasitějšími projevy nevole – se zhroutil u radiátoru.

A teď tedy přišla jeho chvíle.

Když jsem se vrátil do kuchyňky, tiskl si zmrzačené ruce k uším a podle výrazu v jeho obličeji jsem měl dojem, jako by si poslední čtvrthodinu usilovně přál být někde jinde.

Splnil jsem mu jeho přání.

Zeď obýváku je de facto někde jinde.

*

Uznávám, že nože jsem si poněkud neuváženě vypotřeboval u prvního výtečníka. Přepadená důchodkyně naštěstí měla dole ve špajzu i nějaké to nářadí, mezi nímž se nalézaly i dva dostatečně pevné šroubováky.

Ty jsem teď zarazil do mladíkových zápěstí, až zajely na deset centimetrů do pevného cihlového zdiva. Vedle visící Ježíš se na mě díval s mlčenlivou nostalgií, kdežto plešatec zaječel vysokým hlasem, protočil oči, uvolnil svěrače a zhadrovatěl.

Žhavý hrot pájky mezi nohama ovšem dokáže probrat i jinačí spáče.

Poplácal jsem se po nelidským řevem zalehlém uchu, stáhl mládencovy kalhoty ještě o kousek níž a zálibně se na své dílo usmál.

Vážně se mi to docela povedlo – elektrická prodlužovací šňůra vede od zásuvky ke stropu, vine se přes celý pokoj a lomí se kolmo dolů přesně nad mladíkovou hlavou. Chtělo to sice trochu plánování a něco předělávání, ale nakonec se mi podařilo nastavit délku kabelu tak, že pájka visí přesně tak vysoko, aby se dotýkala přirození ukřižovaného. Tedy v případě, že by se nechala jen tak viset.

Což mladík určitě nemá v úmyslu.

Tváře se mu nadouvají, oči vylézají z důlku, obličej brunátní, jak se chlapec celou svou bytostí soustředí na to, aby dokázal komíhající se kabel s pájkou odfouknout dřív, než ho rudé železo polaská na intimních partiích.

Zatím se mu to daří.

*

„A kdybyste zase dostali chuť na něčí důchod, tak určitě zaskočte, panáčkové,“ usmívám se střídavě na jednoho i na druhého. „To víte, my staří už nemáme tolik možností pohrát si s mladým masem. Zrovna tuhle mi povídala stará Horáčková, že už nevykastrovala mladýho zajíce tak dlouho, že to snad ani není pravda. Tak kdybyste ji náhodou někde potkali, tak se nestyďte a řekněte. Je taková shrbená a šedovlasá, ale sílu má pořád jako vůl. Tak se mějte, chlapci, já si zatím dojdu nakoupit.“

Poslední zamávání a dveře babiččina bytu za mnou zaklapávají.

Zoufalé ječení je mi rozloučením.

*

Dobře. Klíč jsem v zámku kvalitně zalomil, kliku pro jistotu úplně urval. Mám tak zaručeno, že moje současné tělo se do svého bytu nevrátí jen proto, aby ho tam trefil šlak. Pokud babča nemá nějakého šikovného kasaře schopného dostat se přes bezpečnostní zámek, bude muset zavolat policii a hasiče. Ti si samozřejmě všimnou probodaných dveří a nejdříve se do bytu podívají sami. Fajn. Tím bychom měli vyřešen jeden problém.

Teď ještě, jak se dostat zpátky na oblohu.

Tohle asi bude jediná nevýhoda mého daru rozvinutého do konečné fáze. Jsem-li ve vlastním okřídleném těle, oční kontakt k přenosu duše evidentně nepotřebuju. V opačném směru už to ale tak jednoduché není.

Vyšel jsem na chodbu, upřel krátkozraké oči k oprýskanému stropu. Mé tělo tam někde vysoko krouží. Má křídla fungují stejně jako u ptáků, kteří dokáží napůl spát za letu.

Jen ten návrat je trochu problém.

Bez pocitu hřející galaxie v hlavě jsem teď nebyl schopen ani přibližně odhadnout směr, kterým bych měl vyslat svou duši. Zkusil jsem to několikrát naprázdno s takovým vypětím sil, až mi lupalo v krční páteři, ale moje mysl se ani nehnula.

Tlumený řev za dveřmi, z nichž trčely desítky čepelí a čepelek, mi v soustředění taky zrovna nepomáhal.

Nedá se svítit. Musím ven.

*

Usadil jsem se na dřevěnou, oprýskanou lavičku tak pohodlně, jak jen to šlo, a upřel pohled k nebesům.

Skvělé.

Něco jiného je pevně věřit, že jsem správně odhadl andělovy úmysly a že mému tělu bez duše na nebi opravdu nehrozí pád do hlubin, a něco jiného je moci si po zkoušce víry oddechnout. Navíc mě velmi těší, že se nejsem schopen najít, protože jestli se nedokážu vidět sám, i když vím, že tam jsem, tak to znamená, že pro zbytek nevědomých občanů jsem prakticky neviditelný.

Teď jenom jak se sakra vrátit.

Šprušle lavičky mě tlačily do kostnatého zadku, za krkem mě začínalo nepříjemně bolet, duše se mi v marných pokusech odrážela od vnitřku lebky sem a tam. Nic platno.

Ve chvíli, kdy jsem si už začal docela zoufat, mě naštěstí napadla spásná myšlenka.

Kdesi jsem kdysi četl o metodě vizualizace. Nejspíš to byl jen pseudovědecký blábol, ale autor tam docela vážně popisoval způsob, jak se ve formě astrálního těla vydat na pouť světem. Prý docela stačí naučit se formou jistého duševního výcviku vnímat své tělo a pak si intenzivně představovat, že ve skutečnosti neležíte na posteli, ale například sedíte v křesle o kus dál. Z nedostatku blbější zábavy jsem to jednu dobu také zkoušel a kdyby se do cesty úspěchu nepostavilo pravidelné usínání během duševního tréninku, kdo ví… Možná bych dnes dokázal astrálně cestovat a navštěvovat ve formě neviditelného ducha dívčí koupelny.

Teď, ve stavu narůstajícího zoufalství, mi spánek nejspíš nehrozí.

Zavřel jsem oči, potlačil veškeré vjemy reality okolního světa a naléhavě si představil pocit letu.

Město v hlubinách pode mnou, mráčky kolem, ledový vítr svištící kolem uší… prudce štípající oči.

Ne. Ten poslední vjem jsem si už vážně nepředstavoval.

*

Bolest byla v první chvíli tak nečekaná, až jsem leknutím vypadl z automatického kroužení nad městem a málem proletěl nejbližším mrakem. Před očima mi tančila barevná kola, hlava mi třeštila, měl jsem pocit, jako by mi za víčka někdo navezl dvě nebo tři tatrovky písku.

Jediné štěstí, že ptáci tuhle letovou hladinu nejspíš vyklidili. Kdyby ne, způsobil by můj neřízený let mnohé ztráty na životech.

*

Ač se mi to zdálo jako věčnost, nemohlo to ve skutečnosti trvat déle než několik minut. Namrzlé bulvy se zuřivým mrkáním vzpamatovaly, barevná kola ustoupila vnímání skutečného světa a bolest se taky stala docela snesitelnou.

Zamával jsem křídly a nabral kurs zpátky k firemní budově.

Takhle by to nešlo.

Ještě jedna nebo dvě takovéhle akce a mohl bych se s dobrým zrakem rozloučit.

S představou, jak si vyrábím speciální závěsný postroj pro slepeckého psa, jsem došlápl na starou známou střechu.

10.

Svět se sice posledních pár let řítí do pekel, ale jedna věc je na něm přece jen dobrá – technický pokrok. Oblékl jsem se, seběhl šest pater a vyrazil do nejbližší optiky. Mám dojem, že o tomhle mi říkala asi před rokem Míša – byla tehdy na laserové korekci oka a v rámci rehabilitace vyfasovala jakési gelové supertenké nedráždivé kontaktní čočky na ochranu komplet celého operovaného oka před agresivním vlivem ovzduší. Tehdy jsem absolutně netušil, že něco takového budu kdy chtít koupit, maje zrak naprosto v pořádku. A vida, jak jsem se spletl.

Vysvětlit prodavačce, co přesně že to vlastně chci, byl sice zpočátku oříšek, ale nakonec se mi to přece jen podařilo. Dozvěděl jsem se, že něco takového normálně nevedou, ale pokud prý mám vážný zájem a chtěl bych vzít víc než deset kousků, mohli by je do týdne dovézt z Brna.

„Hm… z Brna?“ rozsvítila se mi zase jednou nad hlavou známá myšlenková žárovička. „Já do Brna zítra musím služebně. Mohla byste mi prosím vás dát adresu té prodejny? Bych si tam zašel osobně.“

Slečna mi na žlutý lepkavý papírek načmárala adresu, já poděkoval, dveře za mnou se zacinkáním mosazného zvonku zapadly.

Brno.

To vážně není tak daleko.

*

Od té doby, co mám křídla, mi připadá pohyb po vlastních jako strašlivá ztráta času. Z prodejny jsem vyrazil přímo domů, ale už po padesáti metrech mě napadlo, že vrátit se na firemní střechu a domů normálně doletět by bylo daleko rychlejší. Projít vrátnicí jedním směrem a nikdy se nevrátit by ovšem zase mohlo být trochu podezřelé.

No tak nic.

Zabouchl jsem za sebou dveře vlastního bytu, převlékl se do domácího oblečení a vytáhl ze skříně tu starou ošoupanou koženou bundu, co jsem v ní chtěl původně absolvovat svůj premiérový let.

Stačilo odhadem dvacet minut v povětří a klepu se zimou ještě teď. V létě to nejspíš nebude problém, ale na těch pár jarních týdnů, kdy budu muset létat každý den, musím na nějaké polonahaté exhibice zapomenout. Zkrátka a dobře, potřebuju leteckou kombinézu.

Jako každý osaměle žijící muž jsem si musel časem osvojit i jisté ryze ženské schopnosti. Umím si tak vyžehlit, vyprat a uvařit, dokážu přišít knoflík, dovedu zacházet s mnohými spotřebiči. Proměnit starou ošoupanou bundu ve svůj oficiální superhrdinský oděv by tak neměl být zase takový problém.

Nebyl.

Vyžádalo si to sice skoro hodinu času, nakrucoval jsem se před zrcadlem jako pubertální fotomodelka, dělal si na zádech čáry fixem a zase je mazal, ale nakonec jsem měl na zádech bundy vyrobené potřebné řezy s takovou přesností, že jsem mohl být spokojen.

Teď ještě zašít konce, aby se to netrhalo…

A hotovo.

Navlékl jsem si bundu, opatrně inicioval růst křídel.

Hm… ty řezy jsem možná zašil moc brzo.

*

Konečné úpravy sežraly další půlhodinu drahocenného času, ale ve chvíli, kdy se slunce začalo klonit k západu, jsem konečně měl použitelný kus oděvu. Rostoucí křídla při protahování otvory sice trochu drhla, ale to nevadí. Hlavní je, že pohybu nic nebrání a že se konečně nemusím bát toho, že si v oblacích uženu rýmu nebo zápal plic.

A teď ještě proděravět nějaké starší triko, abych v bundě na holém těle nepůsobil mezi lidmi tak sexuálně nevázaně.

*

Pár minut po páté.

Sakra.

Nevím, jak v Brně, ale tady zavírají obchody už v šest.

Jestli chci mít ty čočky ještě dneska – a to já chci – měl bych sebou pořádně mrsknout.

Navlékl jsem si nově ušité příslušenství, zabouchl za sebou dveře bytu, schody na střechu zdolal po dvou.

Rozrážet ledový vzduch oděný do neprofouknutelné kožené bundy je slast.

*

GPS. Global Positioning System. To je to, co mi na mém prvním zkušebním letu tolik chybělo. Mít GPS, nemusel jsem kopírovat zákruty silnic a mohl si tak tu kalvárii zkrátit minimálně na polovinu.

Mít GPS, nemusel jsem teď to zatracené Brno přeletět.

*

Být oblečený je opravdu nedocenitelná výhoda.

Člověk se nemusí bát ukázat mezi slušnými lidmi, nemusí se k cedulím na dálnici trapně plížit, nemusí se starat o zmoknutí a prochladnutí. Stačí přistát na nejvyšší střeše nějakého paneláku, seběhnout dolů, vyjít do města a docela obyčejně nakoupit.

No… obyčejně. Ze sumy požadované za pár pitomých celoočních kontaktních čoček mě málem kleplo. A ze sumy za gépéesku ještě jednou.

*

Vracet se páchat dobro do Ostravy by byla zbytečná ztráta času. V relativním soukromí kavárenského boxu jsem vybalil čočky, nad šálkem čaje důkladně pročetl návod a pak, když číšnice zmizela z dohledu, jsem se pustil do aplikace.

Nebylo to zase tak bez obtíží, jak jsem čekal.

Tenoučké čočky byly chvílemi docela neviditelné, chvílemi mi lnuly k prstu tak, že jsem je málem nedokázal odlepit, a trefit se s nimi do oka by se ukázalo být zhola nemožným, kdybych si nepomohl lžičkou od čaje. Čímž myslím, že jsem ji použil jako zrcátko, ne že jsem si ji do toho oka nacpal.

Hm…

Není to špatné.

Na rozdíl od normálních čoček nemají tyhle vůbec žádné dioptrie, takže nebýt nezvyklého pocitu v očích, ani bych nevěděl, že nějaké čočky mám. V rámci otestování nové hračky jsem zkusil očima párkrát divoce zakoulet, asi tři minuty jsem bez mrkání zíral do prázdna a nebýt mezi lidmi, asi bych si i zkusil cáknout do očí trochu toho zeleného čaje – jen abych věděl, co to udělá.

Jak říkám, nebylo to špatné. Oči chráněné tenkou membránou mě vůbec nepálily, viděl jsem pořád stejně a pocit něčeho cizího přilepeného na bulvách se taky ztrácel vteřinu od vteřiny rychleji.

A teď ještě vyzkoušet tu navigaci…

*

Hodil jsem do sebe zbytek čaje, nechal střapaté číšnici s roztomilým přízvukem desetikorunu spropitného a vyšel do šeřícího se Brna.

Rozhlédl jsem se po neznámém městě a temně se sám pro sebe usmál. I tady na mě čeká tolik práce, až skoro nevím, kde začít.

Skoro.

Vyhlédl jsem si vhodný panelák, vyběhl po schodech na jeho střechu, roztáhl nad Brnem křídla.

Vítr zafičel, město se mi rozprostřelo pod nohama, v hlavě mi ožila galaxie zla.

Podíval jsem se přes nejžhavější bod, má duše prolétla prostorem a já se vtělil do neznámého Brňáka.

Za ten večer prvního z mnoha.

11.

Mluvil jsem už o tom, jak si moje tělo zvyká na novou fyzickou zátěž? Jak mi sílí svaly v nohou, jak jsem schopný vyběhnout panelák bez zadýchání? Myslím, že ano. Mé tělo a duše jedno jsou. Má mysl je upnuta ke svatému poslání a tělu nezbývá než se podřídit. Zhubl jsem pět kilo, ztratil snad veškerý podkožní tuk a naučil se spát jen čtyři hodiny denně. Když má člověk silnou vůli, jde všechno. Stačí mít cíl a překážky začnou samy ustupovat z cesty.

Já mám tu vůli a mám i ten cíl.

*

A svět se mění.

FÁZE DVĚ

1.

Na té dřevěné lavici si připadám strašně nesvůj. Už jsem skoro zapomněl, jaké to je, být obklopen lidmi. V kterýkoli jiný den bych se v téhle chvíli vznášel vysoko v oblacích a vysílal svou duši do spravedlivé války.

Dneska ne.

Dneska je soud s tou holčinou, kterou jsem tenkrát, před třemi měsíci, zachránil před brutálním zmlácením. A u něčeho takového nesmím chybět.

Soudkyně je odhadem padesátiletá rázovitá žena. Povstávám spolu s ostatními a zase usedám.

Soud začíná.

*

Ne.

Vlastně jsem ani nečekal, že by to mohlo dopadnout jinak. Sledoval jsem tenhle případ v médiích, pročítal jsem diskusní fóra a mnohé se tak naučil. Nevýhodou toho mého vtělování je totální zmatenost mých dočasných těl. Ti chudáci nemají ani jedinou vzpomínku na to, co se s nimi během mého úřadování dělo. Dočetl jsem se, že i v hloubkové hypnóze končí jejich vzpomínky chvilku před tím, než mi pohlédnou do očí a začínají zase až pár desítek sekund poté, co jejich těla opustím. Smutné je, že náš prohnilý právní řád se na hypnózu nedívá jako na spolehlivý důkazní materiál. Konkrétně tahle dívčina je tedy považována za duševně zcela zdravou. Její právník se to sice pokusil uhrát na dočasné pomatení smyslů, ale svědčící psychiatr nezněl nijak přesvědčivě ani mně, takže výsledek je takový, jaký je.

„Za trojnásobné těžké ublížení na zdraví se obžalovaná odsuzuje k šesti letům odnětí svobody nepodmíněně.“

Slečnin zástupce se okamžitě odvolal, v soudní síni zavládl neklid. Lidé, kteří se na soudní přelíčení chodí dívat, jsou buď studenti práv nebo lidé blízcí některé ze zúčastněných stran. Ti, kteří patřili k některému z doživotně zmrzačených mladíků, pochvalně tleskali. Menšina příslušející k odsouzené slečně hvízdala a vykřikovala zbytečné připomínky toho, že dívka se vlastně tehdy jenom bránila.

V dřívějších dobách bych se byl nejspíš připojil k protestujícím a hluboko uvnitř by mě žrala nespravedlnost tohohle světa. Teď jsem jen pokrčil rameny a soudní síň opustil.

Každý svého štěstí strůjcem.

*

Dnes odpoledne, hned poté, co skončilo přelíčení, jsem si v armyshopu poblíž Kuřího rynku koupil malý vojenský dalekohled. Teď kroužím nad městem, řemínek dalekohledu mě lechtá vzadu na krku a soudní budovu mám díky výkonné optice jako na dlani.

Zjistit, kde paní soudkyně bydlí, nebyl díky internetu vůbec žádný problém. Původně jsem tedy uvažoval o tom, že si prostě zaletím na střechu jejího domu a tam docela jednoduše počkám, až dorazí. Když mi došlo, že vlastně vůbec nevím, kdy takové soudkyni končí šichta a jestli zrovna nepřespává u nějakého souložníka, jsem raději změnil plán. To bezcílné poletování mě sice po hodině začalo docela štvát, ale uklidňoval jsem se vědomím, že i tohle patří do mého plánu.

No konečně!

Slunce se nachýlilo k západu, tady nahoře se znatelně ochladilo a ptáků hluboko pode mnou dávno znatelně ubylo, když se paní judikátorce konečně uráčilo vyjít z budovy a zamířit domů.

Pochopitelně vlastním autem.

*

Jakýkoli vůz se se mnou samozřejmě v rychlosti vůbec nemůže měřit. Frčel jsem si to stovky metrů nad střechou tmavě modrého mercedesu a sázel se sám se sebou, jestli soudkyně opravdu míří domů.

Mířila.

Ve chvíli, kdy už to bylo neoddiskutovatelně jasné, jsem mocně mávl křídly, nechal auto daleko za sebou a děsivou rychlostí se zřítil na střechu vyhlédnutého domu. Mimochodem, o tomhle jsem ještě nejspíš nemluvil – odstartovat dokážu takovou rychlostí, že to nikdo nemá šanci postřehnout. Pokud chci přistávat za denního světla, musím z logiky věci takhle zběsile i přistávat. Než jsem si to daleko za městem pořádně nacvičil, působily na mě ty vražedným tempem se přibližující střechy opravdu infarktovým dojmem.

Ale to jsem odbočil.

Teď pod mými křídly vzduch tlumeně zavyl, mé podrážky ze surové gumy dosedly na rovnou betonovou střechu. Nechal jsem křídla zmizet v rozparcích lehké letní bundy a už nacvičeným grifem zapnul umně všité zipy.

Ani tady se vstup na střechu nezamyká.

*

Schodišťové světlo se rozzářilo, zespodu se začal ozývat pravidelný klapot podpatků. Stejně jako já kdysi je si paní soudkyně nejspíš vědoma nevýhod sedavého povolání a tak aspoň do schodů chodí pěšky.

No, to už ji po dnešku trápit nebude.

Sešel jsem potichoučku o pár schodů níž a opatrně vykoukl přes zábradlí.

Má oběť se blíží.

*

Klapklapklapklapklap.

Zacinkání klíčů…

Vyrážím.

Moje tiché podrážky zamlaskaly na schodech, soudkyně sebou trhla, klíče jí vyklouzly z prstů, ruka zajela do kabelky.

Na padesátiletou má strašně rychlé pohyby.

Jediným skokem jsem zdolal posledních pět schodů, zarazil se o zeď, vrhl do zúžených zelených očí odzbrojující úsměv.

Jak na mě soudkyně koukala skrz mířidla krátké černé pistole, tak zřejmě neměl ten správný účinek.

*

„Lehni si na zem! Dej ruce za hlavu! Nohy od sebe! Dělej!“

„Nestřílejte! Hlavně nestřílejte! Jen jsem si chtěl o něčem promluvit!“

Pomalu, abych získal čas, si s rukama nad hlavou klekám. Temný tunel mi míří přímo do oka, soudkyně na mě štěká jeden povel za druhým a duše v mé hlavě se mele jako beton v míchačce.

Něco je strašně špatně.

Nedokážu se do té báby dostat.

Ne, už dávno nejsem ten neuváženě riskující trouba, co se sám a beze zbraně stavěl svalnatým gorilám. Teď se mi do krve dostal zvyk plánovat si každý krok. Počítal jsem s tím, že vtělení do libovolně vybrané osoby nebude tak jednoduché, jako když se přes prizma lokátoru násilí dostávám do obětí zločinu. Proto jsem si před týdnem vyhlédl v jedné tmavé uličce namol opilého bezdomovce a převtělování si vyzkoušel na něm. Od té doby vím, že to jde. Je sice potřeba o dost usilovnějšího soustředění a bolí po tom docela intenzivně hlava, ale jde to.

Teď to ovšem nejde.

„Lehni si! Lehni si, nebo střelím!“

Prst na spoušti se napíná, já urychleně dávám dlaně na studené kachličky a s pohledem zoufale zabodnutým do neústupných očí docházím k jedinému možnému závěru.

Musím se vykašlat na nějaké metafyzično. Ve chvíli, kdy soudkyně vytáhne mobil, aby zatelefonovala, po ní docela normálně skočím. Shodím ji ze schodů a prchnu vzdušnou cestou. Možná mě stihne postřelit, možná i docela vážně, ale je to jediné možné řešení. Nemůžu se nechat zatknout, nemůžu dopustit, aby moje poslání skončilo takhle neslavně.

V hlavě se mi usadilo nezměrné odhodlání. Soudkyně zešedivěla, svět zařval přívalem barev.

A realita vybuchla přívalem bolesti.

*

Kriste pane, to bolí!

Klečím na tvrdé dlažbě, pistole se válí jen malý kousek od mé ruky a v hlavě mám pocit, jako by tam pracovala banda Ukrajinců s dosluhujícími sbíječkami. Z čela mi odkapávají velké krůpěje potu, žaludek se houpá sem a tam a sem a tam.

Tohle bylo o fous.

Tohle bylo o tak krátký fous, že tomu pořád ještě nemůžu uvěřit.

Vlastně si ani nejsem pořádně jistý, co se to přesně stalo. Změnil jsem snad pravděpodobnost úmrtí soudkyně tím, že jsem se rozhodl na ni zaútočit? Nebo se její srdce pod přívalem adrenalinu změnilo v časovanou bombu a jí začal docela normálně hrozit infarkt? Netuším. V obou případech bych měl cítit její zkracující se nit života daleko, daleko dřív, než tomu bylo ve skutečnosti. Pokud ovšem můj smysl nepracuje v případech, že násilí hrozí ode mě, poněkud zkratovitě.

No, to je teď vážně jedno. Jen už nikdy v životě nesmím nic testovat na bezdomovcích nebo lidech zpitých do bezvědomí – takto získané poznatky jsou evidentně poněkud nespolehlivé.

Těch pár chvilek zmateně pádících úvah stačilo k tomu, abych pevně ovládl funkce svého nového těla, ztlumil tep na přijatelné hodnoty, zastavil vylučování nežádoucích látek, zklidnil dech a vůbec provedl desítky dalších nezbytných zásahů k tomu, abych vůbec dokázal vstát. A pustit se do práce.

Shrábl jsem pistoli do kabelky, poděkoval nebesům za to, že řvaní soudkyně nevypudilo z bytu jediného zvědavého souseda, konečně otočil klíčem v zámku, popadl své staré dobré tělo a co nejšetrněji ho vtáhl do bytu.

Fajn.

A teď konečně hurá do díla.

*

„Tento svět se musí změnit! Dnes jsem byla donucena odsoudit nevinnou! Přinutily mě k tomu špatné zákony, tlak kolegů soudců a mínění veřejnosti! Ta dívka se ve skutečnosti jen bránila násilníkům! V každé civilizované zemi by nebyla ani obviněna! V této banánové republice jsem ji však podle platných zákonů musela odsoudit k vězení! Stydím se za to! Nemohu s tím dál žít! Nechci dál žít v takovém světě! Vyzývám vás všechny, změňte svět, než bude pozdě!“

Psát vlastní krví na bíle omítnutou zeď je hrozná práce. Nejdřív jsem si to představoval jako Hurvínek válku a normálně jsem namáčel hrot nože do krve prýštící z mé rozříznuté ruky. Jenže rána se pořád zanášela seškrábanou omítkou, nechtělo to téct a písmo taky vypadalo strašně. Takže jsem si musel od soudkyně vypůjčit skleničku, načepovat do ní něco tekutiny znamenající život a do psaní se pustit teprve pak.

No. A je hotovo.

Není to žádný literární zázrak, ale každá myšlenka je zvýrazněna vykřičníkem, rudé písmo také působí docela dynamicky a poselství je myslím docela jasné. Teď ještě závěrečnou tečku…

*

V té prodejně s vojenským vybavením jsem si prozíravě koupil i deset metrů horolezeckého lana. Nechtěl jsem spoléhat na to, že soudkyně bude doma mít něco použitelného a vyrážet v jejím těle na pozdní nákup by byla vyložená hovadina.

Teď jsem tedy vylezl na židli, uvázal jeden konec lana k pevné ocelové garnýži a druhý konec vybavený nefalšovanou katovskou smyčkou si přehodil přes krk. Krev z kalamářoidní ruky mi při tom trochu kapala na obličej, ale to nevadí. Spíš naopak – finálnímu obrazu to dodá tu správnou syrovost reality.

Teď ještě ruce…

Svázat si vlastní ruce za zády není zase tak jednoduché, jak by se mohlo zdát. Jistě, jde to udělat tak, že si je omotáte před tělem, dotáhnete uzly zuby a pak chvíli provozujete náročnou gymnastiku, abyste mezi svázanými pažemi protáhli vlastní zadek. Já osobně to nikdy nezkoušel, ale mám dojem, že aby se mi to mohlo s objemnou zadnicí paní soudkyně podařit, tak bych u toho minimálně nesměl být přivázaný ještě za krk.

Kdepak, na to se musí jinak.

Dnes odpoledne jsem zjistil, že internet a sadomasochisté jsou největším pokladem naší doby. Stačilo si na patnáct minut sednout k počítači, potrápit vyhledávač několika nezvyklými výrazy a už jsem měl stránku, jakou jsem potřeboval. Různými samostahovacími smyčkami a důmyslně upletenými pouty se to tam jen hemžilo. Naučil jsem se nazpaměť ta nejjednodušší, vypadl z kavárny a vylétl k oblakům vyhlížet soudkyni.

To bylo před x hodinami.

Teď tedy stojím na židli a zápěstí mám spoutána tak, že by s nimi měl i David Copperfield co dělat.

Takže teď vlastně zbývá už jen poslední krok.

A to doslova.

*

Mé vlastní tělo sedí opřené o zeď, hlavu má vypodloženou polštářem a oči doširoka otevřené. Až do téhle chvíle jsem se svému vlastnímu pohledu vyhýbal.

Teď už ne.

Mé nohy stouply do prázdna, židle zarachotila o podlahu.

Krkem mi projel žhavý šíp bolesti, dva páry očí vytvořily most z jednoho těla do druhého.

Svět explodoval v miliardě střípků.

*

Au.

Tohle vážně bolí.

Mám pocit, že je to ještě horší, než před chvílí. Žaludek se mi zběsile převrací, oči mám plné slz, vysoce přilnavé ochranné čočky začínají prohrávat svůj boj se slaným proudem. Lebka mi puká ve švech.

Soudkyně na tom taky není zrovna dobře.

Koulí očima, chroptí, kope nohama, fialoví ve tváři.

A ne a ne toho nechat.

2.

Trvalo mi snad deset minut, než jsem se dokázal vyškrábat na gumovité nohy. Oběšená žena vzdala svůj marný boj teprve před pár okamžiky, její téměř černý obličej konečně zmrtvěl. Musím se přiznat, že mi z toho pohledu není dvakrát dobře po těle. Ještě nikdy jsem nezabil člověka, který by předtím nevztáhl ruku na bližního svého. Z čistě faktického hlediska jsem se právě stal docela obyčejným vrahem. Vím to. Docela jasně si to uvědomuju. Jenže stejně tak vím, že jiné řešení neexistuje. Za ty tři měsíce mého zasahování do osudů lidí došlo k několikaprocentnímu snížení kriminality. Mluví se o tom v rádiu, mluví se o tom v televizi, internet tím doslova kypí. Pouhé tři měsíce stačily k tomu, aby si lidé začali uvědomovat, že se děje něco velkého. Něco, co tady ještě nebylo. Diskutují o tom vzdělanci, baví se o tom děcka školou povinná, všiml si toho prostě každý. Vyrojila se spousta teorií – někteří mluví o tom, že lidstvo dospělo k dalšímu mezníku, že se lidská psychika nečekaně přizpůsobila stále nepřátelštějšímu prostředí a že na první pohled bezbranné oběti schopné roztrhat holýma rukama na kusy desetinásobnou přesilu jsou jen výsledkem netušených schopností lidského těla. Jiní zase blábolí o mimozemských experimentech, ještě jiní za tím vidí dalekosáhlé machinace české vlády. A pak jsou tu ti, kteří mi dali jméno.

Iustus.

Latinsky to znamená „spravedlivý“. Nevím, kdo to vymyslel, ale na internetu se to ujalo až překvapivě silně. Dnes byste snad nenašli nikoho, kdo by nevěděl, co to „fenomén Iustus“ je. Přiznávám, že se mi to jméno líbí. Ať už jej první vyslovil kdo chtěl, vystihl přesně to, čím jsem se chtěl stát.

*

Mimochodem, fenomén… to je také docela zajímavé. Asi se už nikdy nedozvím, jestli si Loki představoval válku proti zločinu stejně jako já, ale čím dál tím víc jsem přesvědčen, že jeho plán naplňuji více než dokonale. No, jen si to všechno vezměte – všechny ty mé schopnosti, nadání a vědomosti… vždyť je to hrozně, nepochopitelně komplikované. Ve vlastním těle například dokážu létat, ale kdybych se pokusil přerazit malíkovou hranou cihlu, skončím s rukou v sádře. Ty nespočetné znalosti se mi z hlavy kamsi vykouří a já si sice pamatuji, že jsem prováděl neuvěřitelné kousky, ale už netuším, jak jsem je prováděl. Nebo naopak – jakožto převtělenec se superschopnostmi bych nejspíš přepral i tankovou brigádu, ale křídla mi nenarostou, kdybych se na hlavu postavil. Také se z cizího člověka nedokážu převtělit jinam než zpět do svého těla. A je toho víc – jak jsem právě dnes u soudu s konečnou platností zjistil, nepamatují si má vypůjčená těla vůbec nic z toho, co se s nimi dělo. Stejně tak zase já nemám přístup k jejich vzpomínkám, když jsem v jejich hlavě. A další, snad nejdůležitější věc – pořád potřebuju vlastní tělo. Nemůžu se ho vzdát, nemůžu si najít nějakého urostlého dvacetiletého chlapce z milionářské rodiny a strávit zbytek života jako on – tedy pokud bych své vlastní tělo neukryl ve sklepě rodinné vily a nepropašoval k němu přístroje a sličnou ošetřovatelku. Hm… to by vlastně nemuselo být zase tak nereálné… tedy až přetvořím svět a budu moci odejít do penze. Musím si to někam napsat.

No ale zpátky k tématu – to s vlastním tělem mě asi před měsícem dohnalo k jistému experimentu. Už nějakou dobu mě štvala zjevná nelogičnost toho všeho. Kdybych se převtělil nastálo, nemusel bych se trápit s dovolenou a skrýváním a anonymitou… prostě bych byl každý týden někdo jiný a neexistovala by šance, jak by mě mohl kdokoli odhalit. A tak jsem si řekl, že já vlastně přesně nevím, jestli své tělo potřebuji. Co když se do něj vracím jen ze zvyku? Co když je ta tušená jistota jen jakýmsi trikem mého ustrašeného podvědomí a ne vědomostí získanou od anděla? Co když… no zkrátka a dobře, podnikl jsem se sebou takový malý, ale drastický experiment. Nacpal jsem do sebe nesourodý mix nejrůznějších tabletek z domácí lékárničky a zapil to svou oblíbenou Bushmills.

A pak jsem se převtělil.

Z čistě vědeckého hlediska to bylo jistě velmi přínosné. Z pohledu zkušebního vzorku zase tak moc ne. Byl jsem někde jinde sotva pět vteřin, když se mi hlava zatočila, přímo za mnou se objevil zářící tunel, všechno začalo rotovat, kdesi cosi řvalo, někde jinde hrála příšerně unylá hudba, všude okolo se nereálně blýskalo… a já letěl bůhvíkudy a bůhvíjak, měl jsem pocit, jako bych byl na stovce míst zároveň a jako bych právě zažíval poslední okamžiky svého života.

Pak jsem zapadl do své vlastní hlavy s prásknutím, které muselo probudit půlku města, bylo mi neuvěřitelně zle, vlastní byt jsem viděl jako obrázek v roztaveném krasohledu a mobil, který jsem si prozřetelně připravil k pravé ruce, vážil snad půl tuny.

Skončil jsem v nemocnici bohatší o řadu zkušeností. Dozvěděl jsem se, že vypumpování žaludku je hanebná, odporná praktika, kterou by měly provádět toliko přísné dámy v latexových oblečcích platícím zákazníkům. Také jsem zjistil, že když se přísně tvářícímu doktorovi podsune obálka s několika tisícikorunami, pomine nutnost informovat psychiatra. No, a jako třešničku na dortu jsem tak objevil, že pokud mě z výletu do cizí hlavy dokázala vytáhnout sice koňská, ale zdaleka ne smrtelná kombinace léčiv, tak fatální zranění mého těla by bylo… no, fatální.

Jak říkám – je to zamotané. Ale současně to zase dává dokonalý smysl – tedy pokud jste andělem, pro kterého lidstvo představuje jen rozestavěné figurky na šachovnici. No vážně, zkuste se na to podívat z tohohle úhlu. Chcete zachránit lidstvo, jenže nešťastnou náhodou to nemůžete udělat sám, ale musíte to nechat na těch lidech – což jsou v porovnání s bytostmi nebeskými jistě nedokonalá a chybující stvoření. Takže nevezmete prvního sociopata a neuděláte z něj poloboha, protože to, jak na tomto světě dopadají vyslanci nebes s nadlidskými schopnostmi, vám nejspíš vyprávěl osobně sám Ježíš. Daleko, daleko lepší bude vytvořit zdání nadpřirozeného působení – nebo, chcete-li, fenoménu. A jak to udělat jinak, když nemáte čas na vysvětlování a ten ubohý hříšník by to stejně nejdřív nepochopil a pak nesplnil tak, jak je třeba? No to je jednoduché – dáte mu sérii omezených schopností, které půjdou použít jen takovým způsobem, aby se dostavil výsledek, jaký chcete.

Vše ostatní je jen otázkou času.

*

A jak si tedy zatím stojíme, já a andělův plán?

Nadějně, řekl bych.

Jakkoli je česká veřejnost nadšená tím, co se děje, zákony zůstávají pořád stejné. Na začátku jsem doufal, že množství případů úspěšné sebeobrany bude takové, že se česká justice přestane slepě řídit zákony a zohlední rozšířenost fenoménu.

Nestalo se tak.

Holka, která by bez mého zásahu skončila na vozíčku, byla dnes odsouzena k šesti letům pobytu mezi lidskou spodinou. Toho příslušníka ochranky z hypermarketu vyhodili. Babičku, v jejímž bytě našli dvě ukřižované známé firmy, honili po výsleších celé dva měsíce. A tak bych mohl pokračovat. Ve všech případech, kdy jsem zasáhl, začal systém jednat proti lidem, které jsem zachránil.

A to je třeba změnit i za cenu vraždy.

Dá se říct, že první část mého plánu na záchranu světa utěšeně běží. Kriminalita klesá, jak se nekalé živly bojí toho, že se jejich oběť změní ve stvoření z jejich nočních můr. Až teď začnou díky „výčitkám svědomí“ umírat zákonodárci, policisté a poslanci, čeká svět další přetvoření. Už žádná „nepřiměřená obrana“, už žádný pozitivní rasismus, už žádné krmení příživníků, stranění lumpům a šlapání po slušných lidech. Nejdříve v naší republice, pak v Evropě a nakonec v celém civilizovaném světě.

Po celé Zemi se zlo bude bát spravedlnosti, lidé se tím znovu stanou mravnými a já…

Já budu jejich Bůh.

NOVÝ SVĚT

1.

Moře je krásné.

Svištím si to vysoko nad hladinou a všude kolem mě je jen nekonečná modř. Nahoře i dole. Občas, když nemám tolik naspěch, vystoupám do výšin, nechám se unášet vzdušnými proudy a nemyslím vůbec na nic. Moře uklidňuje. Dodává duševní síly. Regeneruje mysl.

Mám pocit, že to v poslední době opravdu potřebuju.

Celých minulých čtrnáct dní jsem do práce ani nepáchl. Musel jsem si vzít dovolenou. Bohužel ne k tomu, abych si odpočinul. Uplynuly dva roky od chvíle, kdy jsem poprvé rozepjal svá spravedlivá křídla. Svět se od té doby změnil tak, že bych tomu dříve ani nevěřil. Lidé jsou k sobě slušní, při jakémkoli kontaktu se velmi uctivě oslovují, gentlemanství se v mezilidské komunikaci stalo progresivně úspěšným směrem. Netuším, kdo je autorem citátu „Ozbrojená společnost je společnost zdvořilá“, ale ať už to byl kdo chtěl, měl absolutní pravdu. Já k tomu můžu dodat jen to, že i neozbrojená společnost dokáže být velmi slušná. Stačí, když nad ní visí hrozba mé intervence.

Přesto mám pořád strašně moc práce.

Ty minulé dva týdny jsem od rána do večera trávil tím, že jsem se vtěloval do dalších a dalších členů romského etnika. Mnou nastolený nový směr v politice konečně dospěl k tomu, aby byla uzákoněna naprostá rasová rovnost. Nejen na papíře, ale i v reálu. Od předminulého měsíce musí každý, kdo si je schopen pořídit dvacet dětí, taky umět své ratolesti uživit. Ne tak, že si jednou měsíčně dojde k nějaké přepážce a pustí tam hrůzu na mladičkou úřednici. Prací. A to se samozřejmě těm nejvíce postiženým nelíbí.

Ještě teď se do mě dává slabost, když si vzpomenu, kolik ran jsem rozdal, kolik loupeživých band jsem rozprášil, kolik těl jsem musel obývat. Ale stálo to za to. Nepokoje utichly, celou republikou proběhly mohutné oslavy. Státní kase ubyla povinnost vydat desítky milionů korun na krmení parazitů, a tak mohla vláda v přímém přenosu z parlamentu odhlasovat snížení daní.

Lid mě teď miluje tak, jako ještě nikdy předtím.

*

Mimochodem, když už jsem u té vlády – je až neuvěřitelné, kolik lidí si nahonem našlo jinou práci, když jsem se pustil do úřadování v politických kruzích. Ze všech mých úspěchů mě tohle hřeje u srdce skoro ze všeho nejvíc – za pár desítek let už na celém světě nebude nikdo chápat, proč dříve lidé neměli vládu své země rádi. Nebudou věřit, že se výraz „Evropská unie“ někdy kolem roku dva tisíce deset skoro stal regulérní nadávkou. Politikem se přece může stát jen člověk čestný a obětavý. Jen někdo takový se nemusí bát toho, že ho jednoho dne najdou pověšeného na lustru ve své vile vedle nějakého patetického prohlášení o černém svědomí naškrábaném rudou krví na bílé zdi.

*

Myslím, že to bylo někdy na podzim prvního roku mého úřadování, kdy jsem šéfovi nalhal, že mám nemocnou matku. S naprosto přesvědčivým smutkem ve tváři jsem mu navykládal, že se o ni musím tu a tam starat i přes den. Chtěl jsem z toho původně vytřískat nějaké neplacené volno – měl jsem v té době tolik lítání, že jsem stejně utrácel jenom za nájem a jídlo – ale nakonec z toho vylezla pružná pracovní doba. Což je ještě lepší. Nezáleží na tom, kdy do práce přijdu, ale musím si denně oddělat osm hodin. Tedy, to vlastně není přesné. Za měsíc musím mít prostě odpracováno tolik, jako kdybych žádný individuální plán neměl.

Nemám s tím problém.

Jsou dny, kdy jen létám a páchám dobro a jsou naopak dny, kdy doháním zameškanou práci. Už tehdy mě totiž napadlo, že temné živly by si mohly docela jednoduše všimnout toho, že fenomén Iustus začíná fungovat až po půl třetí odpoledne. Mám pocit, že se o tom objevily i nějaké spekulace na internetu. Všiml jsem si jich už v raných počátcích, vymyslel si nemocnou matku a učinil teoriím přítrž. Nikdo páchající zlo na svém bližním si nemůže být jistý životem ráno, v poledne ani večer. Jak v České republice, tak na celém světě.

Tedy, samozřejmě, nemám na mysli úplně celý svět. Jsou státy, do jejich fungování jakožto příslušník severoatlantické civilizace vůbec nevidím. Nehodlám se plést muslimům do řízení vlastních zemí. Neovlivňuji jejich války, nemíchám se tam, kde by má přítomnost byla kontraproduktivní. Musím se přiznat, že v tom není jen neznalost cizích kultur, ale i trocha (větší trocha) pragmatismu. Začátkem jedenadvacátého století se hrozba rozpínavosti Středního východu stala docela reálným nebezpečím. Naše zvráceně humanistická civilizace se svou multikulti politikou neměla vedle mnohem agresivnějších forem mezilidského soužití z dlouhodobého hlediska šanci na přežití. Poté, co jsem se jako blesk z čistého nebe objevil na světě já, se mnohé změnilo. Naše civilizace přestala podporovat vyžírky jakéhokoli druhu a stala se tak o mnoho životaschopnější. Dokonce i Američané mohli přestat se svou věčnou mantrou o „goddamned terrorists“. To poté, co jsem v tělech hrstky Arabů poněkud zvrátil průběh několika bombových útoků.

Přesto i teď letím právě do Ameriky.

Vyloupit v dnešní době třeba benzínovou pumpu nebo požadovat výkupné za rukojmí by mohl jen naprostý blázen. Když zhruba před dvěma měsíci proběhlo v jakémsi zapadlém městečku, jehož jméno jsem už dávno zapomněl, poslední přepadení docela malé banky, skončilo to takovým krveprolitím, až i hoši od koronera svorně zvraceli za vlastní dodávkou. Ne, klientům a personálu se samozřejmě nic nestalo. Jen tři pološílení výtečníci na konci akce viseli za vlastní střeva na takové té tyči, na které obvykle v Americe visívá před každou větší budovou pruhovaná vlajka. Přiznávám, ta střeva a krev a vůbec nevídaný masakr byly trochu moc i na mě, ale mým heslem se už dávno stalo „Když něco děláš, dělej to pořádně“. Mají-li lidé pochopit, co je špatné, musí být příklad následků tak jasný, aby to došlo i tomu nejzabedněnějšímu vidlákovi z amerického středozápadu.

Takže teď, když jsou obyčejní příležitostní lumpové dostatečně zastrašeni, zbývají mi jen větší ryby. Narkomafie, obyčejné mafie, brutální gangy a podobně. Až se tomu nechce věřit, ale vidina nečestně nahromaděného bohatství je pro některé lidi natolik silná, že je od páchání organizovaného zločinu prostě neodradí vůbec nic. Krvavé záběry v televizi nepomáhají, řadoví mafiáni naražení na dopravní značky nestačí, miliardy ušlého zisku ve zlikvidovaných zásilkách kontrabandu znamenají jen mírné nepříjemnosti. Šéfové organizovaného zločinu jsou ochotni jít přes libovolné hory mrtvol, jen když peníze dál potečou.

Náprava celého světa je časově hrozně náročná. Dva roky se možná můžou zdát jako pořádná porce času, ale já se přesto k řešení výše zmíněných problémů dostávám až v posledních týdnech.

Ne že bych si stěžoval.

Likvidovat po zuby ozbrojené zabijáky je většinou hrozná sranda.

*

Nejen svět se změnil. I já dosáhl v používání svých schopností jisté virtuozity. Cesta přes oceán mi teď například trvá jen necelého půl dne.

Ale jistě, já naprosto přesně vím, jak to zní. Jako nebetyčná blbost. Když jsem se z USA vrátil poprvé, nedalo mi to a vylovil jsem z knihovny starý, ještě předválečný atlas, který moje máma nejspíš kdysi dávno šlohla ze školy. Vzal jsem pravítko, kalkulačku… a počítal. Vyšlo mi, že aby bylo něco takového možné, musel bych se pohybovat více než poloviční rychlostí zvuku. Což je, jak říkám, blbost. Při takové rychlosti se vzduch chová poněkud agresivně, trhá z lidí oblečení, neumožňuje jim dýchat a pětimetrová křídla by se jeho odporem polámala jako drak ze špejlí, i kdyby se s jejich pomocí taková rychlost vůbec dala vyvinout.

Jenže já mám oblečení v pořádku, nedostatkem kyslíku při letu netrpívám a chvílemi mám dokonce pocit, že bych ze sebe dokázal vyrazit ještě nějaký ten kilometr za hodinu navíc. Takže v tom má buď prsty Lokiho magie obcházející zákony aerodynamiky, nebo USA ve skutečnosti neleží přes devět tisíc kilometrů daleko a všechny mapy světa jsou lhářky. Bůh suď.

Když už mluvím o magii a tedy o nadpřirozenu – ten můj starý dobrý lokátor násilí se za tu dobu vyvinul skoro v plnohodnotnou telepatii. Pravda, funguje jen v takových záblescích a vždy jen těsně před tím, než se pustím do akce, ale i tak je to hrozně užitečná věc. Například v tomhle případě vím, že se jmenuju Alexej Uchusov, jsem syn ruského obchodníka se zbraněmi a v tom šváby promořeném vlhkém sklepě hniju už druhý týden. A že kdybych se před pár minutami nepokusil o uškrcení ve zrezivělých poutech, kterými mě přikovali k podlaze, nikdy bych se o sobě nedozvěděl.

Ale ano. To vnímání cizích identit opravdu občas mate i mne samotného.

*

Vystoupal jsem co nejvýš, naklonil plochy křídel tak, abych měl zajištěno co nejdelší pozvolné kroužení, a vyslal svou mysl přes stovky metrů řídkého vzduchu, betonové zdi, udusanou hlínu a vůbec všechny překážky, které stály mezi mnou a desetiletým zbědovaným klučinou.

Ten svět vybuchující jako kaleidoskop roztříštěný úderem bouracího kladiva už dávno skoro nevnímám.

*

Fuj!

Je to ode mě možná neprofesionální, ale ani za tu dobu jsem nedokázal otupět natolik, abych svou práci vykonával jen tak, bez osobního zaujetí. Skoro pokaždé se docela naštvu, když se vtělím do někoho, komu je ubližováno.

Teď se naštvání nekonalo.

Tentokrát jsem se přímo nasral.

Tlustí pěticentimetroví brouci si nic nedělají z dupání drobnou neobutou nožkou. Pobíhají po podlaze, lezou po zdi, pátrají po čemkoli k snědku. Z krátké telepatické sondy mám pocit, že si některý z únosců všiml, jak moc se švábů bojím a tak mi sem každý den schválně nosí další a další. Tam nahoře se mi docela zatmělo před očima, když se do mé mysli vsákla vzpomínka na to, jak už druhý den nemám odvahu ulehnout do té hromádky tenkých hadrů. Švábů je tolik, že se už prostě z postele nedají vyhnat.

Moje nové tělo je unavené, rozpálené horečkou a strašlivě, přímo nelidsky vyhublé. Támhle u rohu se bělá otřískaná miska pro psa, ve které mi nejspíš nosí jídlo. Z pohledu na hromadu pohybujících se černých krovek, tykadel a nohou se zvedá zoufale prázdný žaludek i mně.

Vztek ve mně vzkypěl, drobné nepravidelné zoubky se odhalily v takovém šklebu, až ze zdí popadalo pár deka brouků.

Nechtěl bych být v kůži lidí, které v téhle vile potkám. Z toho, co se jim během následujících chvil přihodí, by se pozvracel i dospělý démon.

*

Tohle se bude hodit.

Omotal jsem si tlustý rezavý řetěz natřikrát kolem ruky a mocně trhl.

Au!

„Do prdele!“

Ryzí čeština zazněla v tom temném sklepě z dětských úst strašně nepatřičně, ale tohle se mi tedy nestalo už strašně dlouho.

Tlusté kotvicí šrouby pod dojmem mého škubnutí sice povylezly pár centimetrů z betonu, ale já si při tom málem urval vlastní ruku. Celým tělem se mi přitom prohnala taková vlna slabosti, až jsem se skoro neudržel na nohou.

To je vážné.

Díky svým schopnostem sice dokážu dělat s lidským tělem opravdu strašlivé věci, ale všechno má své meze. Nedostatek energie je jednou z nich – nemám-li podkožní tuk, umírám-li podvýživou a chybí-li mi důležité chemické prvky, může mě děsivé fyzické vypětí i zabít. Ne snad, že by se mi to někdy stalo, ale jednou jsem vstoupil do takového strašně hubeného puberťáka a poté, co jsem propasíroval kompletní po zuby ozbrojené komando nějakých náboženských bojovníků za svobodu mřížemi ve školních oknech, jsem se docela normálně zhroutil. Nevzpomínám na to dodnes rád, ale musel jsem tehdy před vyděšenými spolužáky rozlousknout jednu hlavu jako kokosový ořech a naládovat do sebe celý půlkilový mozek. Pozvracel jsem se tehdy až po návratu do svého vlastního těla.

Tady žádný mozek v dohledu není.

Proteinu tu na druhou stranu běhá docela dost.

*

Jsem Bůh.

Jsem skvělý, jsem nenapodobitelný, jsem nedostižný.

Být ženská, chtěl bych se sám se sebou vyspat.

Na světě není muže, který by se se mnou mohl měřit.

Myslím, že nejsem nijak přehnaně sebevědomý, netrpím přílišnou sebeláskou a nemyslím si o sobě věci, které nejsou pravda. Teď jsem se přes své povahové klady přesto uznale poplácával po rameni a gratuloval si k svému největšímu životnímu výkonu.

Naprat do sebe na posezení stovku švábů jsem nikdy neviděl ani Supermana.

*

Všude kolem mě se povalovaly černé krunýřky, utrhané nožičky tvořily miniaturní závěje a přeživší švábi se hrůzou rozprchli neznámo kam.

Udržet žaludek v patřičných místech byl nejdřív výkon hodný zlaté olympijské medaile, ale pak se mi za pevně stisknutými víčky podařilo vytěsnit realitu až na samý okraj vnímání a dál už to šlo samo. Tělo bleskurychle vytěžilo ze zkonzumované potravy maximum, svaly se rozlil příval energie, pod kůži se začala ukládat tenká vrstvička tuku. Bylo mi jasné, že tohle nevydrží dostatečně dlouho, abych dokázal tohle hnízdo zla srovnat se zemí, ale někde ve vile určitě bude i kuchyně.

Nebo aspoň kuchař.

*

Vytrhnout ze země dlouhé legované kotvy se po vydatné svačince ukázalo být docela jednoduché. Beton zapršel všude kolem mě, přetržený šroub mi hvízdl kolem ucha, rozrážený vzduch děsivě zakvílel, jak jsem rezivým řetězem zkusmo zatočil nad hlavou.

Jo. Tohle se bude vážně ještě hodit.

Odrazil jsem se od vlhké zdi, špička mé nohy narazila rychlostí zvuku do pevných pancéřovaných dveří.

Na tlustou ocelovou desku to zapůsobilo jako útok protitankovou puškou – panty se zkroutily, beton explodoval, dveře se vyboulily, vylétly ze závěsů a prosvištěly chodbou.

Z toho lesklého červeného nepravidelného omítnutí na stěnách mám pocit, že za nimi původně někdo stál.

*

Kvalitně zakrvácená chodba končí dlouhými schody.

Zdolal jsem je jediným skokem, dopadl těsně před další oplechované dveře a rozmáchl se pěstí.

Neměl bych to tak přehánět.

Ručka mi projela plechem, dřevem, neprůstřelnou výplní i dalším plechem a s opravdu nechutným šplouchnutím zajela do čehosi měkkého. Jelikož vzniklým otvorem prýští docela solidní gejzír krve, skoro bych řekl, že to cosi byl další hlídač.

*

Druhý kop už jsem směroval těsně pod kliku.

Chodbou prosvištěl urvaný kus zdi, dveře hlasitě bouchly do zdi, na zem doslova stekl muž, který jim nějak nestačil uhnout. Z toho, jak to v něm skřípalo, bublalo a čvachtalo, bych řekl, že mu to lehké plesknutí dveří udělalo z kostry poměrně jemné puzzle.

Nevadí.

Vytáhl jsem hroutícímu se latinskoamerickému přičmoudlíkovi zpoza opasku automatickou pistoli, zkušeně vycvakl zásobník, zkontroloval komoru a zase zásobník zarazil na místo.

Za celou dobu svého fenomenování jsem vlastní glock jedinkrát nevytáhl z trezoru.

Střílení mi tak občas docela chybí.

*

Možná to bude znít přehnaně, možná až psychopaticky, ale já jsem pevně rozhodnut, že z tohoto domu neunikne žádná živá bytost. Nehodlám ušetřit jedinou uklízečku, údržbáře, ba ani malíře pokojů nebo třeba kojnou.

Nechápejte mě špatně – proti drogám jako takovým nemám vůbec nic. Je mi jedno, co si kdo pumpuje do žil. Věřím, že tohle má být svobodné rozhodnutí každého člověka a myslím, že zákony do toho nemají vůbec co mluvit. Až vyřídím palčivější problémy, budu muset nějakým způsobem dát světu na srozuměnou, že fenoménu Iustus by zrušení jakýchkoli omezení v tomhle směru vůbec nevadilo.

Distribuci omamných látek však v současné době ovládá takový druh lidí, které ve svém novém světě nestrpím. Veřejnost musí vzít na vědomí fakt, že kdokoli se s narkomafií zaplete, zaplatí za to svým životem. Ať už se do špinavého kšeftu zapojí jako dealer před školkou nebo prostý metař před narkobaronovou vilou.

*

Nikdy dřív jsem s řetězovou pilou nepracoval, ale teď musím uznat, že je to strašlivá věc. Tedy, přesněji řečeno, řetězovou pilu nemám ani teď – jen jsem roztočil své bývalé okovy do vražedných otáček a vrhl se proti dveřím.

Útočný granát by nemohl zafungovat líp.

Dřevo doslova explodovalo, všude kolem najednou pršely doutnající třísky a voněl čerstvě pokácený les. Vpadl jsem do jakéhosi skladiště plného barev, ředidel, hadrů a podobné veteše.

Nevadí.

Dveří je tady ještě dost.

*

Používáte-li místo klepání řetěz roztočený do takových otáček, až se jeho oka odstředivou silou roztahují, je váš vstup do místnosti vpravdě nepřeslechnutelný.

Prošel jsem další vánicí třísek a pohlédl do tváře tlustému Mexičanovi s litinovou pánví v ruce. Z vůně jakési speciality mi na chvíli tak zakručelo v žaludku, až to přehlušilo i hvízdající řetěz.

Kuchař nejdříve otevřel ústa, jako by se mě chtěl docela laskavě zeptat, mám-li hlad, ale pak mu kontakty v mozku konečně sepnuly, oči se mu rozšířily, ruce rozklepaly. Být na pánvi omelety, otáčely by se vlivem toho třasu jedna radost.

Chtěl jsem mu docela mírně říct, že pozdní snídaní bych nepohrdl a že když se budu cpát, tak možná dokážu i přimhouřit oko nad tlustým prchajícím kuchařem, ale nebyla mi k tomu dána příležitost. Mexikánec zadrmolil cosi o panně Marii, upustil pánev na podlahu a dal se na zběsilý útěk.

Kdo uteče, prohraje.

Dupl jsem na držadlo stále rachotící pánve a z otočky jí kopem udělil takovou rychlost, že by posádka jakéhokoli létajícího talíře zbledla závistí. Rozrážený vzduch zaječel, až mi zalehly uši.

V kuchyni najednou krvavě pršelo, spodní polovina kuchařova těla pádila dál k únikovému východu, zatímco horní provedla v té průtrži mračen dvě vertikální otočky, jedno salto a tři hvězdy, načež se tváří dolů rozpleskla o kachličkovanou podlahu. V tom bordelu si tím nemůžu být jistý, ale mám pocit, že jsem v tučném obličeji zahlédl výraz nelíčeného překvapení.

Než první kapka krve dopadla na podlahu, zasvištěl jsem pod nejbližší dřez, vražedné držadlo pánve podseklo nohy nějaké skříni, pánev prolétla zdí a teprve pak se konečně s rachocením zastavila na podlaze vedlejší místnosti.

Počkal jsem, až rudý déšť ustane a vydal se za ní.

*

To vedle byla taky kuchyně. Třikrát větší než ta, ze které jsem přišel a pětkrát plnější. Dva Číňani tady sekali bleskurychlými pohyby zeleninu, jeden vyhublý běloch nakládal na stříbrný podnos bohatou snídani, jakási tlustá černoška v kontrastně sněhobílé uniformě kontrolovala vnitřek trouby a další asiat se piplal s nějakou syrovou rybou.

Veškerá plodná činnost samozřejmě ustala ve chvíli, kdy ze zdi vylétla pánev – teď všichni bez jediného pohybu stáli a zírali na mě.

Když jsem řetězem rozmixoval tu černošku, tak už ne.

Je sice pravda, že mi střílení chybí, ale když je po ruce tolik jiných nástrojů, byla by škoda toho nevyužít. Vrhal jsem noži, ručně malovaným porcelánem simuloval útočnou eskadru UFO a za pochodu vynalézal zcela nové a neotřelé způsoby zabíjení – věděli jste například, že když se dostatečně prudce mrští hrstí nevařené rýže, tak to na lidské tělo zafunguje jako dávka z automatické brokovnice?

Já až doteď taky ne.

Nemohlo to trvat déle než vteřinu nebo dvě a kuchyně se změnila v jatka. Vnitřní orgány nemající více právo na toto označení stékaly po zdech, mé bosé nohy čvachtaly v krvi, na zapnuté plotně nelidsky smrděla čísi střeva. Ten puch mi nostalgicky připomněl onu dávno mrtvou slečnu, díky které jsem objevil svůj dar vidění. Musel jsem se při té vzpomínce pousmát – pohled na děsivě zmasakrované mrtvoly mi už dávno nevadí.

*

Myslím, že někdy mezi prvním a druhým čistě rozseknutým Číňanem spotřebovalo moje tělo poslední zbytky živin, které jsem mu poskytl tam ve sklepě. Teď se mi mírně motala hlava, žaludek bolel a chtělo se mi spát.

Snadná pomoc.

Vyhoupl jsem se na nerezový pult, slil ze stříbrného tácu krev a pustil se do těch nejmíň zacákaných kousků.

Taková dobře odvedená práce dokáže povzbudit apetit.

*

Snědl jsem snídani kohosi neznámého, poprvé v životě ochutnal pravé japonské suši a zase jsem byl připraven pustit se do války s celým světem. V břiše jsem sice měl pocit, jako bych měl každou chvíli puknout, ale s metabolismem řízeným mou vůlí nebude trvat dlouho a všechny živiny se přetvoří v jiné formy uskladněné energie. Než se tak stane, můžu aspoň dodělat tady tohle.

Je třeba říct, že kuchyně je tady opravdu dobře zásobená. Na držácích visí celé zástupy nožů, nechybí tu několik různě velikých sekáčků a dokonce i docela velkou sekeru jsem tu našel. Něco z toho už jsem použil při redukci stavu zaměstnanců, ale kolem masivního dřevěného topůrka se moje krátké prsty obtočily až teď.

Najít plynové trubky nebyl takový problém – instalatéra či plynaře jsem sice nikdy nedělal, ale ono stačí pořádně obhlédnout troubu na pečení a nemůžete je minout.

Samotnému mi to připadalo jako scéna z nepodařené komedie, ale než jsem se proti těm trubkám rozmáchl sekerou, musel jsem nejdřív pořádně vytřít asi metr čtvereční podlahy – v té krvi to klouzalo tak, až jsem tomu nevěřil. Pak mi při rozmachu vyklouzl zpoza kalhot od pyžama glock, potom ještě jednou a pak už jsem konečně sekal.

Tam, kde předtím pršela krev, teď bzučelo olovo.

*

Když pach plynu naplnil celou místnost, sebral jsem pistoli z pultu, zasunul si ji zpátky do kalhot, utřel si z čela pot a rozklouzal se ke dveřím. Kdyby teď někdo náhodou otočil vypínačem, asi by mě už nikdy nic netrápilo.

Na chodbě jsem se setkal s jakýmsi ospalcem v županu. Prohnal jsem mu sekeru hlavou a to, že by mi mohl posloužit jako dobrovolný pyroman, mě napadlo až pak. No, nedá se svítit. Mám pistoli, mám náboje. Není možná, aby se tím nedalo zapalovat na dálku.

Dalo se.

Jen toho plynu jsem nechal možná uniknout až moc.

*

Letěl jsem podél řady dveří jako Zátopek stižený střevní chřipkou, za zády mi burácela exploze, pyžamo na zadku doutnalo. Dveře na konci chodby se blížily tak rychle, až se jejich klika vlivem relativistických efektů začala zkracovat. Švihl jsem zoufale řetězem, prolétl smrští třísek, odrazil se od prvního schodu. Ohnivé peklo mi zklamaně zavylo za prdelkou, plameny vysušily krví promočené nohavice, tlaková vlna mě na rozloučenou trochu postrčila.

Dveřmi o tři patra výš jsem docela normálně prolétl.

*

To, že dokážu udělat holýma rukama uzel na traverze, ještě neznamená, že jsem nezranitelný. Všechno je to v umění, jak hýbám tělem, kontroluju svaly, řídím chemické pochody. Když mě do nepřipraveného obličeje šílenou silou praští docela obyčejná dřevěná deska, udělá to se mnou totéž, co s kterýmkoli jiným desetiletým děckem.

Prolétl jsem dveřmi jako hadrová loutka, ohobloval vlastním nosem pět metrů podlahy, zarazil se čelem o vyřezávanou nohu jakéhosi šachového stolku.

Všude kolem mě najednou cosi ocelově cvakalo.

Úplně jako závěry zbraní.

*

Pohled jsem od naleštěných parket zvedal opravdu pomalu. Nevím, jak se mi to podařilo, ale i přes vydatnou chuť krve v ústech mám dojem, že se mi povedlo nezlomit si žádnou kost. Pokud se ovšem pohnu rychleji než ospalý slimák, budu si muset dělat starosti s jiným druhem medicínských problémů, než jsou nějaké fraktury. Například s otravou olovem.

„Nestřílejte! Vzdávám se!“ zašeptal jsem pro jistotu tím nejztracenějším dětským hláskem, na jaký jsem se zmohl.

Odpověď kupodivu nepřišla žádná.

S pocitem, jako by mě od průstřelu zátylku dělily jen zlomky vteřiny, jsem zdvihl oči ještě o něco výš.

To, co jsem spatřil, mě opravdu poněkud překvapilo.

*

Vpadnete-li do rezidence jednoho z nejmocnějších obchodníků s drogami, tak nějak čekáte, že narazíte na hochy drsnější než přejímka ve skladu šmirglpapíru. Vůbec vás nenapadne, že na takové seňory může hubený desetiletý kluk rozpláclý na koberci působit tak, až jim ze tváří vyprchá všechna barva.

A vidíte – všechno je možné!

To rachocení závěrů byla asi jen docela obyčejná rutinní reakce. Když jsem teď zvedl oči dostatečně vysoko, spatřil jsem, jak se hlavně pistolí divoce třepetají, jak po sinalých obličejích stékají stružky mastného potu, jak šestice mužů pozpátku ustupuje, jako bych se právě proměnil v odjištěnou atomovku.

„Madre dios! Zastřelte ho!“ prolomil šokované ticho přiškrcený hlas.

To už jsem na zemi ovšem dávno neležel.

*

„Ne! Prosím! Ne! Já se polepším! Vstoupím do kláštera! Učiním pokání! Nezabíjej mě, Spravedlivý!“

Už kdysi dávno jsem přišel na to, že strach je nejmocnějším hybatelem lidských osudů. Muž, který před pár okamžiky vyzýval své druhy k zabití malého dítěte, se teď snaží vsáknout do dubového obložení stěny, z nohavic mu odkapává moč a z koutku úst slina. Jeho pistole leží neužitečně jen kousek od mých nohou, v očích se mu zračí rodící se šílenství a pach jeho potu začíná přerážet i vůni střelného prachu a smrad vystřelených mozků.

Hlaveň mé vlastní pistole mě lehce spálila na holém stehně, jak jsem si zbraň zastrčil zpátky na obvyklé místo. Pětice prázdných nábojnic zazvonila na leštěném dubu ve stejném okamžiku asi před čtvrt minutou, poslední mrtvý gangster se složil až teď. Skoro jako by mu tak dlouho trvalo, než dospěl k rozhodnutí, že s dírkou mezi očima a odstřeleným temenem stejně nemá cenu žít.

„Dám všechny peníze na charitu, koupím sirotčinec, nechám postavit katedrálu!“ drmolí dál ten šestý. Ten, kterého jsem nechal naživu z informačních důvodů.

Přitáhl jsem si k blábolícímu muži ten šachový stolek, jehož nohu mám nejspíš pořád ještě otisknutou na čele, vyhoupl jsem se na vykládaný povrch a zabodl svůj zcela nedětský pohled do pološílených tmavě hnědých očí.

„Jak se jmenuješ?“

„Antonio! Antonio Miguel Benito! Neza…!“

Umlčel jsem ho zlobným nakrčením nosíku.

„Ty tady tomu velíš?“

„Cože? Ne! Ne! Já ne! To můj strýc! Seňor Mora! Ano! On je hlava rodiny, on za všechno může! Nezab…“

„Kde. Ho. Najdu?“

Řekl mi to. Samozřejmě, že ano. S dočista psovskou touhou zavděčit se mi vyzpíval, že seňora Moru touhle dobou nejspíš najdu v jeho soukromých pokojích v posledním patře, že bych si měl pospíšit, protože strýc chce odpoledne kamsi odletět, že přístup do patra hlídá tolik a tolik strážných, že bych neměl jít předním křídlem, že bych si měl dát pozor na tohle a támhleto a že bych hlavně neměl zabíjet jeho, Anto…

Víc jsem slyšet nepotřeboval.

*

Seskočil jsem z šachového stolku, sebral ze země dvě pistole a naposledy se otočil k mrtvému muži. Opřený o zeď pomalu sjížděl do dřepu a drhl při tom o ostění současně nosem i zadnicí. Díky vazu přetočenému o sto osmdesát stupňů mu to šlo docela snadno.

*

I během té kratičké chvilky, kterou jsem strávil s mrtvými gentlemany, se požár stačil rozšířit a vyburcovat celý barák. Zezdola bylo slyšet hučení plamenů, španělské kletby, ženský jekot a mám dojem, že i šumění vody, jak se někdo nejspíš dostal k hydrantu.

Tak tohle ne, seňores.

Odrazil jsem se od podlahy, na zlomek vteřiny se přitiskl ke stropu a v následující chvilce dal svým svalům takový impuls, jako už dlouho ne.

Místností práskl sonický třesk, obrazy na zdech vzplály, záclony se spekly v dýmající škvarek.

To už jsem tam dávno nebyl.

Mé drobné tělo prolétlo jednou podlahou, druhou podlahou a třetí podlahou, pod mýma nohama se rozběhly dlouhé praskliny, jak jsem o tři patra níž dopadl na beton.

Já na nějaké hledání schodů vážně nemám čas.

*

Za ty dva roky jsem zabil tolik lidí, že by mě omezenější mysli mohly považovat za největšího masového vraha všech dob. Přesto se mi nikdy nepodařilo v jediném dni napáchat tolik násilí jako tady a teď.

Prorážel jsem holýma rukama zdi, ničil elektroinstalaci, trhal plynové trubky na kusy, zakládal požáry. Dobrovolní hasiči se přede mnou dávali na útěk, prchající lidé umírali, mrtvoly podléhaly expresní kremaci.

Řádil jsem jako černá ruka v desetiletém vydání. Během několika málo minut stála první patra vily v plamenech, vedro se stalo nesnesitelným, mé dlouho nestříhané vlasy ohořely na prudce módní kreaci a mstiví latinoameričané se mě snažili stáhnout do chřtánu smrti i poté, co se sami změnili v doutnající mrtvoly – nikdy bych tomu nevěřil, ale šlápnout do napůl upečeného těla je v pekelném chaosu až dětsky snadné.

*

Je poněkud hloupé, že člověk většinou nemůže postupovat tak systematicky, jak by chtěl. Plánovat vyhubení narkomafiánské vily na papíře, nejspíš bych cíleně čistil patro po patře a ničil bych jednoho zlosyna za druhým. Teď ovšem jakékoli plánování znemožňoval dynamicky nevypočitatelný ohnivý živel a já se hnal vilou do posledního patra bez toho, abych se staral o nějaký personál. Ten koneckonců můžu odlovit až nakonec, pokud se jim tedy vůbec ještě podaří prchnout. Oheň už zachvátil i druhé poschodí a patra jsou tady nebývale vysoká. Nerad bych tu skákal z okna, věru nerad.

*

Sakra!

To není dobré!

Ve vypuknuvší vřavě sice skoro ani neslyším, jak myslím, ale ten svistot startujícího vrtulníku se dost dobře přeslechnout nedá.

Vběhl jsem na předposlední odpočívadlo, z naleštěných parket se zakouřilo, já se rozběhl do posledního úseku dlouhého schodiště.

Svištění rotoru přerušila střelba.

Naštěstí nemířená.

Proud kulek mi načechral ohořelé vlásky, levé ucho mě prudce zaštípalo, dlouhá dávka prosvištěla místem, kde jsem měl ještě před okamžikem hlavu.

To už jsem taky střílel.

Pod nohama mi letěla zeď, pistole v rukou sebou divoce házely, z dřevěného obložení nejbližších dveří létaly dlouhé třísky.

Uhnul jsem dalšímu proudu střel, nabral rychlost, odhodil vystřílenou pistoli, hrábl po glocku.

Ještě pět metrů.

Uběhl jsem je po stropě rychlostí zvuku, zpod chodidel mi odstřikovaly gejzíry omítky, hlavně pistolí chrlily olovo a oheň. Do pootevřených dveří jsem vpadl jako letecká puma, švihl jednou rukou, vykopl nohou, odrazil se od podlahy, zmáčkl spoušť, mrštil zásobníkem, dopadl parakotoulem na perský koberec.

Jak jsem se zběsile kutálel, míhaly se mi mrtvoly cákající krev před očima jako zvířátka na kolotoči.

*

Rychlost se stala heslem dne.

Nestihl jsem se ani zastavit o nejbližší zeď, když se široké dvoukřídlé dveře rozletěly dokořán a dovnitř vpadli další po zuby ozbrojení gangsteři. Tolik fešáckých knírů jsem snad v životě neviděl.

O těch útočných puškách ani nemluvím.

Kdybych se rovnou z kotrmelce neodrazil do takového výskoku, skončil bych svůj mladý život jako rudá fontána kombinovaná s řešetem vysokého kalibru.

Takhle salva rozcupovala koberec, já se odrazil od stropu, od zdi, od druhé zdi a vpadl přímo mezi příchozí.

Nastala jatka.

Nastala taková jatka, že kdyby to takhle vypadalo na normálních jatkách, utekli by z nich zaměstnanci hrůzou, děsivé záběry by oblétly svět a pod jejich dojmem by se celé lidstvo dalo na dobrovolné veganství.

Zbraně rachotily.

Muži umírali.

Krev stříkala.

Drahé obrazy se na zdech měnily v rozmočené kusy hadru, peršan čvachtal jako blata za jarního tání, kulky cupovaly nábytek, obložení krbu, zdi, sošky a lidská těla.

Hlavně lidská těla.

Pohyboval jsem se pokojem jako gumídek na tripu, uhýbal jsem střelám na poslední chvíli, lámal lidem kosti, trhal jim hlavy, prorážel hrudníky holýma rukama.

Snažili se mě trefit, pokoušeli se mě chytit, doufali v to, že se jim alespoň podaří rozptýlit tak, aby pod jejich výstřely neumírali druhové ve zbrani. Marně. Míhal jsem se po pokoji jako kulový blesk, vytrhával jim pušky i s rukama a opětoval palbu takovým způsobem, až všude kolem pršela krev zahuštěná vystřílenými nábojnicemi.

Hnal jsem se jedním pokojem za druhým, za mnou zůstávaly scény z pekla, chroptění umírajících naplnilo svět a svistot vrtulníku nabral intenzity takřka startovní.

*

Já to snad nestihnu!

Běžím tak, až se mé vlastní nohy změnily v rozmazané beztvaro, zpod bosých chodidel mi odletují hořící cáry koberce i rozštípané parkety a dveří jsem cestou zlikvidoval tolik, že by se to už nedalo ani spočítat. Seňoru Moraovi patolízalové buď dávno došli, nebo v nich pud sebezáchovy zvítězil nad slepou poslušností. Buď jak buď, posledních deset vteřin jsem se nemusel zdržovat zabíjením.

*

„Do prdele!“

Mou brzdnou dráhu lemuje doutnající koberec. Ten rotor, který jsem přes jekot vzduchu rozráženého vlastním tělem v posledních několika vteřinách skoro neslyšel, teď dosáhl maxima hlučnosti, lehce se přes něj přehoupl a začal se jakoby vzdalovat.

Když je nouze nejvyšší, skok do zdi ji vyřeší.

Roztočil jsem řetěz jako ještě nikdy předtím. Natahovaný kov začal kvílet, těžké brokátové závěsy na oknech vlály jako v divoké bouři, moje ohořelé vlasy se vlnily jako anglický trávník v uragánu. Jek vichru začal trhat ušní bubínky.

Přesto jsem nepřestal.

Snad poprvé v životě jsem vybičoval své vypůjčené tělo k maximálnímu možnému výkonu. V rameni mě začalo prudce pálit, jak tření v kloubu přesáhlo snesitelné hodnoty, svaly se před očima napínaly a smršťovaly takovou rychlostí, až se má paže stala jen rozmazaným přízrakem, kov se mi v prstech začal pomalu deformovat. Místností v šíleném tornádu vířilo veškeré vybavení – umělecké předměty se tříštily o zdi, nábytek se rozpadal na třísky, ze zdí se sypala omítka, sklo se rozprsklo na miliardy kousků, pokoj se začal nepatrně zvětšovat, jak cihly ve zdech ustupovaly před tím běsněním zešílivší atmosféry.

Myslím, že jsem řval.

Stál jsem uprostřed té zkázy, dodával řetězu větší a větší rychlost, zatínal chodidla do podlahy a doufal, že mě příšerné přetížení neroztrhá na kousky dřív, než odhadnu správný okamžik.

Teď!

Odrazil jsem se od podlahy, zdvihl paži s kvílejícím řetězem nad hlavu.

Svět se změnil v jednu obrovskou explozi.

*

Ocel se zakousla do betonu, energie nárazu se ve zlomečku nanosekundy změnila v teplo, napětí v materiálech milionkrát překročilo jakékoli meze.

Prolétl jsem metrem pevného železobetonu změněného v rozpínající se páry, mikroskopické úlomky, oheň, světlo a teplo. Hlavou mi přitom letělo, že kdybych se neprozřetelně pokusil proskočit tímhle stropem stejně, jako jsem to dělal v přízemích vily, zůstala by ze mě jen mastná placka.

I takhle to bylo dost o hubu.

Lidské tělo není nezničitelné ani s mými znalostmi. Ve chvíli, kdy proti mému obličeji vyrazila brutální pěst exploze, trhl jsem jemně zápěstím. Řetěz zakvílel jako v posledním tažení, od mých prstů po něm vyrazila vzdouvající se vlna, kolem mě náhle vířila neprostupná stěna tvořená povolujícími kovovými oky. Mohlo to trvat tisícinu sekundy nebo dvě, než se ocel v souboji s okolním materiálem doslova vypařila, ale stačilo to.

Vylétl jsem do čirého vzduchu, za sebou ohnivý jazyk, na sobě ani nitku. Co nedokázal souboj s mafiánovými gorilami, dokonal uragán.

Sluneční paprsky se odrazily od mé běloskvoucí dětské prdelky, setrvačnost mě vynesla o půl kilometru výš, hluboko pode mnou se prudce zakymácel vrtulník.

Pak mě popadla gravitace.

*

Tak jako teď mi má věrná křídla nechyběla snad ještě nikdy.

Vzduch mi ječel kolem uší, střecha zdevastované vily se přibližovala děsivou rychlostí, město pod kopcem odráželo sluneční paprsky v milionech odlesků. Mám dojem, že jsem dokonce zahlédl rudé požárnické auto a z téhle výšky naprosto nepostřehnutelné majáčky policejních vozů proplétajících se ranní dopravou, ale to se jenom můj mozek možná snažil nepatřičně odvést pozornost od toho, že za chvíli umřu.

Jako by to bylo třeba.

Přimhouřil jsem oči, bleskově vyhodnotil rychlost pádu, směr větru i možné komplikace a pak prostě roztáhl ruce a nohy tak doširoka, jak to jen šlo.

Ne snad, že by se drobnýma dětskýma rukama dalo nějak podstatněji plachtit, ale na malou změnu kurzu to přece jenom stačí.

*

Dopadnout z výšky na tvrdý povrch není ve skutečnosti zase tak složité, jak by se mohlo zdát. Od určité rychlosti se gravitační zrychlení vyrovná třením větru, takže rychlost při dopadu není zase tak vysoká ani v případě, že padáte z výšky několika stovek metrů.

Ale stejně se to musí aspoň trochu umět, nechcete li padnout přímo na hubu.

Já už několik desítek metrů nad střechou nabral dostatečně velkou horizontální složku rychlosti, takže jsem teď měl celou věc o to snazší – došlápl jsem na špičku pravé nohy, nechal dopadovou energii proběhnout nejpružnějšími částmi svého těla, udělal pár ultrarychlých krůčků. Zdálky to muselo vypadat jako ta nejefektivnější figura z nahého pedo-baletu, ale já osobně neviděl nic – beton pod mým nárazem tak trochu neudržel povrchovou strukturu a mě zahalil od hlavy až k patě oblak jemného prachu.

Na umění teď stejně nemám čas.

Rozehnal jsem beton máváním rukou, našel na obloze rychle se vzdalující vrtulník, odhadl své možnosti.

Ne. Na to, abych takhle daleko doskočil, tohle vyhublé tělo nestačí.

Ovšem krátký sprint bych zvládnout mohl.

*

Ve štěrk změněný povrch pomalu se rozpalující střechy mi pod nohama doslova explodoval, jak jsem vyrazil maximální možnou rychlostí.

Jediným skokem jsem se přenesl přes nízký rantl, dopadl na měkký trávník, překulil se přes hlavu, přeskočil bazén, prolétl nad vysokým plotem a pustil se po asfaltové silnici z kopce směrem do města.

Vrtulník jsem přitom nespouštěl z očí.

Nejsem si tak docela jistý, jak velké rychlosti ještě lidské oči dokáží vnímat, ale mám dojem, že z mého nahatého úprku městem toho nikdo moc neviděl. Hnal jsem se po střechách aut, na silnici po mně zůstávaly otisky desetiletých nohou, autobusy jsem přeskakoval odvážnými salty, mezi lidmi se občas míhal tak těsně, až mě jejich šaty laskaly po holé kůži.

Helikoptéra si to svištěla přímým kursem nad moře, ale takovou rychlostí, aby se mi aspoň vyrovnala, se většina letecké techniky opravdu pohybovat nedokáže.

*

Vyběhl jsem z města, prolétl předměstím, vpadl do řídkého lesíku, doslova přelétl rozlehlou louku. Vrtulník uháněl sotva dvě stě metrů přede mnou a z náklonu celého stroje jsem měl intenzivní pocit, že o mně posádka ví a snaží se z nebohé mašiny vyždímat co se dá.

Když se do svištění rotoru vložil štěkot automatické pušky, změnil se pocit v jistotu.

Přeskočil jsem šňůru žhavého olova, odrazil se jednou, podruhé a potřetí.

Střelec najednou devastoval louku v místech, kde už jsem dávno nebyl, svištící vrtule helikoptéry rotovala přímo pode mnou a mně se hlavou prohnala myšlenka na téma, jestli jsem tenhle akrobatický kousek už přece jen nepřehnal.

Dopadl jsem špičkou palce přesně na střed rotoru, provedl shýbnutí, po kterém by se žádný obyčejný člověk už nikdy nenarovnal, a jednou jedinkrát udeřil pěstí přímo proti vířící oceli.

Maximální silou.

To, co nastalo, se skoro nedá popsat – všechno se odehrálo zdánlivě v jediném okamžiku.

Namáhaný kov pod úderem mých kloubů praskl, přeražený list rotoru odsvištěl do dálky, hřídel se zkroutila jako preclík, motor se zavařil a urval ze závěsů. Systém těsnění, vodicích pouzder, hydrauliky, přívodu paliva a všeho ostatního skončil jako dynamicky se přeskupující šrot, helikoptéra se rozeřvala jako voják se šrapnelem ve vnitřnostech.

Vrtulník provedl kotoul přes kabinu, mně odstředivá síla trochu rozhodila plánovaný odskok, svět se najednou otáčel daleko zběsileji než kdykoli předtím.

Dopadl jsem do měkké půdy, nedobrovolně zkonzumoval půl kila trávy, udělal dva předimenzované kotrmelce přes hlavu, zaryl se obličejem deset centimetrů do země.

Na akrobacii, kterou předvedla helikoptéra, jsem neměl ani zdaleka.

*

Než se hlíny, větví, kamení a trávy zdvihnutých do úctyhodných výšin dopadem stroje znovu zmocnila gravitace, už jsem zase běžel. Tentokrát jen obyčejnou lidskou rychlostí, jakou je schopen vyvinout zdravý desetiletý kluk.

K většímu spěchu nebyl důvod.

Než se přeživší posádka vrtulníku vzpamatovala natolik, aby se začala starat o cokoli smysluplného, prokopl jsem neprůstřelné sklo a vnořil se do zdemolovaného vnitřku kabiny.

Na tak malý stroj tady bylo překvapivě dost lidí – přesně čtyři.

Pilota už hanba z nepovedeného přistání nemusela trápit – odstředivá síla mu při pádu hnula páteří tak mocně, že teď vypadal, jako by se chtěl zblízka podívat do vlastního rozkroku.

Muži na zadním sedadle, který po mně střílel, prohnal náraz pažbu vlastní zbraně spodní čelistí.

Třetí spolucestující chroptěl, neuměle zápasil s bezpečnostními pásy a zvracel si při tom krev na košili. Jelikož šlo jednoznačně o jakéhosi bělocha, ušetřil jsem mu další námahu lehkým plácnutím do zátylku – mozek mu potom sice vylétl nosem, ale prsty se uklidnily, vytřeštěné oči získaly zdravý odstup a vůbec celý člověk tak nějak zvážněl a upokojil se.

To poslední pasažér byl aktivita sama.

Spona jeho pásů zachřestila na gumovém linoleu, nakřáplý amortizér sedadla zakvílel, dveře se pod jeho mocným kopem vyvrátily a mé hbité prstíky projely jen konečky jeho ulízaných vlasů.

Tak to tedy ne.

Vyskočil jsem z vrtulníku jako čertík z krabičky, přeskočil pomačkanou střechu, zabořil se patami do hlíny jen metr a půl před zoufale prchajícím narkobaronem.

Aby někomu zešedivěl knír takovouhle rychlostí, tak to tedy vidím opravdu poprvé.

*

Ten člověk nejspíš musí mít nějakou ošklivou zkušenost s dětmi – nejenže při mém spatření nelidsky vyjekl hrůzou, nejenže mě málem povalil, ale taky vytrhl zpoza opasku masivní pistoli.

Tím, že ji prudce odhodil do dálky, mě pravda trochu překvapil.

„Zadržte! Nezabíjejte mě! Musíme si promluvit!“

Kdybych dostal korunu za každého zločince, který se mě kdy pokoušel prosit o milost, byl bych dneska milionář.

„Jestli jste si chtěl popovídat s Alexejem, mohl jste kdykoli zaskočit do sklepa,“ usmál jsem se a stébla trávy v okruhu deseti metrů potáhla jinovatka. „Pohráli byste si s brouky, pokonverzovali… Klukovi tam určitě muselo být smutno.“

Muž pod dojmem mého tónu zbledl ze zdravého jihoamerického opálení skoro do odstínu vlastního sněhobílého obleku, ale během neuvěřitelně krátké doby se vzpamatoval a pokusil se zaútočit na můj smysl pro solidaritu.

„Ano! Bylo to odporné, zavírat toho chlapce tam dolů. Věřte mi, neměl jsem příležitost osobně zkontrolovat, jak mí lidé vykonali svěřenou práci! Nevěděl jsem, v jakých je podmínkách. Musíte mi věřit, říkám pravdu! Nevyžívám se v trápení dětí, jde jenom o byznys. Jeho otec je špatný člověk, prodává zbraně komukoli. Chtěl jsem, aby s tím přestal! Vlastně jsem tak pomáhal vaší věci!“

Z úsměvu na mé mladičké tváři nezbyla ani vzpomínka. Jestli nesnáším něco ještě víc, než parazity všeho druhu, tak je to tohle. Intenzivní pocit, že ze mě někdo dělá vola.

„Mojí věci?“

„Ano, přesně tak, seňore Iuste! Nevím, jste-li člověk nebo nadpozemská bytost, ale já vím naprosto přesně, co je vaším cílem! Vy, stejně jako já, chcete žít ve světě, kde se nebudete muset ničeho bát! Stejně jako já nesnášíte ty drobné parazity, ty malé odporné vši, které jsou za gram kokainu schopné prodat vlastní matku do nuceného výseku. Nemáte rád zloděje, nesnášíte násilníky, lidská spodina je vám odporná. V tomhle všem se úplně shodneme, máme stejné názory, myslíme si přesně to samé! Nemá cenu mě zabíjet, můžu být vaším pomocníkem! Mou smrtí nezískáte vůbec nic, ale když mě necháte naživu, může vám to hodně pomoct! Proč byste mě nakonec zabíjel, nemáte jediný důvod!“

Aby mezi námi udržel stejný odstup, musel seňor Mora během svého drmolivého projevu ustupovat pozpátku k helikoptéře. S posledním slovem tak narazil zády do otřískaného kovu a na čele mu vyrašily velké kapky potu.

Zastavil jsem se necelý metr před ním, přemýšlivě mu zespoda pohlédl do očí.

„Jste zločinec. Nedodržujete zákony. Neštítíte se násilí na slabších. Vaše zvrácené pochopení mých cílů mě přesto zaujalo. Jestli mi během jedné minuty dokážete říct jeden konkrétní důvod, proč vás mám nechat naživu o něco déle, učiním tak. Prosím. Čas běží.“

„Moje organizace! Moje kontakty! Mohu vám říci, kde najdete ty nejhorší parchanty pod sluncem!“ spustil narkobaron, jako když se zvednou stavidla. „Můžu do svého domu pozvat ty největší krále zločinu! Ty, které byste musel pronásledovat po celé planetě, vám předložím přímo na talíři! Co tomu říkáte, seňore? Ušetřím vám dlouhé měsíce práce, svět bude o to dříve zbaven všeho zla! Nežádám za tu službu nic víc, než vlastní život! Stáhnu se do kláštera, vzdám se majetku, udělám, co si jen řeknete! Svět už o mě nikdy neuslyší! Co tomu říkáte, Spravedlivý? Nestojí vám něco takového za jedno bezvýznamné milosrdenství?“

Podíval jsem se svýma bezelstnýma dětskýma očima do mokře se lesknoucího obličeje odhadem padesátiletého muže. Kdyby nás v té chvíli někdo pozoroval, nejspíš by si řekl, že se vnouček láskyplně usmívá na svého dědečka. Vzhledem k tomu, že já na sobě neměl ani nitku a seňoru Moraovi z mé blízkosti skoro cvakaly zuby hrůzou, muselo to ve skutečnosti evokovat spíše setkání vyléčeného pederasta s jeho dávnou obětí.

„Víte, seňore,“ usmál jsem se jako andílek po průletu peklem. „Váš návrh je opravdu zajímavý a podnětný. Máte tužku? Vážně bych ocenil, kdybyste mi pro začátek mohl napsat alespoň jména a působiště gentlemanů, o kterých mluvíte.“

Na mužově snědé tváři se zrodila naděje. Vylovil z vnitřní kapsy saka značkové pero spolu s hlavičkovým papírem a pustil se na plechovém boku helikoptéry do zuřivého psaní.

Já se zatím usadil na vyhřáté mezi, strčil si mezi zuby stéblo a užíval si hezkého počasí. Při svém zaměstnání mám k něčemu takovému opravdu strašlivě málo příležitostí.

„Tady, seňore, prosím!“ podal mi narkobaron po několika minutách hustě popsaný list papíru. Zběžně jsem jej přejel očima, uznale pokýval hlavou a věnoval muži jeden vřelý úsměv.

„Děkuji. Jistě mi to velmi pomůže. A teď, abyste viděl, jak si vážím lidí, kteří mi pomáhají v mém poslání – měl byste nějaké poslední přání?“

Seňoru Moraovi nejdříve vůbec nedošlo, co jsem to právě řekl: „Co? Vždyť jste mi slíbil, že mě necháte…“

„Ano,“ skočil jsem mu s blahosklonným úsměvem do řeči. „Slíbil jsem, že vás nechám naživu o něco déle. Což jsem právě učinil. A teď…“

Nevím proč, ale muž jako by náhle ztratil o mou osobu zájem. S uširvoucím výkřikem se otočil na patě a vrhl se proti otevřeným dveřím kabiny, jako by tam mohl najít spásu.

Jako by nevěděl, že jediná spása v širokém okolí jsem já.

*

Když jsem ze sebe o půl hodiny později na mořském břehu smýval krev, kousky tkání a jiné tělesné součásti nedávno zemřelého narkobarona, táhlo mi smutně hlavou, jaká že je to škoda, když je člověk tak zásadový jako já. Kdybych na Moraovu nabídku přistoupil, mohl jsem v jediném dni zlikvidovat největší ryby organizovaného zločinu. Žádné poletování, žádné mnohačetné kopie dnešního dne.

Na druhou stranu je pravda, že takovýhle jednorázový zátah by mohl mít tu nevýhodu, že by se očím veřejnosti mohl jevit jako docela obyčejná válka mezi jednotlivými frakcemi a větvemi mafiánských rodin.

Kdepak, vypláchl jsem si spokojeně ústa slanou vodou. Můj obvyklý postup je sice zdlouhavý, ale lidi si na něj už jednak zvykli a druhak mám jistotu, že se spravedlnosti dostane co největšímu počtu těch, kteří si ji zaslouží.

Dým z hořící vily v dálce jako by se souhlasně zavlnil v odpověď.

*

Moře je krásné.

Dokáže uklidnit, dokáže uvolnit.

Když jsem se o dvanáct hodin později vracel zpátky do Evropy, už mi to jako taková výhoda nepřišlo.

Jsem-li ve stavu akční bezdušnosti, mohu kroužit nad krajinou takřka libovolně dlouho. Problém je v tom, že abych dosáhl nějaké slušné cestovní rychlosti, musím mávat křídly – tření vzduchu působí v opačném případě jako docela slušná brzda.

Tím chci říct, že jsem klidně mohl vystoupat nad mraky a trochu se prospat, ale cesta nad oceánem by se mi tak (bez budíku u hlavy) určitě nehezky protáhla. Na což nemám čas.

Děsivým vypětím vůle jsem se tedy udržoval při vědomí, občas upadal do mikrospánku, občas se budil ve chvíli, kdy mi odstřikující mořská pěna začala cákat do obličeje. V takových chvílích jsem sebou trhal, vyjekával hrůzou a mocnými mávnutími křídel tvořil na vodní hladině lokální tsunami.

Vážně nevím, jestli bych vůbec dokázal vzlétnout, kdyby se mé letky namočily.

Radši nemyslet.

*

Takhle totálně odepsaně jsem si snad nepřipadal ještě nikdy v životě. Mýma rukama bylo dnes prolito tolik krve, že by to dokázalo z klasického řeckého amfiteátru udělat bazén. Vypálil, zdemoloval, rozmetal a zdevastoval jsem děsivé množství luxusních domů. Spálil, rozpustil jsem ve vodě a rozprášil v povětří desítky tun omamných látek. Pokud duše lidí opravdu míří do pekla, pak dnes musí být u jeho bran nával, za jaký mi nikdo nepoděkuje. Amerika je od dnešního data zbavena odhadem osmdesáti procent veškerého drogového zločinu.

Byla to strašná fuška. Ač si v cizích tělech dokážu poradit víceméně s jakýmkoli jedem, začal jsem mít na sklonku dne poněkud problémy s rozlišováním reálného a nereálného. Množství drog, které jsem nedopatřením vdechl, spolkl nebo absorboval povrchem těla by stačilo běžnému feťákovi do konce naprosto šťastného života.

Ale stálo to za to.

*

Ve chvíli, kdy jsem se konečně doplahočil nad střední Evropu, začala touha po spánku vyhrávat na body. Záchvaty mikrospánku ztratily právo na svou předponu a já ve chvílích relativně jasného vědomí vzdáleně uvažoval o tom, jak stavy naprostého vyčerpání řeší ptáci, k jejichž létacím mechanismům jsem ty své vždy připodobňoval. Dokáží bez problémů létat i k smrti unavení, nebo se jim stávají podobné adrenalinové zážitky, jako teď mně?

A že těch zážitků nebylo málo.

Jednou jsem málem prolétl okny domu, který v mých obvyklých letových výškách vážně neměl co dělat, dvakrát jsem se vzbudil a zjistil, že létám v kruzích, a jednou jsem se zničehonic probral až ve chvíli, kdy mi nějaká zvědavá srnka začala důvěrně olizovat ucho. Vůkol šuměl les, za mnou se do dálky táhla dlouhatánská stopa zválené trávy a jak jsem se na tu louku dostal, bych nedokázal říct ani ve stavu té nejhlubší možné hypnózy.

To, že jsem nakonec zahučel na střechu svého domu, můžu přičíst snad jen zásahu shůry.

*

Přežil jsem setkání s tolika ke všemu odhodlanými zabijáky, že by se z toho zježily vlasy hrůzou nejednomu akčnímu hrdinovi a neodnesl jsem si horší zranění, než ten lehce škráblý ušní lalůček malého Rusáka. Veškeré nebezpečenství těch střetů teď bledlo před potácivou, napůl nevědomou cestou po schodech k vlastnímu bytu.

Hledání klíčů a následné odemykání se změnilo v pyrotechnickou latinu.

Jak jsem se dostal do postele, už opravdu netuším.

2.

Moje podvědomí je občas pěkná mrcha. Právě teď se snaží spojit zážitky uplynulého dne s běžnou realitou. Zvonění budíku mi tak zní jako tříštící se sklo.

S nepublikovatelným zavrčením jsem se převalil na pravý bok a naslepo hmátl po drnčícím přístroji. Dlaň mi narazila na ohlazený kovový knoflík jako už tisíckrát předtím, ale nezvyklé zvuky přesto neustaly. Jen to začalo znít, jako by kdosi dupal po skleněných střepech. I s myšlením pořád ještě obaleným tlustou vrstvou únavy a nevyspání mě dokázalo napadnout, že je to poněkud divné.

Nemluvě o té neprostupné tmě okolo.

Taková v šest ráno obvykle na sklonku jara nebývá.

Než jsem stačil zárodek myšlenky rozvinout v něco použitelného, explodovalo okno ložnice, z obýváku se ozval řev, na mé dveře udeřila pěst Boží.

Když je to třeba, dokážu jednat daleko, daleko rychleji, než většina čerstvě probuzených občanů – teď jsem ze sebe shodil deku, vyskočil na nohy a pohlédl do uhlově černého obličeje prvního vetřelce.

Tak rychle, abych uhnul výstřelu, se bez převtělení opravdu hýbat nedokážu.

V rameni mě ostře bodlo, dveře do ložnice narazily s prásknutím do zdi, další štípnutí jsem pocítil v levém stehně.

Tlustý obal únavy kolem mého mozku nasákl jakousi podivnou látkou, nabobtnal, zneprůhledněl a zmrazil mi myšlení rychleji než ponoření do tekutého dusíku.

Než jsem dopadl na podlahu, nevěděl jsem o světě.

*

Ten budík se mi musí za něco mstít – tentokrát se jeho drnčení přetransformovalo v tlumeně svištivý klapot rotoru vrtulníku.

Snažím se otočit a jako vždy ho plácnout, ale zjišťuji, že nejen budík, ale celá ložnice mě za něco nenávidí. Peřina mě ovíjí tak pevně, že se nemůžu hnout, v okolí je tma jako v rakvi, okno se nejspíš samovolně zavřelo, takže vzduch je mírně řečeno vydýchaný. Mé vlastní tělo se pravděpodobně k všeobecné vzpouře připojilo taky a mě teď bolí každý sval, jakákoli souvislá myšlenka je přímo utrpením a i dýchat mi přijde tak namáhavé, že bych se na to nejraději vykašlal.

V takové situaci se ovšem dá udělat jen jedna jediná věc.

Zase jsem upadl do bezvědomí.

*

Proč se všechno kolem mě tak divně houpá?

Budík sice vzdal své neúnavné klapání, které mě za celou tu dobu vzbudilo snad třikrát nebo čtyřikrát, ale tenhle nový prvek je ještě o něco víc iritující. Připojil se snad ke vzpouře celý byt? Roztočily se kohoutky nad dřezem, umyvadlem i vanou a nechaly vodu zatopit všechny místnosti? Vznáší se teď moje zrádná postel na mírných vlnkách ve snaze nakazit mě mořskou nemocí? Chce snad můj byt, abych se buď utopil ve vodě, nebo v horším případě dokonce ve vlastních zvratcích? Jak se mi v hlavě pomalu rodí panika, začínám si uvědomovat, že ta horší možnost bude asi pravděpodobnější – postel mě drží tak pevně, že mi nějaký pád na ponořenou podlahu vážně nehrozí.

S myšlenkou na to, jak je ten svět nespravedlivý, jsem radši zase usnul.

*

Žiju!

Sice mě příšerně bolí každý sval, sice se mi hlava točí tak, až se mi chce řvát a sice je všude kolem pořád nepřirozená tma, ale žiju! Mám, pravda, celkem nepříjemný pocit z toho, že se má postel dokázala postavit na zadní nohy a já teď už na ní ani tak neležím, jako jsem k ní spíš připoután vestoje, ale radost z toho, že mi nebyla souzena odporná smrt utopením, v tuhle chvíli přehlušuje všechno ostatní. I ten stále naléhavější pocit, že bych se měl vzpamatovat a začít přemýšlet, je pod dojmem tohohle triumfu strašně nevýznamný.

*

Na téhle realitě mě nebetyčně štve jedna věc – entropie. Nauky o termomechanice jsem se jen letmo dotkl na škole, ale tenhle fenomén je natolik známý, že je v podstatě nemožné o něm nevědět. Entropie ve zkratce a ve své nahé podstatě znamená, že ať už na světě probíhá jakýkoli děj, je fyzikálními zákony ustanoveno, že v globálním hledisku vždy půjde od desíti k pěti. Svět se řítí do prdele, řečeno bez příkras.

V mém konkrétním případě se entropie začala projevovat tak, že se mé myšlení během neodhadnutelné doby vyčistilo, sny o podrazáckém bytě se rozplynuly a já si začal uvědomovat, že jsem v takové kaši, jako ještě nejspíš nikdy v životě.

Nemůžu se hnout, kolem zápěstí, předloktí a bicepsů cítím pevná pouta, další nespočet popruhů mi poutá nohy, celý trup i krk a hlavu. Ruce mám nejspíš v nějakých rukavicích, protože nemůžu hýbat ani prsty. Přes oči mám cosi tvrdého, přiléhavého a absolutně neprůhledného, do temene mě tlačí jakási spona. V ústech mám chuť gumy a nějaký roubík. Za zády cítím nepřizpůsobivou plochu.

Kromě toho mě pořád bolí každičký sval, v předloktích cítím zavedené infuze a nebýt té ucpávky v ústech, řval bych nejspíš strachy.

*

Na to, že mám ucpávky i v uších jsem přišel ve chvíli, kdy mi je někdo dost nešetrně vytrhl.

Zahuhlal jsem do roubíku, pokusil se znovu prohlédnout neproniknutelnou tmu. Čekal jsem, že se se mnou někdo konečně začne bavit, ale přesto jsem málem nadskočil, když mi kousek od levého ucha zazněla hlasitá, panovačná angličtina: „Is it him, Meika?“

Než jsem si stačil vzpomenout, co znamená to poslední slovo, něco mě neuvěřitelně jemně pohladilo po hlavě. Jako by mi nakrátko ostříhanými vlasy projelo paví pero, jako by na mě dýchlo nějaké velké zvíře, jako by…

Jako by mi hlavu upnuli do svěráku.

Ten lehoučký závan se dvakrát přehnal sem a tam, pak naprosto neslyšně zarotoval nad mou hlavou a následně se přisál k mé kůži jako podtlakový zvon na čištění odtoků.

Potom to začalo bolet.

Ten podivný pocit mi sevřel mozek ze všech stran a já najednou cítil, jak do mých myšlenek prosakuje něco cizího. Něco takového se popsat nedá – to se musí zažít. Během půl minuty jsem zuřivě bublal do roubíku, před očima se mi neuvěřitelnou rychlostí míhaly vzpomínky, o kterých jsem ani nevěděl, že je vůbec mám. Znovu jsem čichal dávno zapomenuté vůně, v ústech se mi sbíhaly sliny pod přívalem chutí, na které jsem dávno zapomněl, slyšel jsem hlasy z dávné minulosti.

Moje tělo se neovladatelně roztřáslo, potlačená realita kolem mě zmizela v nenávratnu a já znovu prožíval vlastní život.

Takovou rychlostí, až mi z toho hlava praskala na milionu místech.

*

Nevím, jak dlouho to mohlo trvat.

Snad minutu, snad hodinu.

Mně to připadalo jako celá staletí.

Když se ze závitů mého mozku konečně vymotala nespočetná chapadla té nehmotné, vzpomínky jitřící medúzy, zůstal jsem v poutech viset jako rozmočená papírová panenka. Proudy slin, které mi stékaly po hrudi, jsem nevnímal, skoro jsem nevěděl, kde je nahoře a kde dole. Bylo mi, jako by někdo vzal mou hlavu a prohnal ji spolu s miliardou oblázků vysoce výkonnou centrifugou. S námahou, jakou má mysl ještě v životě nepoznala, jsem začal pomalu, pracně sbírat roztříštěné kousky své osobnosti, svého života, svého celého já.

Tu odpověď na otázku položenou před nespočetnými věky jsem přesto slyšel.

„It’s him. He’s Iustus.“

*

Šok z mé nečekaně odhalené identity byl na malý okamžik potlačen vjemem toho hlasu samotného. Byl bych přísahal, že právě promluvil hrozně mladý člověk, snad dokonce ještě dítě. Takovou únavu, jaká právě zazněla v těch několika slovech, jsem však v životě neslyšel.

„A náš předpoklad?“ vpadl mi do myšlenek ten první hlas.

„S… správný,“ hlesl druhý.

„Odveďte ho!“

Zaskřípaly dveře, na linoleu zaklapalo šestero kročejí. Nikdy bych tomu nevěřil, ale když je člověk připraven o zrak, jeho ostatní smysly se opravdu nepřirozeně vyostří. Teď bych mohl přísahat, že dva z odchozích byly klasické dvoumetrové gorily v těžkých pracovních botách, kdežto ten třetí, kterého odváděli mezi sebou, mohl mít asi poloviční váhu a boty snad vůbec žádné.

Na další rozvinutí úvah jsem neměl kdy.

Ten ostrý, nepříjemný hlas už začínám pomalu ale jistě nesnášet.

*

„Takže, konečně se setkáváme, Spravedlivý,“ zasyčel mi do ucha hlas překypující uspokojením. „Ze všeho nejdříve vás musím varovat před používáním vašich jedinečných schopností. Víme, teď již se stoprocentní jistotou, že po celou dobu svého působení užíváte stále jedno a totéž tělo a že se ho nemůžete vzdát. Pokud by vás nyní napadlo pokusit se osvobodit, buďte si jist, že by to pro vaši tělesnou schránku mělo nemilé důsledky. Do paže máte zavedeny infuze, k páteři jsme si vám dovolili připevnit jednoduché mechanické zařízení. Pokud se někde v objektu začnou dít věci naznačující vaši nekalou činnost, bude vám do krevního oběhu vstříknuta vysoce specializovaná toxická látka. Rovněž několik vašich obratlů skončí jako dětská skládačka. Nemyslím si, že bychom vám dokázali zabránit v útěku, ale rovněž nepředpokládám, že byste chtěl zbytek života strávit na kolečkovém křesle, slepý, hluchý a neschopen vnímat jakoukoli chuť nebo vůni.“

Z toho věcného, chladně profesionálního hlasu se do mě během těch několika krátkých vět stačila dát solidní třesavka. Tak jsem zjistil, že má pouta jsou natolik pevná, že se dokážu třepat víceméně jenom uvnitř.

„Nyní, když jste zpraven o situaci, dovolte mi, abych se představil. Jsem zvláštní agent Smythe a zastupuji vládu Spojených států amerických. Dále vám sděluji, že coby osoba zodpovědná za nesčetné teroristické činy postrádáte jakákoli práva, nevztahuje se na vás Ženevská konvence a pokud budu chtít, mohu z vás zaživa stáhnout kůži. Zároveň bych vás rád upozornil na to, že nemá cenu ztrácet čas trapným předstíráním a hraním si na nevinného. Ten nepříjemný zážitek, který jste právě absolvoval, je nejdokonalejší verze detektoru lži, jaký si umíte představit. My víme, kdo jste. Ušetřete mě proto amatérského herectví, ano?“

Agent Smythe se odmlčel, mně se vedle strachu zrodil v mysli vztek. Jako každý průměrný Evropan jsem neměl Američany nikdy moc v lásce. Teď mé antipatie dosáhly vrcholu – jako všechny státy, v nichž fenomén Iustus působil, i Amerika po několika měsících zmatků a nerozhodnosti vyhlásila Spravedlivému podporu. Stejně jako všechny vlády zjistila i ta americká, že prostý občan – tedy volič – je rád, když v kraji vládne neviditelná síla, která jej chrání od nebezpečenství světa. Iustus byl tedy v USA prohlášen za projev Boží přízně, byl oslavován, byl chválen v médiích. A teď se dozvím, že mě ti parchanti ve skutečnosti celou dobu hledali jako mizerného teroristu.

Svět není spravedlivý.

*

Kdyby mi agent Smythe v tu chvíli nepromluvil znovu do ucha, možná bych pod dojmem oné nebetyčné zrady zapomněl na jeho varování, pokusil se nechat si narůst křídla a vstoupit do jedné z tisíců lidských bytostí, které kolem sebe cítím. Dá se tak vlastně říci, že mi ten poskok podrazáckého systému zachránil zdraví.

„V dokonalém světě bychom vás, mister Horak, samozřejmě nechali stanout před spravedlivým soudem. Byl byste obviněn ze všech činů, které jste spáchal, byl byste souzen, byl byste za své činy spravedlivě potrestán. My však ve spravedlivém světě nežijeme. Vinou lidí jako jste vy je naše vláda nucena uzavírat dohody a přistupovat na kompromisy. Já osobně to nemám rád, ale ve vašem případě by zřejmě cela smrti a elektrické křeslo nic nevyřešily. Máte moc, která by ve správných rukou mohla změnit svět. Nabídka mé vlády tudíž zní takto: zcela přesně nám popíšete principy své moci, řeknete nám, kde jste k ní přišel, přiznáte se ke všem svým zločinům. Dále pak okamžitě začnete projevovat účinnou lítost a pod naším laskavým vedením se alespoň pokusíte odčinit ta nejhorší zvěrstva. Za to vám bude dovoleno žít. Přistupujete na tuto nabídku?“

Na tváři mě zastudila agentova ruka, něco tlumeně zachřestilo, já se málem pozvracel, jak mi byl z úst vytažen roubík. Čelisťové svaly mě hnusně zabolely, ale agent Smythe nejspíš nebyl přítelem dlouhého čekání.

„Nuže, Spravedlivý? Nehodlám se s vámi zdržovat déle, než je nutné. Přistupujete na mou nabídku?“

Olízl jsem si oschlé rty, cvičně zaklapal čelistí a promluvil:

„Jestli mě okamžitě propustíte, jestli dostanu omluvu od té vaší slavné vlády, jestli zapomenete na to, že jste mě kdy viděli, pak vás nechám žít. Já jsem Iustus. Nemůžete mě zastavit, nemůžete mě ovládnout, nemůžete mi zabránit, abych přetvořil tenhle svět v místo, jakým jej jeho Stvořitel chtěl mít. Ani já nejsem příznivcem zdržování. Čeká na mě neodkladná práce. Okamžitě mě uvolněte!“

To, že mám strach, že v podstatě nevidím možnost, jak bych se z téhle kaše mohl dostat, ještě neznamená, že jim to dám najevo. Viděl jsem umírat stovky a tisíce takhle namyšlených panáků. Omezenců, kteří v životě nedokázali udělat víc, než slepě poslouchat rozkazy nějakých nadřízených.

Bytostně takovéhle lidi nesnáším a od chvíle, kdy jsem se distancoval od prohnilého světa, nemám jediný důvod, proč s nimi jednat jako se sobě rovnými. Takovíhle poskoci stejně rozumějí jen autoritě a rozkazu.

Agent Smythe si v odpověď na můj proslov docela nahlas povzdechl, zřejmě pokrčil rameny a takovým jakoby odhodlaným tónem mi sdělil, že naprosto chápe můj postoj.

„Nečekaně získaná moc má dar lidi korumpovat, mister Horak,“ skoro mi zašeptal do pravého ucha. „A vy nejste víc, než obyčejný člověk. Víme o vás všechno. Víme, kdy jste se přestal pomočovat, víme, o čem jste se bavil s přáteli, víme, o čem jste snil. Jste jen ubohý sociopatický jedinec, který ke svému daru přišel jako slepý k houslím. Coby nevyzrálá osobnost samozřejmě nejste schopen náležité pokory, která je všem duševně zdravým lidem vrozená. Myslíte si tedy, že jste někdo jako Bůh. Pletete se, mister Horak. Hrozně se pletete. Já jakožto člověk hluboce věřící však vím, že strádání, nepohodlí a rozjímání o samotě má na lidskou duši velký vliv. Dokud si tedy neuvědomíte, kým jste ve skutečnosti, dokud nepřistoupíte na naše podmínky, dokud nepochopíte, že jste páchal zlo, budete ponechán o samotě. Osobně dohlédnu, abyste nebyl rušen vůbec nikým. Nemusíte se bát, že bychom vám nutili jídlo nebo pití, nemusíte se bát, že byste byl stresován pohledem na tuto nevelkou celu. Po čase nejspíše zjistíte, že trávit dlouhé hodiny a dny v jedné neměnné poloze bez možnosti vidět, slyšet nebo mluvit je značně nepohodlné. Taktéž dospějete k poznání, že hlad a žízeň dokáží přimět člověka k věcem, o kterých by si nemyslel, že je kdy bude ochoten dělat. Nebojte se, mister Horak. Dáme vám tolik času, kolik jen bude třeba. Až změníte názor, stiskněte čtyřikrát tlačítko, které máte pod pravým palcem. Až změníte názor, mister Horak, ne dříve. Jinak by se k obyčejnému nepohodlí mohla přidat i úporná fyzická bolest. A to bychom přeci nechtěli, že?“

Otevřel jsem ústa k odpovědi, kterou by si ten poskok za rámeček nedal, ale agent toho lstivě využil, aby mi do úst zarazil ten poslintaný roubík. Nedělaje si nic z mého nesrozumitelného vrčení mi ještě vrátil špunty do uší a pak zřejmě odešel.

Kroky ani klapnutí dveří jsem pochopitelně neslyšel.

*

Mysli, Martine, mysli.

Když nebudeš myslet, skončíš jako poslušná loutka v rukou pitomých Amíků.

Nedělám si iluze o tom, že dokážu odolávat intenzivnímu nátlaku moc dlouho. Kdesi jsem četl, co dokáže s lidským tělem udělat dlouhodobé absolutní znehybnění. Nejenže mě budou od nekonečného stání na tvrdé podlaze bolet bosé nohy, nejenže budu šílet z pocitu, že se nemůžu ani hnout, ale jak půjde čas, dají se do mých bezmocných svalů i intenzivní křeče.

Hrdlo se mi pod tíhou té myšlenky docela stáhlo – stačí si vzpomenout, jaké to je, sedět v kanceláři osm hodin u počítače. A to se přitom člověk sem tam projde, chvíli sedí tak a chvíli zase takhle… Když jsem si teď představil, jaké by to bylo sedět na relativně pohodlné židli bez možnosti změny polohy, vyvstal mi na čele studený pot. Já sice nesedím, ale tím je celá věc ještě o něco horší.

Podobné myšlenky mají tu nevýhodu, že když už na ně člověk jednou připadne, tak se jich pak strašlivě těžko zbavuje. Najednou jsem měl pocit, jako už bych tu stál mnoho hodin, kůže mě začala svědit hned tuhle a hned támhle, měl jsem intenzivní pocit, že už začínám mít pořádnou žízeň.

Bylo to příšerné.

Bylo to víc, než příšerné. Během pár chvilek jsem zjistil, že se opravdu nemůžu vůbec hýbat, že hlavu nemám jen tak přepásanou řemenem, ale nejspíš zajištěnou v nějakém pevném postroji, že kolem hrudi mám sotva dost místa k tomu, abych mohl dýchat. Najednou jsem byl pevně přesvědčen o tom, že ve skutečnosti nejsem přikurtovaný k podložce pomocí nějakých řemenů, ale že mě docela obyčejně zalili do betonu. Sice jsem netušil, v čem by něco takového mělo být horší, ale to mé čerstvě probuzené panice vůbec nevadilo.

*

Totální smyslová deprivace je příšerná věc.

Nikdy dřív mě to nenapadlo, ale teď jsem měl kvůli nemožnosti cokoli vidět nebo slyšet chvílemi pocit, že nemůžu dýchat. V jednu chvíli jsem byl pevně přesvědčen o tom, že ve skutečnosti nejsem sám, ale že kolem mě stojí desítky výborně se bavících agentů. Za okamžik bych se byl ochoten do krve pohádat o tom, že agent Smythe už nikdy nepřijde. Že kdesi ve Washingtonu padlo rozhodnutí a já budu ponechán svému osudu v téhle cele nejspíš někde v poušti hluboko pod zemí jako příliš nebezpečný.

Ano, měl jsem strach.

Měl jsem takový strach, jako ještě nikdy v životě. Nemožnost se pohnout, nemožnost používat své smysly, to vše na mě působilo takovou měrou, až jsem zoufalstvím a hrůzou úpěl do roubíku.

*

Později, snad o pár minut, snad o mnoho hodin, se mi jakýmsi zázrakem podařilo uklidnit.

Už nějakou dobu jsem se pokoušel sebrat, jako nějakou mantru jsem si opakoval uklidňující a potěšující věci, dodával si odvahu, konejšil jsem se, odvyprávěl si jednu pohádku, zazpíval si v duchu optimistickou písničku. Neříkám, že to pomohlo nějak zázračně, ale přesto to pomohlo.

Zklidnil jsem se natolik, že se mi chvílemi začalo dařit i rozumně přemýšlet.

Jednou z nejvíc potěšujících věcí, kterou jsem si během toho uklidňování připomněl snad padesátkrát, patřilo to, že i ve stavu blížícím se totální panice moje nervy nepovolily natolik, abych se ze svého těla pokusil prchnout obvyklou cestou. Pravda, ve skutečnosti absolutně netuším, jestli se v tomhle stavu dokážu převtělit. Pokud si vzpomínám, tak ještě jako bezkřídlý začátečník jsem vždy potřeboval pohled do očí – razantní nárůst mých schopností přišel až s uměním létat. Vždycky jsem tak měl pocit, že jedině vysoko na obloze dokážu vysílat svou duši kamkoli mě napadne. Vždyť i ta galaxie násilí v mé hlavě vždy o dost pohasne, když křídla složím. Jenže o to teď nejde. Teď je hlavní, potěšující a dobré, že mám natolik silnou vůli, že se ze mě ani v tomhle stavu nestalo nemyslící zvíře. Jsem Iustus, jsem stvořitel nového světa, jsem Bůh.

Uznávám – s tím sebevědomím to možná trochu přeháním, ale co by člověk neudělal pro vlastní psychický stav, že.

*

Uklidněn vzhledem k stávající situaci na maximální možnou míru jsem začal vytvářet a zase zavrhovat jeden plán na útěk za druhým. Poněkud nešťastné bylo, že většina mých nápadů začínala tím, jak se dostávám do nějakého agenta, holýma rukama likviduju veškerý odpor, probíjím se horami nepřátel, nacházím tuhle celu, vynáším vlastní bezvládné tělo do bezpečí, vtěluji se zpátky a ulétám do dálek jen proto, abych se druhého dne vrátil a srovnal Kapitol se zemí.

Jistě, představy to byly moc hezké. Jenže i kdybych se dokázal bez očního kontaktu někam dostat, tak nemám představu, jak fungují ty mechanismy připojené na mé tělo. Agent Smythe mi toho moudře prozradil naprosté minimum, takže například nevím, co by se stalo, kdybych se vtělil přímo do něj. V tom příznivějším případě by si nikdo ničeho nevšiml dřív, než bych byl volný. V té pravděpodobnější a tudíž horší verzi událostí visí někde nad mou hlavou kamera, která by v okamžiku, kdy by se agent dotkl pout, spustila poplach. A pak sbohem, mé drahé tělo, sbohem, záchrano světa. S mozkem vypáleným a páteří roztříštěnou bych už v životě neopustil nemocniční pokoj. O nějakém létání ani nemluvě.

Sakra.

Sice se snažím si optimisticky tvrdit, že bezvýchodné situace neexistují, ale mám takový sílící pocit, že jenom lžu sám sobě do kapsy.

Dobře. Ještě jednou. Jestliže zamítnu všechny obvyklé metody útěku, co mi zbývá? Přistoupit na spolupráci, stát se loutkou.

Hm.

Kdybych řekl, že to nezní lákavě, ani zdaleka bych tím nevystihl situaci. Problém není ani tak v tom, že pracovat pro Američany je proti mému přesvědčení. Tedy, ne že by se mi při tom pomyšlení nevařila krev v těle. Vaří. A pořádně. Ale z praktického hlediska je daleko horší forma spolupráce. Takový idiot, abych si představoval vysoký plat, státní byt a firemní auto opravdu nejsem. S někým, kdo vlastními silami dokázal změnit svět k nepoznání, se musí zacházet opatrněji než s termonukleární bombou trpící sebevražednými sklony. Nevím, jakou páku by na mě konkrétně použili, ale během výkonu zaměstnání bych měl nejspíš k páteři připevněnu dálkově ovládanou nálož a po práci by mě pro jistotu ukládali k umělému spánku. Sbohem, radosti života, sbohem lepší světe. Stal bych se jen dokonalejší verzí inteligentní řízené střely. S nulovou nadějí na únik, s nulovou nadějí na to, že by se to mohlo ještě někdy změnit. A ještě ke všemu bych musel sledovat, jak můj očišťující se svět upadá zpátky do ještě hlubšího bahna pod celosvětovou nadvládou Spojených států.

Nikdy!

To tu radši shniju zaživa.

*

Mám hroznou žízeň.

Vinou roubíku nemůžu zavřít ústa, takže mi tečou sliny a já tak ztrácím životně důležitou vláhu daleko rychleji než normálně. Úplně cítím, jak se mi tělo odvodňuje, jak každičká buňka sesychá, jak se na stěnách nikdy neviděné cely sráží vlhkost, kterou teď tolik potřebuju.

Cítit něco takového je příšerné.

Nemoci o tom přestat uvažovat je ještě o dost horší.

I kdybych dokázal zapomenout na žízeň připomínající se tisíckrát v každé minutě, tak je tady pořád bolest celého těla. Už před delší dobou jsem přešel na cvičné napínání a povolování svalů, abych se alespoň trochu protáhl. Kromě toho, že jsem teď zpocený jako dveře od chléva, neměla minimalistická gymnastika žádný podstatnější účinek. Křeče jsem možná oddálil o pár hodin, ale o to větší mám žízeň.

Vidíte? Na žízeň se prostě zapomenout nedá.

Dal bych všechno na světě za jedinou sklenici vody. Podepsal bych cokoli, kdybych se před tím mohl napít a pořádně protáhnout.

Úplně cokoli.

Kromě spolupráce s těmi svinskými Američany.

*

Stojím tu den nebo dva?

Nebo týden?

Mám žízeň. Cítím, jak se mi do těla zakusuje horečka. Do čela mi praží neviditelné slunce, kosti občas provedou kvantový skok a zamíří si to přímo na severní pól. V poutech už dávno jen tak visím, bolesti v čelistech se staly součástí mne samotného, roubík oproti původní velikosti narostl desetinásobně a vyplnil mi ústa jako tvrdý, suchý, nafukovací dětský balónek. Sůl vyloučená potem mě po celém těle svědí, slzy pod zakrytím očí pálí.

Umírám.

Umírám a jsem na sebe pyšný. To tlačítko nezmáčknu ani zítra, ani za deset let. Moc dobře si uvědomuji, že jednou z těch infuzí mi do těla proudí i výživa. Neumřu žízní za tři dny. Mí věznitelé do mě budou pumpovat tolik nezbytných živin a chemikálií, aby mě udrželi naživu. Nelidsky trpícího, vyprahlého, ale živého. Orgány mi nedostatkem vody nezačnou selhávat, léky si s nemocemi poradí. Budu tady trpět možná i dlouhé měsíce, stanu se lidskou troskou, možná časem dokonce zešílím. To všechno si moc dobře uvědomuju, ale přesto nikdy nezmáčknu to zatracené tlačítko.

Svět, který jsem vybudoval, mi za to stojí.

*

Největším nepřítelem trpícího člověka jsou myšlenky a neodbytné představy. S bolestí se jakž takž bojovat dá, ale když vám tělo spaluje nemoc, ztrácíte potřebnou psychickou sílu k tomu, abyste dokázali zahnat odpornou vizi.

Posledních pár hodin, dnů nebo týdnů mě mučí představa světa zbaveného mého vlivu. Dříve nebo později si určitě někdo všimne, že zločiny zůstávají opět nepotrestány, že bezmocné oběti se přestaly měnit v anděly pomsty, že ze světa vymizela nadpozemská spravedlnost.

Trápí mě to.

Trápí mě to tak, že to ani vypovědět nemohu.

Svět se za ty dva roky změnil k nepoznání. Už jsem o tom mluvil – slušní lidé, smysluplné zákony, čestní politici, obrovská míra osobní svobody i zodpovědnosti. Hrozně rád bych věřil, že tento nastolený trend je novým, nezvratným směrem, kterým se lidská společnost začne ubírat.

Přesto tomu věřit nedokážu.

Jestli na světě pořád ještě existují lidé jako agent Smythe a jeho intrikující vláda, pak ztrácí vize nového a lepšího světa na přesvědčivosti. Dva roky jsou strašně krátká doba. Lidé by nejspíš potřebovali mnohem delší čas k tomu, aby si opravdu do hloubky uvědomili, že jedině můj nový svět je ten pravý. Je mi něco přes třicet. Jsem si absolutně jistý, že těch odhadem čtyřicet až padesát let života, které mám ještě před sebou, by na něco takového už docela stačilo. Staří grázlové by vymřeli a nová generace by starý shnilý svět znala jenom z vyprávění. Poslouchali by příběhy o lidské nenávisti, zločinech, bezskrupulózní honbě za penězi a lidech bez špetky cti v tělech se stejnými pocity, jako když dnešní mládež čte o Hitlerově Třetí říši. Věděli by, že něco takového se v historii opravdu stalo, ale přesto by měli dojem, že takhle šílení lidé snad ve skutečnosti nikdy být nemohli.

Mizerných čtyřicet nebo padesát let a svět mohl být navždy spasen. Copak to ti tupí, nemožní hlupáci nechápou?

*

Moje mysl se vznáší mezi dvěma stavy.

Tím prvním je totální odevzdání se osudu. Myšlenky si poletují, jak se jim zachce, před očima mi ubíhají představy z dávné minulosti, chvílemi znovu prožívám celé dny. Je to docela fajn, zase chodit do školy, bavit se s kamarády… a dokonce i učit se na zkoušky není tak otřesné, jak jsem si to pamatoval.

Druhým stavem je vražedný vztek. Nikdy dřív jsem si neuměl představit, že bych byl schopen cítit takovouhle nenávist. Kdyby to šlo, prokousl bych agentu Smytheovi průdušnici vlastními zuby a pak bych s jeho dusícím se tělem provedl věci, ze kterých by se i doktor Mengele zbláznil hrůzou. Zvláštní agent se v mé pomalu degenerující mysli stal ztělesněním veškeré lidské tuposti, zabedněnosti, hlouposti a sebevražedné neschopnosti přijmout pravdu o mém krásném novém světě.

Ve chvílích odevzdanosti jen tak visím a vlastní tělo ani nevnímám. V tom druhém případě má pouta vržou, roubík skřípá, pot se valí a celou se nejspíš nesou mé bublavé výkřiky.

Jak plyne čas, začínají být ty první stavy daleko, daleko častější a delší. Mám pocit, že by to mohlo znamenat ochabování mé síly vůle. Přesto se nebojím. Tak hluboko, abych čtyřikrát zmáčkl to tlačítko, nikdy neklesnu.

*

Jak čas plyne, stává se ze mě opravdu jiný člověk. Amok mě popadává čím dál tím řidčeji. Nelíbí se mi pomyšlení na to, že tak vlastně naplňuji Smytheova proroctví, ale začínám být se stavem věcí natolik smířen, že se kvůli tomu nerozčiluju. Co se děje, nemohu změnit.

Občas se mi k myšlenkám přisaje ta podivná, vzpomínky rabující medúza. Když se to stalo poprvé, skládal jsem znovu zkoušku z algebraické analýzy. Poprvé, v reálu, jsem k tomu neměl odvahu, ale teď jsem byl pevně rozhodnut nechat si zapsat známku do indexu a na odchodu triumfálně plivnout tlustému namyšlenému profesorovi přímo do levého oka. Když se mi tudíž vzpomínková realita zhroutila pod dotekem miliardy chapadel, dost mě to rozzuřilo. Bublal jsem tehdy do roubíku nadávky, vnitřně se svíjel bolestí a sliboval dotěrnému parazitovi smrt v rozpáleném olivovém oleji.

Teď je to jiné. Teď vím, že proti tomu nemůžu nic dělat a chápu, že je to tak správné. Jako potvrzení tohoto vědění přestala chapadla způsobovat bolest, stala se ještě jemnějšími a přítulnějšími. Nestydím se přiznat, že mi parazit přestal vadit. Nemám proč se za to stydět. Jeho doteky jsou milé a prožívat vlastní život ve vzpomínkách je s jeho pomocí ještě příjemnější. Mé tělo visí v poutech, on se vznáší bůhvíkde a je nám spolu dobře. Jsme k sobě nerozlučně přituleni a užíváme si mé vzpomínky jako dva milenci v příjemně vyhřátém kině, když venku zuří sněhová bouře.

*

Ještě před stoletím utrpení bych to nebyl přiznal, ale mně je vlastně takhle dobře. Nač zachraňovat svět? Co je mi do světa? Udělal pro mě snad svět někdy něco dobrého?

Nevzpomínám si.

To jediné, co realita dokáže, je působit bolest – stačí se podívat na mé tělo. V těch stále zřídkavějších chvílích, kdy ho ještě musím vnímat, připomíná mi má tělesná schránka veškeré negativní principy světa. Bolest, žízeň, strádání, utrpení.

Nestojím o nic z toho.

Nevidím jediný důvod, proč bych se měl starat o svět, když mám svého miláčka parazita a své vzpomínky. Netuším, proč bych se ještě měl starat o nějakou skutečnost, když se můžu hezky přivinout k němu a pomilionté si poskládat svou minulost do dalšího nového a neotřelého sledu událostí.

Svět?

Dejte mi pokoj se světem. Já jsem šťastný tak, jak jsem.

*

Gábina Podláčková.

Hnědé vlasy, tvář anděla, postava bohyně, nohy dlouhé až na zem.

Jedna z nejhezčích holek, které se kdy smyslnou nožkou dotkly podlahy mé alma mater.

Shodou okolností jsem s ní patřil dva semestry do jedné studijní skupiny. Líbila se mi od prvního okamžiku, kdy jsem ji spatřil, ale pozvat ji na kafe mi nikdy nebylo souzeno – stačilo jednou v zápalu diskuse plácnout cosi antifeministického a tím byly naše vztahy pro zbytek studia odloženy k ledu. Pak, po škole, jsem ji už nikdy neviděl.

Teď se to ovšem změní. Znovu je konec září, znovu jsem obyčejný vysokoškolák a znovu mě čeká setkání s dívkou, po jejímž stvoření se musel i asketa Bůh mlsně olíznout. Tentokrát už nebudu tím naivním mladíkem, který si pravdy a upřímnosti cení nade vše. Tentokrát se zachovám jako vypočítavá svině, budu zuřivě souhlasit se sebepitomějším názorem a jelikož mám moc upravovat si svůj vzpomínkový svět tolikrát, kolikrát se mi jen zachce, nemám nejmenší pochybnost o tom, v čí posteli Gábina nakonec skončí.

Usmívám se. Sedím na radiátoru před učebnou, sem tam prohodím pár slov s někým z nových známých a pokud možno nenápadně sem tam kouknu přes rameno. Neviděl jsem ji už dobrých deset let a nějak se nemůžu dočkat, až znovu poprvé projde tamtím vchodem.

Žít znovu vlastní život je fajn.

Jen ty praskliny na zdech by měl někdo konečně opravit.

*

Všechno je perfektní.

Gábina se svou nejlepší kamarádkou Kristýnou prochází dveřmi, čemusi se směje a jen jakoby mimochodem překračuje dobře třiceticentimetrovou spáru v podlaze. Krátká manšestrová sukně jí končí v polovině opálených stehen, výstřih béžové halenky nabízí veškerému studentstvu podněty k pocvičení představivosti, dokonale bílé zuby téměř házejí sluneční prasátka.

Jen tu zatracenou školu by měl někdo dát do pořádku, než si někdo ublíží.

Nikdy dřív jsem si toho vlastně nevšiml, ale tenhle barák je v katastrofálním stavu. Na dveřích učebny, před kterou sedíme, chybí většina nátěru, zrezivělé hodiny se u stropu houpou na jediném povrzávajícím závěsu a ten radiátor taky vypadá jako něco zralého k odvozu na smetiště. Nechápu, jak jsem si na tohleto mohl dobrovolně sednout. Támhle je díra, tady se ulomil kus žebra… teď se neopatrně pohnout a v blízké fakultní nemocnici by na můj zadek potřebovali dobře kilometr nití.

Vstávám.

Vstávám, oprašuji si šupinky zkorodovaného kovu z riflí a blížící se Gábinu už ani nevnímám.

Je něco takového vůbec možné?

Jak to, že tuhle školu už dávno nezavřeli?

Většina oken je rozbitých, na poničené podlaze se válejí velké skleněné střepy, ve dveřích se hemží termiti, u zdí se vrší hromádky vypadaných cihel. Schodiště se podle všeho muselo zhroutit už před desítkami let, pokroucené zábradlí vypadá jako časem rozežraná kostra nějakého býložravého dinosaura.

Proč jsem si toho nikdy nevšiml?

Četnými dírami ve dveřích je vidět do učebny. Naprosto jasně si pamatuju, jak jsem ještě včera seděl uvnitř a nudil se v jasných paprscích odpoledního slunce. Teď třída připomíná vrakoviště, židle jsou rozlámané na kusy, z lavic zbyly jen pokroucené ocelové rámy, všude se vznáší hustá oblaka větrem rozvířeného prachu.

Proč tady vůbec sedíme?

Copak se budeme vážně učit v takovém nepořádku? Právě před chvílí se ze stropu uvolnil velký kus omítky a s hlasitým prásknutím dopadl přímo na katedru. Zdá se, že kromě mě si toho vůbec nikdo nevšiml.

Copak jsou všichni slepí?

Před Kristýnou se otevřela další, tentokrát metr a půl široká propast. Dívka jedinkrát vykřikla, jak se jí pod nohou uvolnila lavina suti, chodbou zazněl zvuk sypajícího se štěrku a blonďatá studentka nám zmizela z očí.

Gábina se ani nenamáhala otočit hlavu. Jen se ladně vyhnula čerstvé jámě a s nepřítomným pohledem překročila hromádku cihel. Ve tváři pořád ten oslnivě jasný úsměv.

Chtěl jsem se Kristýně rozběhnout na pomoc, chtěl jsem zařvat, chtěl jsem ten tupě se valící dav studentstva probudit z podivné somnambulní netečnosti. Než jsem ale stačil otevřít ústa, zhroutil se mezi mnou a blížící se Gábinou strop.

Lavina cihel, omítky a prachu mi vybuchla do obličeje, od kolene se mi odrazila čtvrtka cihly, v noze explodovala bolest.

Klopýtl jsem, vrazil pozpátku do některého spolužáků.

„Musíme odtud vypad…“

Nikdy jsem tu větu nedokončil.

Ten mladík, do kterého jsem vrazil, se jmenuje Petr Monísek. Štíhlý, vždycky usměvavý kluk s vlasy po ramena. Když jsem mu teď pohlédl do očí, udělal můj smysl pro realitu kotrmelec přes hlavu. Místo šedomodrých očí se na mě dívala slepá bělma připomínající plesnivý sýr, na skvrnité lebce jen tak tak viselo pár chomáčů podivných vláken, odpornou rudou dírou s nepravidelnými okraji se na mě cenily zažloutlé, rozežrané zuby zasazené v mokvajících dásních.

Puch mi zaútočil na čichové buňky, jak Péťovi odpadlo levé obočí i s kusem masa. Červi se hladově zavrtěli, hnis a krev odkáply přímo do oka.

Odskočil jsem od živé mrtvoly jako na pružině a zoufale se rozhlédl po únikovém východu. Všude kolem mě už omítka a cihly přímo pršely, studenti padali k zemi, v podlaze se otevíraly další a další spáry.

Nevnímal jsem to.

Pohled mi těkal z jednoho známého obličeje na druhý. Z příšerně zdevastovaných obličejů všude kolem mě se vynořovali červi, shnilé maso odpadávalo, zuby tekly po bradách v potocích rozkládajících se tkání.

Na mé uši útočil příšerný řev.

Myslím, že byl můj.

*

Iluzorní svět vzpomínek se rozpadl na kousky připomínající roztrhanou fotografii, morbidní obrazy mi naposledy zavířily myslí, vybledly a rozplynuly se v nereálnu. Na mou mysl dolehl pocit příšerně rozbolavělého těla, nekonečné žízně, prázdného žaludku a mnoha dalšího. Do nosu mě udeřil puch starého potu, vlastních výkalů a horkého, zatuchlého vzduchu. Barevný svět před očima nahradila obvyklá temnota, veškeré zvuky odumřely.

Visel jsem ve svých poutech, celým povrchem těla vnímal odpornou realitu a zase jednou se mi chtělo zoufalstvím řvát.

Když se mě mnohem později těsně nad loktem dotkly studené prsty, podařilo se mi zaječet i navzdory tomu věčnému roubíku.

*

Jsem si téměř jistý, že to bylo v tom legendárním filmu „Sedm“, kde policie nebo snad FBI nachází zbědovaného muže, který musel celý minulý rok strávit připoután k posteli. Při té příležitosti zazněla z úst nějakého lékaře věta: „Kdybyste mu teď posvítil do očí, zemřel by na místě šokem.“

Věřím tomu.

Když mi teď ty ledové prsty neobratně zalovily v uších, zvedl se mi žaludek, na kůži vyrašily obrovské krůpěje potu, začal jsem se třást jako příslovečná osika, hlava se mi točila a měl jsem takový strach, jako opravdu ještě nikdy v životě. Najednou jsem slyšel vlastní dech, šustící sako neznámého muže, namáhavé oddechování kohosi jiného a spoustu, spoustu dalších věcí. Připadal jsem si, jako by mi právě někdo implantoval další smysl a měl jsem pocit, že můj mozek z množství těch dávno zapomenutých vjemů docela obyčejně exploduje.

Ve chvíli, kdy jsem opět uslyšel hlas zvláštního agenta Smythea, změnil se pocit v jistotu.

3.

„Zavřete. Oči. Prosím!“ řekl agent jako špatně nadabovaná loutka. Jelikož jsem kromě čekání na výbuch své lebky stejně neměl nic lepšího na práci, poslechl jsem.

„Vaše. Oči. Nejsou. Zvyklé. Na. Světlo. Mějtejezavřenézatímco. Vám. Vám budu. Uvolňovat. Pouta.“

Kůže mě zaštípala, jak z mého obličeje po nekonečně dlouhé době zmizel ten neprůhledný kryt. Ostré rudooranžové světlo zaútočilo přes víčka na mou sítnici, až jsem bolestivě zakňučel. Kdesi se ozvalo konejšivé „Šššš, šššš“, které agent o malou chviličku později zopakoval naprosto nezúčastněným tónem.

Těch řemenů nebo čeho mám na sobě opravdu hodně. Poslouchám, jak pomalu cvakají desítky přezek, nepředstavitelnou silou vůle se uklidňuji, mé oči si pomalu zvykají na světlo, svaly řvou hrůzou z toho, že je přestávají tisknout pouta, která byla mou součástí takovou dobu.

„Jste. Jste. Jste. Jsteschopný. Schopný převtělit se?“ zazněl znovu agentův monotónní hlas. Já, s roubíkem pořád v ústech a hlavou fixovanou, jsem jaksi neměl možnost odpovědět. Agent si to zřejmě uvědomil a jeho ledové ruce mě neobratně polaskaly po tváři.

Jaký je to pocit, když vám někdo po dlouhých staletích vyndá z úst roubík, se nedá popsat. Zažít vám bych to nepřál. Obličejové svaly mi vybuchly bolestí, zuby o sebe křísly, až místností zapršely jiskry, do očí mi vstoupily slzy. O tom, že bych dokázal promluvit, se mi nemohlo ani zdát.

„Jsteschopnýsepřevtělitjsteschopnýsepřevtělitjstes. Se převtělit?“ zadrmolil agent. Zároveň se někde ozvalo zoufalé zakňučení.

To už jsem nedokázal mít oči zavřené.

V hlavě mi explodovala další agonie, svět se se mnou strašlivě zatočil, žaludek vystoupil až do krku, slzy mi začaly z očí přímo stříkat, ale i přes to všechno se přede mnou konečně zformovala cela, kterou jsem nikdy předtím neviděl.

Zvláštní agent Smythe přede mnou stál s děsivě idiotským výrazem ve tváři, ocelové dveře cely zely dokořán a o jejich zárubně se opíral hubený, odhadem patnáctiletý kluk ve vytahaném tričku a volných kraťasech. Blonďaté vlasy mu padaly do očí, rty měl sevřené do pevné linky, po čele mu teklo snad ještě víc potu než mně a holá kolena se mu viditelně třásla.

„Pros. Pros. Prosím. Užto. Dloooooouhonev. Držím. Převtělit?“ promluvil znovu agent. Kluk při těch slovech zbledl ještě o odstín víc, nohy se pod ním podlomily, oči se na okamžik protočily nahoru, mastné kapky potu zapršely po podlaze. Agentovy prsty ztuhly uprostřed pohybu, mrtvě nehybný obličej ožil a začal se skládat do docela obyčejného výrazu totálního překvapení.

Kluk zaúpěl, sevřel si hlavu v dlaních, zavřel oči a sesul se na podlahu.

Mě po šedé kůře mozkové pohladil důvěrně známý pocit.

A zvláštní agent Smythe si sáhl pod sako.

*

Takový kousek!

Přezka na mém zápěstí je napůl rozepnutá. Stačily dva centimetry a byl bych volný.

Teď jsem mohl jen zuřivě třeštit oči na to, jak se v agentově ruce objevuje služební pistole a na jeho tváři ošklivý úsměv. „Smůla, mister Horak, že? Už jste doslova cítil vůni svobody, už jste se těšil, jak budete pokračovat ve svém zavrženíhodném díle. Nebuďte však zklamán. Za malou chvíli se budete moci vrátit ke svému rozjímání a já věřím, že tato malá epizodka vám nakonec ukáže tu jedinou správnou cestu. Za malý okamžik, mister Horak. Jen co připomenu této malé zvrácené špíně, jak se tady trestá neposlušnost.“

Agent Smythe zastrčil pistoli zpět do podpažního pouzdra, otočil se na patě a zastavil se přímo nad zhrouceným chlapcem.

„Tohle, ty bastarde, je jen malá ochutnávka,“ promluvil tak nenávistným hlasem, jaký jsem od něj ještě neslyšel.

Pak do toho vychrtlého těla kopl.

Jednou.

A podruhé.

Myslím, že větší chybu v životě neudělal.

*

Jak blonďatý kluk pod silou těch kopanců poodlétl ke zdi, zrodil se přímo uprostřed mě samého temný, nebetyčný vztek. Jestli jsem si kdy myslel, že svět mě přestal zajímat, jestli jsem měl dojem, že vůbec tuším, co je to vztek, mýlil jsem se tak, jako ještě nikdy.

„Hej, zkurvysynu,“ zasyčel jsem hlasem, pod jehož dojmem umělé osvětlení zděšeně zablikalo.

Agent Smythe se ke mně otočil, nohu napřaženou k dalšímu kopnutí.

„Tohle si v mém světě dovolovat nebudeš!“

Naše pohledy se střetly jako rozjetá lokomotiva s oslněnou srnkou.

*

Barvy zajásaly.

Svět zařval.

A já zařval s ním.

*

Zabouchl jsem dveře takovou silou, až se zárubně rozpálily doruda a jedním skokem jsem se přemístil ke svému tělu. Místností začaly pršet spony, kusy řemenů, guma a vůbec všechno, čím mě ti parchanti připoutali.

Cítím neuvěřitelnou sílu, zase mám schopnosti, o jakých se lidem ani nesnilo.

Přesto je mi z pohledu na vlastní tělesnou schránku skoro na zvracení.

Na hrudi mám provazce zaschlých slin, žebra se mi pod kůží ostře rýsují, oči mám rudé jako králík, v hrudi mi při každém pomalém nádechu znepokojivě šelestí, veškeré svalstvo se vypařilo kamsi do nenávratna. Vypadám jako koncentráčník, na chodidlech mám proleženiny a kůže v místech, přes která vedly řemeny, taky nevypadá jako něco, na co by se dalo dívat dlouho.

Za tohle mi zaplatí.

Za tohle mi zaplatí takovým způsobem, že si o tom lidstvo bude vyprávět ještě za tisíc let.

Ale to až pak.

Teď se odsud musím dostat.

*

Je jasné, že potřebuju spojence. Někoho, kdo se tady vyzná, někoho, kdo by mi pomohl s mým vlastním tělem. Jako agent Smythe sice mám na to, abych tohle místo proměnil ve hřbitov, ale zatímco se budu probíjet k východu, nebylo by nic jednoduššího, než přijít do téhle místnosti a zakroutit mi krkem. A bojovat s vlastním tělem na zádech je myšlenka sice zajímavá, ale jinak naprosto nerealizovatelná.

Sklonil jsem se nad zkrouceným chlapcem a pokud možno jemně mu potřásl ramenem.

Kluk zasténal, zalapal po dechu a pozvracel mi naleštěné polobotky.

No co. Říkal snad někdo, že začátky dlouhodobě prospěšných vztahů bývají snadné?

4.

„Tak dělej, vzpamatuj se!“ cloumal jsem klukem, až mu zuby cvakaly. Události předchozích okamžiků nemohly zůstat mým věznitelům utajeny. Kameru zavěšenou vysoko u stropu jsem sice jedním plivnutím poněkud zneschopnil, ale už to samo o sobě určitě bude stačit, aby sem poslali údržbáře.

Nebo rotu vojáků.

„Au! Už ne, prosím. Já už budu hodný,“ zasténal konečně chlapec.

Důvěrně známým hlasem.

*

„Ty!“ zařval jsem mu do obličeje, před očima rudou mlhu. To už se kluk nechoulil na podlaze. To už jsem ho držel za volné triko a jeho bosé nohy se vznášely půl metru nad zemí.

Na to, jak přesně tenhle dětsky znějící a přesto smrtelně unavený hlas s nezlomnou jistotou prohlásil, že já jsem Iustus a tím mě odsoudil k nekonečnému utrpení, do smrti nezapomenu. Na to, jak mi těsně před tím cosi udělalo z mozku míchaná vajíčka, taky ne.

„Co? Jsi? Zač?“ odsekával jsem jako majzlíkem a měl jsem co dělat, abych spratka nerozmázl po stěnách cely.

„Meika. Jmenuju se Meika. Vězní mě tady. Musel jsem vám vlézt do hlavy. Jinak by mi zase moc ublížili.“

„Jak vlézt do hlavy?“ zařval jsem, až blonďaté vlasy zavířily.

Takhle, ozvalo se v mé hlavě perfektní češtinou.

*

Přiznávám, že mi ta dokonalá ukázka telepatie na chvíli vzala vítr z plachet.

Ale opravdu jen na chvíli.

„Takže oni teď vědí úplně všechno, že jo?“ zavrčel jsem temně. „To mučení bylo jenom pro vaše potěšení, co? Chtěli jste mě jenom zlomit, vůbec jste nepotřebovali, abych vám něco vysvětloval. Bavilo tě dívat se, jak tu zaživa hniju?“

Vybledlé triko se začalo silou mého stisku rozpadat, klukovy pomněnkově modré oči byly rozšířené strachem, naše nosy se téměř dotýkaly. Z pocitu naprostého ponížení se mi chtělo ječet a hlavou mi pořád dokola kroužila neodbytná myšlenka na to, že vykoupat se v krvi tohohle odporného malého šmíráka by mi mohlo z psychologického hlediska dost pomoct.

A vlastně proč ne?

Napřáhl jsem pěst přímo proti tomu smrtelně bledému obličeji. Až dopadne, bude to, jako by tomuhle vychrtlému parchantovi vybuchl přímo uprostřed jeho voyeurského mozku útočný granát.

Vždycky, když jsem je jenom trochu neposlechl, pověsili mě za ruce a mlátili mě řemenem tak dlouho, dokud jsem neomdlel bolestí. Pouštěli do mě za trest proud, nedávali mi najíst, nechávali mě nahého potmě. Nutili mě prohledávat tvůj mozek a chtěli vědět, kdo jsi a co všechno umíš. Viděl jsem to všechno hned napoprvé, ale stejně jsem jim tvrdil, že se ti do hlavy nemůžu pořádně dostat. Kdyby zjistili, že jim lžu, zase by mi hrozně ublížili. Neřekl jsem jim vůbec nic! Chtěl jsem ti pomoct! Myslel jsem, že jsi hodný!

Klukův telepatický výkřik mi rezonoval lebkou, jemu po vybledlých tvářích tekly potoky slz a mně bylo najednou trapně, jako už dlouho ne. I přes vrozený skepticismus jsem měl náhle neodbytný pocit, že tomu děcku hrozně křivdím.

„Tak fajn. Promiň,“ zavrčel jsem do vyděšeného obličeje. „Ale když jsi mi tak moc chtěl pomoct, proč jsi s tím čekal tak dlouho? Tedy hádám správně, že jsi nějak vlezl do hlavy i tomuhle parchantovi,“ ukázal jsem palcem na své současné tělo, „vypnul poplašný systém a donutil ho dojít až sem, že? Jestli se tu k tobě chovali tak, jak říkáš, proč jsi tímhle způsobem už dávno nezdrhl sám? Hlavně mi netvrď, že až doteď nebyla příležitost. Tak pitomý zase nejsem.“

Odpovědí mi byl nejdřív příval dalších slz, jedno potáhnutí nosem a tak ublížený pohled, že by to hnulo skálou. Pak si kluk hřbetem ruky rozmazal slzy po obličeji a spustil. Tentokrát normálně nahlas a anglicky.

„Jednou jsem takhle zkusil utéct. Donutil jsem jednoho agenta, aby mě pustil z cely a potom jsem chtěl, aby mě dovedl až k východu. Pamatuju si, jak jsem to vydržel až ke schodišti. Potom už jsem neměl sílu a asi jsem omdlel. Když jsem se probral, čekal mě ten nejhorší měsíc v mém životě. Musel jsem pořád chodit po cele, byla mi zima, neměl jsem vůbec žádné šaty a jídlo jsem dostával jednou denně skrz gumovou hadici. Potom mi řekli, že jestli tohle zkusím ještě jednou, tak mi zlámou všechny kosti v těle a já už se nikdy nebudu moct hýbat. A oni to mysleli vážně, víš?! Bylo mi tenkrát dvanáct a oni by to stejně udělali!

Potom jsem už neměl odvahu zkoušet utéct. Až teď, když chytili tebe. Občas mi dovolili dívat se na televizi. Myslel jsem, že zabíjíš ty špatné. Myslel jsem, že bys mi mohl pomoct. Hrozně jsem tě chtěl zachránit už ve chvíli, kdy jsem ti musel poprvé vlézt do hlavy, ale měl jsem strašný strach. Pořád jsem si říkal, že zítra bude lepší příležitost, že do zítřka seberu odvahu. Ale bylo to pořád horší a horší. Bál jsem se, že nevydržím až do tvojí cely, měl jsem strach, že se něco pokazí…“

Kluk se rozvzlykal tak, až mu přestalo být rozumět. V mé hlavě tak zase zazněla čeština.

A tak jsem byl s tebou jenom na dálku a říkal jsem si, že to třeba bude dobré. Že jim třeba nechceš utéct. Rozumíš? Věděl jsem, že nemůžeš nic dělat a stejně jsem sám sobě lhal! Tak moc jsem se bál! A ty jsi potom začal zapomínat na to, kde jsi a celé dny se ti jenom zdály sny. Pořád dokola. Víš, oni mě tady využívají k tomu, abych různým lidem četl myšlenky. Ty nejsi první. Už vím, jaké to je, když se člověk zblázní. A ty už jsi k tomu měl strašně blízko.

Meika si utřel nos a spustil zase normálně nahlas.

„Bylo mi jasné, že už nemůžu čekat. Že jestli něco neudělám, tak tě prostě ztratím. A potom mě už nikdo nezachrání a už nikdy nebudu mít někoho, kdo by mě měl rád.“

„No, počkej,“ skočil jsem mu do řeči. „Já vůbec nevím, o čem to mluvíš. Neber si to špatně, jsem ti vděčný za záchranu, ale rád? Až doteď jsem ani netušil, jak se jmenuješ.“

Zase ten ublížený pohled.

„Dívali jsme se spolu na tvůj život. Přestal jsi mě odhánět a bylo ti se mnou dobře. Myslel jsem, že mě máš rád.“

Na tohle jsem v celém tom zmatku dočista zapomněl. Na svého přítulného parazita, díky kterému jsem měl pocit, že aspoň nejsem sám. Když jsem se teď díval na jeho ztělesnění, nějak mi z toho nebylo dobře po těle.

„Takže ty jsi mi četl myšlenky i když jsi nemusel?“

Sklopené oči a slzy pleskající o mou sevřenou pěst mi byly odpovědí.

„No tak fajn,“ napadlo mě konečně postavit kluka na zem. „Věřím ti, OK? Asi bych se vážně zbláznil, kdybys mě nevytáhl zpátky do reality. Byl jsi to ty, kdo mi tak zkurvil ten poslední sen, že?“

Zoufalé pokývnutí hlavou.

„Fajn. Potom jsi pomocí tohohle parchanta utekl ze své cely a dostal mě na svobodu. Jo. Dobře. Hele, asi to nebude znít nic moc, ale vážně ti děkuju.“

Meikův obličej se otočil vzhůru a kluk mi dočista nečekaně padl kolem krku.

„Že mě tu nenecháš, že mě odtud vezmeš? Prosím!“

„Ježíši, slez ze mě… jo, pokusím se, OK? Ale nejdřív potřebuju vědět, kde to jsme, kudy k východu, jaké jsou stráže, jak rychle zjistí, že jsem volný… no prostě všechno. Víš něco z toho?“

Meika si utřel slzy do rukávu trika a poprvé za celou dobu se usmál.

„Nevím. Ale za chvíli vědět budu.“

*

Podle hodinek zvláštního agenta Smythea to zabralo přesně sedm minut a dvacet šest vteřin. Kluk celou tu dobu strávil ztuhlý jako socha, opřený o kovovou zeď a bledší než smrtka. Oči se mu za zavřenými víčky pohybovaly šílenou rychlostí, sem tam mu uniklo tiché zasténání, občas sebou neklidně škubl.

Já to pozoroval s narůstajícím neklidem, pro jistotu jsem ještě trochu zdeformoval futra dveří a jinak jsem jenom tiskl ucho na chladný povrch a snažil se nekoukat na vlastní zdevastované tělo.

Pak se chlapcovy oči doširoka otevřely a v mé hlavě se rozběhl sled obrazů.

Takovou rychlostí, že by se z toho každá kinopromítačka rozbrečela hrůzou.

*

V cizím těle naštěstí dokážu odolávat věcem, jaké by každého normálního člověka zabily. Tak mi stačilo jen pár chvilek a byl jsem se schopen dokonce i postavit zpátky na nohy.

„Tohle…“ zachrčel jsem. „Tohle už v životě nedělej!“

Meika zbledl téměř do průhledna a jen vyděšeně přikývl.

Já se pustil do prohlížení nově nabytých vědomostí.

Nerad působím jako přehnaný pesimista, ale z toho, co chlapec vytáhl z hlav desítek zaměstnanců, mi vážně není zrovna příjemně po těle. Nacházíme se asi na tom nejutajovanějším místě na planetě, tři patra pod námi leží v mrazáku slavný roswellský mimozemšťan i s pěti kolegy, půl kilometru směrem nahoru (a trochu doprava) je hangár s téměř použitelným létajícím talířem na antigravitační pohon, v komplexu mají funkční kvantový počítač, ve zdejších skladech se nacházejí takové experimentální viry, že by stačil jen jeden nakažený a z lidstva by do týdne zbyla jen nikým neoplakávaná vzpomínka. Hluboko pod zemským povrchem vedou desítky kilometrů chodeb, jsou tady výzkumné laboratoře, testovací místnosti, ubikace vojáků, byty vědců a vůbec cokoli, na co by si člověk dokázal vzpomenout.

Ne. Oblast 51 se to tady nejmenuje. Oblast 51 je jen vějička na lovce senzací. Tenhle bezejmenný komplex se nachází o něco východněji a nerozkládá se nad ním poušť, ale Skalisté hory.

A cestu na svobodu blokuje tolik překážek, že by se odtud nedokázala dostat ani armáda Davidů Copperfieldů s Houdinim v čele.

*

Na naší situaci je dobrá jediná věc – zatím si nikdo nevšiml, že bezpečnostní systém nesleduje současnou situaci, ale jen na obrazovky počítačů pouští donekonečna se opakující smyčku. Bezpečnostní technik, který poměrně sofistikovaným způsobem systém pod velením Meiky zneschopnil, teď odpočívá opravdu hlubokým spánkem v docela obyčejném kamrlíku na košťata. Když se mi chlapec svěřil, jak těžké bylo ovládnout těsně po tomhle technikovi ještě agenta Smythea, zase jsem se jednou docela zastyděl. Vážně nevím, jestli bych kvůli záchraně někoho cizího takhle dokázal riskovat já.

„Dobře,“ odsunul jsem plané úvahy stranou. „Takže s trochou smůly si někdo může každou chvíli všimnout, že něco není v pořádku. Potom nám sem vypustí nervový plyn. A jelikož kamery jsou úplně všude, tak se v podstatě nemáme šanci nikam schovat… hm… napadá tě něco?“

Klukovi, ztěžka oddechujícímu v rohu místnosti, místo odpovědi zvlhly oči.

Fajn.

Takže to jsme dva.

FANTASY 24

MARTIN MOUDRÝ

Iustus

(část první)

Obálka a ilustrace Martin Izák.

Redakce Jiří Pilch, Robert Pilch.

Vydání první.

Technické zpracování litografií a sazba

Robert Pilch – Brokilon.

Vydalo nakladatelství LEONARDO,

Rychvaldská 640, 735 41 Petřvald u Karviné

v roce 2010 jako svou 62. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk Marten s.r.o.

Doporučená cena: 269,– Kč (vč. 10% DPH)

ISBN 978-80-85951-59-2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai