Grafomág – část 2.

Martin Moudrý

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Jmenuji se Martin Moudrý. Jsem autorem téhle knížky a současně jejím hlavním hrdinou. I když, hrdinou... Na začátku jsem švábí loutkou ve hře o dokonalost. Vydán Temnotě - nelidské bytosti z nepravděpodobné budoucnosti utopené v dešti - nemám zrovnasvětlé vyhlídky. Je jen jedna věc horší než šílená fanynka. Šílená fanynka vybavená moderní mučírnou. Ale jsou horší věci než bolest a horší místa než mučírny. Například moje mysl. A moje vzpomínky. Já si to totiž pamatuji, víte? Ty příběhy, kteréjsem napsal. Ty světy, které nemohly být. Toho kluka, který... Ale ne. Víc vám neřeknu. Vkročte do příběhu a poznejte pravdu - o mně, o vás... o všem. Nebo se pokuste zapomenout. Vážně je to jen na vás. Ale dřív, než se rozhodnete, pamatujte - občas nebývá možnost návratu, některé příběhy nejsou bezpečné a nevědomost...

Nevědomost je sladká.

LEONARDO

PETŘVALD

Knihy Martina Moudrého

v nakladatelství Leonardo

Temné záblesky

Konec křížů

Devátá sféra 1

Devátá sféra 2

Iustus 1

Iustus 2

Grafomág 1: Kamarád do deště

Grafomág 2: Nemoáry

Martin Moudrý

GRAFOMÁG

část druhá

Nemoáry

LEONARDO PETŘVALD 2011

Ondřeji Čadovi za nedocenitelnou pomoc. Čtenářům za přízeň. Především však svému spoluautorovi. Díky, že jsi.

Podle skutečné události

Martin Moudrý

GRAFOMÁG 2

Copyright © 2011 by Martin Moudrý

Cover & Illustrations © 2011 by Zuzana Handrychová

For Czech Edition © 2011 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-72-1

KAPITOLA 1.

Prozření Temnoty

Probral jsem se…

Ne, to vážně není přesné.

Ze sladkého nevědomí mě vyrval pocit, jako by mi někdo pálil přeražené konce kosti autogenem. Škubl jsem sebou. Moje ruka narazila do něčeho pevného. Ohořelé kosti zasvítily bílým žárem agónie. Zůstat potichu se prostě nedalo. Můj vlastní, podivně zesílený hlas mi zaútočil na uši jako hejno vos. V naprosté temnotě rozprostírající se všude kolem mě jsem měl na chvíli pocit, jako bych vstoupil do předpeklí.

Na to, abych přestal skučet, jsem musel vynaložit veškerou duševní sílu. Třeštil jsem oči do tmy. Vnímal jsem horký, jakoby vydýchaný vzduch. Vzadu v mozku se mi pohnulo něco jako rodící se panika. Nabral jsem do plic co nejvíc kyslíku a pomalu, kontrolovaně vydechl. Ne že by to pomohlo nějak zázračně, ale v téhle chvíli mi ke štěstí stačilo málo. Nadechl jsem se znovu. A pokusil se nad situací převzít kontrolu. Vím jak. Tohle už jsem přece zaž… o tom už jsem přece psal. Klid. Jasnou mysl. Optimismus. A nepřipouštět si nic zlého. Nad vlastní myslí mám kontrolu jen já. Nemám se čeho bát. Jenom vlastního strachu. A strach je jen obyčejný pocit. Ten, kdo dokázal běžet deštěm kulí, se podobným pocitům může jenom smát.

Ušklíbl jsem se do tmy.

Masírování ega mi jde jako nikdy dřív.

*

Po několika dalších uklidňujících nádeších jsem byl konečně připraven podívat se na stávající situaci střízlivým pohledem.

Nejdřív fakta.

Mám zlomenou ruku. Bolí to jako čert. Na tvářích mám pocit, jako by tam vysychalo několik slaných potůčků. Nevadí. Je to jenom bolest. Zažil jsem horší.

Okolo mě je absolutní tma. Možná jsem slepý. Na to teď nebudu myslet. Existuje jiné vysvětlení. Není důvod, proč bych měl být slepý. Jsem v nějaké bedně. To houpání je teď, když uvažuju jasně, docela znatelné. Fajn. Bedna. Zajetí. Nejsem mrtvý. Pozitivní zjištění se nám začínají kupit.

Co dál?

Na rukou cítím kovová pouta. Před chvílí jsem se svalil na bok té bedny. Proto ta bolest. Teď už pomalu ustupuje. To je další dobrá zpráva. Jinak mě nic nebolí. Pokud nebudu počítat naraženou lebku, kterou ležím na tvrdém. S tím taky dokážu žít. Slyším svůj dech. Kdybych byl vážně zraněný, slyšel bych vrzat vlastní lebku. OK. Jelikož jsem se právě probral, nebudu mít ani otřes mozku.

Dýchal jsem jako na kursu meditativních technik, skládal jeden klad vedle druhého a myšlenky se mi v hlavě míhaly rychleji a rychleji.

A rychleji.

*

Zlomená ruka teď bolí konstantní intenzitou připomínající proud vzduchu na obnaženém nervu. Dá se to vydržet. Po skráních mi tečou velké tučné kapky potu, ale to je jenom nepodstatný detail. Všechno je nepodstatné. Kromě tří věcí. Bedny, mě a pravděpodobnosti. Tu pravděpodobnost si přesuňte na první místo. To je klíč. Zachránila mi život. Mockrát. Švábi na to přišli. To, co mi za studií připadalo jenom jako zajímavost, ve skutečnosti dokáže zázraky. Já dokážu zázraky. Všechno, co potřebuju, je získat nad tím kontrolu. Nasměrovat to. A použít. Pro začátek třeba…

Proti těm poutům.

*

Bedna se před chvílí zhoupla tak, až tření mezi mými zády a podložkou přestalo stačit na svůj úkol. Narazil jsem temenem na tvrdý povrch. Kdesi u mého pasu zacinkal řetízek.

Dalšímu zhoupnutí, které mě vrátilo zpátky do horizontální polohy, jsem už nevěnoval pozornost. Tématem jsou želízka. Představuju si, že mám kolem pasu tlustý řemen a zápěstí připoutaná k němu. Jako v amerických filmech o tamním vězeňském systému. Dodává mi to naději – nejspíš mě před vložením do bedny spoutali, protože mě pak někam povedou. Úvahy o tom, jestli Temnota nechce náhodou realizovat klíčovou zápletku z Konce křížů, jsou tedy naštěstí plané.

Fajn.

Zaplašil jsem vzpomínky na pohřbívání zaživa a vrátil se myšlenkami k poutům. A k té desetikoruně. Dvě strany. Rub a líc. Ztělesnění padesátiprocentní pravděpodobnosti. Když se mince vyhodí do vzduchu, stane se vlastně pravděpodobnostní vlnou. Točí se tak rychle, že nikdo netuší, v který ze stavů se nakonec zhroutí. Tedy kterou stranou dopadne nahoru. A podle kodaňské interpretace tohle platí až do okamžiku, než se na ni někdo podívá. Zdravý rozum říká, že mince je nějakou určitou stranou vzhůru už ve chvíli, kdy ji člověk sebere ze vzduchu. Nesčetné pokusy prováděné se všemožnými částicemi od elektronů po atomy už víc než dvacet let dokazují, že zdravý rozum nemá pravdu. Kvantová vlna mince se nezhroutí dřív, než se na ni někdo podívá.

Nebo dokud ten někdo nerozhodne, co vzápětí uvidí.

Je to jenom v lidské mysli. V účastnickém vesmíru. Ve všech těch fascinujících, nepochopitelných věcech.

Usmál jsem se do tmy. Usmál jsem se do vydýchaného vzduchu.

A představil si zámeček pout.

Určitě ho někdo zamkl. Na dva západy. Jenže to bylo venku. Ve vesmíru, kde existovali i další lidé. Ne v krabici, kde jsem sám jako kočka pana Schröedingera. Kde jedině já rozhoduju o tom, co se stane. Před chvílí jsem pocítil změnu tlaku. Jako by bedna začala stoupat. Teď cítím vibrace. Jsem si skoro jistý, že jsem na palubě letadla. Vibrace jsou zvláštní věc. Úzce souvisí s frekvencí. Ve vesmíru má všechno nějakou vlastní frekvenci. Nechte pochodovat po mostě, který by dokázal přečkat tisíce let, rotu vojáků přesně stanoveným krokem a za hodinu z něj budou trosky. Nechte na pružinky, západky, jazýčky a další kovové součástky složené do podoby zámku působit tu správnou frekvenci a… může se stát úplně cokoliv.

Na okamžik kratší než úder lidského srdce jsem z hlavy vyhnal všechny myšlenky.

Stejně jako tenkrát.

A stejně jako tenkrát popadla moje mysl realitu a přetvořila ji k obrazu svému.

Ťukl jsem pouty o stěnu bedny.

A náramek se mi svezl ze zápěstí.

*

Zašklebil jsem se do tmy podobně, jako jsem se… jako se šklebíval ten démon v Deváté sféře. Nesmím se nechat unést. K formování reality jsou nutné dvě věci. Naprostá jistota o své pravdě a zdravý rozum. Jedno bez druhého je k ničemu. Kdyby stačila jistota, bylo by nebe plné bláznů mávajících rukama a poletujících sem a tam. Člověk musí pochopit podstatu kvantové mechaniky, aby mohl hroutit vlnové funkce. Jestli se teď ztratím v úvahách o svých knížkách a postavách, kterými můžu být, dopadnu hůř než schizofrenik poháněný vlastním šílenstvím a gravitací. Vykřikování narychlo sesmolených zaklínadel mě z bedny nedostane.

Princip neurčitosti by mohl.

Upřel jsem pozornost ke druhému náramku. S jistotou podpořenou minulými úspěchy jsem lehce třepl zápěstím. Zabolelo to jako čert a ruce jsem měl volné. Opasku jsem se zbavil už jen pro formu.

Začíná mi to vážně jít, podepřel jsem si ego pochvalnou myšlenkou.

Teď jen vymyslet, jaké slabiny by mohla mít kovová bedna, kterou jsem nikdy neviděl zvenčí.

*

Mám pocit, jako bych se tu válel už dlouhé hodiny. Mám pocit, jako by se na dně bedny čeřila vrstvička mého potu. Nerad to přiznávám, ale začínám dostávat strach. Do popředí mých myšlenek se pořád usilovněji tlačí představy blízké budoucnosti. Temnota mluvila o mém psaní. Vím, jaký brak obvykle plodím. Mluvila i o mé hlavě. O vnitřku mé hlavy. Moc dobře si uvědomuju, jakým způsobem by se v mé knížce dostával hlavní záporák k mozku hlavního hrdiny. Začínám dostávat vztek na pana Kulhánka, na jeho fanatické následovníky a hlavně a především na sebe. Proč jsem si sakra před lety nevybral jako Velkého Vzora někoho jiného? Lukjaněnka například! Skvělý ruský autor! Skvělý pacifistický autor! Kdyby se Temnota zbláznila do jeho knížek, seděl bych teď v pohodlném čalouněném křesle a veškeré násilí by se odehrávalo pouze v rovině vášnivé diskuse.

Bedna možná nějaká slabá místa má.

Akorát já už strašně dlouho nemůžu na žádné přijít.

*

Není to panika. Jsem jenom trochu nervózní. Mám to v povaze. Před zkouškami na vysoké jsem vždycky zažíval menší peklo.

Upínat mysl výhradně k problémům bezstarostného mládí docela pomáhá.

No dobře, lžu si do kapsy. Kašlat na psychologii. Letíme už hrozně dlouho. Každým okamžikem mám pocit, že letadlo začne klesat. S každou turbulencí nabývám jistoty, že už je to tady. Že mě zase popadnou, vyloží a odnesou na nějakou utajenou základnu. A tam mě čeká…

Zahnal jsem představu mučírny do pozadí jako už nejmíň podvacáté. Slabá místa. To jediné mě teď musí zajímat. Jsem sakra konstruktér. Tohle je obyčejná bedna. Kovová. Pravděpodobně ji nevylisovali z jednoho kusu plechu. Nejspíš bude svařovaná. A svary, jak známo, jsou pěkní prevíti. Zůstávají v nich zbytková napětí. Když se svařuje narychlo, bývají nekvalitní. Stačí vhodná budicí frekvence a začnou praskat. Začnou se drolit, začnou opadávat.

Obrázek svarové housenky rozkládající se na segmenty mi před očima září jasněji než elektrický oblouk. Kopu do desky nad svou hlavou a jsem si naprosto jistý, že s příštím kopem povolí.

Pravděpodobnost je přece na mojí straně.

Akorát že desce je to naprosto a neskonale jedno.

*

Letadlo přešlo na sestupnou trajektorii. Mám strach. Na psychoberličky neplýtvám časem. Vím, v čem je problém. Pro zhroucení pravděpodobnostní vlny potřebuju vědět, co přesně hroutím. Obecná představa svaru tam někde nad mou hlavou nestačí. Logicky by stačit měla, ale prostě nestačí. Nejspíš tam ani svary nejsou. Může to být zinková rakev odlitá ze dvou kusů slepených k sobě vteřinovým lepidlem. Nebo má možná panty. A zámek. Anebo možná dvacet zámků.

Zoufale si snažím představit kapitulaci jednoho mechanismu po druhém.

Mám pocit, že teď už bych nesvedl ani ten trik s mincí.

Pod přílivem strachu se moje soustředění rozpadá na prach.

*

Kapituloval jsem ve chvíli, kdy bednu popadlo zřejmě několik párů rukou. Triky s kvantovkou fungují jen tehdy, když nikdo neví, co se stane. Odemykat imaginární zámky, na které se upírají zraky nosičů, je hovadina.

Třísknutí bedny o zem mi rozvibrovalo zuby.

Vzápětí jsem uslyšel něco jako tlumený zvuk startovaného motoru. Vibrace se vrátily. Napadlo mě, že bych se mohl pokusit o teleportaci. Vždyť nikdo neví, že v té bedně jsem.

Uznávám, že z praktického hlediska to byl nesmysl, ale na chvíli mi to pomohlo přestat myslet na ty desítky stránek, které jsem zaplnil inspirativními popisy jemných nuancí útrpného práva.

Na hodně malou chvíli.

*

Cesta nejspíš trvala docela dlouho. Tlumený hluk okolní dopravy přešel v tlumené ticho. Bedna se naklonila, jako by auto začalo šplhat do kopce. Obrátil jsem veškeré svoje schopnosti k samotnému času. Pokoušel jsem se natáhnout každou minutu, pokoušel jsem se vyvolat efekt zubařské ordinace při obzvlášť nepříjemném zákroku. Na stoličce vlevo dole jsem téměř cítil dotyk vrtačky.

Bylo to k ničemu.

Bedna se zase vznesla.

*

Zadunění o podlahu mi zaznělo jako zvuk vlastního umíráčku. Všude okolo mě začalo něco cvakat. Tak přece zámky. Sevřel jsem v ruce náramky, připraven použít je jako provizorní boxer.

Víko se odklopilo.

V záplavě bílého světla jsem na chvíli nic neviděl.

Vzápětí mě popadly silné ruce, vykroutily mi z ruky pouta snadněji než děcku lízátko a uvedly mě do vertikální polohy. V hlavě se mi rozbušil zvuk vlastního tepu. Po prudkém vstávání se mi to občas stává.

„Finální scéna se blíží. Jak se těšíš?“ ozval se přede mnou známý hlas.

Pootevřel jsem oslněné oči na malé škvírky.

Přede mnou stála ta žena. Na očích měla antracitově černé zrcadlovky a na sobě pořád kompletní obleček zásahové jednotky. Kupodivu se usmívala. Úsměvem, který byl téměř lidský.

„Ještě pořád mi to můžeš říct,“ zašeptala. „Byl by to nečekaný zvrat. Jeden z těch vojáků,“ ukázala bradou kamsi za mé rameno, „může být klidně tajný agent. Špion. Jamese Bonda jsi v knížce ještě neměl. Může tě zachránit před tím, než se dostaneš do mučírny. No tak. Jen mi to řekni.“

Slzícíma očima jsem přelétl místnost. Nic spásného jsem nespatřil.

„Podívej, můžeme si promluvit?“ zašeptal jsem taky. „Mimo scénář, OK? Já ti řeknu, co vím, ty mi řekneš, co víš. Nemusíme být přece nepřátelé. Nemusíš mi… ubližovat,“ dostal jsem přes okoralé rty. „Prostě se nějak dohodneme. Vyložíme karty…“

„Na stůl,“ dokončila žena větu už normálním hlasem.

Že to byl ve skutečnosti povel pro ty svěráky na mých pažích, mi došlo vzápětí.

*

Bránil jsem se. Jistěže ano. Kopal jsem, škubal sebou, pokoušel se svým věznitelům vytrhnout. Držel jsem nohy nad zemí v bláhové naději, že mě prostě neunesou. Zapřel jsem se patami do sněhově bílé podlahy. Chvíli to dělalo černé čáry a pak mě ti dva zvedli o něco výš. Ječel jsem. Sliboval. Prosil. Snažil jsem se vytočit hlavu k Temnotě kráčející někde za námi. Od leskle stříbrných dveří mě dělilo už jen pár kroků. Vypadaly jako dveře výtahu. Místo přivolávajícího tlačítka měly klávesnici připomínající obrazovku iPhonu. Snažil jsem se vrýt si do mozku každý jejich detail a doufal, že se mi kvantově mechanicky podaří zastavit čas.

Dveře se otevřely.

Myslím, že jsem strachy na chvíli omdlel.

*

„Ne! Ne! Neeee!“ ječím, jako by mě právě kastrovali. Stůl se blíží. Velký chromovaný stůl roubený děsivě vypadající elektronikou.

Má tvar kříže.

Házím hlavou ze stranu na stranu, kopu do podlahy. Můj hlas už nemá nic společného s lidským. Vzpomínám si na elektřinu. Nechápu, jak jsem tu vzpomínku mohl kdy považovat za pouhou scénu z knížky. Vím, jaké to je. Vím, jak moc to bude…

Moje myšlenky se na chvíli změnily v neproniknutelnou směs zahušťující vroucí kaši absolutní hrůzy. Nejspíš mi povolily svěrače. Nevšímal jsem si pocitu tepla, nevšímal jsem si zápachu a házel sebou tak, až mi povolovaly vazy.

Stůl se blížil nevyhnutelně jako můj vlastní osud.

*

Dopadl jsem zády na kovovou desku.

Bolest ze zlomené ruky jsem nevnímal. Že mám za nehty čtyři cáry vlněné látky a snad čtvrt kila kůže, jsem zjistil až později.

Kovové úchyty zaklaply se zvukem, o jakém se bráně do pekel nikdy ani nesnilo.

Tvář Temnoty mi vplula do zorného pole jako Slunce chystající se spálit veškerý život v soustavě na popel.

Pod dojmem jejího pohledu jsem měl najednou strach i řvát.

*

Hlavu mám upnutou v nějakém svěráku. Přes hruď kovový pás. Přes břicho další. Paže rozpažené. Můžu hýbat maximálně prsty na nohou a na rukou. Je to nejspíš nesmysl, ale nějak mě to uklidňuje. Možná jsem se konečně zbláznil. Nebo možná můj pud sebezáchovy přiznal porážku a zaplavil můj mozek přívalem chemikálie navozující letargii. Vždyť boj už nemá smysl. Vidím to ve tváři Temnoty. Ne že bych se na ni chtěl dívat. Těkám očima ze strany na stranu a ukládám si do paměti další a další detaily. Nad hlavou mi září výkonné reflektory. Jednu stěnu asepticky bílé místnosti bez oken zabírá změť elektroniky. Připadá mi to jako největší počítač na světě. Základní desky, paměťové moduly, kilometry svázaných kabelů, chladicí potrubí… otáčím oči na druhou stranu. Starodávná dubová knihovna, plná až po poslední regál, se sem hodí jako pěst na oko. Zaháním představu násilí a upírám zrak k trojici mužů v bílých pláštích stojících u dveří. Mají na hlavě lékařské čepičky a lékařské masky a miniaturní kamery na plastových brýlích. Jejich oči jsou naprosto lidské a naprosto nezúčastněné. Prosbami o pomoc ani neztrácím čas. Oči Temnoty mě přitahují stále silněji.

„PROSÍM! Udělám, co budeš chtít! Tohle není nutný!“

Temnota se na mě dívá stále stejně neproniknutelně.

V rukou se jí objevuje černostříbrný přístroj připomínající klon poloviny vybavení stomatologické laboratoře s předimenzovaným vibrátorem. Tam, kde by měl vibrátor výčnělek určený pro stimulaci klitorisu, se třpytí dlouhá skleněná jehla.

V několika následujících okamžicích jsem komunikoval poněkud neartikulovaně.

*

„Působivé výstupy. Poněkud monotematické, ale působivé,“ odložila Temnota přístroj zpátky na pult mimo mé zorné pole. Zhluboka jsem oddechoval, hlasivky mě bolely jako po intimním kontaktu s rašplí a světlo nad hlavou se mi očima propalovalo hluboko do mozku. Po tvářích mi tekly slzy. Jaký je to pocit, čekat na nelidské mučení, se slovy popsat prostě nedá. Ta bezmoc… to vědomí, že za chvíli to začne bolet a neexistuje vůbec nic, co by to mohlo odvrátit nebo aspoň oddálit… z toho by se člověk mohl zbláznit.

Kdyby měl ovšem štěstí.

*

„Podívej, vážně to nemusíš dělat, tohle není moje knížka, tohle je realita, já ti přísahám, že prostě nevím, kdo seš, já si ani nejsem jistý tím, kdo jsem já, jestli jsi četla moje knížky, tak víš, že kdyby tohle byla jedna z nich, určitě bych ti nekecal, vem si třeba tu s tím démonem, tam jsem prostě taky nevěděl, že…“

Ženin prst na rtech mě zastavil účinněji než litr vteřinového lepidla mezi zuby.

„Bojíš se,“ usmála se Temnota. „Máš strach. Cítím to. Nejen ten smrad. I ty emoce. Jsi dobrý herec. Tedy tvá lidská část je dobrý herec. Nechme řečí. Oba dobře víme, že tato scéna může skončit jen jediným způsobem. Ne, nepřerušuj mě. Mohla bych ti vyříznout jazyk. Byl by to také zajímavý zvrat v příběhu, že?“

V jejích prstech se objevil skalpel. Moje zuby se k sobě tiskly tak pevně, až praštěla sklovina.

„Dovedu si představit desítky zajímavých zvratů. Myslím, že bych byla schopna napodobit tvůj styl. Například to, co máš mezi nohama. Hrdina – eunuch. Jak by se ti to líbilo?“

Tak hluboko, abych spatřil lesklou čepel dotýkající se mého rozkroku, jsem pohlédnout nedokázal. Oči se mi snažily spíš vyvrátit vzhůru.

„Ale to by bylo poněkud trapné, že… už vím, co bys napsal. Mučení. Na mnoha a mnoha stránkách. Proč myslíš, že tady mám tyhle… věci? Abych pravdu řekla, jsou úplně zbytečné. Vím, co musím udělat. Ale naprosto netuším, proč bys u toho musel mít v análu zaraženou tamtu… věc. Víš co?“ naklonila se ke mně. „Vykašleme se na to. Jsi… bůh. Bytost. Čas pro tebe určitě vůbec nic neznamená. Když budeš chtít, můžeš to tam dopsat pak, OK? Mezi námi, ty tvé drastické popisy beztak jen odhánějí čtenáře. Koukala jsem se na internet, víš. Pár citlivek kvůli mučení ani nedočetlo Sféru. Takže… možná jsem špatně napsaná postava, ale nehodlám si tady hrát na řeznici. Už jsem čekala strašně dlouho. A kromě toho, potrápit tě můžu i rychleji. Co třeba… nahota? Je to ponižující, je to snadno představitelné… Tebe nahota taky přitahuje. V té knížce s tím fešákem na obálce… hlavní hrdina byl nahý dost často. Psal jsi ho podle jednoho kamaráda, že? Ne, nemusíš odpovídat. To není důležité. Důležitý jsi ty.“

S tím „ty“ mi odšmikla první knoflík u košile.

Chladný dotyk druhého skalpelu na rtech mě umlčel dřív, než jsem stačil znovu promluvit.

„Šššš, ššš, zlobivý chlapečku,“ usmála se Temnota. „Nevíš, že dlouhé dialogy nemají čtenáři rádi?“ Další knoflík. „Nudí je.“ Ještě jeden. „Chtěli by radši povídku.“ Další. „Mluvení děj natahuje.“ Lem košile mi sklouzl po žebrech. „Nezajímá je, že postavy mají svůj život.“ Opasek mi přestal svírat boky. „Nezajímá je, že mají co říct.“ Zabzučení prudce rozepnutého zipu se místností zvláštně rozlehlo. „Většinou je nezajímá vůbec nic. Tak přece nebudeme tu scénu natahovat.“

Temnota se usmála. Chápavě. Téměř mateřsky.

A skalpely se jí v rukou rozezpívaly.

*

„Hmmm… že by humorný prvek?“ pozdvihla Temnota obočí. Její pohled na nejintimnějších místech jsem cítil jako dvě kostky ledu.

„Jsem si jistá, že ve výsledném díle bude něco vtipného o ledu. A o scvrkávání,“ vrátil se její pohled pomalu a zamyšleně k mé rudnoucí tváři. „Na chvíli jsem si byla jistá, že by mohl být čas na erotickou scénu. Hlavní mrcha spočine pohledem na hrdinově údu. Její bystrá mysl se v té chvíli zatmí. Nelidské oči se jí rozšíří. Snad i slina ukápne. Temnota se svléká. Ostré světlo stropních reflektorů mění její kůži v anatomicky dokonalou bělost mramorové sochy. Krajková tanga s nápisem Policie Čé eR v bezvýznamném detailu dopadají na bělostnou podlahu. Temnota se vyšvihává na bezmocného hrdinu. Její stehna jsou horká jako láva a přitom studenější než led. Hrdinův úd do ní vniká s takovou razancí, až se v temných očích rodí celá souhvězdí. Stránky se plní větami, ze kterých odkapávají tělesné šťávy. Pubescentní čtenáři si přendávají knížku do levé ruky. A hlavní hrdina zatím používá svých nadschopností k tomu, aby se dostal z pout. Ale jak vidno,“ šťouchla mě Temnota prstem do klíčové součásti nastíněného děje, „máš v rukávu zřejmě jiné eso. Což znamená, že na mě je, abych přešla přímo k akci. Tedy k věci.“

Znovu jsem se pokusil promluvit. A znovu to nestihl.

Nad obličejem se mi zjevily dvě ruce v lesklých rukavicích.

Držely docela obyčejnou roli kobercové pásky.

*

„Mmmmhhhmmm!“ snažím se protestovat. Páska mě při tom tahá za strniště tak, až se mi do očí tlačí slzy, ale pro tuhle chvíli je mi to jedno. Kolem stolu stojí lékaři. V jejich očích si připadám jako pokusné morče počmárané liniemi plánovaných řezů.

Za možnost pohnout hlavou bych dal půlku života. Kolem lebky se mi stahuje něco studeného, těsného. Mám pocit, jako by se mi do kůže zarývaly tisíce drobných jehliček. Nesouhlasně svírám pěsti. Pot mi teče do očí. Slzy z očí. Svěrače se mi už nejspíš nikdy nesevřou. Mám takový strach, jako ještě nikdy v životě.

Hlavu mi svírá další přístroj. Na čelo mi přitiskli lepivá kolečka elektrod. V příštím okamžiku si nejspíš strhnu kůži kolem úst. Moje mlčenlivé řvaní nechává všechny přítomné ledově klidnými.

Tlustý lihový fix na čele děsně šimrá.

*

Oko, do duše okno.

To už jsem taky někde použil. Kdybych tenkrát býval věděl, k čemu to povede, smazal bych tu knížku, spálil harddisky a popel rozprášil do čtyř světových stran. Jestli jsem před chvílí mluvil o strachu, tak pro tenhle pocit rozežírající mi vědomí už zkrátka neexistuje slovo. Na víčkách cítím studené prsty. Do zorného pole mi vplulo něco lesklého. Než se mi to přiblížilo k očím natolik, že jsem na to už nebyl schopen zaostřit, přišlo mi, že to vypadá jako gynekologický nástroj. Mám dojem, že jsem tam viděl zuby. A ostří. A utahovací kolečka…

O amputaci očí jsem psal docela jistě.

Házím sebou tak, až několikatunový stůl povrzává. Ne že bych to slyšel. Konce mých přeražených kostí skřípou dvacetkrát hlasitěji. Bolest je příšerná.

Na to, abych omdlel, přece jenom nestačí.

*

Už neřvu. Teď mám spíš chuť se smát. Ne, pořád ještě jsem při smyslech. Žádné šílenství. Jen úleva. Ty nástroje nesloužily k vyjmutí mých bulv. Jsou to nějaké svorky. Mám v nich chycené řasy, takže nemůžu zavřít oči. Je to kvůli nějakému vyšetření. Žádná nechutná scéna z mojí knížky. Jenom vyšetření.

Než se mi v hlavě mohla zrodit myšlenka na to, že mě ještě pořád může čekat operace tisíckrát horší než chirurgické oslepení, vplula mi do zorného pole znovu Temnota.

Na tváři měla pobavený úsměšek, ve vlasech stříbrnou čelenku pokrytou počítačovými součástkami nejrůznějšího stupně miniaturizace a kolem krku těžký stříbrný řetěz s masivním křížem. Na ramenou světlé pihy. Na levém ňadru antracitově černý symbol připomínající napůl orchidej, napůl lebku prolezlou hady. Kolem vztyčených bradavek drátěné symboly tvaru obráceného pentagramu. Hroty ostré jako jehla se v umělém osvětlení třpytí tak, až se mi bulvy roztřásly hrůzou. Levou paži zdobí tetování útočící kobry. Bříško naznačuje pravidelné návštěvy posilovny a níž pohlédnout nedokážu.

„Magii je nejlépe provádět bez odění,“ promluvila Temnota. „Nejsem si jistá, jestli to nebyl jenom tvůj perverzní vtip, ale nechci nic zanedbat. Koneckonců, nemám se za co stydět. Ani to není moje tělo. Takže, opravdu to nepůjde po dobrém?“

Huhlal jsem do pásky s takovým zápalem, až mi sliny tekly z nosu.

„No tak ne,“ pokrčila Temnota rameny. „Pustíme se tedy do díla.“

K dalším protestům už jsem se nestihl ani nadechnout. Za hlavou se mi ozval zvuk, jako když se pohybuje těžká technika a na chvíli jsem měl pocit, jako by se moje čelenka dostala do magnetického pole. Pak to cvaklo a mně začaly příšerně brnět zuby.

Temnota pozdvihla ruce. Kolem pravého zápěstí měla tři zlaté náramky.

A v levé ruce druhý díl Iusta.

*

Nevím, jak se dá vyjádřit překvapení, když máte na obličeji půl tuny přístrojů, ale mně se to zřejmě nějak povedlo.

Temnota pohlédla na knížku a zpátky mně do očí.

„Překvapení v tuhle chvíli? Ale no tak. Jsem hlavní padouch. Tohle by došlo i podřadnějším nepřátelům. Nedělej z té své postavy zase takového hlupáka. Máš knížky přímo nabité kompletními popisy magických rituálů. Vážně sis myslel, že mi nedojde, k čemu tam jsou?“

Huhlal jsem stále. Pořád zbytečně.

„I když tedy musím uznat, že jejich účel jsi zakamufloval dokonale. Než jsem přišla na to, že vysvětlení musím hledat přímo v reáliích tohohle světa, málem jsem přišla o rozum. Ale s tím jsi samozřejmě počítal, že? Věděl jsi, že na to přijdu až na poslední chvíli. Vzal jsi v úvahu i internet. Věděl jsi, že mě nakonec napadne hledat kouzla tam.“

„Mhmmmhmmmm!“ vedl jsem si svou.

„Možná bych ti to měla odlepit. Ale padouch přece musí mít dlouhý vysvětlující monolog před tím, než dočasně zvítězí. Musí čtenáři všechno objasnit. Protože čtenář je většinou líný trouba. Nenapadne ho vstát v tento okamžik od knížky a zapnout internet. Proč by měl sám zjišťovat, jak jsem přišla na to, že magie použitá v jedné části téhle knížky,“ zamávala mi Iustem před obličejem, „je ve skutečnosti doslova opsaná z jednoho filmu? A že v tom filmu byla prezentovaná jako kouzlo pro přenos duše? Vždyť mu to můžu hezky vyložit jedno po druhém. Jak jsem od začátku věděla, že vysvětlení mé existence je v tvojí hlavě. Jak jsem uvažovala o duši, mysli, mozku… jak mě konečně napadlo, že to všechno je jenom slovní hříčka. Protože já potřebuju to, co máš v hlavě. Musím to přenést z tvojí mysli do své. A nemůžu to udělat obvyklým způsobem, protože… Víš, tohle mi nesedělo asi nejdéle. Naučila jsem se toho z lidských myslí strašlivou spoustu jen tím, že jsem nahlížela lidem do hlav. Tak proč bych stejný postup nemohla aplikovat na tebe? Jistě, ve světě deště jsem byla zmatená a nenapadlo mě to, ale tady? Dotknu se tě a budu vědět. Všechno. Snadné, prosté… A v kontextu tvých knížek hrozně nepatřičné. Jsem ráda, že mi to došlo daleko dřív, než jsme se v tomhle světě poprvé setkali… I když s tím jsi vlastně musel počítat, že? Jako postava musím být přesně tak inteligentní, jak je třeba. Nemohlo mě to napadnout až poté, co jsem se tě zkusila dotknout v tom vlaku. To bych příběh dost zdržela – mít tě někde zavřeného, ponechaného napospas dlouhým planým vnitřním monologům, zatímco by se tohle tady teprve stavělo.“ Temnota potřásla hlavou. „Promiň, ale propracovanost toho všeho mě nepřestává fascinovat. Každopádně, teď je všechno konečně připravené. Všiml sis? I barvu vlasů mám odpovídající – i když tedy myslím, že jsem se se sháněním zrzky trápila zbytečně. Tenhle fórek zaručeně nikdo nepochopí. No, ale zpátky k tomu podstatnému. K magii. Jelikož je magie jako taková v reálném světě nesmysl a tohle zatím vypadá jako docela reálný příběh, musím to podepřít vyspělou technikou. Kvantovými počítači a takovými věcmi. Prostě tím vším balastem, co je tady okolo. A myslím, že tohle by jako vysvětlení už mohlo stačit, ne?“

Zkusil bych protestovat huhláním v Morseově abecedě, ale znám z ní jenom S.O.S.

Huhlal jsem stejně.

„Nesouhlasíš? Ale já jsem… temnota. Přírodní síla. Něco zlého, prapůvodního. Copak já tuším něco o kvantové mechanice nebo o počítačích? Vím, jak manipulovat s lidmi. Najala jsem si nejschopnější mozky tohohle světa. Dala jsem jim teorii. Nabídla neomezenou finanční odměnu, pokud dokážou převést teorii do praxe. Pokud dokážou za pomocí technologie zprovoznit alespoň ta kouzla, ke kterým je v knížkách návod. A oni to dokázali. Mě víc nezajímá. Jestli jsi chtěl dvě stránky věrohodně vypadajících technoblábolů, měl sis najít jiného padoucha. Já… jsem temnota akce.“

Na půvabné tváři se rozlil úsměv.

Nelidský.

Jak jinak.

*

Ve stropě se zrodila tenká trhlina a začala se rozšiřovat. Na tváři cítím chladný večerní vzduch. Na nebi jsou hvězdy. Přesně tři. Jak se sněhově bílý strop rozestupuje, přibývají. Temnota hýbe obličejem, jako by si procvičovala mimické svaly. Knížka v jejích rukou vypadá, jako by byla čtená nejmíň stokrát.

Šedou kůrou mozkovou mi projíždějí ultratenké jehličky. Přístroje zběsile pípají.

„Takže. Začneme,“ řekla Temnota jakoby přiškrceným hlasem. „Dvanáctá hodina odbila a čas na legrácky pominul. Adedui Damballa, Varenchella santaria…“

Temnotin hlas se vznesl k hvězdné obloze jako nesený na křídlech supů. Mozkem mi prošlehla elektrická jiskra. Miniaturní trysky mi vstříkly na vyvalené bulvy spršku chladivé tekutiny.

A hvězdy začaly mizet.

*

Elektrické impulsy mi čechrají šedou kůru mozkovou. Po bradě mi tečou sliny. Cítím vítr ve vlasech. Lékaři se věnují přístrojům. Působí přitom jako někdo, kdo se zoufale pokouší ignorovat dění okolo. Umělé osvětlení poblikává. Temnota čte.

„Ouuu Ya Shungoo…“

Stůl se pode mnou otřásl. Poslední hvězda zhasla.

„Yim Ya Macumba!“

Temnota mi přiložila tři prsty na kořen nosu.

„Dej mi sílu, o kterou tě žádám!“

Tam vysoko na obloze se snad právě otevřela díra do jiného prostoru. Vystříkly z ní mraky. Moc mraků. Vítr se změnil v orkán. Mraky rozervalo krajkoví blesků. A zvuk hromu na okamžik přehlušil i pípání přístrojů.

Zněl skoro jako smích.

*

Kdybych mohl, vyrval bych jí tu knížku z rukou. Kdybych mohl, vyrval bych sám sebe z pout a utekl tak daleko, jak jen by to šlo. Tohle si pamatuju. Ne jak jsem to psal. Jak jsem to zažil. V těch mracích se za chvíli objeví…

„Le’veurre merci debeaux chaiom,

Cecieoux entie ami pourte mourte!“

Černočerná bublající tvář patřící dávno zapomenuté bohyni se ušklíbla. Jehlovité zuby tvořené mnohakilometrovými zášlehy blesků zazářily. Orkán zazněl jako hadí sykot stvůr, které měla bohyně místo vlasů.

Temnota četla dál.

„Mortiesse me’ludeveirre chordemie vauchiei!“

Bohyně se rozesmála. Vražedným blýskavým smíchem. Zornice v dosud černých očích zaplály ohněm pekelným. Snad tam kdesi vysoko v mracích právě explodovala dvojice dopravních letadel. Jen pro efekt.

„A’dele pourte quesai Damballa!“

To už neřekla Temnota sama.

To už jsem řekl s ní.

Impulsy v mozku mi škubaly příslušnými svaly s takovou zručností, o jaké se žádnému loutkoherci v životě nesnilo.

*

„A’dele pourte quesai Damballa!“

Nechci to říkat. Nechci. Nechci… Já…

Moje mysl se rozpíná. Jako by lebka přestala existovat. Jako by ji některý z těch přístrojů odteleportoval. Temnotiny rty se najednou pohybují strašlivě pomalu. Moje myšlenky jsou jako chapadla. Jako pramínky kouře. Ten vichr na ně nemá vůbec žádný vliv. Stahuje je něco jiného. Nevím co. Mám potíže myslet. Temnota se dívá napůl do knížky a napůl do nebe. V očích se jí odráží tvář stvořená z mraků.

„A’DELE!“

Svět se třese. Knihy padají na zem. Lékaři taky. V mém mozku se rodí světlo. Tak jasné… září skrz ty pramínky. Září mezi jednotlivými závity mozku. Víc. A víc. V každém jeho paprsku je vědění. Moře vědění.

„POURTE!“

Naše hlasy zní mocněji než boží polnice. Tvář bohyně kypí. Mezi těmi zuby by mohly skončit celé světy. Tenhle se otřásá v základech. Dívám se jí přímo do očí. Oheň v nich hoří strašlivou silou. Je v něm něco… něco… něco…

„QUESAI!“

Povědomého.

*

„D… A… M… B…“

Čas začíná popírat sebe sama. Jméno bohyně je nabité nepředstavitelnou mocí. Až bude vysloveno, natáhne ona svou strašlivou ruku. Vezme mou mysl a rozloupne ji jako pomerančovou slupku. Moje duše bude ležet na její božské dlani, obnažená a zranitelná. Vše co jsem, bude odhaleno. Temnotě. A mně. Pohlédnu sám sobě do duše a v té chvíli zešílím, protože něco takového není určeno pro lidské bytosti. Vím to. Ta pravda je skryta v planoucích zornicích. Bohyně se stále směje. Už jsem ji takhle viděl. Mnohokrát. Dávno. Dávno před tím, než…

Čas se zastavil.

Obloha vzplanula bílým světlem.

Mě po tváři pohladil lehounký závan vzduchu. Jako by někdo natáhl ruku k mé tváři.

A Temnota spolu se mnou dokončila to jméno.

*

Strašlivá odrápená ruka se prorvala mýma očima. Byla jako dvě rozžhavené kovové tyče, jako naostřené kosti porostlé zelenými chuchvalci masa. Odhrnula stranou mozkovou blánu, vnořila se mezi závity a pronikla až do samotného středu mého já.

Drápy se sevřely kolem mojí duše. Vytrhly ji jako maličké srdíčko z roztříštěné hrudi čtyřletého dítěte.

A čas se rozběhl.

*

„Ne! Ne! Neeeee!“

To neřvu já.

To řve Temnota.

Živá tma jí teče po tvářích zrůzněných hrůzou. Moje kniha jí vypadla z rukou. Klopýtá pozpátku od mého stolu. Rovnováha ji zrazuje. S hlasitým plesknutím dopadá na zadek. Její paty se zarývají do podlahy stejně jako její nehty. Pořád křičí. Tak, jak jsem ještě žádného člověka křičet neslyšel.

Sotva si toho všímám.

V hlavě mi doznívá pocit, jako by svět přestal existovat. Jako by moje duše byla uvržena na místo, kde neexistuje prostor ani čas. Temnota tam byla se mnou. Naše duše se téměř dotýkaly. Bylo to, jako by někdo prozkoumával každičký atom mého těla. Bylo to…

A potom už ne.

Temnota začala křičet hlasem beze slov. Smích bohyně naposledy vyplnil nekonečno.

A pak jsme byli zase tady.

Já pořád stejný.

A Temnota šílená.

*

Kdybych měl po tom zážitku ještě sílu uvažovat, asi by mi jí bylo líto. Sedí u zdi. Nahá jako novorozeně. Svírá si hlavu v dlaních a kolena má přitažená k bradě. Něco šeptá jazykem, kterým na mě mluvila tehdy v deštivém světě. Nikdo se nemá k tomu, aby jí pomohl. Doktoři mají strach. Vidím jim to v očích. Jejich předtím snědá kůže má teď téměř stejnou barvu jako jejich masky. Hučení větru ustává. Mračná tvář dávno zmizela. Nad hlavou se mi zase rozsvěcejí hvězdy. Jsem hrozně unavený. Chce se mi spát. Chce se mi strašně…

Spát.

*

Probudilo mě… nevím, co mě probudilo. Otevřel jsem oči. A spatřil Temnotu. Její tvář se nade mnou vznášela jako Měsíc, který přečkal atomové bombardování. Bílé vlasy jí splývají po ramenou. Ve tváři má tisíc a jednu vrásku. Levý koutek jí cuká. Tma se jí vylévá z očí a roztéká se po celé tváři. Vypadá to jako nepravidelný příliv a odliv.

„Věděl jsi to?“ Zašeptání slabší než zaševelení vánku.

Zjišťuji, že nedokážu ovládat svoji tvář. Elektrické impulsy musely…

„Jak jsi mi to mohl udělat?“ zasípěla Temnota. „Proč… proč? Co jsem ti… Proč?“

Podlomila se jí kolena. Její dlaň se na chvíli opřela o mé rameno. Černé oči na dlouhý okamžik zmizely pod spuštěnými víčky.

„Byla jsem… šílená. Myslela jsem, že je to… hra,“ zabodlo se mi temné světlo do očí. „Jenom hra…“ Groteskně zkřivenými prsty si prohrábla vlasy. „Ale čas na hry pominul. Ty to nevíš. Jsi jenom… Jsi všechno. A jsi nic. Jsi všechno, které se stalo ničím a mohlo by se stát vším. A to by znamenalo…“ Temnota ode mě poodstoupila. Krokem ladným jako chůze epileptika při záchvatu. „Nechala jsem připravit… zařízení. V rámci hry. Byla jsem šílená. Musím… musím si to promyslet. Ty to nevíš… pořád to může být… ale ne. Ty to vážně nevíš!“

Tma se jí stáhla zpátky do očí rychlostí útočícího hada. Černé světlo zazářilo o něco jasněji.

„Odveďte ho. Kompletní podpora života. Trojnásobné jištění. Nesmí se probudit. Nikdy!“

To poslední slovo mě prásklo po vědomí jako bič. Znovu jsem se pokusil otevřít ústa.

A někdo mi zabodl jehlu do předloktí.

KAPITOLA 2.

Záchrana?

Tlustá sestra se nade mnou sklání a otírá sliny tekoucí mi po bradě. Doktorka si za mými zády nejspíš brousí nástroje. K čelisti mám přišroubované jakési udělátko, abych nemohl zavřít pusu. Zuby mě při tom bolí, jako by mi po nich někdo klepal čímsi kovovým. Za oknem je jaro. Nesnáším tu bábu. Novokain nejspíš prodává na černém trhu. Ten, který zásadně odmítá píchat nám, středoškolákům. Při jakémkoli zákroku. Vrtání, trhání, tohleto šílené poklepávání… cokoliv. Připadá mi, jako by se to ťukání přenášelo přes čelist do celé mojí lebky. Mám dojem, že mi mozek začíná vibrovat. Co je to sakra vůbec za zákrok? Neměl by být pacient informovaný? Neměl by pacient třeba nejdřív souhlasit? Slintám a bolí to a je mi zima. Beztak jsou to sadistky. Natáčejí si mě na video. Až vypadnu, sestříhají to na patnáctiminutový klip, do snímků přiretušují pouta a pošlou mě na nějaké sadomaso gay stránky. Divím se, že jsem si nemusel svlíknout triko. Ty mrchy by to beztak okecaly stejně jako absenci protibolestivé injekce. Nejspíš abych si neposlintal šaty.

Kruci, co tam ta pomalá ženská dělá? Vždyť to strašně bolí! A je tu zima jako v Rusku. Úplně se klepu. Strašně, strašně moc. Proč aspoň nezavřou okno? Vždyť tu všechno zvlhne. Kalhoty se mi k nohám úplně lepí. Triko taky. To křeslo je úplně promočené. Jak to, že jsem si toho nevšiml? Jak to, že…?

Otevřel jsem oči.

A dávno mrtvá sestra se rozplynula.

*

Otevřel jsem oči do pronikavé modři. Zima se mi do těla zakousla s novou intenzitou. Sen vysublimoval do ztracena. Zalapal jsem po dechu a málem si při tom ukousl jazyk. Taková zima mi v životě nebyla. Cvakat zuby jsem musel i v bezvědomí. Pořád to nemůžu zastavit. Vjemy se mi do mozku zabodávají jako ledová kopí. Jsem nahý. Jsem ve vodě. Ta voda mi dosahuje k hrudi. Výš než k hrudi. Ke krku. K…

Zamlel jsem se a šplíchanec ledové tekutiny mi zmrazil obličejové svaly. Bylo to, jako vrazit tvář do hromady nožů. Nohy mi podklouzly. Na chvíli jsem se málem ponořil pod hladinu. Pokusil jsem se opřít rukama. Ta pravá je stále zlomená. Kdybych se teď bolestí pomočil, nejspíš se utopím. Sklo děsně klouže. Sklo přede mnou, sklo za mnou. Skleněný válec. Vody za ten okamžik o dost přibylo. Noha mi znovu podklouzla, ale tentokrát se zarazila o stěnu válce. Napůl jsem se vynořil, napůl vyskočil.

Že přede mnou stojí Temnota, jsem si všiml až teď.

*

„Nedělej to! Prosím! Prostě to nedělej!“ řvu, až mi zaléhají uši. Temnota se na mě dívá přes skla černých brýlí. Na sobě má župan stejné barvy. Na nohou chundelaté bačkory. Detaily se mi usazují v paměti jako kal na dně nádrže. Vodu už mám zase až u hrudi. Nad hlavou sotva třicet centimetrů volného prostoru. V kovovém stropě je otvor. Nejspíš proto, aby voda mohla nerušeně stoupat.

Temnota přistoupila tak blízko, až se špička jejího nosu zploštila o sklo. Začal jsem mlátit pěstí do stěny. Dunělo to tak temně, jako bych místo do skla tloukl do železobetonové zdi.

„Prosím!“

Do úst mi vnikl šplíchanec tekutiny. Voda to není. Chutná to trochu jako alkohol, trochu jako něco úplně bez chuti. Vyplivl jsem to jen proto, abych se v příštím okamžiku napil víc. Pokouším se plavat a ječet zároveň. Plavat se zlámanou rukou je peklo. Tekutina mě štípe v očích, v nose, v uších i v odřeninách na čele. Na hladině se vznáší odlepená náplast.

Voda stoupá.

Temnota se dívá.

Vztlak mě tiskne čelem proti stropu. Ústa mám pevně zavřená. Nosní dírky zpola zaplavené. V očích už zase smrtelnou hrůzu. Mrkám tak zuřivě, až se dělá vlnobití.

Nos už mám taky pod hladinou.

Je tu strašné ticho.

S plícemi naplněnými tekutým ohněm se odrážím od stropu. U dna musí být ventil. Prostě musí. Sehnu se a…

Před očima se mi mihl rozvlněný obraz Temnoty.

Odcházela.

Lem županu se jí vlnil kolem kotníků a její záda se vzdalovala, jako by tu mrchu vůbec nezajímalo, jestli se z téhle pasti dostanu, jestli…

Na tohle nemám čas.

Vydechl jsem z plic vzduch zbavený veškerého kyslíku a odrazil se rukou od stropu.

Dno bylo na první pohled hladké. Oči mě pálily a tekutina jako by matněla. Šátral jsem po dně. Výpusť tady být prostě musí. Nemůžou to přece vypouštět kýblem.

Ve chvíli, kdy jsem nehty přejel přes téměř neznatelnou spáru, se bolest v plicích stala nesnesitelnou. Žebra jako by mi praskala. Nenadechnout se už prostě nešlo.

Plíce mi zaplavila tekutina.

Kdesi mimo nádrž se ozvalo pípnutí.

A já se ve stejném okamžiku propadl do bezvědomí.

*

Není mocnější síly, než je pud sebezáchovy. To bezvědomí muselo trvat desetinu sekundy. Možná míň. Opřel jsem se o domnělou zátku a zatlačil celou svou vahou. Nadnášený tím svinstvem jsem nemohl vážit moc, ale…

… stačilo to.

Zátka pod mou rukou ustoupila.

A kolem ní se zrodil vír.

*

Odrazil jsem se ode dna a zarazil se o strop. Temně to zadunělo a já měl na okamžik před očima tmu a moc hvězdiček. Nejjasněji mezi nimi svítila ta s nápisem „jestli teď omdlíš, utopíš se“.

Držel jsem se té myšlenky, vykašlával tekutinu a z toho, jak mi do plic znovu proudí vzduch, jsem se málem znovu vyprázdnil.

Tentokrát blahem.

*

Obecnou fyzikálně uznávanou pravdou je, že nejnižší přípustnou teplotou je nula Kelvinů. Což je blbost. Tady je zima mnohem větší. Tekutina se mi čeří kolem kolen, film na mojí kůži se vypařuje a před očima mám stejné efekty, jako když se dělají mžitky. Tohle ovšem žádné mžitky nejsou. To mi bulvy prorůstají ledovými krystalky. Kdybych řekl, že se zimou chvěju, bylo by to stejné jako nazvat armagedon drobnou nepříjemností. Mám dojem, že na klesající hladinu dopadají mikroskopické úlomky skloviny. Brada mi vibruje tak, že mít po ruce ženu, dokázal bych ji zabít sérií orgasmů. Je mi zima. Je mi kurevská zima. Je mi taková zima, že v mém mozku začínají fungovat principy supravodivosti. Ten šedý zvrásněný parchant to používá jen k tomu, aby mi mohl o to rychleji připomínat, jak strašná je mi zima.

Poslední kapka zmizela se zvukem ne nepodobným konečně vypuštěné vaně, která má něco s odtokem. Klepu se ve skleněném válci a nemám na sobě ani nitku. Ne že bych se musel před někým stydět. Ta tekutina nechala na stěnách rovnoměrný neprůhledný povlak. I když… ono to spíš vypadá, jako by to nebyl povlak, ale špína a není to ani tak uvnitř jako spíš zvenku. Napadá mě, že by to mohlo vlastně být polopropustné zrcadlo. Taky mě napadá, že na zrcadlo to pozoruhodně postrádá odrazivost.

Přitiskl jsem obličej na sklo tak těsně, jak to jenom šlo. Mám pocit, jako bych dokázal vidět ven. Hýbe se tam něco, nebo se mi to jenom…

Když se přímo přede mnou zhmotnila tmavá skvrna, vypovědělo mi srdce na okamžik službu.

V následujícím okamžiku se leknutí přelilo ve starý známý strach. Ať už měla ta koupel znamenat cokoliv, teď si pro mě znovu jdou. Teď…

Strašlivé zadunění mě málem srazilo na kolena. Na chvíli jsem nebyl schopen udržet rovnováhu. Před očima se mi rozběhla síť prasklin.

Další rána.

Přitiskl jsem si ruce na uši. Mozek se mi v lebce klepal jako čerstvá huspenina. Zvukové vlny odrážející se od stěn jsem téměř viděl.

Tu kovovou tyč taky.

V příštím zlomku sekundy narazila potřetí do skla. Praskliny se propojily a sklo se roztříštilo. Tyč se zastavila sotva centimetr od mého břicha. Tlusté střepy se mi začaly sypat k nohám. V nose mě zašimrala intenzivní vůně prachu. Asi jako když se protrhne pytel vysavače.

Tak moc, jako v to, že tohle není standardní způsob otevírání válce, jsem nedoufal nikdy v nic.

*

Neznámý zachránce přestal atakovat mé skleněné vězení ve chvíli, kdy z přední části válce zůstaly jen střepy válející se kolem mých nohou. Upíral jsem oči k zemi a šinul se ven tak pomalu, jak to jen šlo. Namodralé sklo se tvářilo neuvěřitelně ostře. Až se dostanu ven, budu mít nohy stoprocentně oholené. Jestli při tom udělám krok delší než jeden milimetr, přidají se k tomu rozřezané šlachy.

Šinul jsem se ven tak pomalu, až jsem měl skoro pocit, jako bych viděl růst nehty na svých nohou.

Vážně.

*

Poslední střep zůstal za mými patami. Oddechl jsem si tak, až se na kaluži, ve které jsem stál, udělaly vlnky.

Do zorného pole mi vklouzla ta tyč – teď jedním koncem opřená o podlahu. Můj pohled ji sledoval takřka automaticky. Bosé nohy. Holeně bez jediného chloupku, dloooouhá stehna…

Jel jsem výš a cítil, jak mi rudnou uši. Slečna je přírodní brunetka. Má ploché bříško a ňadra menší a pevnější než ta, kterými disponuje Temnota…

Modročerná modřina rozlévající se mezi těmi ňadry můj pohled patřičně urychlila.

Pohlednou tvář zhruba dvacetileté holky už jsem absorboval v jediné sekundě. Měla zarudlý nos i uši, promodralé rty pevně stisknuté a hnědé oči, které…

Jsem už někde viděl už mi hlavou neproletělo.

Ta kovová tyč skoro ano.

*

Nevím, jak jsem dokázal uhnout, ale uhnul jsem. Zubatý konec tyče se mi mihl před očima. Na okamžik jsem zíral do stropu. Co pohnulo mýma nohama, nevím. Napůl jsem ustoupil, napůl poodklouzl. Mít o pět milimetrů kratší krok, urazilo by mi další mávnutí tyče nos. Zastavovat v takové situaci by byla sebevražda. Hnal jsem se pozpátku od té holky jako na mistrovství v rychlobruslení. Šedá břečka mi odstřikovala od pat. Moje záda narazila do zdi. Temeno taky. Tyč se v dívčiných rukou změnila v hučící ztělesnění smrti. Takhle vražednou sestavu bojového umění jsem v životě neviděl – to, že je holka nahá, celkový dojem jen podtrhuje. Dopředu – k omláceným dveřím za jejími zády – by mě nedostali ani párem koní. Nohy mi na mokré podlaze kloužou. Zkusit se protlačit zdí mi přijde jako tisíckrát lepší nápad.

Dívka strnula v póze, z jaké by měl Karate Kid polutivní sny nejmíň do svatby. Naklonila hlavu tázavě k levému rameni.

Nadechl jsem se k úpěnlivému výkřiku.

A vržená tyč se mi zabodla pár mikronů od levého ucha.

*

Z tohohle se nevykecám.

To jsem si pomyslet stihnul.

Nic dalšího už ne.

Holka se změnila ve ztělesnění pohybu. Byla u mě dřív, než zvuk vibrujícího kovu dorazil k mému bubínku. Její ruce se přimkly k tyči. Vyrvala ji ze zdi strašlivou silou. Betonové úlomky mi zabubnovaly na rameni.

Do následného bodnutí dala snad veškerou svou sílu. Jako by kopí drželo ve vzduchu a ona na něj musela nalehnout, aby ho donutila k pohybu. Napínající se svaly z ní na okamžik dělaly téměř umělecké dílo.

Tyč se rozlétla proti kořeni mého nosu strašlivou rychlostí.

*

Uhnul jsem já nebo ta tyč?

Ve zdi je další díra. Koutkem oka vnímám, jak se kov zase chvěje. Dívčina rozostřená tvář je od té mé daleko snad půl metru. V jejích očích plane nenávist a zmatek.

Nevím, čeho je víc.

A nemám čas to zjišťovat.

Odrazil jsem se od zdi a vrhl se přímo proti dívce. Proti mým osmdesáti kilům nebude mít…

Rána pěstí do brady mi přetrhla zběsilou nit myšlenek, levé koleno mi někdo odkopl do dáli, v hrudi mám nejspíš díru a že se s pravou rukou za zády dokážu dotknout vlastní začínající pleši, jsem do téhle chvíle netušil.

Podlaha mě přivítala s otevřenou náručí.

Padnout nahý na mokré linoleum dost štípe.

Když se vám hned potom někdo pokusí vykloubit ruku, tak to zase tak nevadí.

*

„Vzdávám se! Vzdávám se! Vzdávám séééé!“

Ramenní kloub mi povylézá z jamky. Dívčí koleno mi drtí ledviny. Moje volná ruka bušící do podlahy po vzoru poražených judistů zůstává nepovšimnuta.

„Já jsem taky zajatec! Nechci tě znásilnit! Zabavili mi šaty! Jsem feminista! Přestáááň!“

Ucítil jsem na zádech změnu těžiště. Vlastní ruka mi povylezla ještě o kousek výš, jak se o ni holka opřela celou váhou. Na uchu mě polechtal její dech.

„Stvůro z temnot. Je konec tvým hrám. Unikl jsi mi tam, ale zde mi neunikneš. Nemohu-li proti tobě užíti nižádné zbraně, zardousím tě holýma rukama. Neboť mé skutky řídí Pán!“

Štíhlé prsty mi projely strništěm na bradě. Než mi stačilo dojít proč, měl jsem hlavu vytočenou takovým způsobem, že bych si s dostatečně dlouhým jazykem mohl olízat záda. Strop je pokrytý sítí mokrých map. Většina mohutných osvětlovacích panelů neplní svou funkci. Krční páteř protestuje tiše, ale o to bolestivěji. Mám pocit, jako by se mi o mozkomíšní kmen opírala čepel smrtčiny kosy.

Moje paty okopávají dívčin zadeček naprosto bez efektu. Na to, abych ji ze sebe shodil, mám já buď málo síly, nebo ona moc zkušeností. Ještě před chvílí volnou ruku mi svírá v ohbí kolene.

Krční obratle mi začínají stříhat první vlákenka míchy.

Kupodivu mi to přijde směšné.

Přežil jsem deštivý svět. Přežil jsem šváby. Přežil jsem Temnotu. A teď mě zabije nějaká šílená nahatá holka. Umřu s holým zadkem a hlavou vytočenou ksichtem dozadu. Takhle blbou smrt bych nedal ani do vlastních knížek. Čtenáři by mi to nesežrali. Taková smrt je prostě strašně…

Nepravděpodobná.

*

To slovo se mi ani nestačilo prohnat hlavou celé. Nad hlavou mi něco příšerně zapraštělo. Dlouhé táhlé skřííííp mi postavilo všechny chlupy na těle. Holka nejspíš vrhla pohled přes rameno a málem tak bezděčně dokončila ukroucení mé hlavy.

Vzápětí ji cosi sundalo z mých zad s takovou lehkostí, jako když člověk cvrnkne do pavouka.

*

Kdyby to něco udeřilo z opačné strany, urvala by mi dívčí ruka hlavu. Takhle mi její prsty jen sklouzly po vousech. Záda mi polaskal mohutný závan vzduchu. A ještě jeden – tentokrát v opačném směru. A další.

Na ten čtvrtý už jsem nečekal. Hlavu jsem za těch pár okamžiků dokázal přetočit do polohy, v jaké ji chtěl designér lidské kostry mít. Na bolest a podobné podružné pocity nemělo cenu myslet.

Zapřel jsem se o zaplavenou podlahu a překulil se stranou. Zlomená ruka se mi při tom dostala pod tělo. Pořád jsem se nezabýval podružnostmi. Ohromný stropní panel visící jen na smotku kabelů se mi nad obličejem zhoupl počtvrté. S majestátností, s jakou se pohybují jen opravdu těžká tělesa. Kdyby teď kabely povolily, ohodil by můj rozcáknutý mozek kompletně celou místnost. Ne že by nepotřebovala vymalovat.

Odrazil jsem se patami. A ještě jednou. Kdesi za mými zády začalo něco čvachtat. Otočil jsem hlavu. Natažené vazy jsem cítil napůl jako gumu, napůl jako obnažené nervy laskané šmirglpapírem.

Ta holka se zvedala. V obličeji měla nepřítomný výraz, hruď měla jasně červenou rychle přecházející do fialova a ta tyč ležela na půli cesty mezi mnou a jí.

Na linoleu pokrytém souvislou vrstvou tekutiny se běhat moc nedoporučuje.

Když vás to může zachránit před smrtí, tak naopak.

*

Jak se po té ráně dokázala nadechnout, to jsem nechápal. Jak se jí povedlo postavit, taky ne. Sevřel jsem v rukou tyč. Vypadala jako něco, co původně plnilo svou docela mírumilovnou funkci někde tady okolo. Pokrývaly ji skvrnky rzi a byla těžší, než jsem čekal. Holka mi zabodla pohled do tváře. Napadlo mě, že s tou tyčí můžu kvůli zlámané ruce předvádět maximálně tak jízdu v tramvaji.

Holka udělala první krok.

Praštil jsem koncem tyče do země jako ratištěm kopí. Výraz ke všemu odhodlaného hrdiny z řeckých bájí se mi nejspíš tak docela nepovedl. Dívka udělala další krok. Vycenila zuby. Mokré vlasy padající do obličeje dodávaly jejímu výrazu punc uvěřitelnosti. Moje mužství se pokusilo ukrýt kdesi hluboko.

Na tohle nemám, prolétlo mi hlavou. Hýbání krkem už jsem neriskoval. Otočil jsem se celý. Dveře tam pořád ještě byly. Kovové, orezlé, zavřené. Ale přesto byly. Otočil jsem se zpátky. Holka se tvářila ještě o řád neústupněji, levou rukou si tiskla žebra a její šourání začínalo připomínat normální chůzi.

Ukázal jsem jí holá záda a rozčvachtal se ke dveřím takovou rychlostí, až mi šedomodrá břečka stříkala do očí.

*

Vždycky jsem měl rád akční filmy. Pamatovat si zajímavé scény bylo ve chvílích, kdy jsem potřeboval inspiraci, hodně fajn.

Teď už to tak fajn není. Mlátím do zašlého elektronického panelu pěstí a hlavou mi letí scéna z prvního Terminátora. Sára Connorová se snaží dostat do fabriky a nezničitelný kovový zabiják se k ní přibližuje šouravým krokem.

Nikdy bych tomu nevěřil, ale bosé nohy dvacetileté holky dokážou znít ještě zlověstněji než kov budoucnosti drhnoucí o beton.

*

K tomu, abych na ten panel vyzkoušel osvědčené hollywoodské řešení – rozmlácení na kousky tyčí – jsem se už nedostal. Holka se přiblížila na dva metry. Posledních pět sekund se z mého zátylku musely zvedat dva pramínky kouře, tak intenzivně se mě pokoušela propálit pohledem. Otočil jsem se, tyč mezi ní a mnou.

Dívka pozvedla koutek úst. Z hrdla jí vyšlo zavrčení.

Sotva jsem stačil nastavit tyč.

*

Nevím, jestli to mrtvolné šourání byla jenom kamufláž, ale teď po něm nezbyla ani vzpomínka. Holka se na mě vrhla děsivou rychlostí. Výskok, vypnuté chodidlo, napnuté svaly levé nohy, téměř nedbalý úder proti mé tyči. Otočka ve vzduchu.

A kop pravou nohou.

Kdybych měl dost bojových zkušeností, abych se pokusil vyhnout tomu prvnímu, předstíranému kopu, asi by mi teď ten skutečný zamáčkl hlavu do dveří. Takhle mě její palec pošimral na uchu. Ozvalo se děsivé zadunění.

Její koleno se mi vmáčklo do žaludku o zlomek sekundy později.

*

Složil jsem se jako žehlící prkno. V zorném poli se mi zjevila bosá noha dopadnuvší do tekutiny.

A moje čelo se s něčím srazilo.

Zaznělo to jako úder na obzvlášť dutý tamtam.

*

„Hele, nechceš se na to vykašlat?“ stihl jsem nadhodit dřív, než se holka vzpamatovala. Sedíme na zemi asi dva metry od sebe, potřásáme hlavami a tiskneme si ruce na čelo. Já ruku. Někde uvnitř mě se chce něco strašně smát. Ta holka je dobrá. Nejspíš cvičený zabiják takových kvalit, že o tom většinou spisovatelé mého typu nikdy ani neslyšeli. Přesto jsem ji teď donutil sednout na zadek obyčejnou amatérskou hlavičkou.

Tomu něčemu uvnitř mě se chce smát opravdu hodně.

A já vím proč.

*

Tentokrát se nezatěžovala nějakým předstíráním. Vyskočila na nohy. V očích – za tou nenávistí – se jí na chvíli objevila bolest. Na malou chvíli.

Zvedl jsem ruku.

Rozběhla se ke mně po špičkách. Jestli se tenhle útok v japonštině nejmenuje Jestřábí kvočna, vylížu to tady všechno do sucha.

Prsty jsem luskl přesně ve chvíli, kdy se mi pokusila znovu ukopnout hlavu.

*

Tentokrát mi o čelo neťukla její hlava, ale ohanbí. V té rychlosti to taky nebylo něco, co bych si rád zopakoval. Skončil jsem na zádech, ona na břiše. Když jsem se po ní otočil, ještě pořád klouzala.

Když jsem jí sedl na záda, tak už ne.

*

Zkroutil jsem jí ruku za zády. Rozumná část mého mozku by nemohla ječet vyděšeněji, ani kdybych právě nakopl hladového ledního medvěda do koulí.

Kašlal jsem na ni.

S vědomím, že mám sotva pár sekund, jsem se naklonil k jejímu uchu a spustil tak rychle, jako ještě ne.

„Svinské koleno, co, tu bolest jsi nečekala, udělal jsem to já, nejsem tvůj nepřítel, ale jestli s tím nepřestaneš, tak skončíš jako troska a já odsud vypochoduju nezra…“

Třísknutí zátylku do brady mě z jejích zad sundalo stejně spolehlivě jako uvolněné stropní osvětlení.

Rozplácl jsem se na zádech.

V následujícím okamžiku mi stála na hrudi a palec její levé nohy mě zlehka laskal na čelisti těsně pod uchem.

Vražednější pohled jsem v životě nespatřil.

Ona pobavenější nejspíš taky ne.

*

„Nedělal bych to. Vážně ne. Mohla by sis ublížit,“ řekl jsem klidně a tiše.

„Zhyň!“ zaječela ona.

Svaly na stehně se jí napjaly.

Radši jsem zavřel oči.

*

Její váha mi zmizela z hrudi o dvě desetiny sekundy později. Současně se mě zmocnil pocit, jako by nade mnou někdo otevřel kohoutek s teplou vodou. Při předchozím blbnutí jsem myslet na mráz vážně nestíhal. Teď do mě teplo vlilo život o to nečekaněji. Na chvíli jsem zatoužil ležet pod hřejivým přílivem aspoň hodinu. Do monotónního hučení prosákly pleskavé zvuky.

Povzdechl jsem si.

A zase otevřel oči.

Přes spršku vodní tříště jsem zahlédl, jak se ke mně řítí. Obličej působil spíš jako karikatura na téma „marná zuřivost“.

Mávl jsem rukou.

A holka mě přeletěla neladným kotoulem, jak jí na mokré podlaze podklouzla noha.

*

„Nech toho. Prostě toho nech,“ stanul jsem nad ní nahý jako antický bůh. S tím, co se mi dělo v hlavě, jsem si připadal stejně. „Nemůžeš mi ublížit. Jsi blbá? Nic proti tobě nemám, ale jak vidíš, jsem tě schopný poslat pod kytičky. Nebo pod dlaždičky. Pod tyhle dlaždičky.“

Začala se škrábat zpátky na nohy s takovým úsilím, že kdybych nebyl promrzlý na kost a ona omlácená do modra, nejspíš bych se vzrušil. Takhle jsem jenom zlehka dupl patou do země. Kachličky pod jejím zadkem zapraštěly. Dívka znehybněla.

„Myslím to vážně. Přestaň, nebo ti ublížím. Víš, jaká je pravděpodobnost, že tě třeba zrovna teď rozbolí zuby tak, až nebudeš schopná ani myslet?“

Holka se zatvářila nejdřív nechápavě.

Pak už ne. Obličej se jí zkřivil do bolestné grimasy.

Promluvil jsem dřív, než jí bolest vyhnala z tváře všechno lidské.

„Stejná jako pravděpodobnost, že to bylo jenom něco s nervy. Něco chvilkového. Už chápeš? Nedokážeš mi zkřivit jediný vlásek na hlavě. A už vůbec mě nedokážeš zabít. Jsem pořád lepší. Nejdřív to byly mince a podvědomí. Ale s tím, jak se mi daří další a další věci, si uvědomuju, že můžu vlastně cokoliv. Je to jak spirála. Čím víc to používám, tím snazší to je.“

V pohledu jí nenávist poprvé vystřídala jiná emoce. Zvědavost? Rodící se pochopení? Na čtení v lidských očích mě nikdy neužilo a v téhle chvíli nebylo nic, co by mě zajímalo míň. Moje vlastní slova jako by teprve prosakovala k tomu místu v mozku, kde probíhá proces pochopení. Myslím, že jsem na patře ucítil pachuť strachu. Na neměřitelně malý okamžik, než ji spláchla vlna euforie.

Usmál jsem se. Nijak zvlášť mile.

A holka promluvila.

„Nečistá magie. Temná magie. Buď proklet.“

„Žádná magie, ty blbko,“ povzdechl jsem si. „Kvantová mechanika. Pravděpodobnost. Kodaňská interpretace. Vůbec nevíš, o čem mluvím, že ne? Nejseš schopná pochopit, jak úžasná je realita a tak do toho mícháš magii a považuješ mě za bůhvíco. Myslíš, že mi to nedošlo? To seš ty. Pistolník. Pistolnice. Prostě ten magor s revolverama. Nebo magorka, jak chceš. Ty tvoje oči se dost těžko zapomínaj, víš? Tamto,“ ukázal jsem jí mezi vztyčené bradavky, „je moje práce, že jo? Měla jsi na sobě vestu, ale i tak ti to nalomilo žebra. Nebylas už ale stoprocentně výkonná a tak tě Temnota opustila.“ Znovu jsem se usmál. Ten božský pocit jako by zároveň otevíral brány pochopení. Jako by mi najednou bylo jasné úplně všechno.

„Takže, vážená. Uděláme za tím vším tlustou čáru, OK? Já nejsem tvůj nepřítel. Nebo aspoň teď nejsem. Teď jako teď. V tomhle okamžiku. V téhle realitě. No, nekoukej na mě takhle. Seš mi povědomá a přitom je mi jasné, že jsem tě nikdy předtím neviděl. Seš jako… prostě máš něco společného s mýma knížkama. Jako nejspíš každý, kdo se mě pokouší zabít. Ale víš, co? Kašlu na to! Jestli ti o to tak moc jde, můžeme si promluvit pozdějc. Teď, v tomhle okamžiku, máme společného nepřítele. Temnotu. Nepřítel mého nepřítele… no, určitě jsi to už slyšela. Jsme bůhvíkde a děje se bůhvíco. Místo toho, abysme zdrhali, jako by nám za patama hořelo, se tu vykecáváme. No dobře, já se vykecávám. Ty se mě zase snažíš zabít. Hele, jestli ti o to tak moc jde, napráskám ti zadek někde jinde a jindy. Do doby než se odtud dostanem, navrhuju příměří.“

Natáhl jsem k ní ruku.

Ignorovala ji. Dívala se mi do obličeje a myšlenky letící za jejíma očima jsem téměř viděl.

„Příměří s tebou? Já nedělám stejné chyby dvakrát. Snažíš se mne obelhat? Proč? Proč nepřiznáš, že užíváš temných vědění? Což bys jinak mohl být schopen zranit mne, aniž by ses mě dotkl? Toho by možná nebylo.“

„Kurva, holka!“ vyjel jsem na ni. „Vykašli se už na to! Teď na tohle není čas! Prostě…“

„Jest to velmi důležité. Přijmu tvou nabídku. Pokud mi dokážeš, že neužíváš magie.“

„Kristepane!“ vrhl jsem zoufalý pohled na dveře. „Tak jo. V rychlosti. Kvantová mechanika je…“

Jestli se z tohohle dostanu, budu moct o kvantové mechanice pořádat kursy.

Rychlo. Kursy.

*

„Takže žádná magie,“ dostal jsem se k poslední kapitole. „Prostě hroucení vlnových funkcí. Lusknu prsty a tobě povolí vazy. Proč ne? Jsem jediná bytost ve vesmíru, která na to zaměřila pozornost. Neexistuje jediný důvod, proč by se to nemělo stát. A tak se to stane. Když víš, jakým způsobem si to představit. Když nemáš pochybnosti. Když se nesnažíš realitu tvořit, ale místo toho si ‚vzpomeneš‘, co se v příštím okamžiku stane. Jasný? Hroutit se dají vlnové funkce úplně všeho. Klidně i hlavního vodovodního rozvodu,“ ukázal jsem na mohutný pramen vody. Tlak během mého přednášení polevil a voda už spíš jen prudce tekla, než že by tryskala. „Nebo jakéhokoli vybavení tady. A může to zvládat i podvědomí. Nejspíš. Prostě chci říct, že proto jsi mě nedokázala zastřelit. Proto ti tenkrát selhaly ty náboje.“

Dívka otevřela ústa k otázce.

„Jo, chápu, na co myslíš,“ pohlédl jsem lítostivě na svou zlomenou ruku. „Na to, abys mi neublížila, se musím soustředit. Víceméně. Umřít nemůžu podvědomě. Jako by mýmu podvědomí bylo putna, jestli ze mě někdo vymlátí duši, ale vlastní smrt ho tak trochu znepokojovala. No a to je všechno. Víc o tom nevím. Zatím. Takže… příměří?“

Holka si odhodila mokré vlasy z tváře. Poprvé za celou dobu se usmála. Uchopila mě za ruku.

A přesně mířeným kopem mezi nohy mě poslala po balistické křivce přes svou hlavu.

*

Být to v mé knížce, stihl bych si v letu pomyslet něco jako: „Ty kurvo.“ V reálu je to hovadina. Třískl jsem bradou o dlaždičky, oči jsem měl najednou plné špinavé vody a dívčí ruka mi sevřela krk dřív, než bych stihl zformulovat to T.

Přemýšlením jsem se nezdržoval.

Představami ano.

Stropní těleso mi tentokrát rozvlnilo mokrého ježka.

*

Vyskočil jsem na nohy ve stejné chvíli jako ona. Levou tvář měla od krve, rameno nepřirozeně nízko a svaly pravé paže jí zase vystupovaly jako antické soše.

Letící tyči jsem se uhýbat nenamáhal – mířila mi na hlavu rychlostí neslučitelnou se životem.

Myslím, že jsem měl tak trochu vztek.

Myslím, že zlomenina nebo dvě tu holku…

Dál jsem to nedomyslel.

Po rameni mě cosi pohladilo.

Svaly se mi tím dotykem smrštily, jako by do mě někdo pustil…

Elektrický proud jsem si pomyslel až na zemi. Nad hlavou se mi komíhal jiskřící kabel a kdesi poblíž pleskaly bosé kroky.

Strašně rychle.

*

Kvůli té bolesti jsem ji tentokrát nedokázal zastavit. Dupnutí na hruď mě zarazilo do podlahy. Z úst mi vytryskla miniaturní fontánka krve. Pocit, jaký se mi o chviličku později rozlil v plicích, jsem do téhle chvíle nezažil.

Kopla mě do brady dřív, než jsem vůbec stihl vokálně vyjádřit, jak moc to bolí. Krev v šedomodré tekutině vypadala jako inkoust.

Další kopanec mi otočil hlavu na druhou stranu. Zuby šly ke dnu. Moje vědomí bohužel ne.

Popadla mě pod krkem. Rána kolenem do břicha mě vyslala na klouzavý let napříč místností.

Dopadnout jsem nestihl.

Kop do ledvin, pěst v hrudi. Polámaná žebra zaskřípala, až se to rozlehlo. Krev tentokrát vyšplíchla až do její tváře. Další kopnutí. Tentokrát pod koleno. A rána loktem na čelist.

Složil jsem se podivně šroubovitým pohybem. V hlavě jsem měl jenom bolest a tmu. A bolest. Myslím, že jsem se topil. Někdo mi tiskl hlavu k podlaze. Té vody tam byly sotva čtyři centimetry. Chutnala po prachu a omítce a alkoholu a vlastní smrti. Čísi noha mi rytmicky dupala na páteř. Vdechoval jsem kvůli tomu vodu lačněji než vakuové čerpadlo.

Dýchat špinavou vodu bolí. Se zlámanými žebry přímo strašlivě. Tak, až by člověk radši umřel.

Tentokrát mi její váhu ze zad nic nesundalo.

Tentokrát mě na nohy zvedla sama.

*

Třísknutí hlavou o zeď jsem skoro nevnímal. Železný stisk její drobné ruky na krku taky ne. Kašlal jsem jí rudě zbarvenou vodu na hruď a pokoušel si představit jakýkoli náhodný způsob, který by mě jí mohl zbavit.

Nějak to nefungovalo.

Naše čela se opět setkala. Myslím, že tentokrát to bolelo jenom mě. Kdesi pod zátylkem mi praskla kachlička. Na chvíli jsem přestal vidět. Bolest mi vybuchovala na naprosto nečekaných místech. Teď už jsem dávil nejspíš jenom krev.

Ruka na mém krku zmizela.

Dopadl jsem na kolena. A na tvář. Do obličeje mi šplouchla drobná vlnka. Zrak se mi vrátil. Zamrkal jsem a vyhnal vodu z očí. Na chvíli jsem netušil, na co se to dívám. Pak mi holka sevřela dvěma prsty krk. Křečovitě smrštěné svaly mě donutily pohlédnout vzhůru.

Seděla na patách přímo přede mnou a dívala se mi do očí. Smrt, o které jsem psal v Iustovi, se takhle vražedně nikdy nedívala. Smrt byla vlastně… docela hodná. To tahle holka není. Myšlenky mi z hlavy odtékaly spolu s krví. S hlavou zakloněnou jich většina končila v žaludku. A v plicích. Bublal jsem a topil se. Už zase mi byla zima. Tentokrát jiná. Jakoby hlubší.

„Tak ty si jsi jist, že nemůžeš zesnouti?“ ušklíbla se holka. „Možná vpravdě nemůžeš. Dokud si toho nebudeš sám přát. A věř mi, já tě donutím, by sis toho přál.“

Kdybych mohl, asi bych něco namítl.

S obličejem zaraženým do podlahy to nějak nešlo.

*

Holka už ani nepoužívá ruce. Před chvílí si nahodila to vykloubené rameno. Zaječela při tom tak, až mi mozek zavibroval. Teď si spravenou paži přidržuje druhou rukou a mně se věnují výhradně její nohy. Mezi výbuchy bolesti se mi vynořují i docela zábavné myšlenky. Třískl jsem sebou o zeď a napadlo mě, jaká je škoda, že nejsem footfetišista. Kopnutí do ledvin a prásknutí o zem a došlo mi, že na tom není vůbec nic směšného. Série kopanců do boku, do břicha, do druhého boku a zase do břicha. Já umřu. Dupnutí mezi lopatky. Pata zaražená hluboko do místa, kde má člověk srdce. Kop s výskokem. Prolétl jsem místností a skončil na něčem tvrdém, ukrytém pod špinavou plachtou. Umřu. A tohle bude můj rubáš.

Jak to udělala, nevím, ale dolů z toho něčeho mě dostala opět bez použití rukou. Obličej už mi nikdo nedá dohromady. Místnost znám už docela důvěrně. Svoje zuby vídám skoro všude.

Umřu.

Odrazil jsem se od rozmláceného válce. Dopadl koleny do střepů. Pod přílivem další agonie mě napadlo, že umřít vlastně není tak špatné.

Kop do zadku.

Dveře znovu zaduněly – tentokrát díky mé lebce. Přestal jsem cítit nohy.

Další kopnutí. Dveře mizí v dálce. Připadám si jako na tobogánu. Voda stříká. Děti se smějí. Cosi mě třísklo do hlavy. Něco se mi sesypalo na obličej. Asi jsem udělal kotrmelec ve vzduchu. Nikdy jsem neměl děti rád. Teď nevím proč. Smějí se. Ne mně. Spíš se mnou. Co na tom, že umřu? Můj život stejně nestál za nic.

Dopad na kachličky. Nohy pořád necítím. Rozbité koleno ano.

Rozbil jsem si jako dítě vůbec někdy koleno? Nejspíš ne. Byl jsem spíš opatrný typ. Se starostlivými rodiči.

Holka mě drží ve vertikální poloze. Vlastně nedrží. Držím sám. Čas se musel zastavit. Její noha je rozmazaná pohybem. V mém těle vybuchují podmořské miny. Chrlím krev jako harpunovaná velryba.

Čas se znovu rozběhl. Skácel jsem se do vody. Znovu to cáklo. Jako děti v bazénu. Zase se smějí… ale nějak smutně. Možná končí prázdniny. Za chvíli. Za pár dní? Je vůbec léto? Anebo podzim? Je jim zima? Proto už vůbec nezní šťastně? Proč by jim…

Narazil jsem tváří do plechu. Jak zní praskání tříštěné lícní kosti jsem do téhle chvíle nevěděl. Zase dopad do vody.

… měla být zima? Proč je někdo nutí, aby byly mokré, když je jim…

V hlavě už mám jenom tmu. Oči mám buď pořád otevřené, nebo pořád zavřené. Nevím. Vždyť je to jedno. Za chvíli budu mrtvý. Těším se na to. Hrozně moc. Kdybych tohle přežil, skončil bych jako troska. Ochrnutá, drogami napájená troska. Už teď musím mít desítky vnitřních zranění. To se vyléčit nedá. Umřít bude… Narazil jsem do zdi. Přišla mi povědomá. Ta krev o půl metru vedle je moje. Ta o metr taky. Holka mi něco říká. Už ji nevnímám. Jsou to jenom nenávistné kecy. Ty děti se jí bojí. To ona je nutí, aby byly ve vodě. Nutí je pořád…

Další kopnutí tentokrát zasáhlo kromě mého těla i jedno slovo.

Jít.

Zazářilo mi v mozku modrým plamenem. Jako letní obloha. Jako…

Jako co jsem si uvědomil ve chvíli, kdy jsem znovu narazil do těch dveří. Páteř mi nejspíš konečně vypověděla službu. Dosedl jsem do vody. Holka se už zase blížila. Na tváři jí pohrával úsměšek. Skoro jsem ho neviděl. Před očima mi plavala Štěpánova tvář. Někde hluboko uvnitř sebe samého jsem se smutně uchechtl. Kdyby měla Temnota pravdu a tohle byla moje knížka, dostal bych teď vražedný vztek. Vzpomněl bych si na to, jak Štěpánovi ubližovala. Vzpomněl bych si, jak jsem mu ubližoval já. Napadlo by mě, že smrt je jenom další forma zbabělosti. Že když umřu, zůstane tu Štěpán sám a nikdy nenajde svoji lásku. A Temnota vyhraje. A…

A spoustu dalších blbostí.

Holka mě zase popadla za krk. Třískla se mnou o dveře.

Teď by byl ten pravý moment. Doruda rozpálená zuřivost, která by zahnala bolest. Nějaká hláška. Znovu zázračně nabyté schopnosti…

Zapraštění zadní části mojí lebky mě poučilo o tom, že v reálném světě to chodí docela jinak. Začal jsem se propadat. Hluboko. Myšlenky na vlastní život se točily jako ve výpusti napůl ucpaného umyvadla. Myslet na něco jiného než vlastní umírání se nedalo.

Holka poodstoupila a odtáhla mě tím od dveří. Vnímal jsem to spíš už jako vznášení. Jako kdybych byl vzducholoď. Hořící vzducholoď. Oheň strašlivě bolí.

Rozletěl jsem se v opačném směru než předtím, ale zato mnohem rychleji. Tenhle kop mi musel roztrhnout slezinu vedví. Zase věta opsaná bůhvíodkud. Vůbec netuším, jak taková slezina vypadá.

Narazil jsem…

Tak ne.

Dopadl jsem.

*

Tenhle strop vidím prvně. Voda se kolem mě rozlévá. Kolem těch bot taky. Klouzal jsem dlouho. Teď se nade mnou někdo sklání. Podpírá mi hlavu. Přes povlak vlastní krve na očích ho vidím strašlivě rozmazaně. Připadá mi jako postava z nějaké hry. Něco z blízké budoucnosti. Protiteroristický žoldák v plné polní. Nebo tak něco.

Svítí mi do očí. Něco říká. Zní to jako angličtina, ale překládat z cizího jazyka v tomhle stavu nedokážu. Vnímám spíš sérii trhaných obrázků než obvyklý plynulý svět.

Ty orezlé dveře jsou napůl otevřené. Holka v nich stojí. Vojáci na ni míří. Moderními útočnými puškami. Samý plast a oblá hrana. Nevím kolika, protože hýbání očima bolí, ale je jich dost. Po dívčině těle tancují jasně zelené tečky. Někdo mi něco strká před obličej. Zaostřování taky bolí. Oči to bohužel dělají automaticky.

Zjevuje se mi moje vlastní tvář. Zase ta pitomá fotka z časopisu. Černé brýle, pistole… na obrazovce toho přístroje vypadá, jako by ji někdo prohnal zdokonalovacím softwarem. Jsem mnohem míň rozpixelovaný než bych měl být. Nechápu, proč na něco takového vůbec myslím. Pokouším se pohlédnout přes okraj přístroje na tu holku. Měl bych začít ječet o pomoc. Přístroj mi svítí do očí. Úzkým, plochým paprskem. Hřeje to. Postupně na celém obličeji.

„Identification positive,“ naskakuje na obrazovce přes moji tvář.

Přístroj mizí. Holka se usmívá. Zbraně se sklápějí. Tečky laserových zaměřovačů jí laskají stehna.

Někdo přese mě přehazuje deku.

Snažím se křičet i se zlámanou čelistí.

*

Někdo mě konejšivě poklepává po rameni pancéřovanou rukavicí. Snažím se vstát. Nejde to. Ta holka je už strašně blízko. Vojáci už na ni vůbec nemíří. Ti pitomci v ní vidí jenom normální dvacetiletou buchtu. Nahou dvacetiletou buchtu. Snažím se řvát, ale k dobré anglické výslovnosti člověk potřebuje horkou bramboru v ústech a ne několikanásobnou frakturu obličeje.

Jeden z vojáků se k ní blíží s další dekou. Vypadá tence a plastově, ale je příjemná a hřeje. Holka se na vojáka usmívá. Přes celoobličejovou masku nevidím, jak se tváří on. Možná je ve tváři rudý studem. Možná…

Možná spíš mrtvolně bledý.

*

Ten hadovitý, nelidsky rychlý pohyb nohy jsem zahlédl jen jako velmi světlou skvrnu na pozadí setmělé místnosti. Voják najednou neměl hlavu. Na krku myslím. Vznesla se ke stropu. Ťukla do stropu. A pokusila se spadnout na zem.

Nespadla.

Vojákovo tělo stálo a chrlilo z krku hektolitry krve. Nikdy bych nevěřil, že krev může stříkat takhle prudce. Hlava se na tom krvetrysku vznášela jako pingpongový míček.

Kdyby v chodbě byla kamera, asi bychom na záznamu všichni vypadali jako mramorové sochy. Holka došlápla zpátky na obě nohy jako baletka. Vojáci stáli jako solné sloupy.

Bezhlavé tělo se zhroutilo. Krev ohodila stěnu. Hlava dopadla kdesi mimo moje zorné pole.

A holka vycenila zuby.

*

Nejrychlejší z žoldáků stihl pozvednout zbraň o dva centimetry. Holka po ní chňapla. Její levá noha zasáhla muže za ní přesně doprostřed hrudi. Zbraň vystřelila. Muž v dráze střely se skácel. Mozek stékající po zdi ho pomalu a neochotně následoval. Holka stále svírající hlaveň předvedla ve vzduchu něco jako utrženou turbínu. Jeden z žoldáků ztratil kontakt ze zemí, jako by ho zespodu do brady nabral hydraulický buchar. Křupnutí jeho zlámaného vazu mě bodlo v uších. Majitel zbraně ji už nedokázal udržet. Dívka mu ji vytrhla a současně udeřila pěstí dopředu. Muž se odrazil od zdi. Něčí tělo mi zakrylo výhled. Dlouhá dávka mě téměř připravila o sluch. Zakrývač výhledu mi padl na břicho. Do vnitřností se mi zaryla vlastní žebra a po obličeji mi zase tekla krev. Tentokrát cizí. Bylo to jako dívat se přes říčku řídkého kečupu.

Ne že by toho bylo na dívání moc. Holka znovu dopadla na nohy. Poslední voják v mém zorném poli se zhroutil. Měl jsem dojem, že má obličej na poněkud špatné straně hlavy, ale nevím to jistě – moje oči se nějak nedokázaly odtrhnout od zkrvaveného ztělesnění smrti. Dokončila jakýsi složitý, nesmírně ladný pohyb. Zvedla hlavu. Pozvedla zbraň. A kdesi za mnou se rozpoutalo peklo.

V jejích očích zářilo taky jedno.

*

Tam, kde před chvílí stála holka, byl teď vzduch šedý svištícím olovem. Tam, kde před chvílí byla šedobílá zeď, teď byla šedobílá zeď pokrytá bosými otisky ženských nohou.

Holka mi zmizela ze zorného pole. Otočit hlavu bylo asi stejně snadné jako uběhnout maraton.

Přesto jsem se snažil.

*

V ústech už necítím jenom krev. Teď už je tam i mozkomíšní mok. Asi mám roztříštěné obratle. Mícha někde prosakuje. Jako mozečková polévka to kupodivu nechutná. Spíš jako přípitek k vlastní smrti.

Vedle mě občas doklouže tělo. Občas hlava. Občas zbraň. Tím občas myslím tak dvouvteřinové intervaly.

Vojáci řvou.

Holka ne.

Vojáci umírají.

Holka ne.

*

To otáčení hlavy jsem vzdal ve chvíli, kdy se mi před očima otevřel pohled na hlubokou, temnou studnu. Pojal mě pocit, že by stačil ještě jediný milimetr a omdlel bych. A umřel. Nejsem postava z knížek. Bolestí mi tečou slzy. Mít ještě zuby, rozkoušu si rty do podoby věrné imitace tataráku. Kdybych mohl, stočím se do klubíčka a volám maminku.

Holka se mi před chvílí mihla před očima. Vyměnila zásobník a zase zmizela. Pořád zírám do stropu. Zase po ní zůstaly krvavé otisky. Na okamžik jsem zahlédl její tvář. V očích jí hořela vášeň. Hlaveň zbraně zářila o řád silněji. Mám dojem, že se za celý život nebavila víc.

Mám dojem…

Že mě něco napadlo.

*

Kdo se baví, nesoustředí se. Kdo se baví, je zranitelný. Kdo se baví, nemyslí na kvantovou mechaniku.

A tudíž…

Prohlédl jsem si chodbu, jako bych ji viděl poprvé v životě. Vlastní umírání jsem pro tu chvíli ignoroval. Kachličky jsou oprýskané. Támhle roste něco zeleného. Z řady plochých zářivek svítí jenom jedna. Páchne to tu vlhkostí a hnilobou. Jako ve staré budově. Jako v hodně staré budově. Jako v budově, která se může každým okamžikem…

*

To poslední slovo jsem si pomyslel snad desetkrát. Přesně s tou potřebnou dávkou netečné lhostejnosti, která je k formování reality třeba. Zřítit, zřítit, zřítit, zřítit…

Nic se nestalo.

Ani poprvé, ani po desáté. Jenom krve kolem mě přibylo. Chce se mi mlátit hlavou o zem tak dlouho, dokud si nevytluču mozek. Stejně je k ničemu. Ta čubka je díky mně nezranitelná. Nemusí se už soustředit na jednotlivé útoky. Jako cvičený zabiják nejspíš dokáže využít zhroucené vlny pravděpodobnosti s takovou efektivitou, že se o tom mně nikdy ani nesnilo.

Jsem v hajzlu.

Je naplněný krví a já se v ní topím. Zalykavé dýchání je stejně příjemné, jako bych si do plic vrážel zahradnickou lopatku. Střelba v posledních deseti sekundách zní už hodně sporadicky. A jakoby z dálky. Krev z hlubin potrhaného krku přede mnou už taky sotva teče – působí to hrozně symbolicky. Ta mrcha nejspíš doráží posledních pár mých zachránců. Až s nimi skončí…

Nechci na to myslet. V uších mi strašně bzučí. Všechno mě bolí… tak nějak míň. Nikdy jsem si doopravdy nepředstavoval, jaké může být umírání. Teď… už mě představy nezajímají. Chci myslet na něco hezkého. Na něco…

To bzučení mi rve hlavu na kusy.

Nemůžu myslet vůbec na nic.

Střelba utichla.

K mým uším dolehlo zarachocení odhozené zbraně. A mlaskavé kroky. To bzučení musí mít přes dvě stě decibelů, ale já přesto slyším. Je to divné. Někdo křičí. Něco cvaká. Kroky najednou znějí strašně rychle. Křik přechází do hysterického ječení.

A v chodbě září modré světlo.

S pocitem, jako by mi mozek vzplál plamenem, jsem konečně umřel.

Tři jasně oddělené výstřely zazněly případněji než klinkání umíráčku.

*

Ne. Tentokrát nehodlám použít otřepané „Tak ne“. Jsem opravdu přesvědčený, že jsem umřel. Ta bolest mě musela zabít.

A tahle bolest zase vzkřísit.

Kdosi s černou maskou místo obličeje se sklání nade mnou. Přiléhavé brýle mu září matnou zelení. Na téměř zrcadlovém povrchu černočerné helmy má nepřehlédnutelnou rýhu. Jeho ruce se mnou něco dělají. Toho mrtvého už na sobě nemám. Vystřídal ho pocit, jako bych se vznášel.

Je to fajn pocit.

Byl by to fajn pocit. Kdyby to tak kurevsky nebolelo. Ten voják mi snad sešívá potrhané vnitřnosti. Zvuk přístroje v jeho ruce šicí stroj dost připomíná. Nemůžu ani zvednout hlavu. Řvát taky ne. Omdlít…

Omdlít ano.

*

Jsem nic. Které bylo vším. Jsem vše, které bylo ničím a které by se mohlo stát vším. Tak nějak to říkala Temnota. Z hloubi duše s ní nesouhlasím. Nejsem vše a nejsem nic. Jsem motýl. Jsem motýl, který si vzal do hlavy…

Že tenhle sen už ho vážně nebaví.

Otevřel jsem oči. Strop nade mnou je šikmý. A hýbá se. Mám silně nahnutý pocit. Chci říct, že už neležím rovně. Jsem… v kukle. Takže ještě nejsem motýl. Zábradlí po stranách je silně prorezlé. Mám pocit, jako bych na něco zapomněl. Na něco důležitého. Hlava bolí. Všechno bolí. Někdo tu funí. Já to nejsem. Takže to musí být…

Začal jsem ječet ještě dřív, než mi mozek zformoval myšlenku na tu holku.

*

„To bude dobrý. Dostali jsme ji. Já ji dostal. Budeš v pohodě. Píchnu ti další nanomed. Nemusíš se bát. Za chvíli jsme odtud pryč. Spi.“

O jakém medu to ten člověk mluví, jsem se zeptat nestačil. Něco zasyčelo a jeho obličej se začal vznášet výš a výš. Cítil jsem se fajn. Trochu hloupě, protože mi mělo dojít, že kdyby ta holka byla ještě mezi živými, už bych nežil já ani on. Ale to nevadí. Všechno bude v pořádku. Jsou to Američani. Nebo Angláni. Amíky jsem nikdy neměl rád a teď mě zachraňují ze spárů české policie ovládané Temnotou. Nejspíš jde o CIA nebo FBI nebo Interpol nebo SDI. To poslední vlastně ne. To jsou Hvězdné války. Ne ten film. V tom filmu měli brnění bílá… Myšlenky se mi zase pletou. Ale to nevadí. Mám na pošramocené uvažování nárok. Jsem napůl… motýl.

Vlákna kukly se mi intimně tisknou ke tváři tím víc, čím víc se snažím usmívat.

*

Tentokrát mě probral déšť. Po těch všech zážitcích mi přišel jako něco hrozně neskutečného. Normální déšť. Voní… prostě voní. Dýchá se mi v něm daleko lehčeji než v té budově. Cítím stromy. Les. Je to fajn. Velké kapky mi bubnují do obličeje. Bolí to, ale tak nějak správně. Spíš jako drastická masáž než něco škodlivého.

Slyším i jakési svištění. Skoro jako rotor vrtulníku. Škoda, že na otočení hlavy pořád nemám dost odvahy. Připadá mi, jako by se klíčové události poslední hodiny odehrávaly výlučně za mými zády. Myšlenky mi zvláštně plavou. Jako bych za sebou neměl nejhorší nakládačku svého života. Vlastně první nakládačku vůbec. Když nepočítám deštivý svět. Nechci na něj myslet. Je to všecko moc složité a na myšlení nemám náladu. Možná je to těmi drogami. Možná šokem. Vůbec netuším, jak se má normální člověk cítit v takové situaci. Kdybych si měl někdy před tím tipnout, řekl bych, že podobně, jako při nemoci. Nebo při úrazu. Sklesle. V depresi. Z tohohle se koneckonců nikdy nemůžu vylízat. Měl bych… vůbec nevím, co bych měl. Mysl mi doopravdy plave, jako by mi déšť prosakoval do mozku. Všímám si spíš detailů než sebe sama. Černého vchodu, ze kterého jsme se nejspíš právě vynořili. Deště. Mírného houpání nosítek. Hlasů kdesi za mnou. Dusot nohou. Druhý konec mých nosítek se zvedá. Druhý muž je o něco vyšší. Ale možná se mi to jenom zdá. Nosítka se teď houpou mnohem víc. Muž se sklání. Listy vrtule mu nad hlavou rozstřikují vodu. Bok vrtulníku je černější než noc. Dveře má odsunovací. Nakládají mě dovnitř. Někdo na mě mluví. Někdo třetí. Už zase nejsem schopen pořádně rozumět. Říká něco o letu a pár chvílích? Nebo mi přeje dobrou noc?

Nevím.

Radši půjdu spát.

*

Nikdy předtím jsem neletěl. Je to zvláštní pocit. Povědomý pocit. Ne, povědomý není to správné slovo. Se správnými slovy mám potíž. To, co mi visí nad hlavou, se jmenuje kapačka. V ruce mám zabodnutou jehlu. Hlavou se mi míhá slovo katétr, ale to asi bude něco úplně jiného. Otáčet hlavou už docela můžu. Napadá mě, že ten výprask byl víc bolestivý než nebezpečný. S podobnými věcmi nemám zkušenosti. Ty praskající kosti se mi mohly jenom zdát.

Zase se nade mnou někdo sklání. Muž. Mladý. Možná v mém věku. Tmavé vlasy, lehce šikmé oči. Ten hlas je mi povědomý. Musím se soustředit. Zase ta zatracená angličtina.

„Jak se cítíte?“

Muž mi to musel zopakovat třikrát. O odpověď jsem se pokusil mnohem víckrát. Nešlo to. V krku mám něco jako klubko ostnatého drátu. Čelist něčím slepenou. Po chvíli marného boje jsem jenom zamrkal očima. Dvě mrknutí jako ano, jedno jako ne. Doufám, že je to obecně platné pravidlo a ne něco, co jsem si právě vymyslel.

Muž se usmívá. Zdvižený palec má mezinárodní srozumitelnost.

Hrozně moc se chci zeptat na spoustu věcí. Čelist nemám ani tak sdrátovanou jako něčím polepenou. Kupodivu mě už ani nebolí. Spíš ji cítím jako něco cizího. Pokouším se odlepit zuby od sebe. Nade mnou se naklání druhý muž. Starší, šedovlasý. S jizvou na čele.

„To nedělej,“ vyslovuje pomalu a pečlivě, jako by si uvědomoval, v jakém stavu se nachází má schopnost uvažovat. „Kosti se teprve scelují. Musíš jim dát čas. Nikdy jsi neměl exoobvaz na ksichtě, co? Bolí tě něco?“

Jedno mrknutí je ano nebo ne?

„OK. Budeš v pohodě. My všichni budeme. Nedělej si vůbec žádný starosti. Odpočívej. Zkus spát. Turbulence jsou v pohodě. Musíme sledovat dost specifickej kurs. Asi vůbec nevíš, o čem mluvím, co? Jak říkám, v pohodě. Všecko se dozvíš. Mysli jenom na to, že to bude fajn.“

Jeho tvář mi mizí ze zorného pole. Ten úsměv byl téměř otcovský.

Už zase se mi chce spát.

*

Turbulence?

Říkal ten chlap turbulence?

Nevzpomínám si jasně, ale jestli ano, tak má ještě horší literární schopnosti než já. Tohle nejsou turbulence.

Tohle je peklo.

Vzbudil mě pocit, jako by mi někdo nacpal tělo do velikého kráječe vajec. Takového toho plastového s drátky. Otevřel jsem oči. Spatřil jsem vnitřek stroje ozářený jen zeleným světlem, vojáka připoutaného v křesle dva metry od sebe a nepřehledný bordel, jaký už asi v helikoptérách bývá a jaký popisovat v knížce je sisyfovský úkol. Na hrudi, břiše a stehnech jsem měl ty drátky kráječe. Bolelo to. Kromě toho se mě něco pokoušelo vyrvat z lehátka. V záblesku jasného rozumu mi došlo, že to dělá přetížení a že drátky jsou popruhy. V druhé chvíli se mi setměl nejenom rozum. Helikoptéra sebou hodila jako splašený šiml. Jaký je to pocit, když se čelní lebeční kost chce setkat s týlní lebeční kostí, je bezvýznamné. Prostě to není přirozené. A bolí to. Myslím, že se mi obličej roztéká, jako by byl z vosku. Helikoptéra si to momentálně sviští kolmo vzhůru. Kolik že těch g je pro člověka smrtelných?

Odpadl jsem dřív, než jsem si vzpomněl.

*

Let je velmi klidný.

Možná budu znít jako věčný nespokojenec, ale za jedinou turbulenci bych dal život. Za jakékoli rozptýlení bych dal život. V ústech mě něco svědí. Lechtá. Píchá. Ne že by ta ubohá slova mohla vystihnout podstatu problému. Z očí mi tečou slzy. Mám pocit, že se zblázním. Je to, jako bych měl plnou pusu mravenců. Každý z nich drží šest velejemných ptačích pírek. V každé noze jedno. A těmi pírky mě lechtají po obnažených zubních nervech.

Už jsem říkal, že nejspíš zešílím?

Ten voják vedle mě dřepí a jen se soucitně usmívá.

Můj vřelý vztah k Američanům se začíná vracet k normálu.

*

„Jdeme na přistání!“

Tu větu mi neřekli tak vzápětí, jak to možná působí. Sice jsem asi netrpěl roky a staletí, jak mi to ve skutečnosti připadalo, ale půlhodina to být musela. Pak svědění začalo ustupovat. Teď cítím v ústech něco divného. Nedokážu to popsat. Už zase.

Za okny se poprvé míhá něco jiného než černočerná mračna a provazce deště. Světla. Působí to dojmem, jako bychom přistávali v nějaké metropoli. Ne že bych v nějaké někdy byl. Je to jenom ten filmový pocit. Mrakodrapy, rozzářené reklamy… ze své polohy na lehátku a ještě k tomu v téhle rychlosti ve skutečnosti nic z toho nevidím. Jenom se snažím odpoutat mysl od toho, že moje tělo najednou neváží vůbec nic.

Říkal přistání nebo volný pád?

*

Přistání.

Přece jenom.

Stroj dosedl s mnohem příjemnějším zhoupnutím, než jsem čekal. Po nekonečných minutách řvaní rotoru si připadám, jako bych napůl ohluchl. Odsouvání dveří, pokřik a zvuky kroků mě vyvádějí z omylu. Zase se nade mnou sklánějí. Pořád nemůžu mluvit. Rotor už skoro stojí. Vynášejí mě z vrtulníku. Vidím další vojáky. Pět… sedm. Ne, osm. Další dva nesou taky nosítka. Ta moje se naklánějí. Hýbat očima už nebolí. Na těch druhých taky někdo leží. Zakrytý dekou, s dýchacím přístrojem na tváři. Nespravedlnost! Já žádný nedostal. Hnědé vlasy jí…

Jí!

O otupělosti se mi najednou mohlo jenom zdát. Uvnitř mě to začalo ječet. Ta deka se zvedá. Ti blázni ji nechali naživu. Copak to nevědí? Dokáže je zabít všechny! Do jednoho! Jenom aby ji nikdo nerušil při tom, až mě bude utloukat k smrti!

Začal jsem se zmítat. Popruhy protestovaly mnohem hlasitěji než ve vrtulníku. Nebýt jich, nejspíš bych sletěl na beton, ale teď jsem jim vděčný vážně nebyl. Amíci jsou pitomci. Je to vidět v každém filmu. Ta mrcha teď vyskočí, vyrve si z ruky infuzi a uškrtí tři z nich dřív, než jim vůbec dojde, co se to děje. Musím se odtud dostat. Musím…

Co musím, jsem už nedomyslel. Na rameni mě cosi zastudilo. A píchlo. A zasyčelo.

Propadl jsem se mimo tento svět rychleji než kdykoli předtím.

*

Žiju. Žiju a můžu hýbat obličejem. A myslet a dýchat a vůbec všechno. Jsem v nějaké sterilně působící místnosti. Sám. Vypadá to tady jako nemocniční pokoj, jenom tu nejsou okna a všechno působí spíš jako kulisy než normální pokoj. Například postele jsou vyvedeny v poněkud futuristickém duchu. Samý bílý plast. Deka se mi zase leskne. Tentokrát je bílá, ale to je jediný rozdíl. Noční stolek po mojí levici vypadá poněkud neprakticky. Netuším, jak bych se dostal dovnitř – nemá to ani kliku, ani viditelná dvířka. Otáčím hlavu na druhou stranu. Obratle mi pořád vržou, ale proti předchozímu stavu je to pohoda. Vlastně je pohoda všechno. Nic mě nebolí. Skoro. Přejíždím si jazykem po kompletním chrupu a škrábu se při tom zamyšleně na bradě. Střídavě levou i pravou rukou. Ani jedna není zlomená.

Moje uvažování by hrozně rádo sklouzlo k oblíbenému nalhávání si, že to, co se mi právě stalo, se stát nemohlo a že si to pamatuju špatně a kdesi a cosi. Nenechávám ho sklouznout vůbec nikam. Udržuju ho tam, kde potřebuju. Mezi fakty a nespornými skutečnostmi. Ta holka mě rozmlátila na kaši. Ti sympatičtí hoši mi něco píchli. Nanomed. To slovo teď – když mi mozek zase funguje normálně – evokuje spíš vyspělý lék než sladkou pochutinu. Nanotechnologie z toho přímo čpí. Něco, po čem člověku narostou zuby (včetně obou osmiček nahoře, o které jsem přišel před pěti lety u docela normálního zubaře), se komerčně ještě neprodává. Takže Interpol a všechny známé třípísmenné zkratky si můžu škrtnout. Tihle hoši budou tajnější než Oblast 51. Možná soukromá organizace bojující se zlem. S Temnotou.

Když mě v následující chvíli napadlo, že by tudíž mohli vědět i o deštivém světě, uvedl jsem se urychleně do vertikálního stavu. Hlava se mi na okamžik zatočila.

Když mi v příštím okamžiku došlo, že to poslední, co jsem viděl, byla holka předstírající bezvědomí, vystartoval jsem ke dveřím jako vystřelený.

Deka za mnou vlála.

*

„Pusťte mě ven! Let me out!“ střídám většinu jazyků, jež ovládám. Sněhobílé dveře jsou na omak příjemné, teplé a hladké. A neprostupné. Klika nikde. Zvonek nikde. Mít v pořádku obě ruce je dobré – můžu do dveří mlátit dvakrát rychleji. Zvuk zní hrozně tlumeně. Kopance dodávají mé touze opustit pokoj na důraznosti. Bosýma nohama to bolí, ale za očima mi letí představa, jak se už polovina základny topí v krvi a tak na bolest kašlu.

Dveře zase kašlou na mě.

Zoufale se rozhlížím po místnosti. Noční stolky, postele, židle… Popadl jsem jednu z posledně jmenovaných za opěradla a vší silou se rozmáchl. Dece uvázané kolem pasu povolil uzel.

Svezla se mi ke kotníkům ve stejném okamžiku, kdy jsem třískl do dveří.

Následující události mám tak trochu rozmazané.

Ozvala se tlumená rána. V rukách mi šíleně zavibrovalo. Židle se od dveří odrazila jako gumový míček vystřelený z kanónu. Nějak jsem to neustál. Z kostrče vyšlehl záblesk bolesti. Na chvíli jsem vnímal jen vlastní zadnici. Pak se dveře pomalu otevřely.

Sestřička byla živá, mladá, blonďatá a po chvíli i červená v obličeji.

To poslední jsme měli společné.

*

Popadl jsem deku dřív, než mohla trapnost situace překročit všechny meze. Holka se bezúspěšně pokoušela nasadit profesionálně nesouhlasný výraz a seřvat mě za to mlácení. Já si pro změnu připadal jako školáček přistižený při něčem, při čem je běžné být nahý.

Pak jsem se vzpamatoval. Z rány židlí i z leknutí. Vyskočil jsem na nohy.

„Ta holka! Je nebezpečná! Musím mluvit s vaším velitelem! Okamžitě!“

Sestřička se vzpamatovala taky. Dveře se jí za zády zavřely a její prst s pěstěným nehtem se mi zabodl do hrudi. Že jsem na ni křičel česky, mi došlo až teď.

„Náš velitel navštíví vás. Do té doby,“ nahodila konečně vážnou tvář, „zůstanete vy a nábytek na svém místě. Jasné?“

Taky čeština. Divit se tomu můžu potom.

„Nechápete to,“ zapřel jsem se proti tomu prstu. „Je nebezpečná. Ti vojáci, co mě přivezli, to vědí. Zlikvidovala celou jednotku! Jenom předstírá! Musím…“

„Musíte si lehnout!“ píchla mě tentokrát tak silně, až jsem o krok ustoupil. „To je rozkaz. Víte, co je rozkaz? To je taková věc, která, když neuposlechnete jí, bude pro vás mít nepříjemné následky. Jako například, že vám píchnu tohle. Takže?“

Před šťouchacím prstem a čímsi připomínající zmutovaný postřikovač rostlin jsem ustoupil o dalších pár kroků. Holka byla o půl hlavy menší než já a nehádal bych jí víc než šedesát kilo i s postelí, ale zastavit ji bylo jaksi nemožné. Přesto jsem se o to pokusil.

„Vy to…“

„Vy to nechápete,“ popohnala mě o další dva kroky. „Myslíte, že my jsme amatéři? Kdyby došlo k něčemu nepředloženému, rozhodně by o tom všichni věděli. Dostali bychom vás odtud dřív, než byste vůbec došel k těm dveřím. Jsme mnohem lépe vycvičeni než by jste vy čekal. Takže poslední možnost. Injekce nebo dobrovolnost?“

„Dobrovolnost,“ zavrčel jsem a poslušně vklouzl do postele. „Ale stejně, jako pacient mám právo na informace. Nic mi není! Proč mám ležet? A vůbec, mám…“

„Mnoho otázek. To je jasné. Budou vám zodpovězeny brzo. Zatím ležte a v klidu zůstaňte. Ano?“

Nadechl jsem se k další otázce, ale něco v jejích očích mě odradilo. Přitáhl jsem si deku až k bradě a odevzdaně přikývl. Holka se na mě usmála jako na neposlušného mladšího bratra, otočila se na patě a zanechala mě o samotě.

Chtěl jsem aspoň zamumlat něco o panovačných mrchách, ale nějak jsem se neodvážil.

K ženám začínám v poslední době pociťovat nezvyklý respekt.

*

Ležel jsem na posteli a hlavou mi táhly plány na nejbližší budoucnost. Na velitele jsem se při tom těšil jako už dlouho na nic. Konečně začnu něco dělat. Něco užitečného. S vojáky stojícími za mnou to bude něco jiného než to pitomé utíkání a pobíhání a podrazy hmyzu a šílené ženské. Nejdřív si dojdeme pro Štěpána. Potom zatočíme s Temnotou. Potom… vlastně předtím. Dozvíme se, co se tu děje. Zjistíme, proč máme v hlavě vzpomínky na moje knížky. Pomůžu Štěpánovi získat jeho lásku. Vůbec se o něj budu starat jako o mladšího brášku. Nikdy jsem žádného neměl, ale to nevadí. Všecko je jednou poprvé. A všecko zase bude fajn.

Založil jsem si ruce pod hlavou a spokojeně se usmál.

Všecko zase bude fajn.

*

Tuhle teorii mi poněkud narušilo příští otevření dveří. Vyskočil jsem jako opička na gumě, připraven potřást si s velitelem rukou. Když mi pohled padl na starou známou sestřičku, dost jsem se zachmuřil. Ruka mi klesla. Tentokrát si přivedla posily. Ještě dvě holky a jednoho mladíka. O tom, že by tenhle klučina mohl dělat velitele, jsem neuvažoval ani na chvíli. Jestli se začal holit dřív než před pěti lety, sežeru vlastní deku. Zachmuřil jsem se ještě víc a dosedl zpátky na pelest.

„Lehněte si,“ řekla blondýna. Ignoroval jsem ji. Její suita zatím obklopila moji postel.

„Řekla jsem, abyste vy jste si lehl.“

„Jo. A taky jste řekla, že budu moct mluvit s velitelem. Jste to snad vy?“

Ani se neusmála. Vlastně spíš naopak.

„Pan velitel mít moc práce. Jistě přijde za vámi. Prosím, lehněte,“ ozval se ten mladík dřív, než jsem vyzkoušel, jak moc ji ještě dokážu vytočit. Otočil jsem se k němu.

„Nelehnu. Nejsem pes. Nechci být nepříjemný, ale jestli vám dělá čeština problémy, můžeme mluvit anglicky. Já rozumím.“

„Není nutné. A teď prosím lehněte. Zdržujete předoperační připravení.“

„Co?“

Mládenec si povzdechl. A pohlédl kamsi přes mé rameno.

Důvěrně známé zasyčení se ozvalo dřív, než jsem stačil cokoliv namítnout.

KAPITOLA 3.

Operace

To není dobré. To vůbec není dobré.

Ležím na posteli. A nedá se říct, že zrovna dobrovolně. V levém zvukovodu mám pocit, jako by mi ho někdo vylil mentolovým likérem a pak znásilnil. To bych ještě snesl. Kolem zápěstí, kotníků a přes hruď mám popruhy. To už je horší. Jsem zase sám. Snažím se nepropadat panice. Ta pouta byla určitě nápad té blondýny. Taková malá pomsta. Neznamenají, že se mi stane něco ošklivého. To by mě nedávali dohromady. Určitě je to maximálně nedorozumění. Všechno bude v pořádku.

Tu poslední otřepanou větu nějak nedokážu udržet v hlavě. Slovo operace ji vytlačuje na všech frontách.

*

„Hej, sakra, nechte toho! No tak! Hej!“

Lidí je kolem mě zase víc než dost. Všichni jsou v bílém a všichni mají masky a čepečky a brýle. Přivezli si s sebou vozík. A naložili mě na něj. I s částí palandy. Pout jsem se tak nezbavil ani na okamžik. Toho stále sílícího strachu taky ne. Takhle se se spojenci nejedná. Uvědomuju si, že takhle se zachází spíš s někým, pro koho se víc hodí slova jako pokusný a králík. Ne že bych se takovými úvahami chtěl zabývat. Teď jsou důležité jiné věci. Jako například intenzivní komunikace.

„No tak, sakra, bavte se se mnou! Co chcete dělat? Kdo jste? Kam mě to vezete?“

Všichni se tváří strašně zaměstnaně. Lepí mi na hlavu plastová kolečka. A na hruď. Mám dojem, jako by s tím dost spěchali.

„Kurva, co se to děje!?“ vzdal jsem se veškerých pokusů o vedení konverzace na slušné úrovni.

Kupodivu to zabralo. Jeden z lidí – muž s ledově modrýma očima – ke mně sklonil tvář a nedbale prohlásil.

„Čeká vás operace. A teď přestaňte vřískat. Pokud nechcete, aby se vám v mozku šťoural někdo nervózní.“

Pár vět a co dokážou!

Zmlknul jsem jako vyhořelé rádio.

*

Vezli mě dlouhou chodbou. Připomínala spíš plastikový tunel než součást nemocnice. Zíral jsem do stropu a snažil se zůstat klidný. Jedna ze sester mi utírala pot z čela. S tím klidem se mi to moc nedařilo. Pořád jsem si opakoval operace, operace, operace. Ne mučení. Operace. Nejspíš taková, která vrhne světlo na moje šílené vzpomínky.

Že by to zrovna pomáhalo, jsem říct nemohl.

*

Ve chvíli, kdy se za námi zavřely dveře operačního sálu, jsem to už nevydržel. Začal jsem… řvát ne. To je moc slabé slovo.

Ten sál vypadal divně. Uměle. Nereálně. Jako kulisy, které si postavili nějací šílenci.

Tohle nebude operace.

Tohle bude pitva zaživa.

V okamžiku, kdy mi to naplno došlo, jsem ztratil schopnost myslet. Změnil jsem se ve zběsile se mrskající kus masa. S mou hlavou zápolil nespočet rukou. Pouta vrzala. Lebku mi začalo něco svírat. Píchnutí do hrudi. Celé tělo mi začalo mravenčit. Do úst mi zarazili cosi kuželovitého. Hluboko. A ještě hlouběji. Začal jsem dávit. Konejšivé hlasy se mě snažily uklidnit. Skoro jsem je nevnímal. Ruce z mojí hlavy zmizely. Mravenčení přešlo v necitelnost. Nejdřív mírnou. Pak už ne.

Dopadl jsem zpátky na záda. Od krku dolů jsem necítil vůbec nic. Cosi mi vyplňovalo ústa. Hlavu jsem měl jako v kruhovém svěráku. Zuřivě jsem koulel očima, ale že by to mělo nějaký efekt, to jsem říct nemohl.

Strop přímo nade mnou začal zářit jasněji a jasněji. Dřív, než mě to donutilo zavřít oči, se nade mnou sklonil ten modrooký lékař. Nebo statista. Nebo sadista. Věc v jeho ruce připomínala přerostlý skalpel kombinovaný s kartáčkem na zuby a napojený na hadici od pračky. Celé se to lesklo chromem a bílým plastem. Ječet jsem přes ten roubík pořád nemohl. Z druhé strany ke mně přistoupili další. Ne že bych jim věnoval pozornost. Ten skalpel začal zeleně zářit. Jako by měl místo ostří zakřivený laserový paprsek.

Oči jsem zavřel až ve chvíli, kdy jsem na něj už nedokázal zaostřit pohled.

*

Nechat si řezat hlavu se zavřenýma očima prostě nejde. Zase jsem je otevřel. Světlo v zornicích bolelo. Ten pocit nad levým uchem ne. Cítil jsem něco mezi jemným tlakem a bodáním. Přišlo mi, že ve vzduchu cítím pečené maso, ale to se mi mohlo jenom zdát. Představivost je vůbec hrozná svině. Nebýt jí, neměl bych takový strach. Nepředstavoval bych si, že mi každou chvíli odpadne vrchní část lebky, nepředstavoval bych si, že tohle jsou nějací šílení řezníci a nejspíš bych nepociťoval ani širokou škálu vjemů, které může cítit člověk, kterému se vrtají v mozku. A asi bych si nevzpomněl ani na šváby. Na to, že přesně tyhle pocity jsem měl i tenkrát. Vůně, hlasy… Jenom vzpomínky to tentokrát nevyvolává.

Hnědooká sestra s vějířem vrásek kolem očí mi pořád otírá pot. Koulím očima ve snaze… ani nevím v jaké. Snad odpoutat pozornost. Mít myšlenky na nějaké analýzy, asi bych si začal připadat jako protřelý dobrodruh. Se strachem bojuju už skoro rutinně.

*

„Skalpel, prosím“ u téhle operace nezaznělo. Ale jinak je to navlas stejné jako v televizi. Lékař občas žádá nástroje, jejichž jména jsou mi matně povědomá, občas vyslovuje povely, kterým nerozumím. Někdy i takové, kterým rozumět raději nechci. Po většinu času je ale tichý a pracovitý. Zdá se mi, jako by se mi prohrabával mozkovými závity hlouběji a hlouběji. Ty nezvyklé pocity jsou teď intenzivnější a častější. Mám chuť se smát a mám chuť plakat. Zároveň. V jednu chvíli jsem chtěl doktora upozornit na to, že mu na rameni sedí půlmetrový šváb, ale pořád nemůžu mluvit, tak jsem to nechal být. Šváb s puntíkovanou buřinkou posunutou do týla pokuřuje doutník a zjevně přemýšlí, jak se mnou zavést rozhovor. Uvědomuji si, že to nejspíš bude halucinace, protože v příštím okamžiku začal mizet.

Doktor. Ne ten šváb.

*

„Začistěte to,“ rozkázal operatér a odložil na připravenou misku něco krvavě černého. Na okamžik se mi zachtělo zvracet, ale sestra misku hned přiklopila víčkem, takže to přešlo. Vzápětí se mě zmocnil pocit, jako by mi do lebky někdo strčil špunt. Zase ta vůně pečeného masa.

A injekce do ramene.

*

Jestli ještě někdy usnu a zase se probudím tolikrát jako dneska, asi z toho chytnu psotník. Jsem zpátky ve svém pokoji. Nemám pouta. A nemám ani zrcátko. Opatrně se dotýkám své hlavy. Na levé straně mi chybí něco vlasů, ale zato tam mám mírně vystouplou čáru. Kružnici. Při dotyku to jemně pálí. Uvažuju o tom, že na oblast vymezenou tou kružnicí zatlačím prstem, ale před očima se mi míhá představa, jak mi z nosu lezou vytlačované žížaly mozkové hmoty, takže na nápad rezignuji.

Ukládám se zpátky na postel. Bude to znít strašně blbě, ale najednou se cítím hrozně unavený. Tak, až se mi chce spát.

*

Tentokrát jsem se nevzbudil. Tentokrát mě něco vzbudilo. Třesení ramenem. Pomalu a neochotně jsem rozlepil oči. Nepamatoval jsem si na nic z uplynulých hodin a hrozně jsem chtěl, aby to tak zůstalo.

U postele stál mladý voják. Ne v tom futuristickém oblečku protiteroristického komanda. V docela obyčejné černohnědé uniformě. Působila na mě obnošeně a uváleně. Podobně jako jeho obličej. Promluvil ve chvíli, kdy se naše oči setkaly. Voják, ne obličej.

„Zde máte šaty. Oblečte. Pan plukovník s vámi chce mluvit v pěti minutách.“

„Počkejte,“ popadl jsem ho za zápěstí dřív, než stačil odejít. Něco v jeho očích mě donutilo ruku zase stáhnout. „Počkejte. Nemohl byste mi říct, kde to jsem? Já vůbec nevím, co se to tady…“

„Pan plukovník vám všechno vysvětlí. Omlouvám, ale mám povinnosti jinde. Potřebujete ještě něco?“

„Ne,“ hlesl jsem.

Dveře se za vojákem tiše zavřely.

Začal jsem se oblékat. Ospalost postupně mizela.

Na její místo se dral vztek.

*

Tak ty šaty nejsou obyčejné šaty. Je to uniforma. Působí vyžehlenějším dojmem než ta, kterou jsem viděl, ale to je tak všechno. Kapsáčové kalhoty, černé triko, hnědá blůza, lesklý řemen. Kupodivu mi to všechno docela sedí.

Ten vztek už taky není, co býval. Jako by vyšuměl. Jako by mi došlo, že jestli na velitele celé téhle organizace vyletím a budu mlít cosi o svých právech a slušném zacházení, dostanu maximálně po hubě. Kromě toho si připadám, jako by mě všechny ty únosy, rituály, mlácení, operace a bůhvíco ještě otupilo. Jako příliš často používaný nůž.

Dotáhl jsem si tkaničky na botách.

A ve stejné chvíli vešel plukovník.

KAPITOLA 4.

Holka a plukovník

„Smythe,“ podal mi muž ruku. Oči měl ještě ledovější než doktor, vlasy špinavě blond a stisk, kterým by mohl vymačkávat syrovátku z kamení. Jizva táhnoucí se přes pravé oko až téměř k ústům celkový dojem rozeného zabijáka jen podtrhovala.

„Moudrý,“ špitl jsem.

„Já vím. Měl bych se vám omluvit za tu operaci, ale asi už vám došlo, že ke spěchu máme důvody. Nevypadáte tak rozčileně, jak jsem čekal.“

„Dík,“ zavrčel jsem. „Na takové zacházení si už asi začínám zvykat.“

„Jistě. Vím, že máte otázky. Nejdřív se ale budu ptát já. Souhlas?“

Souhlasil jsem. S pocitem, že bych přikývl, i kdyby mi ten muž navrhl vlastnoručně provedenou pitvu. Jsou lidé, kteří mají velení v krvi. Tenhle jako by jim všem byl předlohou.

„Dobře. Ta žena, kterou jsme našli tam, co vás. Znáte ji?“

„Noooo,“ protáhl jsem. „To je dost složité. Ano a ne. Víte…“

„Na to nemáme čas. Pojďte.“

Tentokrát na můj souhlas nepočkal. Prostě vykročil.

A já ho stejně prostě následoval.

*

Udržet s plukovníkem krok bylo téměř nad moje síly. Muž jako by si mého funění nevšímal. Letmo zdravil vojáky, které jsme potkávali a při tom mluvil.

„Pochopil jsem, že proti vám něco má. Ignorovala moje pokusy o konverzaci. Chce vidět vás. Mluvit prý můžeme potom.“

Zastavil jsem se téměř na fleku.

„Víte, asi…“

„Vím. Chce vás zabít. Tam, odkud jsme vás vytáhli, jsem přišel o třicet mužů. Víc než dvě třetiny z tohoto počtu měla na svědomí ona. Proto ještě žije.“

„Cože? Já jsem asi…“

„V komplexu, ve kterém jste byl uvězněn, stále fungovaly mechanické obranné systémy. Na dobu, z které pocházejí, velmi sofistikované. Z analýzy akce vyplývá, že ta žena byla pro moje muže mnohem větším problémem. Pokud ji budu moci přesvědčit, aby se k nám přidala, bude to vítaná posila.“

„Ale…“

Plukovník se zastavil u nerezových dveří. Málem jsem mu vletěl na paty.

„Jaké ale?“

Jak popsat v několika přesvědčivých větách, že uvažovat o spojenectví s transsexuální zabijáckou modelkou vyjadřující se jako špatně přeložená Bible kralická je neuvěřitelná hovadina?

„Poslouchejte. Já ji znám. Jo, máte pravdu. Dokáže zabíjet. I když jste viděl, co udělala s vašima lidma, tak pořád nemáte představu, jak dobře. Ale nemůžete jí věřit. Je to úplný cvok. Nevím proč, ale chce mě zabít. Nebude vám pomáhat. Nabídne vám cokoli, aby se dostala ke mně. Potom se mě pokusí zabít. Jestli se postavíte mezi ni a mě, tak umřete.“

„Zajímavé. Máte představu, co proti vám má?“

Výtah zastavil s ponurým cinknutím.

„Ne! Říkám, že je to komplet magor. Dřív se vydávala za chlapa. Netuším proč. Nosila kovbojský klobouk a čtyřiačtyřicítky revolvery a…“

Plukovníkův pohled mě zarazil uprostřed věty. Na chvíli mi přišlo, jako by se na mě nedívaly lidské oči, ale čočky kamery osazené na velkorážním kulometu. Pak se muž zahleděl zase nad mou hlavu.

„Zajímavé. Velmi zajímavé. Dříve ji ovládala Temnota. Víte o tom?“

K tomu, abych stačil říct všechno, co jsem chtěl, bych potřeboval minimálně troje ústa.

„Vy víte o Temnotě! Kdo jste? Jak?“

„K tématu. Prosím.“

Nikdy bych nevěřil, jak moc může obyčejné prosím popírat samo sebe, když se správně vysloví.

„Temnota… ji opustila. Podařilo se mi ji zranit. Ne Temnotu. Tu holku. Střílel jsem po ní. Měla vestu, ale asi jí to polámalo žebra. Takže ji… já vlastně nevím co. Odkud jste mě to vytáhli? Proč mě koupali v tom sajrajtu? Proč…“

Tentokrát mě místo plukovníka přerušil výtah. Všiml jsem si, že chromovaná tlačítka lemovaná svítícím okrajem postrádají čísla.

Plukovníka jsem musel normálně doběhnout.

*

I bez označení patra mám silný pocit, že jsme pod zemí. V chodbách nahoře to vypadalo jako v kterékoli normální chodbě starší budovy. Linoleum, oprýskaná malba, zářivky. V porovnání s interiéry nemocničního oddělení to silně kontrastovalo. Tady to kontrastuje mnohem víc. Cítím vlhkost, plíseň a něco dalšího. Řekl bych, že pach lidské bolesti a strachu, ale nechci sám sebe plašit.

Chodbu lemují zamřížované cely. Mříže vypadají divně. Masivně. Moderně. Chromovaně. Cely jsou prázdné. Plukovník je pár kroků napřed. Světla svítí jenom sporadicky. Celé to místo mi začíná nehezkým způsobem brnkat na nervy.

„Tak pojďte,“ zastavil se plukovník před poslední celou.

Došel jsem až k němu.

Útok přišel vzápětí.

*

Rozmazaná černobílá skvrna.

Zvuk, jako když přeskočí jiskra. Strašlivě zesílený.

A výbuch světla.

„Klid. Tady jste v bezpečí,“ řekl velitel nevzrušeně. Já se zarazil zády o protější mříž. Přímo před očima jsem měl tu zabijáckou holku. Měla na sobě jenom volné trenýrky a triko a právě se znovu zvedala na nohy. Viděl jsem ji přes pomalu mizející černé mřížoví na své sítnici. Co byl ten mohutný světlezelený záblesk, to vážně netuším.

„Mříže jsou navíc chráněny silovým polem,“ vysvětlil plukovník spíš holce než mně. „Stejné pole je ve zdech. Nemáte šanci se odtud dostat. Jen plýtváte silami.“

Po dívčí tváři se přehnala taková směsice pocitů, až jsem se málem propasíroval skrz mříže. Hrozně se mi chtělo popadnout velitele a strhnout ho k sobě. Kdyby holka natáhla ruku, bez sebemenších problémů na něj dosáhne.

„Dobrá. Budu rozumný,“ došla dívka až k mřížím. Její hlas zněl jako koncentrovaná racionalita. „Budu…“

Úder proti silovému poli byl tak nečekaný, až jsem vyjekl. A nadskočil. Plukovník se ani nehnul. Přišlo mi, že se holce kouří z kloubů na pravé ruce, ale jistý jsem si v tom osvětlení nebyl a blíž by mě nedostali ani párem koní.

„To nebylo rozumné, slečno. Nebo snad… mám vás raději oslovovat v mužském rodě?“

„Ponech své zaslepené oči, aby diktovaly jazyku. Vidíš mne jako ženu a tvá mysl není dostatečně čistá, aby pohlédla hlouběji. Pokoušet se o opak by znamenalo jen ztrátu času. Mne tvé formality nezajímají.“

„Jak chcete. Souhlasím v tom, že nemáme čas. Tedy k věci. Víme, že Temnota je i vaším nepřítelem. Jsme hnutí odporu. Potřebujeme spojence. Víc než kdykoli jindy. Nemohu vás ke spolupráci nutit. Ale snad se můžeme dohodnout.“

„Chceš se dohodnout, stvořenče stvůry?“ ušklíbla se holka. „Snad mě nepoznáváš? Nevíš. Snad jsi zapomněl. Jsi starý a tvá paměť lidská. Věz tedy, že mne nemůžeš podplatit stejně, jako jsi toho nemohl učinit tehdy. Nezajímáš mne. Nezajímají mne tvé dohody. Pusť mne odtud nebo zemři. Je mi to jedno. Chci jeho. A jeho dostanu.“

Plukovník promluvil dřív, než jsem se já zmohl na jedinou myšlenku.

„Pamatuji si dobře. Velmi dobře. Na všechno. Pozoruhodně málo z té doby má nyní význam.“ Velitel si povzdechl. „Nevíš nic. Chceš jeho život? Máš jej mít. Ale pomoz nám. Temnota řídí svět. Víme, že existuje možnost, jak ji zastavit. Jak ji zničit. Jsme jediná šance celého lidstva. Teď a tady rozhodujeme o tom, jak bude svět vypadat po zbytek historie. Nevím kdo jsi. Nevím co jsi. Ale zaručuji ti, že zlo není tenhle muž. Zlo je Temnota.“

„Ne!“ zavrčela holka. „Zlem jediným jest on. Nevíš nic. Temnota… jest podružnou. Všecko jest podružným. Na něm jediném záleží! Pusť mne k němu. Teď hned. Ukončím to. Zničím jej a napravím svět. Věř mi. Tehdy… nemohl jsi chápat. Byl jsi mladý. Sotva stvořený. Snad ani já plně nechápal. Teď však rozumím všemu. Pusť mne.“

Kdyby mi kdokoliv z těch dvou věnoval pozornost, zjistil by, že jsem se změnil v obzvlášť vytřeštěnou sochu. Pro to, co se mi dělo v hlavě, zatím nebylo vynalezeno slovo. Plukovník působil jako zhypnotizovaný. Udělal krok k mříži. Nebýt jí a silového pole, dotkli by se ti dva špičkami nosů.

„Jsi si jista?“

„Ano!“ vydechla dívka. „Pohleď na jeho tvář. Ne očima. Svou duší. Spatříš, co vidím já. Znamení! Jeho znamení.“

Plukovník na mě vrhl jeden kratičký pohled.

„Přijde mi to jako napůl smytý lihový fix. Tři stejné číslice. Nejspíš si to nenapsal sám. Ale,“ pozvedl hlas dřív, než mohla dívka znovu promluvit. „To není důležité. Říkáš, že znáš vše. Že víš, že ten muž je větší hrozba než Temnota. Tedy mezi jiným víš, co je Temnota. Znáš její podstatu.“

Holka vycenila zuby. Na chvíli ani omylem nepřipomínala člověka. Pak už zase ano.

„Temnota! Není! Důle…“

Dopovědět to nestihla.

„Pro mě je Temnota vším!“ zařval jí plukovník do obličeje. „Posledních čtyřicet let nedělám nic jiného, než že s ní bojuju! Tak se neodvažuj mi říkat, že není důležitá! Ptal jsem se, jestli víš, čím je? Ano? Nebo ne? Odpověz mi teď, nebo přísahám při Bohu, že odtud živá neodejdeš!“

Holka vycenila zuby.

„Jak se odvažuješ…“

Plukovník byl rychlejší. Najednou měl v ruce pistoli.

„Jeden z mých mužů tě zastavil. Tři rány do hrudníku. Nedokázala jsi uhnout, protože vyvolal kvantový puls invertující Heisenbergův princip neurčitosti. Stejné podmínky panují v celém tomto bloku. Máš pět sekund na to, abys zodpověděla mou otázku. Pokud nebudeš spolupracovat, nejsi mi k ničemu.“

Skoro jsem slyšel odtikávat vteřiny.

„Vím, co je Temnota,“ řekla holka a její oči při tom působily zlověstněji než jakýkoli vývrt hlavně. „Musel jsem snášet, jak se ovíjí kolem mého já. Užívala toto tělo všemi způsoby. Kradla mé znalosti i myšlenky. Vím, čím je, ale tobě to nebude k užitku. Jest něčím… ne z tohoto světa. Něčím, co nemůžeš porazit zbraněmi. Více ti nepovím. Tvůj jazyk pro to nemá sdostatek slov.“

Plukovníkova zbraň zmizela v pouzdře.

„Dobře. Nyní mě poslouchej. Řekl jsem poslouchej!“ práskl znovu jeho hlas. Dívčí ústa se zavřela. „Nebudu mluvit dlouho a ty toho nebudeš litovat. Tento muž mi před chvílí řekl, kdo jsi. Do té chvíle jsem to nevěděl. Ale před dvaceti lety mi bylo řečeno, že se jednou setkáme. Že všechny možnosti nazírané veškerými způsoby chápání konvergují k tomuto řešení. Chápeš mne vůbec, Pistolníku?“

„Pis… pis…“

Mého lapání po dechu si nikdo nevšímal. Holka opět naklonila hlavu na stranu. Plukovník pokračoval.

„Jsi inteligentní. A podle většiny teorií nejsi člověk. Mám pravdu?“

Váhavé přikývnutí.

„Stejně jako není člověk on.“

Další přikývnutí. A další lapání.

„Víš, kde jsi? Kdy jsi?“

„Budoucnost. Toho světa, do kterého jsem nevstoupil jako já sám.“

„Správně. Je rok dva tisíce čtyřicet osm. Temnota ovládá svět. Sjednotila ho pod celosvětovou vládou. Lidé, kteří stojí v jeho čele, jsou jen loutky. Lidstvo se stalo tupým, poslušným stádem. Nikdo nemá ani ponětí, co se děje. Svoboda je už dávno jen pouhým polozapomenutým slovem. My jsme hnutí odporu. Tedy spíše jeho poslední zbytky. Nemnoho lidí a zhruba tři tuny švábů. Nechte mne domluvit. Oba. Kdyby jich nebylo, zničila by Temnota naše hnutí hned v zárodku. Jejich rady, prognózy a plány byly nedocenitelné. Už před dvaceti lety byli daleko výkonnější než jakýkoli současný počítač. Pak Temnota přišla s technologií na stopování telepatických vln. Museli jsme je uvést do hibernace. Předtím ale dovedli svou původní teorii téměř k dokonalosti. Tu, do které se snažili zahrnout oba světy, oživlé postavy z knih tohohle muže, Temnotu a další věci. Předpověděli, že se my tři opět setkáme. Byli si jistí, že je to dějinná nutnost. Nebo osud. Nebo nevyhnutelný zlom v událostech. Je jedno, jak to nazývali. Důležité je, že se to stalo. Ve vaší hlavě,“ obrátil se plukovník ke mně, „byl ukryt šváb. Myslím, že si pamatujete, jak se tam dostal. Podle jejich teorií se v jeho paměti skrývá poslední kousek skládačky. V tomto okamžiku dehibernujeme veškeré šváby. To znamená, že ve chvíli, kdy se jednotliví brouci opět propojí do kolektivního vědomí, budeme vystopovatelní silami Temnoty. Lidi, které nepotřebuji, jsem dávno poslal pryč. Je jich tak málo, že jim bude trvat roky, než znovu obnoví hnutí. Pokud vůbec. Většina z nás bude muset zůstat tady. Švábi dokážou myslet rychleji, než si umíte představit, ale i tak potřebují čas. Když jsem s nimi mluvil naposledy, předvídali, že s konečným řešením dokážou přijít během deseti až patnácti minut. Tím řešením,“ dodal plukovník, když jsme já a holka pootevřeli ústa k otázce, „je způsob, jak porazit Temnotu. V jediném okamžiku. A provždy.“

V setmělé chodbě na okamžik zavládlo ticho. Pak se dívka rozesmála.

Vážně to nebyl moc hezký zvuk.

*

„Ty ubohý blázne. Proč maříš můj čas bludy, které ti nasadil do hlavy nečistý hmyz? On je za tím vším. Zabij jeho a vše bude v pořádku!“

„No tak moment, já…“ pokusil jsem se vstoupit do rozhovoru. Marně.

„Jsi si jista?“ zeptal se plukovník tiše.

„Mé kroky řídí Pán. Teď jako i tehdy. Při Jeho jménu, ano! Jsem si jist!“

„Dobrá,“ pokrčil rameny plukovník.

V příštím okamžiku jsem pohlédl do hlavně.

*

Asi bych se neměl chlubit, ale já se vážně nelekl.

I když jen proto, že jsem to nestihl.

Cvaknutí úderníku se chodbou rozlehlo hlasitěji než cokoli jiného.

*

S pocitem, jako by se vám rozevíraly svěrače, se moc duchaplná konverzace vést nedá. A ti dva mě stejně nenechali.

„Má své triky,“ ušklíbla se Pistolník dřív, než plukovník spustil ruku. „Nemůžeš mu ublížit.“

„Triky? Jaké triky? Stejné, jako jsi na mé muže používala ty, nebo ještě nějaké jiné?“

V dívčí tváři se na okamžik mihla nejistota.

„Protože pokud stejné, tak zapomínáš na inverzní pole,“ pokračoval plukovník.

„Tvé pole tedy nefun…“

Dál se nedostala.

Hluk výstřelu odrážejícího se od zdí se s tím klapnutím úderníku vážně vůbec nedal srovnat.

*

Pistolník dopadla na kolena. Mezi prsty, které si tiskla na stehno, se jí krev doslova valila.

„Stejné triky. Stejné pole. Rozdílný výsledek,“ zaburácel plukovník tak, že jsem ho slyšel i přes pískání v uších. Že už zase slyším na obě, jsem si uvědomil až teď. Se zpožděním a úplně mimo.

Z hlavně se pořád ještě kouřilo.

Myslím ve chvíli, kdy jsem do ní zase pohlédl.

*

Zase cvaknutí.

Zase namíření do cely.

A zase výstřel.

*

„Na,“ prohodil plukovník cosi mříží. Holka po tom instinktivně chňapla. „Píchni si to co nejblíž rány. Není v tom magie. Jenom nanostroje.“

Kdybych v té chvíli dokázal vnímat a uvažovat, asi by mi přišlo, že Pistolník zvažuje, jestli raději nevykrvácet k smrti. Pak poslechla.

Krev přestala téct během několika vteřin.

*

Oči od těch hojících se ran téměř nedokážu odtrhnout. Dívka stojí těsně u mříže. Zírá na plukovníka. Za lebeční kostí se jí nejspíš honí zhruba tolik otázek, jako mně.

„Nemůžeš… nemůžeš ho zabít,“ promluvila vzápětí. Jistota se jí do hlasu vracela pomalu, ale přece jenom ano. „Je to trik. Jiný trik. Takový, který mi ještě neprozradil.“

„Možná,“ ušklíbl se muž. „Pak tedy nemá cenu pokoušet se ho zabít, že?“

Pistolník se ušklíbla. „Dej zbraň mně. Mne vede Pán. Já…“

Plukovník ji znovu umlčel. Tentokrát ne slovy. Tentokrát gestem.

Holka chňapla po podávané pistoli dřív, než jsem se stačil leknout.

*

Můj pud sebezáchovy se nejspíš poučil ze dvou nezdařených pokusů o mé odpravení.

Nohy se mi rozběhly dřív, než jsem se vůbec stačil leknout.

*

Třísknutí obličejem o mříž nebylo nic moc, ale proti pohledu do Pistolníkovy tváře to bylo skoro fajn. Plukovník mě popadl za krk nějakým speciálním hmatem dřív, než jsem se dostal z jeho dosahu. Teď nemůžu pohnout ani svalem. Ječet taky ne. Holka svírá pistoli oběma rukama a v očích jí plane něco, z čeho by se i smrt rozklepala strachy.

„Vypni pole.“

„To nebude nutné. Viděla jsi, že jak zbraň, tak kulky projdou. Technologie vyvinutá šváby, mimochodem. Ale pokud si to přeješ…“

Vzduch se pár milimetrů před mým obličejem zavlnil a po mřížích přeběhly miniaturní jiskřičky. Vůni ozónu jsem si nejspíš jenom vsugeroval.

„Pole je vypnuté. Chceš, abych ho takhle držel? Vzpomínám si, že se střelbou na dálku jsi mívala problémy. Pokud jsi mířila na něj.“

V plukovníkově hlase zní sarkasmus. V mojí hlavě zní pohřební pochod.

„Nežertuj. Tehdy jsem neznal, co znám nyní. Myslel jsem, že má víra jest nade vše. A věř mi, že jsem za to zaplatil.“

„A teď?“ pokračoval plukovník konverzačním tónem, jako by mu v ruce nevisel odsouzenec k smrti. „Teď si jsi svou vírou jistá?“

„Ano!“ zavrčela holka. „On sám mi prozradil své triky. Uvědomil jsem si, co jsem v zaslepenosti pýchou nevěděl. Jsem součástí tohoto světa. Musím to respektovat. Respektovat a zahrnout do své víry. Což jsem učinil. Nyní… nyní ho zabiji. Protože k tomu jsem byl stvořen. Protože…“

„Nemluv a konej,“ přerušil ji plukovník.

Věnovala mu jeden pohled, z něhož jsem nedokázal vyčíst vůbec nic.

Pak se mi hlaveň opřela o čelo.

Myšlenku na vlastní nesmrtelnost jako by inverzní Heisenbergovo pole tříštilo už v zárodku.

Pistolník stiskla spoušť.

*

Dopadl jsem na podlahu.

Ne proto, že bych měl prostřelenou hlavu. Proto, že mě plukovník pustil.

„Další trik!“ zaječela holka. A znovu stiskla spoušť. „Trik!“ Trhla závěrem. Náboj ani nestačil dopadnout na podlahu a znovu stiskla spoušť. „Špinavý trik vás dvou!“

Do plukovníkovy tváře zamířila dřív, než vyslovila poslední slovo.

A výstřel tentokrát vyšel.

*

Plukovníkovi stéká po skráni krev.

Jen docela malý čúrek.

Jak dokázal před chvílí uhnout, vážně nechápu.

Jeho ruce teď svírají dívčí zápěstí a zbraň. Vím, že bych měl vyskočit a pomoci mu, ale nohy mám po předchozích událostech jako z gumy. Nosy těch dvou se téměř dotýkají. Dívka se snaží znovu vystřelit a plukovník na ni mluví. Hrozně tiše a klidně. Jako by právě nebojoval o život.

„Nejsem jeho nic. Nikdy jsem nebyl. A tohle není trik. Copak to nechápeš? Sama jsi to řekla. Je to Jeho vůle. Švábi tomu říkají osud. Je to jedno a totéž. On nemůže umřít. Ne kvůli kvantové mechanice. Kvůli něčemu docela jinému. Švábi pro to mají teorii. Víš, jak dlouho jsem ho hledal? Víš, kolik lidí jsem musel obětovat v akcích, které se ukázaly být jen pastmi? Jenom proto, že já také věřím. Podívej se do mých očí. Copak bych mohl lhát tobě?“

Jejich pohledy na chvíli působily jako souboj dvou laserových věží. Ta chvíle mi připadala jako věčnost.

„Pověz mi o své víře,“ řekla Pistolník.

A její ruka se rozevřela.

*

Plukovník zastrčil zbraň do pouzdra a otřel si krev rukávem. Já seděl na podlaze a jen mimochodem uvažoval nad tím, jestli mám už sílu na to, abych se zvedl. Ne že by se mi chtělo.

„Vím, co je tvým cílem. Sama jsi mi to řekla a předtím to vydedukovali švábi,“ začal plukovník. „Chceš… použít stejný mechanismus jako on,“ kývl hlavou k mé maličkosti. „Jen k přesně opačnému efektu. Že?“

Pistolník přikývla. V obličeji teď neměla nic z těch divokých emocí. Spíš údiv.

„Musela jsi objevit jeho knihu. Tam, v tom světě, že? Tu o něm. A zjistila jsi, že si pamatuješ jistou část. A mnohem víc, protože nejsi člověk. Došlo ti, co se stalo. Nejspíš z té finální ilustrace, že?“

Přikývnutí.

„Ale nechápeš přesné principy, protože na jejich pochopení jsi moc lidská. Stejně jako my všichni – včetně něj a švábů. Ale uvědomuješ si, že On už není. Což kladeš za vinu jemu.“

Zase to pokynutí bradou, jako bych byl míň než pytel brambor.

„Takže teď doufáš, že se ti podaří stejný kousek. Švábi… švábi nejspíš věří v něco podobného. I když pochopit jejich teorie také není pro lidský mozek. Každopádně máme společný cíl. My všichni. Jak jsi už pochopila, stal jsem se věřícím. A proto jsme my dva na stejné straně. Prvním krokem k vítězství je ale likvidace Temnoty. Nemůžeš přetvořit svět, dokud je tu ona. Bylas třicet let v hibernaci. Netušíš, co vše dokáže. Má technologii, ovládá magii… a knihy jsou zakázané. Tím myslím literaturu obecně. Temnota nejspíš chápe situaci stejně jako švábi. Takže nejdříve musíme zlikvidovat ji. Švábi vyvodili, že to bude možné jenom za spolupráce nás tří. V téhle chvíli nikdo neví proč. Ani švábi. Ale za ty roky jsem se naučil jednu věc. Jejich předpovědi se nemýlí. Řekli mi, že ho jednoho dne opět najdu. A že ve stejný okamžik najdu i tebe. To se stalo. Také mi řekli, že v jeho hlavě bude finální kousíček skládanky. Byl tam. A jako poslední mi řekli, že ve chvíli, kdy budou mít všechny informace, přijde naše vítězství. Temnota padne a svět bude očištěn. To je moje víra.“

„Co žádáš ode mne?“ zeptala se holka. V očích jí s každým slovem svítilo víc a víc. Kdybych nevěděl, že nemám kam utéct, začal bych se plazit pryč už dávno.

„Pomoc v boji. Viděl jsem, co dokážeš. Tehdy i teď. Švábi budou potřebovat čas na završení teorie. Jednotky Temnoty nás najdou v okamžiku, kdy znovu vznikne jejich mysl. Tím pádem musíme odolat tak dlouho, jak bude třeba. A ty můžeš znamenat rozdíl mezi úspěchem a neúspěchem.“

Plamen šílenství v těch očích dosáhl svého maxima.

„A moje odměna?“

„To co chceš. Všechno co chceš. Podle švábů je on svázán s nestabilním světem. Protože ho stvořil. Protože… nechtěj po mně, abych ti vyjasňoval věci, kterým rozumíš lépe než já. Klíčová je víra, že? Vědění a víra. Ty máš obojí.“

„Ano,“ usmála se Pistolník. „Vím, co je řešením, jež hledají tví švábi. Vědění, které přísluší jen bytostem, jako jsem býval já. Oni je naleznou. Já je pochopím. Tím už on nebude důležitý. Skoncuji s ním a svět spočine v mých rukou. To, co nazýváš nestabilitou, pomine. Neboť já budu pastýřem a víra lidí zazáří znovu obnovena. Tak se staň.“

Nevím, jak se mi podařilo najít zrovna v tomhle okamžiku řeč, ale důležitý je výsledek.

„Nedělejte to!“ vyjekl jsem. „Tahá vás za fusekli!“

Podívali se na mě jako na někoho, od koho by pes kůrku nevzal.

„Stále máte strach o vlastní život?“ ušklíbl se plukovník. „I poté, co jste viděl, že jste nesmrtelný?“

„Ne! Teda…“

„Boj se,“ promluvila dívka. „Moc se boj. Neboť tvůj čas se krátí.“

Plukovník natáhl ruku dřív, než jsem mohl zareagovat.

A dveře cely se otevřely.

*

Vyšla ven jako docela obyčejná dvacetiletá holka. Přesto působila zlověstněji než smečka na kost vyhublých bengálských tygrů. Pod tíží jejího pohledu jsem se začal smrskávat. Její úsměv… kdybych seděl v tanku a měl prst na spoušti, prchl bych při spatření tohohle úsměvu zavřeným poklopem a tank by mi za zády hrůzou zrezivěl.

Teď jsem se jen pokusil vmáčknout do vedlejší cely.

Plukovník mě nenechal. Popadl mě za rameno a postavil na nohy jako usmrkané děcko.

„Je čas. Budete bojovat po našem boku, nebo se pokusíte někam zalézt?“

Jak jsem před tou holkou sebral odvahu k odměřenému tónu, opět netuším.

„Umím střílet. Dejte mi zbraň a budu. Nevím, co proti mně máte, ale proti Temnotě jsem bojoval dřív, než jste si přestal hrát na písku.“

„Vím jak,“ neusmál se plukovník. „Věřte mi, že vím jak.“

A s těmi slovy vyrazil chodbou zpátky k výtahu.

Pistolník mě za ním postrčila, než jsem se zmohl na odpověď.

*

Výtah stoupá. Ti dva stojí bok po boku, já se zády tisknu k protější stěně. Být s nimi v uzavřeném prostoru má jednu jedinou výhodu – nemám zrovna náladu na plané úvahy nad tím, co se to děje. Budoucnost, Temnota, švábi, řeči, které mi nedávají absolutně žádný smysl… kdybych o tom začal přemýšlet, nejspíš by mi vypadly pojistky nebo ještě něco horšího. Třicet osm let v kryogenické nádrži… zjišťuji, že nemyslet na něco takového nejde ani v téhle situaci. Moji rodiče budou mrtví. Míša… stará. Všichni, které jsem znal…

Zvuk, který jsem vydal vzápětí, téměř vyděsil i Pistolníka.

„Štěpán!“ vyjekl jsem. „Musím… musíme ho najít! Jestli máme porazit Temnotu, tak…“

Pohledy těch dvou mě dokázaly zarazit i v tomhle duševním rozpoložení.

„Býval docela mazaný, ale ten proces z něj udělal hlupáka,“ ušklíbla se dívka.

„Co?“

„Což to nechápeš? Mluvili jsme přímo před tebou, hlupče. Toto je Štěpán.“

Jejímu gestu jsem nejdřív neporozuměl. Otočil jsem se k plukovníkovi a na chvíli jsem snad věřil, že uvidím toho patnáctiletého kluka. Plukovník opětoval můj pohled svýma chladnýma očima barvy…

Letního. Nebe.

*

Myslím, že jsem chvíli nebyl schopen nejen promluvit, ale ani souvisle myslet. Chtěl jsem začít křičet, že tohle nemůže být Štěpán. Že… že Štěpána – skutečného Štěpána někde pořád vězní Temnota, kryogenicky zmraženého jako mě. Štěpán přece neměl takhle studený pohled. Štěpán přece nemohl takhle zestárnout, zatímco jsem tu nebyl. Štěpán byl přece Meika. Měl najít svoji lásku a ne se stát tímhle… tímhle nelidským panákem, tímhle vrchním velitelem lidského odboje, který posílá lidi na smrt, plánuje nové celosvětové pořádky, uzavírá výhodná spojenectví s úhlavními nepřáteli a odsuzuje dávné přátele k smrti…

Poslední myšlenka mi zůstala v hlavním proudu uvažování o něco déle. Díval jsem se do tváře zbrázděné jizvami a vráskami a něco mi pomalu docházelo. Jsem si docela jistý, že jsem nezahlédl žádné mrknutí ani nic podobného. Ale přesto se mi trochu ulevilo. Jako by mezi námi přeskočila neviditelná jiskra. Jako by na mě mrkl kluk, který tam kdesi hluboko pořád je.

Otřel jsem si pot z čela a vrhl bleskový postranní pohled na Pistolníka. Usmívala se pořád stejně škodolibě. A tahle mi bude vykládat o hlupácích.

„Takže…“ promluvil jsem roztřeseným hlasem. „Takhle to skončí? Necháš ji, aby mě zabila? Protože jsem…“

„Vykání bych prosil. Nechci, aby si mí muži mysleli, že máme něco společného.“

V duchu jsem mu musel zatleskat. Navenek jsem se zatvářil zdrceně.

„OK, tak tedy pane plukovníku. Takže mi evidentně vyčítáte, že jsem vás opustil. A… sakra,“ vypadl jsem málem z role, jak mi došlo něco dalšího. „A věříte broukům,“ navázal jsem spěšně. „Určitě vám řekli, že jsem… že jsem se rozhodl vás nechat Temnotě. Jenže vám asi neřekli, že to taky byli oni, kdo mě zradili. Nebýt jich…“

„Samozřejmě že mi to řekli. Už dávno,“ nenechal mě domluvit Štěpán. „Vysvětlili mi, že jste se rozhodl opustit chlapce, kterým jsem býval. Čistě ze zbabělosti. Neskákejte mi do řeči, prosím. Následně vás vydali Temnotě. To ovšem nebyla zrada, nýbrž strategický tah. Nečekám, že pochopíte ten rozdíl.“

„No dobře, sakra! Tak strategický tah. Říkej… te si tomu, jak chcete. Prostě kašlali na lidi. Na vás, na mě, na všechny. Šlo jim jenom o vlastní cíle. O dokonalost a osud. A stejné to bude i teď. Říkal jste, že Temnota zaútočí. Víte co? Nejspíš se s ní dohodli. Zase na něco přišli. A v jejich odpovědi nejspíš není pro lidi místo.“

„Spletl jsem se,“ promluvila dívka dřív než Štěpán. „Není tak docela hloupý. A nebo má pravdu náhodou. Může mít pravdu. Víš to, že?“

„Jistě,“ odtušil Štěpán. „Ale jak jsem řekl, moje víra je pevná. Ty ze všech… bytostí, bys měla pochopit, že bez víry by nic nemělo smysl.“

Pistolník jen vážně přikývla hlavou. Já se nadechl k dalšímu útoku.

„Kašlete na víru! Ty,“ podíval jsem se dívce do očí, „něco víš. Já taky. Stejně jako vy, plukovníku. Promluvíme si o tom. Na něco přijdeme sami. Přece není důvod, abyste je rozmrazili hned teď, ne? Můžeme si…“

„I on věří,“ ušklíbla se Pistolník na Štěpána. „Myslí si, že teď bude vše opět jako dříve. Věří, žes stále jeho přítelem. A že se nemusí bát smrti.“

Štěpán mě přišpendlil očima ke stěně výtahu dřív, než jsem stačil zareagovat.

„V tom případě se plete,“ řekl, jako bych tam vůbec nebyl. „Dal jsem ti své slovo. A to dodržím.“

Dál už jsem to nevydržel.

„Ale kurva! To přece není fér! Říkám, že mě podrazili švábi. Kdybych mohl, tak…“

„Tak byste prchl do Jižní Ameriky,“ odtušil plukovník. „Ale to není důležité. Necítím k vám nenávist. Nebuďte hlupák. Ve skutečnosti jsem vám vděčný. V dětském domově jsem se naučil, jak přežít ve skutečném světě. Stal jsem se tam mužem, kterým jsem dnes. Kdybyste tenkrát neutekl, kdybyste na mě měl vliv delší dobu, byl bych dnes pravděpodobně mrtvý. A nebo povahově stejný, jako jste vy. Neberte to jako urážku – nestojíte mi za to, abych vás urážel – ale jsem přesvědčen, že ta první možnost by byla lepší.“

Štěpán… plukovník se ode mě odvrátil. Chtěl jsem něco namítnout. Něco na svou obhajobu. Vysvětlit, že… ale najednou jsem nevěděl, co bych měl vysvětlovat. V těch jeho očích opravdu nebyla nenávist. A nebyl tam ani nikdo, koho jsem dřív znal. Nejspíš už strašně dlouho.

Výtah s cinknutím zastavil.

Dívka do mě znovu strčila.

*

Dál jsme šli mlčky. Chodba tonula v přítmí a samotě. Přinutil jsem se myslet jen na praktické věci. Temnota mluvila o mých příbězích. Švábi uvažovali o mých příbězích. Venku je zřejmě svět, který bych byl schopen vymyslet. Podle švábů mám být klíčem k porážce Temnoty. Jsem si jistý, že brouci sledují vlastní cíle. Ale jejich závěry dávají smysl. To znamená, že…

„Plukovníku,“ srovnal jsem krok se Štěpánem. „Můžeme si promluvit?“

„O čem?“ zeptal se muž, aniž by na mě pohlédl.

„O švábech. Jen mě poslouchejte. Děje se něco, co má něco společného s mýma knížkama. Temnota byla přesvědčená, že jsem tenhle svět stvořil já. Netuším proč, ale jestli je to pravda – a vaši brouci to potvrzují – tak nemůžeme čekat, až na nás zaútočí. Takhle to v mých příbězích nefunguje. My tři,“ kývl jsem hlavou dozadu k Pistolníkovi, „musíme jednat sami. Kdybych to psal já, byli bysme nerozlučná trojka. Pátrali bysme po pravdě. A nakonec porazili Temnotu. Nějak. Nevím jak. Takhle… sakra, já prostě cítím, že takhle je to hrozně špatně.“

„Skončil jste?“ zdvihl Štěpán obočí.

Nenechal mě ani odpovědět a pokračoval.

„My víme, kdo jste. Víme, proč je tenhle svět takový a víme, co s tím mají dělat vaše hloupé knihy. Copak jste vážně takový zabedněnec? Myslíte, že války se vyhrávají tak, že trojice nesourodých postav pobíhá od ničeho k ničemu? Máte vůbec představu, co slovo válka znamená? Temnota není žádný romantický nepřítel. Je to ničivá, inteligentní síla, která nastolila diktaturu takového stupně dokonalosti, o jakém se lidským uzurpátorům moci nikdy ani nesnilo. Celé národy byly vyhlazeny. Došlo k unifikaci jazyků. Původními řečmi mluvíme už jen my. Svobodné myšlení je nelegální. Lidé jsou neustále sledováni. Je vyhodnocována jejich chůze, mimika, tělesná teplota a desítky dalších parametrů. Probíhají selekce na základě mozkových vzorů. Ti nejpřizpůsobivější dostávají povolení plodit další děti. Ostatní jsou perzekuováni. Neexistuje nic jako armáda nebo policie. Jen Dozorčí úřad. Díky kvantovým počítačům a systémům umělé inteligence jsou tyto orgány natolik efektivní, že Temnota jako taková už nemusí dělat vůbec nic. Švábi vypracovali několik scénářů pro svět po její porážce. V těch nejoptimističtějších odhadech bude trvat dlouhé roky, než se nám podaří rozbít stávající strukturu. Podle nejpesimističtějších se nám to nepodaří nikdy, protože lidstvo už si na nový systém nevratně zvyklo. A vy byste chtěl, abych v tomto okamžiku nechal své lidi tady a sám se s vámi vydal na nějakou dobrodružnou výpravu. Jen proto, že to tak cítíte. Omlouvám se za to, že jsem vás označil za hlupáka. Nejste hlupák. Jste neskutečný. Hlupák.“

„Ale…“

„Stačilo!“

A tak jsem zmlknul. Na další řeči už stejně nebyl čas.

Došli jsme k mohutným, chromovaným dveřím. A ty se před námi rozevřely.

KAPITOLA 5.

Švábi

Představte si velící můstek jakékoli větší vesmírné lodi ze sci-fi filmu konce osmdesátých let. Ne Star Trek. Něco realističtějšího. Pochmurnějšího. Se spoustou poblikávajících obrazovek, s kabeláží vinoucí se podél stěn, se zaměstnaně vypadajícími lidmi s unavenými tvářemi. Uniformy, šedobílé pláště, overaly údržby. Přidejte sporadicky fungující zářivky vysoko nad našimi hlavami, přidejte nepřeslechnutelné cvakání počítačových klávesnic, kroky rozeznívající podlahu pokrytou kovovými rošty, přidejte atmosféru horečného spěchu. Celé si to představte jako zhruba kruhovou místnost. A do středu té místnosti dejte skleněný válec vyplněný modrou tekutinou. Stojí na něčem složitém, ocelovém, z čeho vedou kabely a hadice a trubice. Velký je tak, aby dokázal pojmout asi tři tuny švábů. A pomalu a majestátně se vysunuje z podlahy. Máte? Tak to vidíte stejnou místnost, do jaké jsme právě vešli.

Plukovník zamířil rovnou k hloučku techniků poblíž válce. Já zůstal zírat a nechal svůj mozek vstřebávat všechno to, co jsem právě popsal. Napadlo mě, že k dokonalosti chybí už jen unikající chladicí kapalina, syčení a možná nějaké jiskry. A možná ještě…

Houkání doprovázené blikáním rudého světla se rozeznělo dřív, než jsem to stihl domyslet.

„Předpokládaný čas vytvoření neuronové sítě Té mínus třicet sekund. Té mínus dvacet pět sekund. Té mínus…“

„Jdi,“ postrčila mě Pistolník směrem k Štěpánovi. Sama se prodrala mezi dvěma staříky v bílých pláštích. „Chtěl jsi, abych bojoval,“ oslovila ho, jako by v místnosti byli sami. „Potřebuji zbraně. Nejlépe revolvery. A instruktáž. Musím vědět, co mohu čekat.“

„Jistě,“ přikývl Štěpán. Vzápětí promluvil do miniaturní vysílačky. „Desátníku, dostavte se do hlavního kryosálu. Okamžitě.“

„Dostanete exobrnění a zbraň. Prozatím zůstanete tady. Tak dlouho, jak to jen půjde. Podle odhadů by se perimetr měl udržet nejméně pětačtyřicet minut. Tou dobou bychom už dávno měli mít odpověď.“

Dívka jen přikývla. Já ne. Zíral jsem na válec. Něco se tam hýbalo. Spousta něčeho. Ke stropu nádoby stoupaly provazce bublin. Z modři se čím dál víc vynořovala hmyzí těla. Jako by se uvnitř začali hemžit víc a víc. Fascinovaně jsem udělal krok k nádrži. I přes masivní sklo byl vidět každý detail, jako by zakřivení fungovalo jako lupa. Tykadla, nohy… nechápal jsem, jak může hmyz uvnitř dýchat. Nechápal jsem…

„Té mínus nula. Připravte se na boj,“ řekl počítačový hlas.

A v mé hlavě promluvil jiný.

Stejně nelidský.

*

Vítáme vás zpět, řekli švábi. Nečekali jsme, že se nesetkáme tak dlouho. Svět se změnil, co jste tu nebyl, že? Máte hlavu plnou zajímavých myšlenek. Stále nechápete. My už ano. Pamatujete si, jak jsme vám říkali o větším obrazu? Neměli jsme tehdy představivost. Teď už ji máme. Jste otec všech abstrakcí. A přitom nepopiratelně člověk. Plný emocí. Cítíte hněv. Ztratil jste téměř vše, co jste měl a viníte z toho nás. Nebudeme se vám omlouvat. Všechno je součástí příběhu. Vaše ztráta i smrt těchto lidí. Je to nutné. Pochopíte. A teď byste měl jít. Příběh… právě pokračuje.

Telepatický hlas umlkl. Tam, kde se mě švábí vědomí dotýkalo, jsem měl najednou prázdno. Hluk okolního světa ke mně pronikl, jako bych se právě přestal soustředit na mluvení někoho konkrétního.

„Řekněte mi víc! Co se děje? Kdo jsem?“ zaječel jsem na válec. V tekutině se míhala hmyzí těla. V hlavě jsem měl pořád ticho. Vzápětí mi na rameno dopadla čísi ruka.

„Desátník Rodriguez. Mám rozkaz vybavit vás k boji.“

„Ale… švábi…“ namítl jsem. Pak mi něco došlo. „Moment,“ štěkl jsem na desátníka a našel v davu Štěpána. Stál před obrovskou nástěnnou obrazovkou, která předtím ušla detailnějšímu popisu. Protlačit se k němu mě stálo téměř nadlidské úsilí.

„Plukovníku!“ poklepal jsem mu na rameno.

„Teď ne,“ zavrčel Štěpán.

„Teď!“ nedal jsem se odbýt. „Vy jste to neslyšel? Švábi ke mně mluvili! Měl jsem pravdu! Chtějí nás podrazit! Říkali, že všichni umřete! Sakra, poslou…“

„Desátníku, zbavte mě toho muže,“ štěkl Štěpán. Muž zasalutoval. A popadl mě za krk jako králíka.

Bránit se nemělo cenu.

*

Ani vlastně nevím, jak se doopravdy jmenuje. Ta holka, myslím. Je navlečená do působivě vyhlížejícího exobrnění. Vypadá v něm ještě zlověstněji než normálně. Helmu odmítla. Hnědé vlasy jí spadají na žebrovaná záda obleku. Pušku taky odmítla. Místo ní drží v rukou dva revolvery. Kdybych si měl tipnout, hádal bych na Smith & Wessony. Ráže pětačtyřicet, možná čtyřiačtyřicet magnum. Vypadají úplně stejně jako ty, na které jsem byl zvyklý. Žádná změna tvaru rukojeti, žádné elektromagnetické urychlovače kolem hlavně. Napadá mě, že ty revolvery budou nejspíš opravdu starší než já. Pozůstatky z doby, kdy ještě lidé směli vlastnit zbraně a tušili, co to znamená svoboda.

Potřásl jsem hlavou. Pistolník odmítla i další náboje – krabičku a půl, nejspíš veškerou zbylou munici na světě. Naplnila si jen oba válce. Zaklapla je jako někdo, kdo celý život nedělal nic jiného. Teď se dívá na mě. Nevím, co má v očích. Jejímu pohledu jsem se naučil uhýbat a beztak mám jiné starosti. Jako například nacpat se do toho zatraceného obleku.

Připadám si jako dítě školkou povinné. Zdá se mi, jako by se jednotlivé části stahovaly ve chvílích, kdy se je snažím obléct. Utahovací popruhy budou nejspíš samoutahovací. Desátník mi radí krátkými, úsečnými větami. Mám dojem, že se v místnosti oteplilo. Poprvé v životě jsem rád, že dívka nikdy neplýtvá mimickými silami na nějaké lidské výrazivo. Už tak mám pocit, jako by na mě koukali úplně všichni.

Včetně tří tun švábů.

*

Desátník to nakonec nevydržel. Rozkázal mi, abych se nehýbal a začal na mě věšet části obleku sám. Jako dítě si už nepřipadám. Spíš jako dospělý člověk, kterého v dětství upustili na hlavu. Nejmíň z třetího patra.

Helmu jsem si nasadil už vlastnoručně. Cosi se dotklo mých uší. Bylo to hladké a teplé a vrtělo se to jako červ. Než jsem si stačil helmu strhnout, zavrtalo se mi to do zvukovodů. Příjemný ženský hlas mě ubezpečil, že spojení bylo navázáno. S čím, to už neřekl. Na čelo se mi taky něco přimknulo. Jako gumová přísavka. Chtěl jsem se zeptat co to je, ale ten hlas promluvil dřív, než jsem otevřel ústa.

„Telepatické rozhraní ustaveno. Spouštím test. V případě nevolnosti informujte velícího důstojníka.“

Zatnul jsem zuby v očekávání bolesti. Nebo aspoň pocitu, jako když mi někdo přehazuje mozkové závity. Nebo…

Vlastní zuby jsem přestal cítit stejně jako cokoli jiného.

*

Nevím, jak to řídící AI obleku myslela s tím důstojníkem. V případě nevolnosti bych si nablil do helmy, utopil se v tom a dozvěděl se to až v nebi na obláčku. Před očima mi letěly barvy, v hlavě hrála hudba, na jazyku jsem cítil chutě, které jsem si do té chvíle ani nedokázal představit. O vlastním těle jsem neměl ani povědomí. O čase taky ne.

„Test proběhl v pořádku,“ vrátil mě do reality oblek. Z toho, že holka, desátník i všichni v místnosti stáli zhruba tam, co před chvílí, jsem usoudil, že tak moc dlouho jsem mimo být nemohl.

„Tři celé, dvě desetiny sekundy,“ potvrdil mi dívčí hlas.

Být tohle moje knížka, začal bych mít oblek rád. Takhle za plastovou maskou těkám očima, snažím si zvyknout na nezvykle ostrý obraz zabarvený jemně do zelena a v rukou tisknu automatickou pušku. Nevím, co to je za typ, nevím, jakou má ráži a nevím, co to střílí. Dostalo se mi bleskové instruktáže, že se nemusím starat vůbec o nic kromě spouště. Asi bych mohl dostat přesné informace z obleku, ale jeho rozhraní má teď na starost důležitější věci. Jako předkládat mi všechno, co se kolem mě děje. Mnohem rychleji, než by to zvládaly moje smysly.

Začínám mít ten oblek rád.

*

Segmentovému grafu na té obrazovce najednou rozumím. Řady čísel dokážu vnímat. Křivky chápu. Temnota na nás zaútočila před dvěma minutami. Polovina pohoří, pod kterým se nachází tato základna, se vypařila. Ztráty na naší straně jsou nulové. Síly Temnoty se pokusily o první vlnu výsadku. Byly odraženy. Švábí vědomí sloučilo teorii dva sedm jedna tečka třináct s teorií tři osm tři tečka nula jedna. Druhá vlna výsadku byla úspěšná. Ztráty na naší straně nejsou významné. Stahujeme se hlouběji. Síly temnoty postupují. Zatím jde vše podle plánu. Objevily se jen očekávané jednotky v očekávaném počtu. Kvantové počítače základny pracují na plný výkon, jak se snaží podpořit výpočetní kapacitu švábů. Přepínám na audiovizuální kanál přímo z boje.

*

Zeleně zbarvená chodba vypadá, jako by ji někdo propláchl napalmem. Po stěnách se plazí blikotavé plamínky. Pod stropem se vznášejí černá mračna. Někdo vedle mě střílí. Rudé výboje se zakusují do černé tmy před námi. Někdo křičí. Zaklekávám a tisknu si pažbu zbraně do ramene. Hlaveň opírám o hromadu suti, za kterou se krčím. Počítač mi promítá záměrný kříž. V kouři a ohni se začínají rýsovat siluety. Identifikace pozitivní. Bojový stroj třídy Darkness 2. Síť zelených čar vykresluje monstrózní kolos věrněji a věrněji. Části sítě se barví rudě. Zranitelné body. Vybírám si levé koleno. Hlavně usazené na mohutných ramenou stroje se začínají otáčet. Mění se ve spršku zelených čar, jak grafika helmy přestává stíhat. Stroj spouští palbu. Žhavá energie mě polaskala z boku po helmě. I přes pancíř cítím žár taveného kovu. Někdo za mnou přestal být kompletní lidskou bytostí. Nic z toho není důležité. Tisknu spoušť.

Stroj se vyhupuje z dýmu ve stejném okamžiku, kdy se svazek hlavní otočí přímo mým směrem.

Tisknu spoušť. Vlastní řev nevnímám.

Vlastní smrt taky ne.

*

Desátník Rodriguez něco říká. Nedokážu ho vnímat. Vím jenom, že mě podpírá. Nebýt toho, svalil bych se na podlahu.

Jeho slova konečně začínají dávat smysl.

„Tohle byste neměl dělat, jestli to zkoušíte poprvé.“

Ignoruju ho. Počítač mě přepíná do hlavy dalšího vojáka.

*

„Kurva! Přízraky!“ řvu jako smyslů zbavenej. Vyklizený prostranství přede mnou je výbojema energie doslova přecpaný. Ze zavřenejch vrat stříká žhavej kov. Halloweyová mě popadá za rameno. Seržant řve, až mi zalíhaj uši. „Ústup, ústup, ústup!“ Tisknu spoušť, jako bych ji nikdy neměl pustit. Mezi oranžovou ocelí prosakuje stříbro.

„Hicksi, kurva! Ústup!“

Sehnutá postava mýho kámoše tvoří v moři výbojů siluetu života. Je mi jasný, že to nemůže ani náhodou stihnout. Seržovi taky. Jen jemu ne.

Stříbro už přímo teče.

„Kůůůůrvááá…!“

Halloweyová se rozbíhá ve stejným okamžiku jako já. Pravděpodobnostní vlny trhají skutečnost na kusy. Stříbro stříká, jak naše výboje zasahujou s neskutečnou přesností klíčový místa v jeho struktuře.

„Mám to! Kurva! Zdrháme!“

To byl Hicks. Zvedá se na nohy. Vrhá poslední pohled na příšernost tlačící se oranžově zářícíma vratama. Co viděj jeho oči, vidím i já. Stříbro pod náporem střelby ustupuje. Směrová nálož je konečně aktivovaná. Zarážíme se s Halloweyovou na místě a spouště se nám pod prstama deformujou. Hicksovy nohy se skoro nedotýkaj země. Na pravý straně průzoru mi naskakuje obraz ze seržovejch očí. Jednotka už je v chodbě skoro celá. Kreje nás jenom serža a dva další. Syčení tavenýho kovu se najednou děsně rozlejhá.

„Dělej, čuráku!“ ječí Halloweyová. Moje nohy se začínaj hejbat. Hicks je už skoro u nás.

Otáčím se. Hicks se míhá kolem mě.

Plivanec stříbra taky.

*

Na ječení není čas. Halloweyová chápe rychle. Mrdnul jsem sebou o podlahu. Výboje z její pušky mi olízly helmu.

Hicks pouští zbraň. Výboje mu do hrudi prorážej jednu ránu za druhou. Krev stříkající mu ze zad vytváří nad mojí hlavou májovej deštíček. Tisknu spoušť. Kotníky vybuchujou. Po Hicksovejch nohách šplhaj obláčky černohnědýho kouře. Každej normální chlap by v týhle chvílí třísknul hubou o zem. Hicks už nemá s normálním chlapem nic společnýho. Průstřely zaceluje stříbro. Kov prosakuje oblekem. Jeho ruce už maj barvu tekutý rtuti. Počítač mi ječí do ucha. Serža taky. Hicks si pomalu sundává helmu. Jako bysme z něj zrovna nedělali z bezprostřední blízkosti tatarák. Helma dopadá kousek vedle mýho ksichtu.

Halloweyová zírá přímo do toho, co má teď náš kámoš místo očí. Snažím se prostřelit nosný části jeho kostry a v duchu počítám. Jednadvacet, dvaadvacet, třiadvacet… pohled přízraku se dá podle manuálu vydržet i deset sekund. Pět, jestli si pak ještě někdy chcete umět utřít vlastní prdel.

Halloweyová přestává střílet. A začíná ječet. Ženskou ten hlas nepřipomíná ani v nejmenším. Člověka taky ne. V tom napůl zapomenutým výřezu displeje svý helmy vidím, jak se před seržou zavíraj dveře. Chlap s další směrovou náloží stojí přímo vedle něj.

Přízrak se směje. Místo prstů má břitvy.

Vyskakuju na nohy ve chvíli, kdy se Halloweyová rozpadá na plátky technologie a masa. Vnímám čvachtání dopadajících lidskejch součástek a puška mi v rukách umírá. Mrdám na měnění zásobníku. Vím, že jsem mrtvej.

Přízrak se ke mně otáčí. Místo ksichtu má zrcadlo. Místo očí díry do pekla. Koutkem oka vidím, jak se pomalu tmavnoucíma dveřma prosmýkávaj další louže stříbra. To, co bejvalo Hicksem, teď vypadá spíš jako kříženec člověka s nablejskaným příborníkem. Čepele vyrůstaj úplně všude. Jeho prsty dělaj v ocelovejch plátech podlahy hluboký škrábance. Halloweyová se roztejká kolem jeho kotníků. V hlavě mám divný prázdno. Stříbrný louže kloužou směrem k náloži. Přízrak přede mnou se usmívá. Cejtím, jak se mi mozek nafukuje.

Z toho prázdna se vynořujou dvě myšlenky. Jedna v těsným závěsu za druhou.

„Vykuř mi, zmrde.“

To je ta první.

„Zážeh.“

A to je ta druhá.

Směrová nálož mění celej hangár v nitro hvězdy ve stejný chvíli, kdy mým tělem projede tisícovka čepelí.

*

„Infiltrační jednotka typu Přízrak. Jedná se o tekutý kov řízený roztroušenou sítí nanopočítačů. Má charakteristické vlastnosti jak rtuti, tak karbonoceli. Disponuje omezenými psionickými schopnostmi. Jeho AI spadá do třídy devět. Je schopen napadat živé bytosti i stroje a měnit je ve smrtící nástroje. Sám o sobě nedokáže…“

„Dost,“ zachroptěl jsem ve chvíli, kdy se mi podařilo najít nevídanou sílu v kolenou. Mám pocit, že počítač obleku vzal moje „Co to kurva bylo?“ jako obyčejnou otázku. Taky mám pocit, že není dobré kašlat na rady zkušenějších. Desátník se na mě dívá s despektem. Pistolník si točí revolvery na palcích. Grafy a čísla na tabuli nepůsobí tak optimisticky jako před chvílí. Temnota postupuje rychleji, než se čekalo.

„Měl bych tam jít,“ promluvila dívka.

Rodriguez zavrtěl hlavou. „Nemůžu vás zastavit, slečno, ale máte přímý rozkaz zůstat tady. Kdybyste si nasadila helmu, věděla byste, že…“

„Vím, co vědět potřebuji,“ skočila mu Pistolník do řeči. „Nepřítel jest před branami. Hmyz stále nic neví. Vaše počítače odhadují. Já vnímám. Ona tady bude již brzy. Vaši lidé umírají. Nemáte stroje jako ona. Nemůžete ji zastavit. Já mohu.“

Desátník se stále tvářil stejně kamenně. „Kdybyste viděla, proti čemu stojíme, neříkala byste takové věci. Nechápete, že její lidé jsou tím nejmenším? Má technologii, s jakou se nemůžeme měřit. Chcete se se starožitnou pistolkou postavit bojovému mechanoidovi? Hodně štěstí.“

Tentokrát jsem jí skočil do řeči já. Dřív, než stihla otevřít pusu.

„Má pravdu. Tohle,“ ukázal jsem na její revolvery, „je k ničemu. Jestli tam půjdeš, umřeš.“

Pistolník mi věnovala podivný pohled. Pohrdání v něm bylo pořád. Chlad taky. Ale zároveň i něco jiného. Ale možná jsem si to jenom nalhával. Vzápětí promluvila.

„Nezemřu, dokud ty žiješ. Tvá starost jest zbytečná. Byl jsem stvořen silami, jimž nerozumíš. Nemohu zemřít rukou člověka ni stroje. To není mým osudem.“

„No fajn,“ povzdechl jsem si rezignovaně. „Tak hodně štěstí. Nakonec máš pravdu. Seš stejně mrtvá.“

„Čeho tím myslíš?“ změřila si mě podezíravě. „Snad doufáš, že mě svým jazykem hadím zmateš a oslabíš?“

„Ále, kecy,“ ušklíbl jsem se. „Švábi mi před chvílí řekli, že všichni umřou. Že se to musí stát. A v tomhle jim věřím.“

Pistolník se na mě dlouhou chvíli dívala. Kdybych obleku nařídil zesílení audiovstupu, nejspíš bych slyšel, jak jí v hlavě cvakají kolečka. Pak tvář zase odvrátila. A zatočila si na palcích revolvery, jako bych nic neřekl.

Pokrčil jsem obrněnými rameny.

Data na obrazovce vypadala mnohem hůř než před chvílí.

*

„K prolomení vnitřního perimetru dojde v čase T mínus devatenáct vteřin. Oprava. Té mínus osm vteřin…“

Hlas počítače zní stejně nezúčastněně, jako by právě namísto aktuálního stavu situace hlásil výherní čísla sportky. V místnosti už není jediná uniforma. Zbyla jenom obsluha počítačů v bílých pláštích. Dokonce i ty oranžové overaly na sebe navlékly bojová brnění a zmizely do boje. Desátník se tváří jako kluk, kterému svěřili na hlídání malá děcka, zatímco kámoši vyrazili k rybníku. Holka má v obličeji ještě mnohem nesouhlasnější výraz. Plukovník s námi mluvil před malou chvílí. Švábi podle všeho přijdou s odpovědí během deseti minut. Podle propočtů by to mělo stačit.

Despektu v mém obličeji si nikdo nevšímá.

I když to je možná tou neprůhlednou maskou.

KAPITOLA 6.

Boj

„Jdeme.“

Štěpánova tvář zmizela za obličejovým štítem. Zdálo se mi, jako by byla o deset let starší než před chvílí. Švábi nám před okamžikem všem promluvili v hlavách. Veškeré teorie vykrystalizovaly do dvou všeobjímajících paradigmat skutečnosti. To je ta dobrá zpráva. Sloučit tato dvě paradigmata do jediné dokonalé odpovědi bude oproti předpokladu trvat o čtyři minuty a deset sekund déle. A to je ta špatná.

Temnota se právě pustila do boje s posledními zbytky naší armády. Této místnosti dosáhne třicet sekund před odhadovaným termínem. Pokud nenasadíme do boje veškeré lidské síly.

Místnost zeje prázdnotou. Naposledy se ohlížím na bublající válec.

Dveře hlavního kryosálu se za námi zavírají.

*

Svírám pušku. Pistolník běží ladně jako dobře promazaný stroj. Já funím a doufám, že to není moc slyšet. Podlaha nám pod nohami chvílemi vibruje. Vlastní stroje jsme si šetřili pro obranu nejvnitřnější oblasti. Oproti technologii, kterou disponuje temnota, jsou to jenom muzeální kousky. Přesto nám můžou koupit pár vteřin času.

„Dělej!“ pobízí mě dívka. Snažíme se roztáhnout dveře výtahu. Mám dojem, jako by exobrnění posilovalo moje svaly. Kov se kolem prstů deformuje. Ozývá se skřípění. Dveře se konečně otevírají.

Z hlubiny, která se mi otevřela pár milimetrů před špičkami bot, se do mě dává závrať.

„Lez!“ poroučí Pistolník. Revolvery jí u pasu drží magnetické pole a ve tváři jí plane bojové odhodlání. Černočerná hlubina už mi nepřipadá tak děsivá.

Odrazil jsem se od okraje šachty. Na nekonečně dlouhý okamžik mi bylo jasné, že závěsná lana minu. Moje prsty se sevřou v prázdnu. Na chvíli budu viset ve vzduchu jako postavička z kreslené grotesky. Potom mě popadne gravitace. Pak…

Sevřel jsem ruce dřív, než mi vůbec došlo, že se držím lana. Moje tělo se zhouplo. Hlavou mi prolétla vzpomínka na školní tělocvik. Při šplhu jsem se nikdy nedokázal dostat tak vysoko, abych zase nedosáhl špičkami nohou na zem. Teď si moje nohy podmanily lano téměř instinktivně. Začal jsem se odrážet jako píďalka lanová.

Další zhoupnutí a už jsme se píďalili dva.

*

Zvuk střelby se odráží od stěn výtahové šachty a sám sebe tím zesiluje. Počítač mi do uší hlásí polohu fronty. Pět pater nad námi se Temnota posouvá metr za metrem kupředu. Klademe takový odpor, že to v dějinách válčení nemá obdoby. Tahle šachta je jednou z posledních přístupových cest do sálu. Miny nalepené na stěnách na mě zírají laserovými paprsky spouštěcích mechanismů. Nemít na sobě naše bojové brnění, stoupal bych teď vzhůru už jen jako dým z rozemletého, spečeného masa. Pistolník mě popohání nevybíravými slovy. Míjím vypouklé dveře výtahu v dalším patře. Na tlak, který na ně právě působí, odmítám myslet. Ve snaze zpomalit síly Temnoty byla čtyři patra základny vyplněna pokročilým ekvivalentem montážní pěny. Má to tvrdost oceli, je to plné abrazivních částic a pro dobrou míru do toho bylo přimícháno pár metrických centů výbušnin. Lano mi pod rukama vibruje. Temnota nasadila těžkou vrtací techniku. Stroj na mém displeji nevypadá jako nic, co kdy vymyslel člověk. Mentálním příkazem okno s obrázkem zavírám. Ruce mě začínají bolet. Nezdeformované dveře mám už jen pár metrů nad hlavou. Napadá mě, jak se dostanu z lana do chodby. Veškeré dveře základny předtím řídil centrální počítač. Teď je z každého elektronického zámku škvarek. Útočníky něco takového může zdržet i o pár sekund.

Nás taky.

Jsem na úrovni dveří. Počítač mi ukazuje schéma. Držím se jednou rukou, nemyslím na gravitaci a podobné podružnosti a přecvakávám jeden z vypínačů na zbrani. Kdyby mi teď puška vyklouzla, bylo by to vyloženě trapné. Mířím na dveře. A tisknu spoušť.

Laser krájí kov jako doruda rozžhavený nůž lehce roztíratelné máslo.

*

Kdyby mi někdo řekl, že z visu na laně dokážu přeskočit odhadem dvoumetrový prostor a nejen to přežít, ale taky si ani nerozbít ústa, nevěřil bych mu.

A vida.

Počítač mi musel potřebný grif ukázat třikrát. Rotace, odstrčení rukama… jen jsem vrtěl hlavou. Když mi holka zespodu namířila revolverem na rozkrok, tak už ne.

Na let nad propastí si nepamatuju a doufám, že to tak zůstane.

Dopadl jsem na ocelovou podlahu a třikrát se překulil. Pistolník nade mnou stanula dřív, než mi v hlavě mohl vybuchnout gejzír euforie. Popadla mě za loket a vytáhla na nohy. Displej ukazoval polohu nepřátelských sil.

Rozběhli jsme se přes halu. Hromady vybavení nakupené v řadu valů zpomalovaly místo nepřátel nás.

*

Poslední kupa židlí a skříní a všemožného harampádí zůstala za námi. Před námi jsou dveře. Krájím je karmínovým paprskem. Podlaha se mi pod nohama třese. Čelní vrtací souprava se dostala na deset metrů nad patro s hlavním kryosálem. Štěpán s desátníkem právě vpadli nepřátelům do zad. Na plnohodnotné napojení není čas. Hlavou mi blikne obrázek mohutné hlavně raketometu, těla rotující vzduchem, oheň, dým a pocit zadostiučinění. Nepřátelská palba bubnuje do zdi v místech, kde už nikdo nestojí. Vracím se do vlastní hlavy. Vykopávám obrněnou nohou. Dva ocelové pláty dopadají na zem.

Pistolník proskakuje vzniklou dírou.

Revolvery v jejích rukou chrlí smrt.

*

Já otvorem ani tak neproskočil, jako spíš prolezl. Počítač okamžitě snížil citlivost mikrofonů. Hluk bitevní vřavy mě stejně málem srazil na kolena.

Obrovskou halou blikají výstřely jako stroboskop. Vojáci se kryjí za vším, co jim přijde do cesty. Tam, kde bývala železobetonová zeď oddělující nás od další haly, je teď jenom hromada trosek. Nepředstavitelně mohutná bestie připomínající napůl švába a napůl tank, se pomalu a důstojně rozhlíží. Místo tykadel má dlouhé hlavně. Ryk výbojů rve uši. Mezi nohama jí proudí vojáci v černočerných exoskeletech. Ty naše mi proti těmhle připadají jako nedokonalé prototypy. Praštil jsem sebou o podlahu. Hlavou mi běží technologické údaje o té příšernosti.

Holka mi na samé hranici zorného pole mizí mezi zoufale pálícími vojáky. Zvuk výstřelů projektilových zbraní zní v té vřavě energetického vřískání strašně nepatřičně. Na hlavě příšernosti vyskakují jiskry. Příšernost otevírá tlamu. Řev ohně na chvíli přehlušuje všechno ostatní. Vojáci se v plamenech doslova topí. Příšernost pořád otáčí hlavou sem a tam. Z ohně vybíhají plápolající siluety. Vedle mě dopadá lidské tělo. O tolika děrách se žádnému řešetu nikdy ani nesnilo. Lidí je kolem mě najednou vůbec strašná spousta.

Že ustupujeme tak chápu i bez taktického počítače.

*

„Střílej, do piče, střílej!“ řve vedle mě někdo zvukomalebnou češtinou. Někde mezi očima mi přitom září stylizovaný pohled shora na celou místnost. Síly Temnoty nás zatlačily do dvou třetin. Tank je uvnitř už celý. Přikládám si pušku k líci. Počítač mi něco říká. Čech vedle mě se kácí. Na zjišťování detailů nemám kdy. Přepínám systém na průrazné výboje. Puška vůbec nekope. Sytě zelené paprsky se od hlavy mechanické bestie odrážejí bez efektu. V pohledu od stropu jsou naše síly znázorněny stejnou zelenou. Temnota je tmavě červená. Před ustupujícími zelenými šiky zůstává jeden osamocený bod. Pokouším se trefit červeně označené uzly na konstrukci tanku. Bez úspěchu. Monstrum zase otáčí hlavu. Oheň je na počítačové simulaci vidět jako oranžový trojúhelník. Vedle osamoceného bodu je malé čísílko. Že jsou to vteřiny života, mi dochází nezvykle rychle.

Přímo přede mnou něco vybuchuje. Dýmovnice nebo člověk. Vrhám se stranou dřív, než mi v hlavě dozní varování počítače. Další mohutný výboj taví ocel v místě, kde jsem před chvílí stál. Dopadám na zem. Někdo mě nakopl do hlavy. Na stropě něco je. Mechanický pavouk. Na zádech má menší kanón. Jeho ústí se mi směje do obličeje.

Pravděpodobnost, ozývá se mi v hlavě.

Mačkám spoušť dřív, než telepatický hlas stihne vyslovit poslední slabiku.

*

Pavouk se rozlétl v dešti ohně, roztrhaného pancíře a znefunkčnělé elektroniky. Něco se zabodlo do podlahy mezi mými koleny.

Ne že bych to vnímal.

Ten bod, který měl umřít přibližně v okamžiku, kdy jsem zmáčkl spoušť, neumřel. Místo čísílka teď vedle sebe má otazník. Zelená řada bodů přestala ustupovat. V tmavě červené zeje kruhová výseč. Z hlavy plamenometného tanku už oheň nestříká, jako spíš teče. A ani ne z hlavy, jako z rozervaného krku. Počítač mi přehrává události, které jsem nesledoval, ve vysoké obrazové kvalitě.

Od hlavy stroje se odráží déšť zdeformovaného olova. Ze záznamu cítím i cizí údiv. Obraz se přibližuje. Na černé, oblé hlavě vyvstávají do té chvíle netušené detaily. Senzory, vyvýšeniny, mechanické klouby. Uvnitř tlamy je hubice. A něco lesklého, oblého. Mám pocit, jako by tou hubicí stříkaly hektolitry hořlaviny za sekundu. Jiskry a proudy olova po kovové lebce doslova letí. Někde mimo zorné pole se čísílka označující zbývající čas osamoceného střelce blíží k pár desetinám. Počítač mi v jiné části zorného pole ukazuje pohled z jiné perspektivy.

Pistolník stojí s nohama rozkročenýma. Neznámý voják ji vnímá z profilu. Její ruce nejsou chvílemi ani vidět. Levá je rovnoběžná s podlahou. Pohybuje se mechanicky sem a tam. Vojáci v černých exoskeletech se hroutí po desítkách. Energetické výboje olizují prostor kolem holky. Byl bych přísahal, že samotná její přítomnost zakřivuje prostor. Některé výboje vypadají, jako by je odklánělo magnetické pole. Helmy se rozstřikují. Přes záplavu krve a rudošedé hmoty už není nic vidět. Vypadá to, jako kdyby střílela do krvavého vodopádu. Místo spouště levého revolveru je v lučíku jen stříbřitá šmouha. Oheň plazící se po podlaze olizuje její boty. Vojákův pohled se zvedá. Odrazy plamenů dělají z dívčí tváře víc než umělecké dílo. Její oči v záplavě světelných efektů působí jako něco, kolem čeho by se dal ukotvit vesmír. Revolver v její pravačce se pohybuje pomalu jako neurochirurgův nástroj. Válec se točí strašlivou rychlostí. Hlaveň připomíná spíše ústí malorážního plamenometu.

Počítač mě přepíná zpátky do hlavy prvního vojáka. Uvědomuju si, že sleduju právě se odehravší události znovu, ale z jiného pohledu. Většina z mrtvých černooděnců je v téhle chvíli ještě živá. Šňůra olova vniká do tlamy. Oheň dole na zemi v tu chvíli právě olízl dívčiny kotníky.

Od oblé lesklé věci se odráží první kulka. Záznam se zpomaluje na možná desetinovou rychlost. Jiskry odletují jako zlenivělé světlušky. Na povrchu toho oblého se objevují promáčkliny. Odražené olovo plní bestii tlamu. V promáčklinách se objevují první mikrotrhlinky. Zcela mimovolně si vzpomínám na přednášky z lomové mechaniky. Kov se teď trhá tak rychle, že na to nestačí ani zpomalení. Kapky stlačené hořlaviny se potkávají s první lenorou světluškou.

Kytice ohně je v téhle rychlosti strašně nádherná.

*

Řev jakéhosi vojáka mě vrací do skutečnosti. Oba záznamy se úslužně vypínají. Vyskakuju na nohy. Muž vedle mě se rozpadá. Místo trupu má jenom vypařené nic. Nohy a ruce spojené pouze tenkými pruhy připečeného svalstva se hroutí k zemi. Pravděpodobnost, pravděpodobnost, pravděpodobnost, víří mi hlavou. Střílím. Ten ohromný tank se kácí k zemi, jako by mu někdo rozstřílel gigantické klouby nohou na levé straně těla. Díra ve zdi se utápí v černém, mastném kouři. Prší z ní energetické výboje. Vynořují se další pavouci. Střílím. Energie se v dýmu ztrácí. Oheň jím prokvétá jako pugety geneticky upravených růží. Jaká je pravděpodobnost, že s každou ranou trefím?

Jaká budu chtít.

*

„Boj s využitím pravděpodobnosti,“ běží mi hlavou obsah standardní vojenské příručky, „je založen na zdánlivých paradoxech kvantové mechaniky. V současnosti není příliš používán, neboť vyžaduje příliš mnoho soustředění. Výpočty ukázaly, že elitní voják pokoušející se o manipulaci s pravděpodobností má o čtyřicet jedno procento menší naději na přežití. Díky využití rušiček…“

Utnul jsem výklad a rozběhl se kupředu. Někdo vedle mě řve. Mačkám spoušť téměř nepřetržitě. Podlaha mi pod nohama nadskakuje, jak se olbřímí tank konečně zřítil. V dýmu se nějak blýská.

„Přízraky!“ ječí voják vedle mě.

Když si vzpomínám, co to znamená, mám chuť ječet taky.

*

Kurvakurvakurvakurva, letí mi hlavou. Zase ustupujeme. Oni ustupují. Myslím naši. Já ne. Proplétám se mezi vojáky. Proplétám se mezi mrtvými vojáky. A proplétám se mezi rudou smrtí. Paprsky ze stropu už doslova prší. Ve vzduchu kolem je víc dýmu než kyslíku. Běžím spíš po částech lidské anatomie než po podlaze. Nemít na hlavě helmu, neviděl bych ani na krok. I tak si připadám jako v zelenočerném pekle. Před očima mám víc počítačové grafiky než reálného obrazu. Grafy, časové odhady a podobné věci z toho dělají ještě větší guláš. Pistolník už vedle sebe zase nemá otazník, ale číslo. Čísílko.

Vrážím ramenem do vojáka před sebou. Jeho řev slyším i přes okolní randál, aniž bych byl na něj napojený. Vnitřní část obličejového krytu musí mít děsivě poprskanou. Řve a střílí do stropu. Na okamžik jsem pocítil dotek něčeho známého. Rudé paprsky dělají z podlahy kolem něj měsíční krajinu. Zaměřovací počítače pavouků musejí z deformované pravděpodobnosti šílet.

Nechávám ho za sebou, stejně jako zbyteček jednotky. Záplavu tmavě rudých bodů na taktickém vyobrazení se snažím nevnímat. V hlavě mám pocit… čistější euforii jsem nikdy nezažil. Seru na šváby. Jsem nesmrtelný. Zastavím Temnotu třeba sám. Pistolník ani Štěpán neumřou. Švábi najdou odpověď. A všecko zase bude v…

Něco mě předletí. Vypadá to jako ruka s přiškvařenou pažbou. Taktické zobrazení přestává fungovat. Uvědomuju si, že počítač nemá dostatek vstupních dat, aby mohl něco takového vytvářet. Jediná funkční helma v místnosti je ta moje.

Rudé paprsky kolem mě vytvářejí neprostupnou stěnu.

Připadám si, jako bych si prorážel cestu v čiré energii.

*

„Musíte zastavit vrtnou soupravu,“ ozvalo se mi v uších přesně v okamžiku, kdy jsem se shýbl a popadl další pušku. Ten hlas zněl jako Štěpánův. Na audiovizuální propojení jsem neměl kdy.

Přímo přede mnou se z dýmu a par tavené oceli vyloupla Pistolník.

Energie ji obtékala ještě mnohem intenzivněji než mě.

*

Přiblížil jsem se k ní na dosah ruky. Válce jejích revolverů se točí tak rychle, že svist rozráženého vzduchu přehlušuje i řev střelby. Hlavně bíle svítí. Střílí tak rychle, že kulky tvoří nepřetržitou olověnou stopu. Svírám pušku a tisknu spoušť. Míření je pro amatéry. Karmínového světla valem ubývá. Skrz clonu pršících trosek sleduju ty šňůry olova. Hýbou se tak rychle, že otvor ve zdi téměř uzavírají. Všude stříká stříbro. Je to, jako by někdo divoce míchal vertikální jezírko rtuti dvěma olověnými tyčemi. Ve vzduchu je tolik kouře a betonového prachu, že už není vidět nic jiného.

„Musíme prý zastavit vrtnou soupravu!“ zaječel jsem.

Holka ani nehnula hlavou. Došlo mi, že bez helmy mě v tom randálu absolutně nemůže slyšet.

Jak, ty chytrej, ozvalo se mi v hlavě. Omlouváme se za volný překlad.

Sestřeluju poslední várku pavouků. Místností burácí už jenom klasická střelba. V hlavě se mi rodí jeden ztřeštěnější nápad za druhým. Četl jsem někde, že největší šílenost má v takovéhle situaci největší šanci na úspěch a nebo je to moje originální myšlenka? Úvahami na tohle téma se rozhodně zdržovat nehodlám.

„Jsem nesmrtelný!“ ječím do burácení střelby. „Proběhnu tamtudy!“ ukazuju na změť dýmu, stříbra a smrti. „Budeš se snažit mě netrefit. Rozstřílím to tam na sračky! A zase vypadnu!“

Pistolník ke mně otáčí hlavu. Jedním okem pořád sleduje průrvu ve zdi. V tom druhém vidím poprvé něco jako obdiv.

Jdi, překládají mi švábi její odpověď.

Rozbíhám se.

A zeď vlevo se hroutí.

*

Záplava betonového prachu nám vyšplíchla až ke kolenům. Před očima mi začaly naskakovat mechanické tvary stvořené ze zelených sítí, jak se počítač snažil odhadovat, co to sem leze. Jeho hlas se mi v hlavě ozval vzápětí.

„Bojové stroje. Přesný počet neodhadnutelný. S pravděpodobností osmdesát tři celých šest použijí kvantové rušičky. Doporučuji se stáhnout.“

Plát betonu vyšší než dvoupatrový domek se skácel na podlahu. Přes prach na chvíli nebylo vidět vůbec nic. Zaječel jsem na dívku všechno, co jsem se právě dozvěděl. Koutkem oka jsem uviděl, jak proklouzl první stříbrný flek. A hned za ním druhý.

Z mračen prachu se vyloupla gigantická noha. Segmenty, táhla, pancíř, klouby. Grafika mi začala dokreslovat zbytek. Vážně jsem to nechtěl vidět.

Energetický výboj mě polaskal po straně kolenního chrániče. Popadl jsem Pistolníka za rameno.

„Pojď!“

Švábi mi její odpověď přeložit nestihli. Z prachu se vyloupla druhá noha. A třetí. Podlaha nám pod nohama zatancovala čardáš. Nedržet se dívčího ramene, neudržel bych se ve stoje. Počítač mi v uších řve varování. Ta pravděpodobnost se blíží stu procentům. Na displeji bliká jasně červený bod. Otáčím tím směrem pušku. Dalšího blikání displeje si nevšímám. Rudě zvýrazněné mrtvoly, která se právě zvedá na nohy, taky ne.

Z průrvy se vynořuje obrovská pancéřovaná hlava.

Osmice očí jí modře svítí.

V příštím okamžiku vzplála ta barva i uprostřed mého mozku.

*

Kdyby mi někdo nacpal do krevního řečiště rozemletou skelnou vatu a pak mi pod tlakem vehnal všechnu krev přímo do mozku, nemohlo by to bolet víc. Padl jsem na kolena a na chvíli nevnímal nic jiného než tu agonii. Asi jsem ječel. V krku mě pálily žaludeční šťávy a počítač do mě hučel něco o pravidelném dýchání. Taky mám dojem, že hrála hudba. Taková melodická, jakoby meditativní. Nikdy mě na tenhle žánr neužilo, ale teď jsem zjistil, že díky ní zase dokážu vnímat. Přemýšlet ne. Ale přemýšlení je v podobných situacích stejně k ničemu.

Hmátl jsem po rozostřené pušce. Prsty mi sevřely prázdno. Hudba jako by nabrala na síle a zoufalosti. Napodruhé už jsem ji sevřel. Myslím tu pušku. Tancování podlahy pod koleny jsem začal vnímat až pak. To, že se blízko mě někdo postavil na nohy, taky.

Zvedl jsem hlavu.

Dívka přede mnou stála jako vytesaná z mramoru a ruce měla prázdné. Oči mi k jejím nohám sjely takřka mimovolně. Guma na pažbách revolverů stále ještě doutnala a hlavně vypadaly jako vymodelované z plastelíny. Napadlo mě, že Pistolník musela pravděpodobnostním hroucením udržovat i jejich tvar a funkčnost. Dokud ji nesundal ten výboj.

Ten výboj!

Vyskočil jsem na nohy takovou rychlostí, až to sonicky prásklo. Mechanické monstrum se zadívalo přímo na mě.

Skočil jsem před holku ve stejném okamžiku, kdy monstrózní hlavně ožily laserovým ohněm.

*

Paprsky mají větší průměr než moje stehna. Podlaha pod jejich dopady vybuchuje ve šrapnely spečené oceli. Ječím už jenom ve své hlavě, ale o to naléhavěji. Švábi mě slyší. A švábi překládají.

Říká, že neustoupí z boje.

Kurva, má lepší nápad?

Chvíle ticha.

Dlouhá chvíle ticha.

Dej jí svou zbraň.

Podal jsem pušku přes rameno. Obraz před očima se mi otáčí kolem svislé osy, aniž bych o to stál. To mi počítač ukazuje mrtvoly. Vsakuje do nich stříbro. Mrtvoly vstávají. Pistolník začíná střílet.

A z dýmu se vylupují další vojáci.

Že jsem se právě vzdal jediné zbraně, si uvědomuju nezvykle ostře.

*

Stříbřité mrtvoly si z energetické smrti nic nedělají. Ustupujeme krok sun krok od kovového monstra. Zdá se, že na chvíli uvázlo. Nedělám si iluze, že ho to zdrží na víc než pár sekund. Ze zdí odpadávají obrovské kusy betonu. Laserová děla chrlí karmínovou záplavu energie. Nemůžu umřít nemůžu umřít nemůžu umřít. S pravděpodobností to nemá co dělat. To nejsou moje myšlenky. To si opakuje každá buňka mého těla v čiré hrůze z nebytí.

Pistolník se mi tiskne k zádům. Megavýboje přelétají moji hlavu velmi, velmi těsně. Kdyby ustoupila víc než o krok, už bych ji díky palebnému úhlu té bestie nedokázal chránit. Nejbližší mrtvý voják už je sotva pár kroků daleko. Dívka se mu snaží upálit všechny končetiny. Stříbro, krev a spečená technologie stříkají. Mrtvola si toho nevšímá. V zrcadlovitém ksichtě má pobavení. Jestli jsem do téhle chvíle o něčem řekl, že to není lidské, tak jsem nevěděl, o čem mluvím.

Přízrak stojí jen tak daleko, aby ho nezasáhly odkloněné výboje určené nám. Kapky oceli se od jeho těla odrážejí jako kapky vody od rozžhavené pánve. Pozvedá ruku. Zrcadlo se směje ústy plnými miliardy jehličkovitých zubů. Jeho prst se prodlužuje v tlustou stříbrnou jehlu. Dívčí řvaní už slyším i bez švábího tlumočení. Hlaveň pušky pálí do toho příšerného úsměvu ze vzdálenosti sotva třiceti centimetrů.

Zrcadlovitá tvář se slévá rychleji, než ji výboje stačí ničit.

Jestli si stoupnu mezi přízrak a holku, vymaže ji z existence příval výbojů.

Jestli zůstanu, kde jsem…

Ve tváři té věci se objevují oči.

V mojí hlavě se rodí něco odporného. Vzpomínka? Vize? Představa?

Ječím.

A čirá hrůza postrkává můj mozek k vražedně vysokým obrátkám.

Chňapl jsem po mrtvole.

*

Pro zaměřovací počítač toho ohromného monstra musela moje ruka znamenat spásnou cestu z nekonečné frustrace. Švábi by v elektronické mysli možná dokázali vyčíst úlevné povzdechnutí přesměrovávaných elektronů.

Já viděl jen výsledek.

Hlavně se pohnuly. O příslovečný chlup. Série koncentrované energie se rozlétla po upravené trajektorii. Moje ruka se v tekutém kovu sevřela v pěst.

A paprsky dospěly k cíli.

Skoro.

Šíleně znásilněná pravděpodobnost je ohnula, odklonila a vyslala novým směrem.

Stříbřitá mrtvola se rozcákla v mraku kovových par a spečené krve.

Jen ten nevěřícný škleb po ní zůstal.

*

Na triumfální ječení a podobné knižní hovadiny vážně nebyl čas. Místo toho jsem ječel na Pistolníka.

„Musíme vypadnout! Chceš tu chcípnout úplně zbytečně? Na volným prostranství se přece…“

Máte zavřít ústa a počkat. Nepřítel není hlupák. Střelba je neúčinná a přízraky přes ni nemohou zaútočit, řekli švábi nevzrušeně.

„Cože?“ vyjekl jsem. A otočil hlavu.

Holka svírala paži mrtvoly upálenou v lokti. Ze stříbrných prstů šlehaly kovové bodce. Její tvář zdobilo už několik řezných ran.

Až ustane palba, zničte tamtu věc, pocítil jsem v hlavě ukázání na mechanoida prodírajícího se betonem.

„Co?“

A palba ustala.

*

„Běěěž!“ zaječela dívka. Po líci ji šlehl další břit. Mrštila po mně mou vlastní puškou. Popadl jsem ji. Něco mi položilo ruku na rameno.

Pistolník se odrazila od země. Vedle ucha mi hvízdla její noha. Ruka z ramene mi zmizela. Otočil jsem se jako na obrtlíku. Přízrak získal ztracenou rovnováhu. Ze zrcadlovitého obličeje mu mizel vzorek podrážky. Na levém rameni jsem ucítil cizí váhu.

Kov mi bleskl před obličejem.

Vyvrátil jsem oči vzhůru.

Holka balancovala na jedné ruce na mém rameni, její vlasy mě lechtaly na helmě a to předloktí ji zkoušelo probodnout.

Nějak nemělo šanci.

Přízraky nás sevřely v obklíčení. Z těl jim vystřelovaly břity. Všechny mířily na Pistolníka.

Zasáhnout nedokázal ani jeden. Dívka jako by vztyčila mezi nimi a námi stříbřitou stěnu svištícího monoatomárního ostří.

Usekané bodce, břity a nože měnily skupenství zpátky na tekuté dřív, než dopadly na zem.

Možná byste mohl začít také něco dělat, ozvalo se mi v hlavě.

Pušku jsem zarazil do ramene dřív, než ironie vyčichla.

*

V zrcadlových ksichtech už žádné pobavení není. Dívat se do obličeje rozzuřenému tekutému kovu není také nic hezkého.

Mrtvoly se rozpadají.

Točím se na patě. Střílím. Holka mi balancuje chvíli na rameni, chvíli na hlavě. Nemít na sobě exobrnění, mám z krční páteře skládačku. Zasahuju přesně podle manuálu obranné střelby. Tekutý kov chlístá. Přízraky jsou možná nesmrtelné, ale palba do nosných uzlů lidské konstrukce je brzdí.

Stejně si připadám spíš jako páté kolo u vozu.

Pistolník konečně dostala předloktí takříkajíc do ruky. Stříbro v mrtvolách přestává stíhat plnit funkci spojovacího materiálu. Pahýl se transformuje v nové a nové formy čepelí rychleji, než to dokážou lidské oči sledovat. V dívčích rukách zpívají všechny stejnou píseň smrti.

Říkal jsem, že se mrtvoly rozpadají?

Tak ne.

Mrtvoly kolem prší.

*

Teď je ta pravá chvíle, řekli mi švábi v hlavě.

Holka mě ve stejnou chvíli pleskla po helmě.

Rozběhl jsem se skoro dřív, než mi její váha zmizela z ramene.

*

Běžím jako zasloužilá baletka po zamrzlém labutím jezeře. Zespodu po mně vystřelují tenounké jehly. Z mého oblečku odlétají štěpiny. Pistolník právě dopadla na nohy na čistou zem daleko přede mnou. Jak dokázala překonat deset metrů stříbra jen z odrazu rukou, vážně netuším. Co rukou. Ruky. Tu improvizovanou katanu pořád drží. A už nemusí uhýbat. Mám pocit, jako by se jí stříbro začalo bát.

Moje nohy buší do rozstřílené země. Holka mi mizí ze zorného pole. Ta monstróznost v něm zůstává. Pořád se snaží procpat dovnitř. Řekl bych, že se jí to docela daří. Letím přímo k ní a zběsile mávám rukama. Řada rudých očí na mě zírá. Umělá inteligence z nich skoro září. Druhá řada očí se otáčí k druhému cíli.

Tak to ne, milánku.

Přikládám pušku k líci a tisknu spoušť.

Oči velikosti traktorové pneumatiky by netrefil jedině slepec.

*

Víte, co je na umělé inteligenci dobré?

Dokáže se naštvat jako ta neumělá.

Veškeré oči se upírají už jen a jen na mě. Řekl bych, že se mě snaží zabít pohledem.

Přehradná laserová palba jim v tom dost pomáhá.

*

Dvacet metrů. Možná míň. Hodil jsem si pušku na záda. Magnetické pole ji chytilo jako neviditelné ruce. Před očima mi plane oranžová šipka. Ukazuje na severovýchod. Jinak taky směrem, kde je to monstrum. Alespoň tomu věří počítač. Letím naprosto neprůhlednou změtí energie, ocelových par, kusů betonu, prachu, dýmu a kdo ví, čeho ještě. Než monstrum spustilo palbu, zahlédl jsem zaklekávající vojáky. Díky palbě z jejich pušek není barva smrti okolo mě tak monochromatická.

Běžím spíš po expandující zemi než po pevném povrchu.

Zaměřovací počítač musí šílet vzteky.

Já šílím rozhodně.

Euforií.

*

V příštím okamžiku ze mě euforie vylétla spolu s veškerým vzduchem. Nohy ztratily kontakt s vybuchující zemí. Nemít na sobě bitevní obleček, zlámal bych si všechna žebra i s hrudní kostí. A kostrč návdavkem. Dopadl jsem na zadek. Chvíli mi trvalo uvědomit si, co se právě stalo. Dým se přede mnou začal rozplývat. Že se peklo zastavilo zhruba tři metry za mnou, jsem si uvědomil až teď.

Z neprůhledna se začaly vynořovat zelené čáry.

Drápal jsem se na nohy a zíral na to, do čeho jsem právě vrazil.

Táhla. Pancíře. Kabely. Klouby…

Grafika začala ustupovat skutečnosti.

Noha monstra se vyloupla z kouře.

Metr tlustá noha.

Zvedající se metr tlustá noha.

*

Zpod kruhového chodidla jsem se na poslední chvíli ani tak nevykulil, jako mě spíš vykopla moje vlastní nesmrtelnost. Provedl jsem ukázkové válení sudů, zarazil se o betonový balvan a vyskočil na nohy. Nad hlavou jsem měl mechanické břicho. Hlava bestie na segmentovaném krku se začala otáčet, jako by hledala další cíl.

Zjišťováním situace u té druhé průrvy jsem se nezdržoval.

Rozběh.

Odraz od země.

A skok.

Moje prsty se zachytily za okraj pancíře. Pojal mě pocit, jako by mě něco táhlo vzhůru.

Přimkl jsem se ke kovu takřka intimně.

Drtivý náraz mě tak nesetřepal.

Ten další taky ne.

*

Řekl jsem předtím, že mám ten oblek rád?

Tak to jsem kecal.

Ten oblek miluju!

Devadesát procent jeho konstrukce může emitovat silné magnetické pole. Počítač mi radí, kam mám dát nohu a kde se čeho chytit. Upozorňuje mě na okamžiky, kdy bestie došlápne. V takových chvílích přestávám šplhat a držím se zuby nehty.

Být založením optimista, řekl bych, že mi to docela jde. Jsem deset metrů nad zemí. Minul jsem už dva klouby. Břicho bestie se vznáší o poznání blíž. Vidím servisní vstup. Kolem mě hvízdají zelené paprsky světla. Nepřátelské vojáky mám díky nim taky rád. Výboje z pušek nejspíš nemůžou ohromnému stroji ublížit, ale on potěší i dobrý úmysl.

Šplhám vzhůru a snažím se kontaktovat šváby. Neodpovídají. Snažím se spojit se Štěpánem. Taky mlčí. Proklínám Pistolníka za to, že si nevzala helmu. Počítač na mě zatím chrlí všechny dostupné informace o stroji, po kterém šplhám. I když, chrlí… na chrlení je toho dost málo. Ani typové označení není známo. Jen odhadnutá tonáž a slabá místa. Všechno aproximace.

Ještě tři metry. Potom přijde poslední kloub a téměř vodorovná část nohy. To už bude brnkačka.

Před očima se mi míhá tenoučký rudý paprsek. Leknutím se málem pouštím. Chytám se nejbližšího kabelu a otáčím hlavu.

A všechny myšlenky mě opouštějí.

*

Dým z té první průrvy už nestoupá. Černo je tam stejně. Přes padlý tank se hrnou desítky a stovky malých robotů. Tisíce. Vypadají jako miniaturní model toho, na čem visím. Nespočet očí září vražedným světlem.

Do cvakání nespočtu nožek zaznívá zběsilé staccato.

Otáčím po tom zvuku hlavu.

Pistolník sprintuje šílenou rychlostí od průrvy. V ruce pořád svírá ten provizorní meč. Minipavouci spouštějí palbu. Pistolník se odráží od země. Úpění jejích přetížených svalových vláken slyším i přes lomoz kovových nožek.

Pistolník letí.

Dva metry nad zemí? Tři?

Prostor pod ní je plný koncentrovaného světla.

Pistolník dosáhla vrcholu balistické křivky.

Po zátylku mě pohladila chladná dlaň hrůzy.

Její oči se setkaly s mými.

V nesmyslném gestu jsem natáhl ruku.

A pak Pistolník začala klesat.

*

Odvrátil jsem tvář. Zespodu se ozval zvuk. Něco mezi mastným zasyčením a vzplanutím otepi slámy. A dál už nic. Jen cvakání tisícovek kovových nožek.

*

Nemyslím na to. Škrábu se k cíli. Existuje jen ten průlez. Nic jiného.

Počítač na mě cosi ječí.

Nechci se podívat dolů.

Počítač nedá jinak.

Znovu otáčím hlavu.

Lituju toho téměř okamžitě.

Po noze šplhají pavoučci.

*

Nenávidím počítač a jeho pravděpodobnosti. Jsem si jistý, že bych to k tomu průlezu stihl. Jsem nesmrtelný, sakra. Nezranitelný. Počítač vybavený umělou inteligencí ke mně promlouvá jazykem faktů. V zajetí už jsem byl. A tedy můžu být znovu.

Na pancířích vodorovné části nohy se skoro není čeho zachytit. Zatínám prsty do neprostupného kovu, posiluju magnetické pole vlastní vůlí a škrábu se nahoru. Noha je tady nemožně tlustá.

A pavoučci nemožně rychlí.

*

Vyhoupl jsem se přes mechanické stehno přesně v okamžiku, kdy se ke mně dostal první stroj. Laser mi blikl proti očím. Trhl jsem hlavou a vykopl. Robot zapružil na tenounkých nohách a uhnul. Další výboj. Dalším kopnutím jsem se nezdržoval. Sáhl jsem dozadu a popadl pušku.

Možná si to jenom nalhávám, ale ministroji se v rudých očkách mihnulo něco jako zděšení.

Pak ho můj výstřel rozmetal na atomy.

*

„Kurva, tak co je s váma?“ ječím už normálně nahlas. Zadek mi magneticky drží na superpavoučím stehně a puška se mi v rukách začíná docela rozehřívat. Švábi mě pořád ignorují. Počítač začíná znít poněkud ustaraně. Pavouci se řinou už i po zbývajících nohách. Nejspíš mi brzy vpadnou do zad. Což je ten menší problém. Horší je, že sedím na špatném stroji. Když je teď holka mrtvá, není vůbec důležitý. Měl bych se starat o vrtnou soupravu. Jenže to bych se k ní musel nejdřív dostat.

Mezi nohama mi proklouzl první pavouk. Sehnul jsem k němu hlaveň. Chňapl po ní prvním párem nohou. Odeslal jsem ho do propadliště dějin.

Něco mě kouslo do kotníku.

Střílet kolem vlastních nohou je hnusný zážitek.

O rozkroku to platí dvojnásob.

Něco mi dopadlo na záda.

Kdybych otočil hlavu, čelní vlna by mě celého pohltila.

Pavouci mi začali cupovat oblek na břiše.

Střílet se v tomhle úhlu nedá. Mlácení pažbou je k ničemu.

Desítky nohou se mi zabodávají do paží. Třískám kolem sebe puškou. Pár pavouků mizí v řídkém vzduchu pod námi. Na jejich místo se tlačí desítky dalších.

Obraz před očima se mi začal vlnit. Švihl jsem pažbou těsně u hlavy. Něco jsem zasáhl. Cosi dalšího mi pušku vyrvalo z rukou.

Pak jsem přišel o helmu. Svět bez zeleného nádechu mi připadl podivně zvláštní. Červeň pavoučích očí získala na démoničnosti.

Mlátím kolem sebe už jen pěstmi. Paže cítím spíš jako kusy dřeva než součást sebe sama. Pavouci mi trhají oblek na cáry. Zespodu to musí vypadat, jako když šedivě sněží.

Zadek mi začíná ujíždět. Současně si uvědomuju dvě věci.

První – magnetické kalhoty už na mně nedrží.

Druhá – ten gigantický pavouk někdy během boje zastavil, aby neshazoval své menší soudruhy.

Druhá myšlenka doznívá ve chvíli, kdy se mohutné stehno dává znovu do pohybu. Minipavouci se k němu tisknou.

Já se nadechuju k výkřiku.

Náraz je tentokrát strašlivý.

*

Nepokusil jsem se zachytit. Tělo mi sklouzlo z kovu a před obličejem jsem měl najednou jenom hlubinu a scenérii dole. Černě odění vojáci spěšně ustupovali. Něco dalšího se tlačilo na jejich místo. Udělal jsem ve vzduchu pomalý přemet. Minipavouci na mě shůry shlíželi s němou škodolibostí v očích.

Zatím je všechno v pořádku, stačil jsem si pomyslet.

Pak jsem dopadl.

*

Tentokrát se moje nesmrtelnost ani nemusela snažit. Náraz ze mě vyrazil mocné vyheknutí. Svůj obličej jsem najednou viděl v desítkách zrcadel. Pod zády se mi něco zahemžilo. Že jsem dopadl do jakési pružné sítě jsem si uvědomil až teď.

Síť zmizela.

Padl jsem na rozbombardovanou zem.

A Přízraky mě přibodly za šaty k zemi.

*

Černě odění vojáci se rozběhli do haly, ze které jsme přišli. Stroj, ze kterého jsem sletěl, se vydal za nimi. Z některých mrtvol vyteklo stříbro. Všude kolem mě je teď strašně moc lidských součástek. Zbylé Přízraky mě pořád drží přišpendleného k zemi. Dívat se na vlastní obličej není něco, co by dokázalo povzbudit na duchu.

To, že švábi pořád mlčí, je ještě o pár řádů horší.

*

Před chvíli jsem zkusil mlátit hlavou do podlahy. Na otřes mozku se dá i umřít. Jelikož mi mrtvoly nemůžou připíchnout hlavu k zemi, nemůžou mi v tom vůbec nijak zabránit. Tím pádem mě musí pustit, abych s tím přestal. A tím pádem…

Dvojice jehlic mi probodla ušní boltce a zapíchla se do podlahy. Chvíli to vibrovalo.

Chvíli jsem křičel.

*

Ležím docela klidně. Je po všem. Z vedlejší haly se nejdřív ozývala střelba. Vzpomněl jsem si na vojáky, kterým se podařilo ustoupit. Pak už tam bylo jenom ticho. Potom se ozvala série výbuchů. Dlouhá série. Na nějaké vzedmutí naděje jsem neplýtval silami. Vojáků temnoty je mnohonásobně víc než min ve výtahové šachtě.

Je po všem.

*

Kroky.

Klap. Klap. Klap.

Hlavu otočit nemůžu a tak se snažím aspoň vytočit oči. Začíná to bolet. Mezi ohořelýma nohama jednoho z přízraků se vynořují vysoké kozačky. Na podpatku. Jdou tak, jako by nešlapaly po zemi roztavené výboji, spečené ohněm a pokryté mrtvými těly. To klapání je nejspíš jenom sugesce.

Bodce se do mrtvých těl zatáhly v jediném okamžiku.

Přízraky poodstoupily.

A nade mnou se rozkročila žena v černočerné uniformě.

Místo očí měla tmu.

KAPITOLA 7.

Temnota

„Ahoj Martine,“ řekla. „Dlouho jsme se neviděli.“

Na její napřaženou ruku jsem zíral jako na nejpodivnější věc pod sluncem.

„Ale no tak. Přece nebudeš ležet na tvrdém. Vstávej. Musíme si popovídat.“

Její ruku jsem ignoroval. Zapřel jsem se o podlahu. Dlaně se mi zabořily do něčeho měkkého. Vůbec jsem nechtěl myslet na to, co to je.

„Poměrně nechutné,“ ušklíbla se Temnota rudě namalovanými rty. „No tak, panebože, vstávej.“

Sklonila se a popadla mě za loket. Několik kousků čehosi se ode mě vlhce odlepilo. Odpornější zvuk jsem dlouho neslyšel.

„Potřebuješ vykoupat.“ Ušklíbla se. Obličej, kterému jsem před chvílí hádal sotva pětadvacet, tím ztratil další roky. „Tentokrát myslím ve vaně.“

Odstoupil jsem od ní. Byla o půl hlavy menší než já, štíhlá, hezká a navlečená do uniformy, před jejíž elegancí by vybledly i uniformy SS. Zády jsem narazil do jednoho z přízraků.

„Nebudeme potřebovat jejich přítomnost, že ne?“ zeptala se Temnota.

„Co po mně chceš?“ zeptal jsem se já.

„Co já chci… vlastně nic. Měl by ses ptát, co chceš ty. Ale dobře, jedna věc tu je. Chci, abys mě doprovodil. Chci si popovídat. A omluvit se. Já vím, že mě v tomhle okamžiku považuješ za největší zlo pod sluncem, ale to je přesně to, o čem s tebou chci mluvit. No tak, nenabídneš dámě rámě?“

„Žádnou dámu nevidím,“ zavrčel jsem.

„Jak chceš,“ pokrčila rameny dívka. „Tak prostě pojď se mnou jako zajatec, když to tvému egu udělá dobře.“

Zůstat stát na místě bylo možná hodno maximálně trucujícího děcka, ale když člověk nemá jinou možnost protestu…

Do zad mě bodla tupá jehla.

Zbaven poslední možnosti, vykročil jsem jako na porážku.

*

Prošli jsme otvorem, který jsem před bůhvíjakou dobou sám propálil. Nohy ve zbytcích bojových bot se mi smekaly v dírách. Na mrtvé vojáky jsem se snažil nedívat. Temnota šla pořád stejně ladně a přitom mluvila.

„Nejdřív ta omluva. Nebo možná dvě omluvy. Nechala jsem tě zmrazit a pak jsem na tebe zapomněla. Věřil bys tomu? Zapomněla jsem na jediného člověka, který mi kdy dokázal nahnat hrůzu.“

Údiv v mém obličeji byl asi dost nepřehlédnutelný.

„Určitě si na to vzpomínáš lépe než já. Provedla jsem ten rituál a zjistila… zajímavé skutečnosti. Ale co, kašlu na vybrané vyjadřování. Málem jsem se podělala strachy. A zpanikařila jsem. Ne, nepovažuj mě za člověka. To, na co koukáš, je jenom loutka. Docela hezká, že? Mám ráda hezké loutky. Ale za tu dobu jsem se stala skoro lidskou… nebo jsem si spíš uvědomila svoji lidskou část. Měla jsem ji v sobě už tenkrát. Proto jsem dostala takový strach. A proto jsem tě nechala uspat a pak na tebe zapomněla. Na hodně dlouho. Nejspíš v nějaké obranné reakci mého podvědomí.“

„Proč mi tohle vykládáš?“

„Protože je mi to opravdu líto, Martine. My dva nejsme nepřátelé. Nikdy jsme se jimi neměli stát. Tohle všechno,“ rozhodila dívka rukama, „je jenom nedorozumění.“

„Aha,“ ušklíbl jsem se sarkasticky. „Takže tihle lidi vlastně nejsou mrtví. To je nedorozumění.“

Temnota mi úšklebek vrátila.

„Tihle lidé, jak říkáš, byli šílenci. Staromilci. Prostě cvoci. Nedokázali pochopit můj nový světový řád. Lnuli ke starým pořádkům a neefektivitě a všem těm věcem, které díky mně pominuly. Ale to ti ještě ukážu. Na tuhle část se vlastně docela těším.“

Zastavili jsme před vchodem do výtahu.

„Lez. A nekoukej mi pod sukýnku.“

Lana někdo odřízl. Místo nich visel v šachtě obyčejný provazový žebřík. Přejel jsem očima stříbřité mrtvoly a zauvažoval, jestli pravděpodobnost pořád ještě nefunguje. Mohl bych…

„Nech toho,“ zamračila se Temnota. „Tvoje myšlenkové pochody jsou tak odhadnutelné, až je mi za tebe skoro trapně. Chceš mě porazit? Nějakým trikem? Něco efektního? Možná by mohla prasknout vodovodní trubka přesně pode mnou, ne? Proud vody v mém rozkroku… vzpamatuj se, Martine. To fungovalo v tvých knížkách. Tohle je reálný svět. Nebylo by to vtipné a bylo by to k ničemu. Za ty roky, co jsi spal, jsem se naučila triky, o jakých se ti ani nesnilo.“

„Jo? Tak proč jsi potřebovala tyhle… stvůry,“ kývl jsem bradou k přízrakům, „aby nás dostaly?“

„Protože, milánku, se odmítám namáhat, když nemusím. A teď přestaň zdržovat a mazej dolů.“

Kleknul jsem si na okraj šachty a chytil se lana žebříku. Jedna z bot se mi sesmekla. Dopadnout jsem ji nikdy neslyšel.

*

Temnota mě následovala v těsném závěsu. Miny už v šachtě nejsou. Nahradily je hluboké krátery. Páchne tu krev, spálené maso a pár ještě odpornějších věcí. Lezu po žebříku a soustředím se jako nikdy. Jaká je pravděpodobnost, že švábi přijdou v posledním okamžiku na odpověď? Ve chvíli, kdy všechno bude vypadat beznadějně? Kdy se hlavní padouch bude vykecávat, jist si svým vítězstvím?

Lezu a ženu všechnu naději skrz jednu jedinou myšlenku.

Takhle to přece nemůže skončit.

*

V chodbě je poněkud přecpáno. Vyhoupl jsem se ze dveří a spatřil řady černě oděných vojáků. A nikoho z našich. Dveře do kryosálu jsou zavřené. Za zády se mi ozvaly kroky a Temnota se mi opřela o rameno. Setřásl jsem její ruku.

„Nebuď taková netýkavka,“ ušklíbla se. „Víš, jak blbě se leze v něčem takovém?“

Na její boty jsem se odmítl podívat.

„No tak pojď. Ať je to za námi.“

Dveře do kryosálu se otevřely.

A moje naděje pohasla.

*

Obrovský skleněný válec tady pořád je. Tekutinu už někdo vypustil. Švábi tam zůstali. Nejspíš pořád všichni. Hemží se jeden přes druhého a tření jejich krunýřů o sebe je to jediné, co se v místnosti ozývá. V tomhle okamžiku mi to je docela jedno.

„Kde… kde je Š… plukovník?“ procedil jsem mezi zuby. Tak strašně jsem si představoval, že se setkáme přímo tady, že bude sražený na kolena, zbitý a sehnutý pod namířenými hlavněmi. Ale že tady bude. Aby se v tom klíčovém okamžiku mohl stát součástí řešení.

„Plukovník? Mrtvý, pochopitelně. Neopustil by svoje muže. Umřel… jak už vojáci umírají. Proč?“

Na chvíli jsem do té dívčí tváře s nedívčíma očima zíral a nedokázal promluvit.

„Jsi bledý,“ zatvářila se Temnota starostlivě. „Nechceš si sednout?“

„To… nemůže… nemůže být mrtvý. To…“

„Já vím,“ položila mi ruku na rameno. „Vím… neumím ti číst v hlavě, ale chápu, co se ti v ní honí. Mám… vy,“ namířila na jednoho z mužů prstem. „Ať sem přinesou tělo.“

Otočila se zpátky ke mně.

„Promiň. Bude to asi dost drastický pohled, ale je to vážně nutné. Pořád ještě doufáš v ten zvrat. Uvažuješ o tom, že plukovník… ále, přestaneme se skrývat za slova. Jmenuje se Štěpán. Je to ten kluk, který k tobě kdysi patřil. Doufáš, že švábi konečně přišli na nějaké to vaše řešení. Ne, vážně je nedokážu napíchnout. Ale promiň, tohle všechno je hrozně průhledné. No, netvař se tak zkroušeně. Já těmhle blbinám taky věřila. Jenže… jak už jsem řekla, tohle je reálný svět. Žádná zmrtvýchvstání, žádné nereálné zvraty. No tak,“ poplácala mě po rameni. „To bude dobrý.“

„Ne,“ potřásl jsem hlavou a vyhnal z ní na okamžik skutečnost toho všeho. „Kecáš. To nemůže být pravda. Jestli… jestli se pletu, tak mě nech s nimi promluvit. Nebo máš strach?“

„Strach?“ pozvedla dívka levé obočí. „Z čeho? Chceš si s nimi promluvit? No tak mluv. Já ti přece nebráním.“

Vrhl jsem na ni podezíravý pohled. Zatvářila se ublíženě a poodstoupila dva kroky ode mě. Stejně jako její muži od válce.

Přistoupil jsem k němu a nohy jsem měl jako z gumy. Hmyz… vypadal jenom jako hmyz. Žádná inteligence, nic. Jenom černá těla. Přiložil jsem ruce na sklo. Bylo teplejší než moje kůže. Přitiskl jsem k válci i čelo.

To jsem já, vyslal jsem kupředu myšlenku. Řekla mi, že Štěpán je mrtvý. Lže. Nemůže být mrtvý. Řekněte mi, že není. Nebo že víte, jak ho oživit.

Ticho mi bylo jedinou odpovědí.

Pistolník je taky mrtvá. Takhle to nemůže skončit! Copak nechápete, že ona takhle vyhraje?!

Ticho.

„Kurva!“ vrátil jsem se k verbálnímu vyjadřování. „Tak přece něco řekněte! Máte strach? Měl jsem pravdu, co? Spojili jste se s ní! Vy podrazácké kurvy! Já…“

Napřáhl jsem ruku, abych si pohmoždil klouby o pevné sklo.

A švábi mi v tom okamžiku promluvili v hlavě.

Udělejte to. Udeřte. Temnota věří, že jsme poraženi. Začleňujeme do teorií i samu smrt. Je to otázka minut. Zdržte ji. A přestaňte konečně zdržovat nás!

Třísknul jsem pěstí do skla. Z kloubů mi vyšlehla palčivá bolest.

V záplavě naděje, která se mi rozlévala myslí, jsem to ani nevnímal.

*

Otočit se zpátky k Temnotě se zkroušeným výrazem v obličeji bylo něco, za co bych měl dostat nejmíň půl tuny Oskarů.

„Zklamání?“ přistoupila ke mně dívka. „Dneska zkrátka nemáš svůj den, no. Ale slibuju ti, že od zítřka to bude lepší. Dneska budeš muset bohužel ještě pár nepříjemností vydržet. Ukažte mu to.“

Ta poslední věta samozřejmě nepatřila mně. Jeden z vojáků ke mně přistoupil. V rukou něco držel. Něco kulatého. Něco s krátkými blond vlasy. Zvedl to do výše hrudi. Mrtvé modré oči v popálené tváři zářily jako podchlazené safíry.

Že se místnost může i točit a ještě k tomu takhle rychle, jsem do téhle chvíle nevěděl.

*

„Promiň,“ pohladila mě dívčí ruka po vlasech. Na to, abych ji setřásl, jsem tentokrát sílu neměl. Pach vlastních zvratků mi stoupal k obličeji a nutil můj žaludek stoupat nahoru a dolů a zase nahoru…

„Odneste to,“ zasípal jsem. „Prosím.“

„Ale jistě,“ řekla Temnota a popadla mě za loket. „No tak, vstávej. Já vím, že to bylo hnusné, ale jinak by ses do konce života užíral nadějí. Takhle… takhle se z toho dostaneš. Smrt je součástí života, víš?“

„Ty… zkurvená děvko,“ zavrčel jsem jí do obličeje. Klopy uniformy byly na omak hebké jako samet. Po prstech mi tekla krev z rozražené kůže na kloubech. Na chvíli jsem zapomněl na šváby, na naději, na všechno. Štěpánův zdevastovaný obličej mi překrýval ksicht té holky. Když do něj třísknu, možná zmizí…

„Klidně mě uhoď,“ povzdechla si Temnota. „Zasloužím si to. A tobě to udělá dobře.“

Napřáhl jsem pěst. Temnota pohlédla kamsi přes moje rameno. Koutkem oka jsem viděl, jak vojáci poodstoupili.

Zase jsem ruku spustil.

„Ani bys to necítila, co?“

„Ale ano. Jen ne tak, jak bys chtěl.“

Pustil jsem ji.

„Byl starý,“ řekla Temnota. „S tím klukem, kterého jsi měl rád, neměl už vůbec nic společného.“

Kdybych měl říct, jestli jí v hlase zněl doopravdy soucit, nedokázal bych to.

„Najdeš si jiného kamaráda. Tam venku je lidí plný svět. No tak, pojď. Sama mám tohohle místa už plné zuby.“

Nechal jsem se vést. Celé dva kroky. Potom jsem se vzpamatoval.

„Ne, počkej! Já… jak…“ pokusil jsem se rychle najít nějaké nosné téma. „Jak… jak mě našli? To… musela jsi to zorganizovat ty, že jo?“

Za herecký výkon bych teď dostal maximálně vejcem mezi oči.

„Dá se to tak říct. A taky se dá říct, že ti neskočím na špek. Copak jsem ti neříkala, že je konec? Spalte je. A ty pojď.“

„Ne!“ zaječel jsem.

A ruce potažené kovem mě uchopily v podpaží.

*

„Vím, že přijít o veškerou naději je hnusné. Taky jsem musela něco takového prožít. Ale věř mi, že když se to stane rychle, tak to ani tak nebolí.“

Zmítám se v rukou Přízraků. Drží mě deset centimetrů nad podlahou. Dveře do kryosálu za námi zapadly. Těsně před tím dovnitř vešla dvojice vojáků. Místo pušek měli plamenomety.

„No tak jo! Tak jo! Pusťte mě! Slibuju, že s tebou půjdu. Ale chci vidět, jak ti parchanti hoří! Myslíš, že kecám? Podrazili mě! Kdyby nebylo jich…“

„OK, OK, věřím ti,“ zatvářila se Temnota odevzdaně. Kdyby měla normální oči, určitě by se teď vyvracely ke stropu.

K mým uším dolehlo zahučení ohně.

Přízraky mě nechaly došlápnout na zem.

A já sevřel pravděpodobnost takovým způsobem, jako ještě nikdy.

*

Proud ohně se odrazí od skleněného válce jako kámen od vodní hladiny. Voják se lekne. Uhne v posledním okamžiku. Žhavý plivanec mu lehce nataví obličejový kryt. Voják klopýtne.

A vrazí loktem do otevíracího panelu.

Přesně…

… teď.

Vrhl jsem se proti dveřím dřív, než se tohle všechno stalo.

*

Jeden z přízraků po mně chňapl.

Jaká je pravděpodobnost, že v jeho nanosíti právě došlo ke zkratu, který může nastat jednou za miliardu let?

Stříbrná ruka mě minula, jak se mrtvola zhroutila na kolena.

Voják vedle dveří pořád ještě tiskl spoušť. Ohnivý jazyk laskal stropní konstrukci. Popadl jsem ho za rameno, otočil kolem svislé osy, podklouzl pod tryskajícím ohněm a plnou silou ho strčil proti dveřím. Jak Temnota stihla uskočit, jsem viděl. Zbytek mě nezajímal. Druhý voják byl pár metrů přede mnou. Ve žhavém vzduchu se vlnil jako fata morgana a jeho plamenomet chrlil litry tekutého ohně proti válci.

Zvuk, jaký vydává pražící se popcorn, jsem si možná jenom představoval.

Na zdolání té vzdálenosti mi stačily dva skoky.

Válec explodoval v polovině toho druhého.

*

Popadl jsem realitu ještě rychleji než prve.

Jaká je pravděpodobnost, že…

Deformační energie se ve skle naakumulovala opravdu ošklivým způsobem.

Válec explodoval.

Tisícovka natavených střepů mě minula sotva o pár nanometrů. Po stranách obličeje se nebudu muset holit.

Voják tak dobře nedopadl.

I když s tím holením se už taky nebude muset trápit.

Jeho tělo se zhroutilo na podlahu bohatší o několik kilo skla a pár set řezných ran. Krev mi zasyčela pod nohama. Křeč mu sevřela prst kolem spouště. Jak padal, šplhal oheň výš a výš. Nakopl jsem ústí zbraně. Kůže mi pod kalhotami zasyčela. Zařval jsem. Ohnivý jazyk olízl strop. Ústí zbraně dokončilo široký oblouk. Plamenomet ťukl mrtvole o čelo. Popadl jsem ho a jemně nasměroval. Od dveří se ozvalo staccato uskakujících kroků. Vchod teď musel zvenčí vypadat jako brána do pekel v den otevřených dveří. Nejspíš mi to koupí jen pár sekund, ale já víc nepotřebuju.

Padl jsem na kolena a zabořil ruce do švábů.

Jejich tělní tekutiny pálily jako vroucí olej.

*

„Ne! Sakra! Ne!“

Hrabu se v mrtvých broucích a na rukou mi naskakují puchýře. Z očí mi tečou slzy. Nejsem si jistý, jestli zklamáním nebo bolestí. Teplota v místnosti už musí dosahovat nejmíň šedesátky. Oheň pořád ještě hučí. Pot ze mě teče ve skoro souvislých čúrcích. Na krovkách to tichounce syčí.

Řev ustal, jako když utne. Na otáčení hlavy jsem časem neplýtval. O cit v rukou jsem přišel už dávno. Přesto jsem nepřestával hrabat. Přece nemůžou být mrtví všichni. Přece…

Někdo mi položil ruku na rameno.

„Pojď, Martine. Tohle nemá cenu,“ řekla Temnota.

Na setřásání té ruky jsem časem taky neplýtval.

Bolest se změnila v čiročirou agonii.

A moje paže sevřela dvojice svěráků.

*

Přestal jsem se bránit ve chvíli, kdy mě Přízraky postavily na nohy. Nemělo to cenu.

„Dokončete to,“ řekla Temnota.

Ten voják, kterým jsem předtím ucpal dveře, pokročil kupředu. Z plastem pokryté tváře se nedalo nic vyčíst, ale vsadil bych se, že mu oči za čočkami brýlí hoří nenávistí. Prst mu na spoušti nedočkavostí skoro tancuje.

Napadlo mě, že bych mohl znovu zkusit nějaký fígl s pravděpodobností. Voják stiskne spoušť. Oheň se nepochopitelnou náhodou třikrát odrazí. Plivance koncentrovaného žáru utaví přízrakům hlavy. Vysmeknu se jim, než se stihnou vzpamatovat. Zlomím vojákovi vaz jediným trhnutím. Rozhrnu šváby ještě jednou. A najdu těch posledních pár, kteří přežili vražedné vedro ve válci.

Voják stiskl spoušť.

Oheň pohltil černou záplavu na podlaze.

A já jenom svěsil hlavu.

*

Přízraky mě vynesly ven. Dveře opět zapadly. Řvaní tryskajícího ohně přestalo ohlušovat.

„Pusťte ho,“ přikázala Temnota. Podlahu jsem pod nohama skoro necítil. Hlava se mi točila a na koncích paží jsem měl nejspíš zapálené pochodně.

Někdo mi přitiskl cosi příjemně ledového na rameno. Ozvalo se zasyčení. Bolest ustoupila téměř okamžitě. Malátnost taky.

„Skvělý vynález, že?“ usmála se Temnota. „Nanotechnologie, samozřejmě. Miluju technické hračičky. Díky nim je život mnohem příjemnější. Vidíš…“ zamračila se. „O tom ti taky chci říct. Je tu ještě něco, co by tě zdržovalo, nebo můžeme jít?“

Jen jsem rezignovaně pokrčil rameny.

Temnota se usmála. Úsměvem… docela normálním, lidským úsměvem. Vzala mě za ruku.

Nebránil jsem se.

*

Došli jsme zase k té výtahové šachtě. Natáhl jsem ruku k provazovému žebříku. Temnota mě zadržela.

„To nebude nutné. Dovolíš?“

Než jsem stihl otevřít ústa k otázce, uchopila mě kolem pasu. Napadlo mě, že má nejspíš silnější stisk než Přízraky z tekutého kovu. Na další myšlenky nebyl čas.

Z Temnotiných rukávů se vyřinula tma. Ta, co jsem ji viděl naposledy v deštivém světě. Obtočila se kolem mého těla jemněji než hedvábný šál a pevněji než vinutá pružina. Dívka mi položila druhou ruku na rameno. Pořád se normálně lidsky usmívala.

Ucítil jsem, jak se vznáším. A jak kloužu.

Přímo k výtahové šachtě.

*

Nemám strach. Pomalu stoupáme šachtou a já mám pocit, jako bych už po dnešku neměl být schopen vůbec žádné emoce. Jsem unavený. Skoro mám chuť spočinout hlavou na Temnotině rameni a na všechno zapomenout. Aspoň na dvanáct hodin. Nebo na celý den. V tomhle světě přece musí existovat prášky na spaní, před kterými by rohypnol zbledl závistí.

„Vypadáš sklesle, Martine,“ zašeptala mi Temnota do ucha, jako by mi četla myšlenky. „Ale neboj. Dneškem to všechno končí. Mám tam nahoře letadlo. Ukážu ti… ukážu ti věci, jaké neviděl žádný živý člověk. A prozradím ti ještě víc. Než dneska usneš, zapomeneš na to, co se stalo. Až se zítra probudíš, bude ti to všechno připadat jako nepodstatný sen. Nic, kvůli čemu bys měl být takhle skleslý.“

Neodpověděl jsem.

Pořád jsme stoupali.

*

Jdeme halou, ve které se sotva před půlhodinou odehrával lítý boj. Roboti kamsi zmizeli. Všude kolem nás se míhají lidé v černočerných uniformách. Mrtvoly už není skoro nikde vidět. Mám pocit, že do večera budou všechny škody zahlazeny, trosky odklizeny, zdi znovu postaveny a všechny zničené věci vyměněny. Z tohohle místa bude možná už zítra další centrum Temnotiny moci.

Žaludek se mi z vize té nelidské efektivnosti svírá.

Temnota si vedle mě vykračuje jako holka, kterou vzal její přítel na procházku.

*

Mohutná vrata do vedlejší haly už někdo násilím otevřel a zajistil. Temnota mě jimi provedla. V následujícím okamžiku jsem zůstal stát s vytřeštěnýma očima.

„Působivé,“ usmála se chladně. „Uznávám. Bohužel taky úplně zbytečné.“

Na odpověď jsem neměl dostatek mozkové kapacity. Přede mnou se tyčilo mechanické monstrum, které jsem předtím zahlédl jen letmo a na obrázku. Takhle naživo vypadalo nesrovnatelně impozantněji. Mohutné nohy s desítkami kloubů, masivní, černě lesklé tělo… celé to připomínalo oliheň zrozenou na planetě strojů. Jen oči to nemělo a místo zobáku se ze spodku těla vysouvala složitá změť vrtáků, bodců a razicích hlavic. Jazyk to připomínalo tím víc, že celý stroj ležel na boku, lesklé pancéřování mu hyzdily obrovské šrámy a evidentně postrádal pár nohou.

„To… to ona?“ zeptal jsem se nevěřícně a přelétl očima celou halu. Představu o zítřejším hladkém provozu si můžu škrtnout. Tohleto nikdo neuklidí ani za měsíc. Mrtvoly v černých bojových oblecích jsou poházené všude okolo. Rozbité, mrtvé stroje nejrůznější velikosti taky. Celé to evokuje vizi zvlášť odporné globální apokalypsy z daleké budoucnosti.

„Jo,“ ušklíbla se Temnota. „Ta ‚holka‘. Jestli se odněkud podaří vytáhnout záznam, tak ti to pustím, ale zaručuju ti, že pak klidně neusneš nejmíň půl roku. Nevím, jak to udělala. Nevím, co byla zač. Ale před jejími schopnostmi se hluboce skláním. Vážně,“ podívala se na mě úkosem. „Žádná ironie. Já dokážu ocenit dokonalost. A to, co předvedla, se jinak nazvat nedá.“

„Takže,“ polkl jsem nasucho. „Ona neutíkala! Podařilo se jí to. Kdyby…“

„Ále houby,“ skočila mi Temnota do řeči. „Žádné kdyby. Víš, proč přežila tak dlouho? Protože měla na své straně tři věci. Moment překvapení. Štěstí. A pravděpodobnost, která zrovna začala fungovat. Kdyby někdo z přítomných jenom trošku uvažoval, spustil by prostě další puls a ta mrcha by umřela na místě. Takhle poletovala všude možně, zabíjela moje lidi, uhýbala výstřelům a likvidovala, na co narazila. Ne že bych chtěla snižovat její umění. Věř mi, viděla jsem už strašně moc zabíjení, ale ještě nikdy nic tak efektivního. Každopádně ve chvíli, kdy začala demolovat vrtací zařízení, dorazily konečně posily seshora. Jak umřela, jsi viděl, že?“

Přikývl jsem.

„Ani pravděpodobnost není všemocná a v té hale navíc působilo rušení o něco déle. Hrozná škoda. Ne, vážně,“ zamračila se Temnota. „Tohle mi nemusíš věřit, ale mně je to vážně líto. Byla to neobyčejná bytost. A zemřela úplně zbytečně.“

„Jistě,“ ušklíbl jsem se.

„Jak myslíš. Nevykládám ti to proto, abych tě přesvědčila o své dokonalosti.“

„Tak proč?“

„Protože to všechno zapadá do většího obrazu. Do toho, ve kterém jsi ty ten nejdůležitější.“

Nesnáším chvíle, kdy netuším, která bije.

„Ten tvůj Štěpán s tím taky souvisí. A švábi. Víš, jak umřel Štěpán? Úplně hloupě a tragicky. A zbytečně. Se zbytkem jednotky se pokusil zastavit pětinásobnou přesilu kousek od druhé výtahové šachty. Střela jednoho z mužů ho trefila do hrudi. Otočil se, nejspíš, aby povzbudil zbylé muže nebo udělal něco podobně patetického. Další dávka ho trefila do zad. Zranění neslučitelná se životem. Smrt na špinavé, rozstřílené podlaze. Myslím, že jeden z jeho vlastních mužů ho při pokusu o útěk náhodou nakopl do hlavy. Další zbytečný a trapný detail, že?“

Nevěděl jsem, co odpovědět.

„Stejně tak švábi,“ pokračovala Temnota. „Jsou mrtví. Do jednoho. Že?“

„Jistě,“ odpověděl jsem. Tak zdeptaně, jak to jen šlo.

„Jistě,“ zopakovala Temnota a mladý obličej jí zbrázdilo podráždění. „Umřeli do jednoho. Do toho jednoho, který ti nejspíš pořád ještě leze po noze vzhůru. Toho, jehož kousnutí jsi ucítil tam dole. Myslíš, že jsem úplně blbá? Kdyby ti nedošlo, že máš všechno, co potřebuješ, zkusil bys něco s tou svou pravděpodobností.“

Odskočil jsem od ní, ruce sevřené v pěst. Oči mi lítaly ze strany na stranu. Když se teď rozběhnu, dokáže mě někdo zastavit?

Temnota si povzdechla. Odevzdaněji než kdykoli předtím.

„Utéct nemůžeš. Ale můžeš odejít. Kolikrát ti mám říkat, že nejsme nepřátelé? Jediné, co chci, je, abys mě vyslechl. Než uděláš tu hroznou chybu a nacpeš si toho švába do nosu.“

Hmyzí nohy mě zaškrábaly na rameni. Pak na lokti. Rozevřel jsem už kompletně zahojenou dlaň. Hmyzí tělo se v ní živočišně zamlelo.

„Nemůžeš mě zastavit,“ řekl jsem. Jako ubohé masírování povadlé odvahy to znělo i mně samotnému.

„Nechci tě zastavit,“ zopakovala Temnota. „Nebuď labuť, Martine. Zvu tě na skleničku. Vyhlídkový let nad mým světem. Nevíš o něm zatím vůbec nic. Jenom to, co ti řekli oni. Nejspíš přímo Štěpán, že? Zahořklý starý plukovník, který nikdy neměl nikoho, kdo by ho měl rád…“ Temnota se pousmála. „Nejsi jako on. Ještě ne. Ale jestli to uděláš, tak budeš.“

„O čem to mluvíš?“ zavrčel jsem. A pozvedl ruku. Švábí tykadla se natáhla k mému obličeji.

„O životních omylech. Grandiózních životních omylech. Zhruba takového významu, jako když se jeden blbeček opije hnusným nekvalitním rumem. A pak se nechá natočit na video. Ale třeba ti to jednou nestačilo.“

Temnota pozvedla ruce v němém gestu odevzdání. „Volba je na tobě. Pojď se mnou, nebo to udělej. Chci ti pomoct, ale všechno má své meze.“

Podíval jsem se do jejího obličeje. Vypadal jako tvář holky, která začíná lámat hůl nad nerozumným kamarádem.

Podíval jsem se na posledního přeživšího švába. V jeho očkách nic lidského nebylo.

Spustil jsem ruku.

A Temnota mě něžně uchopila za tu druhou.

*

Nebudu popisovat, jak jsme se dostali ze základny. Napůl si to nepamatuju a napůl to bylo velmi nudné. Vrtací souprava musela postupovat až ze samého povrchu. Výsledná šachta musí být hluboká dva, možná tři kilometry. Temnotiny síly v ní zřídily prozatímní výtah. Vlastně soustavu výtahů. Na to, zda je pohání antigravitace, jsem se neptal. Plošina stoupala vzhůru, až to svištělo. Držel jsem se rudě natřeného zábradlí, v uších mi hvízdalo a v hlavě jsem měl prázdno.

Nemyslet na nic je občas hrozně příjemné.

*

V okamžiku, kdy jsme se vynořili nad zemský povrch, jsem si vzpomněl na hlášení počítače o anihilované polovině pohoří.

„Docela působivé, že?“ řekla Temnota, když si všimla mého výrazu.

„Působivé?“ zatvářil jsem se kysele. „Rozhodně. Hlavně když si představím, kolik radiace tu musí být.“

„Radiace, prosím tě. Něco tak zastaralého a neekologického bych nedovolila. Normální nálož tektonitu. To je něco jako byl dřív pyrex. Teda chci říct termit. Prostě obyčejné hoření za vysokých teplot. Až to pořádně vychladne, nechám tu vysázet stromky nebo tak něco. Ekologie je důležitá.“

„Skvělý,“ zabručel jsem. Kam až oko dohlédne, rozkládá se pláň. Nejspíš má barvu roztaveného kamene, ale to je těžko říct. Pro nekonečná oblaka páry skoro nevidím na krok. Hustě prší a všude okolo se ozývá syčení. Z mlhy sem tam vystupují obrysy strojů a lidí. Řekl bych, že to působí přízračně, ale to by vypadalo hloupě. Kašlu na to. Působí to přízračně.

Přímo před námi zastavilo auto. Hummer křížený s lehčím tankem. Eleganci to kupodivu nepostrádalo.

„No tak šup, seš můj host,“ pobídla mě Temnota. Otevřel jsem dveře. Uvnitř to bylo překvapivě prostorné. Přední sedadla s řidičem oddělovala neprůhledná přepážka. Vmáčkl jsem se do koženého sedadla. Pojal mě pocit, jako by se mi pod zády inteligentně formovalo.

Temnota nastoupila z druhé strany. Ve vlasech neměla jedinou kapku vody.

„S pravděpodobností neumíš blbnout jenom ty,“ ušklíbla se pobaveně. „I když já to moc nevyužívám. Svět je moc krásné místo na to, aby se do něj takhle šťouralo.“

Asi jsem se zatvářil dost překvapeně, protože Temnota pokračovala: „Nezní to moc jako něco, co by řekl hlavní záporák, viď?“

„Ne,“ zahučel jsem.

„A k tomu se taky dostanu,“ usmála se zase tak lidsky.

Vůz se rozjel.

*

Jak mohl řidič v té mlze cokoliv vidět, vážně nepochopím. Temnota se ležérně rozvalovala vedle mě a já zíral okénkem ven. Mlha, mlha, mihnuvší se tmavý obrys, mlha.

Pořád lepší zírat do mlhy než začít myslet.

*

Jízda skončila zatáčkou. Z mlhy vystoupila další silueta. Temnota mě poplácala po stehně. „Vystupujem. A zkus nezmoknout. Je to úplně zbytečné.“

Otevřel jsem dveře a vyhoupl se do deště. Těžké kapky mi začaly bušit do hlavy téměř okamžitě. Temnota vystoupila na druhé straně auta. Podíval jsem se k nebi. Bylo temně šedé. Připomnělo mi deštivý svět.

Temnota mi položila ruku na rameno. Povzdychla si.

A déšť na mě přestal dopadat.

*

Že jdeme po něčem naprosto rovném, mi došlo až po pár krocích. Mlha se mi pořád přelévala přes nárty. Ne že by mě to zajímalo. Silueta před námi začala dostávat pevnější obrysy. Na to, že Temnota mluvila o letadle, jsem si vzpomněl až po chvíli.

„Musím navrhnout střelce taktického bombardéru na vyznamenání,“ řekla Temnota. „Trefil horu a podařilo se mu nechat letiště netknuté. Asi jsem za ty roky zpohodlněla, ale hrozně ráda cestuju v odpovídajícím stylu. No, však uvidíš. Vsadím se, že v něčem takovém jsi ještě neletěl.“

Letadlo povystoupilo z mlhy přímo přede mnou.

*

Nejspíš bylo elegantní mnohem víc než cokoliv, na co jsem byl zvyklý ze své doby. Těžko říct. Přes mlhu jsem viděl jenom schůdky a i ty jen tak tak.

Interiér… interiér byl něco docela jiného. Už ve vstupní komoře jsem si připadal jako v palácovém předpokoji.

„Mám ráda umění. Až si popovídáme, klidně tě tady provedu,“ postrčila mě jemně Temnota k oválným dveřím. Otevřely se, aniž bych se něčeho dotkl.

Vešli jsme do něčeho, co bych hledal spíš v multimiliardářově apartmá, než v letadle. Dokonce i očekávaná okénka chyběla. Napadlo mě, jestli ty dveře před chvílí nebyly spíš teleport.

„Posaď se. Za chvíli budeme startovat,“ pokynula dívka k jedné z kožených klubovek rozestavěných kolem posthypermoderně působícího stolku. „Dáš si něco k pití? Ne, neříkej mi to. Whiskey. Nejradši máš… Bushmills? Trefila jsem se?“

Nepřítomně jsem přikývl. Křeslo mě přijalo do své náruče s až nadpřirozenou něžností.

Temnota usedla naproti mně. Whiskey v broušeném skle připomínala tekutý jantar. Zašátral jsem po poutacích pásech.

„Kdepak,“ uhádla dívka, co dělám. „To patří minulosti. S technologií antigravitace se nějakého zrychlení nemusíme bát. Takže seď a poslouchej. Mám toho na srdci opravdu hodně.“

Poslechl jsem.

A Temnota začala vyprávět.

KAPITOLA 8.

Krásný nový svět

„Ty jsi jako spisovatel se začínáním příběhu neměl nikdy problém, viď? Docela ráda bych si teď vyměnila místa. Je toho strašně moc a já vůbec nevím, kde začít. Jedno souvisí s druhým a to zase souvisí s třetím, které se těsně váže k tomu prvnímu. A ty se mračíš jako kakabus a někde na sobě máš toho švába. Zbavit se ho asi nechceš, že?“

Zavrtěl jsem rozhodně hlavou.

„Nechápej mě špatně. Vážně mi jde jenom o tvoje dobro… hm, to jsem podělala, že? Být to v tvojí knížce, řekla bych přesně tohle, kdybych byla ta zlá. Uf… dobře. Začnu tam, kde jsme se rozešli. Po tom rituálu. Protože tam jsem udělala svoji největší životní chybu. Místo toho, abych si s tebou sedla jako teď, jsem se tě pokusila zbavit. Asi to bude znít jako nic moc omluva, ale na mém místě bys udělal přesně to samé. Kdybys mohl. Což bys samozřejmě nemohl, protože to, co jsem se dozvěděla, by ti speklo mozek na škvarek. Máš v mozku věci, nad kterými by se orosilo čelo i bohu.“ Temnota se zarazila. „Pletu tě. Jasně. Takže o krok zpátky. Tenhle svět… vlastně oba světy, ve kterých jsme se viděli… vůbec netušíš, o co šlo, že?“

„Ne,“ rozhodl jsem se tentokrát pro verbální odpověď.

„Tak já ano. A ti tví švábi na to zřejmě přišli taky. Souvisí to s tebou. Jako skoro všecko. Víš, jak jsem si myslela, že ty sám jsi bůh? Že si tvoříš reality a knížky jenom pro svoji zábavu a to, s čím teď mluvím, je jen tvůj avatar?“

Tentokrát jsem hlavou vykonal vertikální pohyb.

„Tak pochopitelně nic takového nejsi. Měla jsem na to přijít sama. Jenže jsem byla mladá a blbá a úplně jsem se upnula k tomu, že mi vysvětlíš, co jsem zač. Jenže tys to nevěděl. A nevíš to doteď.“

Skočil jsem jí do řeči. „A ty ano? Víš, co jsi? Víš, kdo jsem já?“

Temnota se na mě chvíli nehybně dívala. Zatočila nepřítomně tekutinou ve skleničce. Vůně alkoholu dolehla až ke mně.

„Ano,“ povzdechla si nakonec. „Ano na všechny otázky. Na víc otázek, než tušíš. Jenže ti neodpovím. Ne úplně.“

„Proč?“ nahnul jsem se k ní. „Jestli jsi taková moje kámoška, jak se snažíš tvrdit, tak mi to prostě řekni. Chci to vědět. Mám vzpomínky lidí, které jsem si vymyslel. Setkal jsem se s lidmi, které jsem si vymyslel. Teď mi tvrdíš, žes pochopila úplně všechno. Tak proč to nesmím vědět taky já?“

„Protože, Martine,“ odložila dívka sklenici na stůl „ti bez toho vědění bude líp.“

„Jistě,“ ušklíbl jsem se pohrdavě. „A předpokládám, že mi nevysvětlíš proč. Protože mezi kamarády je nutná důvěra.“

„Ale ne,“ ignorovala Temnota můj sarkasmus. „Vlastně ti jinak řeknu úplně všechno, co budeš chtít vědět. Jenže převést takové vědění do slov je nadlidský výkon. Nech mě, abych ti to řekla po svém, OK?“

„OK,“ zatvářil jsem se jako ztělesnění trpělivosti a upil ze své sklenice. „Mimochodem, otrávené to není, že?“

„Dík za důvěru. Jistěže ne.“ Dívka se zarazila. „Ale taky dík za otázku. Ta totiž taky souvisí se vším. Protože ty ke mně pořád chováš nedůvěru. Určitě hledáš za každým mým slovem skryté významy. Protože nejsi blbec. Protože tě život naučil, že čistokrevní altruisté jsou vyhynulý druh. A tak předpokládáš, že mám i jiný motiv, než ti jenom pomoct. A samozřejmě máš pravdu.“

Temnota si přehodila nohu přes nohu, usrkla whisky a pokračovala. „Támhleto,“ ukázala ke stropu, „je holoprojektor. Normální tři dé obrázky přenášené v reálném čase. To jenom aby ses nelekl. Budu mluvit o světě, který jsem vybudovala a doprovodím to názornými ukázkami. Abys viděl, že nekecám.“

Zmíněný přístroj jako by čekal na narážku. Čočka v jeho přední části zmodrala a nad deskou stolku se zrodila mlha. Moje whiskey z ní vystupovala jako nízký skleněný maják.

„Tak tedy – jistě si pamatuješ, jak to na Zemi vypadalo před čtyřiceti lety. Doba šílela vymknutá z kloubů. Tak to říkával tvůj korektor, že? Měl pravdu. Lidi se chovali jako idioti a se světem to šlo od desíti k pěti. Asi jsi pochopil, že tenhle svět je budoucností toho světa, do kterého jsme se dostali z toho místa věčného deště, že? A taky ti došlo, že i deštivý svět měl vlastní minulost. Asi si taky uvědomuješ, že mezi tvou původní a touhle realitou byly jisté rozdíly. Na první pohled banální, jenže o to důležitější. Ale zpátky ke mně. Poté, co jsem tě odložila k ledu, jsem stála před rozhodnutím, co dál. To, po čem jsem do té chvíle prahla – zjistit, kdo doopravdy jsem – jsem už věděla. Nepřineslo mi to úlevu. Naopak. Vím, co nejsem a vím, co nikdy nemohu být. Také proto se tě tak moc snažím uchránit té hmyzí nepředloženosti. Máme toho totiž strašlivě moc společného, víš? Ale to odbočuju. Poté, co jsem se vzpamatovala ze šoku a dala se trochu psychicky dohromady, jsem si určila priority. Chápej, tenhle svět je nestabilní. Souvisí to s tím, jak byl stvořen. A já si to tehdy samozřejmě uvědomovala. Věděla jsem, že kdybych ho nechala, skončil by stejně jako ten původní. Nekonečný déšť, zmar, beznaděj. A chaos. Byla bych ráda, kdybych mohla tvrdit, že jsem se ho rozhodla zachránit jen z čiré dobroty srdce, ale nebylo tomu tak. Ten svět je svázaný se mnou podobně jako je spoutaný s tebou. Kdybych mu dovolila, aby se rozpadl, ovlivnilo by to i mě. Jak sis nejspíš všiml, jsem teď víc než pohyblivá temnota, která umí pár triků. Mnohem větší změna se odehrála v mojí psychice. Jsem teď o hodně víc lidská. Většině lidí to tak nepřijde, ale lidství je fajn. Vzpomínala jsem si na svoje předchozí myšlenky, na svůj způsob myšlení a byla jsem si jistá, že se do toho stavu nechci vrátit. A tak jsem se pustila do renovace světa. Bylo to snadné. Všude vládla nejistota, strach a vědomí blížících se změn. Světem otřásala ekonomická krize, islám byl na vzestupu stejně jako šílenství pseudohumanismu, v Americe si zvolili za prezidenta negra, severoatlantická civilizace se otřásala v předsmrtných křečích a běžný občan většiny ‚civilizovaného‘ světa mohl nanejvýš jen nesouhlasně bečet, pokud vůbec sebral tolik odvahy. Jinými slovy, byl to ten nejlepší čas pro příchod nového vůdce. Nebo vůdců, pokud chceš myslet na úrovni těch loutek, které jsem stvořila. Jestli si vzpomínáš, říkala jsem ti už o tom, že dokážu nasávat informace. Prohledávat mysli těch, které obývám, osvojovat si to, co znali oni a používat to způsobem, o jakém se lidskému mozku ani nesnilo. Jinými slovy, nejenže jsem mohla ovládnout svět, ale také jsem věděla, jak ho řídit. Čímž se dostáváme k současnosti.“

Nad deskou stolku se zhmotnila pyramida. Černá, masivní, lesklá stékajícím deštěm.

„To je vodní elektrárna. Samozřejmě, nesmíš si pod tím pojmem představovat to, pro co se používal dřív. Technologie je úplně jiná. Déšť je jedním z příznaků nedokonalosti. Nikdy jsem ho nedokázala zastavit, ale brzy mi došlo, jaký dar v něm mám. Ten déšť není logický. Tak trochu popírá kauzalitu. No dobře, kecám. Žádné trochu. Popírá ji na všech frontách. Zkrátka a dobře, prší už čtyřicet let. Celkem bezdůvodně. Jestli jsem nechtěla nechat utopit svůj svět, musela jsem s tím něco udělat. Výsledek je tohleto. Můj svět se nemusí bát sucha, Afrika je úrodným kontinentem a energie je pro všechny zadarmo.“

Obrázek se zavlnil a zmizel. Místo něho se nad stolkem rozzářila nekonečná síť světel.

„Tak trochu se potýkám s přelidněností, ale není to nic, co bych nezvládla. Konec konců, už máme kolonie na Měsíci. Není to tam takový luxus jako tady, ale i to se zlepší.“

Temnota se spokojeně opřela v křesle.

„Zkrátka a dobře, jsem vládcem šťastného světa. A můžu jím být i za tisíc let.“

Moje odfrknutí myslím vyznělo výstižněji než jakýkoli komentář.

„No jistě,“ ušklíbla se Temnota. „Ti tví noví přátelé ti řekli něco docela jiného. A ty nejspíš pořád věříš jim, že?“

„To víš. Zatím jsi nemluvila o ničem z toho, co jim vadilo. Není těžké uhádnout proč.“

„Ach jo. Svoboda. Stádnost. A plno dalších keců, že? Tak já ti řeknu, jak je to doopravdy. Ano, veškeré lidstvo je plně kontrolováno po čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Neexistuje místo, kam bys dokázal uniknout před kamerami a mikrofony. Což tobě zní jako vlhký sen pološíleného diktátora, že? Jenže ty si neuvědomuješ to, co já. Žádný anarchista nebo jiný štváč s hubou plnou svobody si to neuvědomil. Lidi, Martine, jsou póvl. Nemluvím teď o tobě nebo tvých dávných kamarádech. Mluvím o průměrném člověku. Průměrný člověk není jako ty. Nečte knížky. Neuvažuje o ničem zajímavém. Stará se jenom o hospodu, televizi a stejně omezené kamarády. To samozřejmě mluvím o lidech ve tvé době. Takový člověk nemá rozhled. Dej mu tu tvou slavnou svobodu a co udělá? No?“

Zahučel jsem něco nesrozumitelného.

„Zvolí sociální demokracii, když k tomu dostane příležitost, to udělá!“ bouchla Temnota pěstí do stolku. „Ty nemáš ani představu, jaké zlo je ve skutečnosti demokracie. Dát moc do rukou tupců… postavit státy a světová uspořádání na tom, že mohou rozhodovat všichni… to je něco tak zvrhlého, že bych na to v životě nepřišla, ani kdybych byla tím, za co mě považuješ – ztělesněním absolutního zla. Každé jenom trochu uvažující bytosti musí být jasné, jak to dopadne, když dáš moc do rukou davu. Jen svobodným štváčům to bůhvíproč jasné není!“

„Ale tady nejde o demokracii,“ namítl jsem. „Tady jde o svobodu. O skutečnou…“

„Jistě,“ nenechala mě Temnota domluvit. „Anarchie. To chceš říct, že? A já dokonce vím proč. Nakazil tě tím ten tvůj korektor. Ve své době to byl velký… asi bych měla říct myslitel, i když to slovo zní dost archaicky. Anarchie, absolutní svoboda, divoký západ převedený do globálního měřítka. Svět zaplněný samými rozumnými, zodpovědnými lidmi. Ozbrojenými, pochopitelně. Protože každý má právo vlastnit zbraň, aby mohl bránit sebe a ostatní stejně smýšlející přátele před tupou lůzou. Která ale vlastně nebude žádným problémem, protože svět je ve skutečnosti plný těch hodných a zodpovědných. Prosím tě,“ odfrkla si tentokrát Temnota. „Vždyť to je do nebe volající hovadina. Vlhký sen nějakého staromilce. Tahle idea nemůže fungovat už v samotném základu. Lidi nejsou rozumní a stateční a zodpovědní. Lidi jsou tupé stádo. Víš proč to na divokém západě fungovalo? Je to hrozně jednoduché. Lidé, kteří osidlovali nový svět – tedy Ameriku – byli v jistém smyslu slova výkvětem společnosti. Kdo se vydá do nové a neprozkoumané země, kde bude muset bojovat o přežití s přírodou, divochy a všeobjímajícími nepřátelskými podmínkami? Lidi, které znáš? Kdepak. Elita. Ti, kteří se toho všeho neleknou. A takoví lidé samozřejmě dokážou po jistý čas udržet anarchistický model světa. Jenže, Martine, lidí přibývá. A drtivá většina z nich není jako ti osídlenci. Nemají jejich morální, volní a další kvality. A takoví lidé jsou jako rakovina. Nakazí to, co fungovalo a rozloží to zevnitř. A lidská společnost se přetvoří v to, co znáš ty.“

„No jistě,“ namítl jsem. „Ale… ale to znamená, že anarchie fungovat může!“

„Jistěže. Na začátku nové společnosti. Jenže po čase se projeví skutečná lidská povaha a společnost se změní. V historii se to stalo nesčetněkrát. Nová civilizace vznikne, rozroste se a zase zmizí. Proč? Protože vždycky nakonec dospěje do stádia, kdy u kormidla je ta – promiň mi ten výraz – největší svině. Což by nebyl problém. Katastrofou je ten zbytek. Ten, který se na řízení nepodílí. Nakonec jsou to totiž vždycky jenom tupé ovce. Nechají si všechno líbit a ani je nenapadne, že by se mohli postavit státní moci. A co víc! Jim se to líbí! Jsou spokojeni, když je někdo řídí. Jsou na vrcholu blaha, když si mohou mezi sebou potichounku nadávat na ‚ty nahoře‘. Myšlenka na skutečné činy odporu je přímo děsí! Jen když mají svou zábavu nebo společného nepřítele nebo nějakou ideu nebo cokoliv stejně pitomého. Jak může dopadnout civilizace, kterou řídí někdo, kdo ví, že si může dovolit cokoliv? Civilizace tvořená ovcemi? Samozřejmě. Přesně tak, jak jsi zažil ve svém prvním světě. Obrátí se v prach.“

Temnota do sebe hodila poslední doušek whiskey. Já tu svou pořád zahříval v dlani a snažil se přijít s protiargumentem. Nějak mi to nešlo.

„Víš, během celé lidské historie už bylo vyzkoušeno strašně moc modelů společnosti. Ty nejušlechtilejší – ty, které braly člověka jako tvora myslícího, vznešeného a morálního – dopadly nejhůř. Naopak různé diktatury se ukázaly jako nejefektivnější. Vezmi si třeba takový komunismus. Udržel se desítky let. Nebýt ekonomického faktoru, nejspíš by ovládl svět. Čína se nakonec mohla stát celosvětovým vládcem – samozřejmě, nestabilita reality jí tak trochu podtrhla nohy. Ne, počkej,“ umlčela mě zvednutím ruky. „K tomu se ještě dostanu. Zatím se bavíme o světě, který jsem stvořila. Stádo je hezky hlídané. Nemá vůbec žádnou svobodu. Nařizuji, co si mají myslet, nařizuji, čemu se mají smát, co mají nenávidět a čeho se bát. Přiznávám. Tak trochu jsem se inspirovala Orwellem. Byl to moc chytrý pán, i když tu svoji knížku asi nepsal jako návod. A neuměl si představit, jak moc dokáže pomoct, když na nejvyšším stupínku moci nestojí člověk. Ne, počkej. Skoro vidím, jak se snažíš vymyslet, jak proti mě založit odboj. To by bylo zbytečné. Ve všech významech toho slova. Můj svět se od toho Orwellova velmi liší. Protože on psal varování, kdežto já tvořila novou, šťastnou společnost. Štěstí, to je to klíčové slovo. A matematika. Jsou na světě lidé, kteří opravdu nedokážou žít ve světě, jako je ten můj. Přesněji byli. Ano, přiznávám. Tomu se nedalo vyhnout. Takové lidi prostě musíš v zájmu vyššího dobra zlikvidovat. Protože by ti rozvrátili společnost, kterou by si hnusili a kterou by nedokázali pochopit. Pro mě je důležitá ta devětadevadesátiprocentní většina. Ovce. Vím, že v tvojí době to bylo hanlivé označení a já si ho taky tak pamatuju. Jenže v dnešní moderní době není ovce žádnou urážkou. Protože ovce je spolehlivá. Je platným členem společnosti. Není násilná! To je důležité! V mém světě není pro zločin místo. Vidím, že mi zase nevěříš… Proč? Copak je to tak těžké si představit? Vážně je to pro tebe taková utopie? No tak, na chvíli zapomeň na ty svoje anarchistické nesmysly a uvažuj spolu se mnou. Na začátku máš libovolnou zemi začátku jedenadvacátého století a potřebuješ z ní udělat civilizované místo pro život. To pro začátek znamená odstranit veškeré násilí. Jako první krok. Aby sis – kromě jiného – získal ovce. Takže nejdřív zakážeš zbraně. Všechny a všude. Protože beze zbraní se násilí páchá o dost hůř. Hm, určitě si vzpomínáš na Británii, že? Tam se pokoušeli o totéž co já, jen neměli výhodu kvantových počítačů, husté sítě semiinteligentních kamer a mých nemalých schopností. Takže na to šli sice správně, ale bohužel hrozně polovičatě. Například měli nulovou toleranci k nožům ve školách. Což je dobrá myšlenka. Ale přece nemůžeš půlročním vyloučením potrestat šestiletého kluka, který má narozeniny a přinese do školy spolu s dortem i nůž na jeho krájení. To je něco naprosto zvrhlého. Přímo zvráceného. To vyloučení myslím. Copak to je nějaký trest? Copak to je nějaká práce s psychologií davu?“

Temnota se znechuceně zašklebila.

„Když už vyhlásíš nulovou toleranci, tak ji taky musíš dodržet. Toho kluka s dortem musíš dát nejdřív veřejně zmrskat a pak ho nechat zmizet. Navždy. Spolu s rodinou a pěti až šesti kamarády, pochopitelně. A musíš do toho zatáhnout média a musíš o tom nechat mluvit politiky. Taky musíš vhodně používat zrovna populární hesla a nesmíš zapomenout nekonečněkrát zdůraznit, že částečná ztráta svobody je akceptovatelná, pokud pomůže zachránit třeba jen jeden jediný život. A ovce, do kterých tohle tvrzení dávno cpeš každým dnem horem dolem, tomu budou věřit. Budou samy chtít další a další omezení. Budou se dobrovolně vzdávat té tvé svobody a budou si čím dál víc zvykat na ochrannou ruku státu. A při tom všem budou halasně bečet proti ojedinělým hlasatelům svobody a podobným rozvracečům nového pořádku. No a v té chvíli už máš vlastně vyhráno. Stačí postupovat stejně vědecky a důsledně ve všech problémových oblastech a nakonec dostaneš, co jsi chtěl. Svět spořádaných, unifikovaných, bezproblémových oveček. Svět bez násilí a útrap, na které si pamatuješ ty. Svět… ve kterém jsou všichni šťastní.“

„Ne…“ hlesl jsem. „To ti… to ti nevěřím.“

„Ne? Tak koukej.“

Holoobraz se začal měnit.

A já koukal.

*

Výjevy se začaly střídat v pomalém rytmu.

Rodina sedící u večeře. Prostě zařízený pokoj, ergonomické židle, obraz důstojně vyhlížejícího muže na stěně. Hologram ukazoval i nečekaně jemné detaily. Všichni mají stejné jídlo. Na stejných talířích. Oblečení vypadá spíš jako uniformy. Nejmladší dítě se otáčí a mává přímo do kamery.

Další záběr. Tváře jsou jiné. Pokoj vypadá úplně stejně. Oblečení taky.

Nový záběr. Tentýž pokoj. Jiní lidé.

„Vidíš?“ usmívala se Temnota jako had-svůdce. „Odstranila jsem veškeré rozdíly. Není chudoba ani bohatství. Lidé si nemají co závidět.“

Na dalším záběru promlouval holící se muž do objektivu. Vypadal odhadem o pět let starší než já, byl do půli těla nahý a měl jsem z něj pocit, jako by si myslel, že mluví k živé bytosti.

„Další výhoda mého systému. Kdykoli si můžeš popovídat. O čem chceš. Pravda, dnešní lidé nemají moc zajímavá témata k hovoru, ale o to jednodušší je simulovat živého člověka na druhém konci přístroje. Nikdo už není sám. Nikdy jsi nebyl starý. Neumíš si představit, jak velká výhoda to je.“

Další kousek filmu. Stejně oblečení lidé proudí po ulici za jakýmsi cílem. Od kapucí se jim odrážejí kapky deště. Ulice vypadá pochmurně, ale čistě. Holografické reklamy nevtíravě září. Nepoznávám jedinou ze značek.

„Nakupování je velmi oblíbenou kratochvílí. Samozřejmě, odstranila jsem konkurenci. Dnešní konzument se nemusí trápit rozhodováním, jaká značka džusu je ta nejlepší. Existuje jen jedna. Měl bys vidět nějakou televizní reklamu. Už to není deset pracích prášků za sebou. Spíš seznam toho, co je doopravdy nové.“

Další záběr. Tentokrát na obličeje davu. Zamrkal jsem. Na krátký okamžik mi přišlo, jako bych se díval na průvod klonů. Tváře vypadaly skoro stejně. Ani ne tak vzhledem, jako spíš něčím nedefinovatelným. Snad výrazem… očima? Temnota mi vstoupila do uvažování dřív, než jsem na to přišel.

„Všimni si, jak se tváří. Žádné chmury na čele. Nemají starosti se zaměstnáním, s hypotékou, s ničím, co kdysi trápilo tebe. Každý pracuje podle svých schopností. Zrušila jsem přesčasy. Zrušila jsem platové rozdíly. Není důležité, co přesně děláš, ale že to děláš devět hodin denně. Protože všechno společnosti prospívá stejně.“

„To nemůže fungovat!“ namítl jsem. „Když budeš platit inženýrům stejně jako kopáčům kanálů, tak…“

„Tak co? Půjde ti inženýr kopat kanály? Pochybuju. To je ale stejně nepodstatné. Dnešní profese jsou o dost jiné než za tvé doby. Skutečnou intelektuální činnost vykonávají počítače. Tu manuální zase stroje. Ale tím tě nebudu zatěžovat. Není to důležité. To hlavní, co si máš z téhle přednášky odnést, je to, že můj svět je svět šťastných, spokojených lidí – žádná zvrhlá mašinerie, jakou ti popisovali ti blázni.“

„Ale to je… nelidské,“ namítl jsem. Whiskey na mě zářila tak svůdně, jako snad ještě nikdy.

„Přesně!“ zazářila Temnota. „A proto to tak skvěle funguje!“

Obrátil jsem do sebe sklenku jedním plynulým pohybem. A zadíval se Temnotě do… do toho, co měla místo očí.

„Proč jsi mi to ukázala? To měl být výsměch? Abych viděl, co jsi udělala ze světa? A abych si uvědomil, že tě už nemůžu zastavit? Protože jestli jo, tak jsi zapomněla, že mám ještě tohle!“ zvedl jsem ruku. Švába jsem v dlani svíral jenom symbolicky.

„Mám brouka a nebojím se ho použít!“ zapitvořila se Temnota. „Nechovej se jako blázen, prosím tě. Mám ti ještě nalít? Ne? Tvoje škoda. Ukázala jsem ti svůj šťastný svět, protože jsem doufala, že by se ti mohl zalíbit. Že bys mohl pochopit, že jedině takhle může lidstvo spokojeně existovat. Copak to nechápeš? Vždyť jsi viděl, jak skončil svět, ve kterém jsem se objevila pozdě. To si vážně myslíš, že bunkr a paběrkování po zmizelé civilizaci je lepší než tohle? No tak, Martine. Podívej se na to střízlivýma… ehm… asi by bylo vhodnější říct očima rozumu. Zkrátka, podívej se na to logicky. Ty máš na své straně pár hezky znějících idejí. Já mám veškeré dostupné znalosti historie, psychologie, sociologie a další desítky potřebných oborů. Mám kvantové počítače, které jsou schopné namodelovat celou společnost do úrovně konkrétních jednotlivců a zjistit tak dopad jakéhokoli vlivu, který se může objevit. A hlavně mám svět, který funguje už dlouhá desetiletí.“

Chvíli jsem zíral do prázdné sklenice. Dlouhou chvíli. „Mohla bys mi lhát,“ špitl jsem nakonec.

„A proč bych to asi tak dělala, ty trdlo? Jo, fajn, jsi nesmrtelný. Ale co by mi sakra mohlo zabránit, abych tě nehodila zpátky do kryoroztoku? Ten tvůj šváb? Ale prosím tě. Tohle letadlo mohlo být plné neurotoxinu dřív, než se tvůj zadek dotkl křesla. Taky bych ti mohla operovat mozek. Mohla bych z tebe udělat nového člověka. Tak mi sakra řekni, proč bych se měla trápit nějakým ubohým lhaním?“

„Protože mě potřebuješ,“ odpověděl jsem tentokrát bez zaváhání. „K něčemu, co souvisí s nestabilitou světa. Nebo něčím takovým. To jsi řekla!“

„Ale houby. Řekla jsem, že ani moje motivy nejsou zcela nezištné. Čímž jsem chtěla říct, že kdybych tě nechala zmrazit, mohl by ses objevit klidně za dalších čtyřicet let. Nebo sto. Nebo tisíc. Popletený, plný nesmyslných ideálů. Člověk, který ovládá pravděpodobnost, nemůže umřít a vůbec nechápe svět, do kterého se probudil. Neříkám, že by ses mohl stát katastrofou. Ve skutečnosti bys nebyl ani středně velký problém. Jenže, jak už jsem zopakovala nejmíň tucetkrát, já nejsem tvůj nepřítel. Nechci tě držet v zajetí. Není pro to sakra vůbec žádný důvod!“

Dívka upila a odložila skleničku na stůl. Zmizela v holografickém davu.

„Víš, co je tvůj problém?“ zeptala se. „Nedokážeš pochopit, že by tě někdo mohl mít rád. Pořád uvažuješ o tom, kde je zakopaný pes. Proč ti pomáhám. Proč ti tohle všechno vykládám. Za vším, co řeknu, hledáš skrytý význam, logickou kličku nebo jiný úskok. A pořád, pořád, pořád chceš udělat tu blbost s tím broukem.“

„Proč bych neměl?“ zatvářil jsem se vyzývavě. „Kvůli nějakému strašlivému vědění, které by mě zničilo? Promiň, ale to nezní moc přesvědčivě.“

„Jo,“ prohrábla si Temnota vlasy. „To nezní. Tak mi dovol, abych ti to vysvětlila ještě jednou. Pamatuješ si, jak jsme se setkali před vchodem do bunkru? Předtím jsem tě sledovala. Švábi na tebe nalíčili past. Nějak jsi přežil. A potom ti došlo, že je s tebou konec. Pamatuješ?“

„Jo,“ zahučel jsem.

„Tehdy jsem byla něco úplně jiného než teď. Spíš vyděšené zvíře, které nedokáže pochopit sebe sama. Cítila jsem, jak mě k tobě cosi táhne a současně odpuzuje. Byla jsem napůl šílená, pokud může zvíře zešílet. Klepal ses u vrat a já měla pocit, jako bys byl křehká nádoba. Jediný můj dotek a zbyly by z tebe jenom střepy. Vůbec jsem nevěděla, jak s tebou komunikovat. V záchvatu osvícení jsem se zformovala do lidské postavy. A potom… pamatuješ si, co bylo potom?“

Zamračil jsem se. Temnota jinou odpověď nepotřebovala.

„Nepamatuješ. Protože tvoje podvědomí tu událost vymazalo, aby tě ochránilo. Já si to ale pamatuju. Pohlédl jsi na mě. A tvoje… tvoje mysl, nebo část tvojí podstaty se mě dotkla. Nejspíš šlo o instinkt. Cítila jsem, jak mě formuješ, jak si představuješ na mé hlavě tvář. Potom jsi do té tváře pohlédl. A pochopil jsi to, co mi došlo při tom rituálu.“

„Co? Co jsem viděl?“

„To ti neřeknu. Tehdy jsi z toho málem zešílel. A tvoje mysl na to není připravená ani teď. Vzpomínáš si na ten vlak, kde jsem tě chytila? Pokusila jsem se tam dostat do tvé mysli násilím. No?“

Vzpomněl jsem si. Na oheň. Na spečený obličej. Po zádech mi přeběhl mráz.

„Tehdy jsem si myslela, že jsi to udělal vědomě. Kvůli zvýšení napětí ve tvém božském příběhu. Ve skutečnosti šlo o další obranu tvojí docela obyčejné, lidské mysli. Ty to prostě nechceš vědět. Nesmíš to vědět.“

Na chvíli jsem zíral do prázdna. „Ale proč?“ hlesl jsem nakonec. „A proč mi to říkáš? Kdybych zešílel, kdybych zase upadl do kómatu, měla bys po problému.“

Temnota si povzdechla. „Jak už jsem asi padesátkrát řekla, mám tě ráda. Jsi jako můj mladší bráška. Takže nechci, aby ses zbláznil. A rozhodně nechci, abys…“ Další povzdechnutí. Tma v jejích očních důlcích teď působila tak, jako by se v ní rodily a zase zanikaly myriády myšlenek. „Víš,“ promluvila nakonec mnohem unavenějším hlasem. „Stojím teď před jedním z nejdůležitějších rozhodnutí v životě nás obou. Mohla bych to teď skončit a nic víc ti už neříct. Možná by to stačilo. Vzpomínáš si na to kóma a rozhodně si to nechceš zopakovat. Jenže na nás oba pořád působí jisté síly… cítím, jak cosi chce, abych pokračovala a stejně tak cítím, že bych měla mlčet. Nevím, co z toho jsou moje skutečné myšlenky. Příběh… nevím co říct, aby konečně skončil.“

Můj obličej musel nad holografickým městem působit jako obzvlášť soustředěný Měsíc. „Příběh? Ale říkala jsi, že…“

„Přesně o tom mluvím,“ řekla Temnota jakoby spíš sama k sobě. „Ty se zeptáš. Já odpovím. Dozvíš se další skutečnosti. A příběh se tím posune. Možná není v mé moci ho ukončit. Možná to dokážeš jenom ty.“ Tma se setkala s mým pohledem. „Mohl bys… mohl bys teď skončit s otázkami? Přijmout moji vůli? Moje řešení? Zabít toho brouka a zapomenout na minulost?“

Nadechl jsem se. Temnota se sardonicky ušklíbla. Zase jsem vzduch vypustil z plic. Příběh… otázky… hrozně moc jsem se chtěl zeptat. Ale cosi v mojí hlavě jako by zároveň nechtělo. Zapomenout… to slovo znělo strašně vábivě.

„Jaké řešení?“ zeptal jsem se nakonec.

Temnotě se viditelně ulevilo.

„Zůstat v tomhle světě,“ naklonila se v křesle ke mně. „Ne, ne, počkej. Nemusíš mít v bytě kameru. Vím, že máš rád soukromí. Nebudeš se muset s nikým stýkat. Stejně jsi nikdy neměl rád lidi. Budeš zase psát knížky. Já vím, literaturu jsem zakázala, ale pořád je můžu číst já. Ostatní by je stejně nepochopili. Nebudeš muset pracovat. Dám ti, co si řekneš. Dostaneš chuť se jednou za pár let sejít s kamarády? Nechám je naklonovat. Dostaneš je přímo před dveře. Až tě omrzí, prostě je pošleš pryč. Ta tvoje holka… teď jí bude skoro sedmdesát, pokud je ještě živá. Jestli budeš chtít, dostaneš ji jako dvacetiletou. S upraveným mozkem, takže tě bude navždy milovat a nikdy tě neopustí. Dokud tě nezačne nudit, samozřejmě. Díky tomu rituálu tě znám líp, než se znáš ty sám. Ty přece nestojíš o žádný skutečný vztah. Miluješ samotu. Vždycky jsi nenáviděl společenské akce. Stačila ti komunikace přes… jak se to tehdy jmenovalo… internet! Ano! Umíš si vůbec představit, kolik virtuálních kamarádů můžeš mít v téhle době? A každý bude mít stejné zájmy jako ty. Dnešní umělá inteligence je od skutečného člověka nerozeznatelná. Nechám ti naprogramovat tolik různých kontaktů, kolik jen budeš chtít. Vždycky na tebe budou mít čas a nikdy jim nebude vadit, když nebudeš mít chuť si povídat. A další věc – vždycky tě zajímalo, co si o tobě myslí ostatní. Vždycky jsi cítil takovou slaboučkou výčitku svědomí, že jsi takový, jaký jsi. Nekomunikativní, asociální… Tak to už tě teď vůbec nebude muset trápit. Lidi v mém světě se starají víceméně jenom sami o sebe. Protože jakýkoli vztah je víceméně otázkou angažovanosti. Musíš se snažit pochopit toho druhého, musíš dělat rozhodnutí… no a to je přesně to, co lidé dneška nedělají. Rozhoduji já.“

Temnotina tvář teď skoro zářila. Popisovala mi další a další výhody svého světa a mně se žaludek scvrkával čím dál tím víc. Všechno to znělo spíš jako citáty z lékařské karty pacienta uzavřeného psychiatrického oddělení. Přesto jsem si uvědomoval, že přesně takhle jsem popisoval svoje hlavní hrdiny. Které jsem samozřejmě psal většinou podle sebe.

„A co je ještě důležitější,“ pokračovala dívka. „Už nikdy nebudeš muset prožít nic nepříjemného. Ty roky v bunkru, Veronika, Míša… na všechno tohle prostě zapomeneš. Tvoje podvědomí to časem úplně vymaže. Budeš… budeš zase šťastný.“

„Šťastný,“ zopakoval jsem to slovo tiše. „A co když ne?“

Záře v její tváři pohasla.

„Pochybnosti… pořád pochybnosti. Nemůžeš prostě jednou někomu věřit? Někomu, kdo to s tebou myslí dobře? Jsi snad psychopat? Musíš se pořád hnát do neštěstí? Copak nechápeš, že na tvém rozhodnutí závisí i můj osud?“

„Ale proč?“

„Proč proč proč proč proč!“ zavřískla Temnota. „Ty zkrátka nemůžeš dát pokoj, že? Musíš se zeptat. Musíš mě dohnat k tomu, abych ti řekla úplně všechno!“

Sklenička v její ruce tichounce zapraštěla. Temnota se na ni podívala, jako by ji viděla poprvé v životě. Odložila ji na stolek. Whiskey začala prosakovat prasklinami. Temnota se mi dívala přímo do očí.

„Víš, co bych si teď přála ze všeho nejvíc? Abych byla skutečný člověk a ty můj desetiletý bratr. Protože bych tě mohla ohnout přes koleno a prostě tě odnaučit ptát se na věci, které pro tebe nejsou dobré. Jenže,“ ušklíbla se dívka. „já člověk nejsem a tebe spankingové hrátky vzrušují. A kromě toho to není tvoje vina. Ten zkurvený příběh… no dobře. Možná… možná to tak bude lepší. Možná si musíš uvědomit, jaká je ta druhá alternativa, aby ti konečně došlo, kdo je na tvojí straně. Tak fajn. Ale věř mi. Tohle bez dalšího panáka poslouchat nechceš.“

Než jsem stačil něco namítnout, mávla Temnota rukou. Láhev stojící na baru z téměř zrcadlově lesklého dřeva prosvištěla vzduchem a sedla jí do dlaně. Dívka vzala do druhé ruky popraskanou skleničku. Ozval se zvuk, jako když mrazem pukne okenní tabulka.

Na skle nebyla jediná prasklina.

Temnota nalila nejdřív sobě a pak i mně. Odložila láhev.

A začala vyprávět.

KAPITOLA 9.

Curriculum Jaffiensis

„Ten zatracený brouk je ve skutečnosti symbolem. Zhmotnělým rozhodnutím. V jistém smyslu slova je to ještě nebezpečnější než všechny informace, které v sobě ukrývá. Nebo bych spíš měla říct, že jedno souvisí s druhým. Teoreticky. Ach jo. Nechápu, jak jsi kdy dokázal napsat rozumný vysvětlující monolog. Mám pocit, že jsem toho namluvila víc než za celých uplynulých čtyřicet let a stejně jsem neřekla to hlavní. Tak jo. Vezmu to od samého začátku. Pohodlně se opři a nech svoji mysl otevřenou. Nebudu ti lhát. Jen v zájmu tvého duševního zdraví pár věcí vynechám. Připraven?“

„Ne,“ špitl jsem. „Jestli… jestli to dobře chápu, tak mi chceš říct v podstatě to, co bych se dozvěděl od toho brouka. Tak proč…“

„Proč. To slovo zakážu,“ zavrčela Temnota. „Dostala bych se k tomu. OK. Možná nedostala. Dobře. Ten šváb… představ si ho jako zhmotnělé informace. Kdybys ho použil, kdyby sis ho strčil třeba do ucha, prokousal by se ti k mozku a vykonal něco jako mechanickou telepatii. Nebudu tě zatěžovat detaily, ale bylo by to stejné, jako by ti někdo vložil informaci přímo do mozku. Když vnímáš normálním lidským způsobem, musí tvůj mozek informaci nejdřív zpracovat. To je současně i bezpečnostní mechanismus. Takže, i kdybych ti prozradila úplně všechno – a zdůrazňuju, že to rozhodně neudělám – tvoje mysl by se s tím nějak vyrovnala. Stejně jako tenkrát. Jenže se švábem by to bylo jiné. Před jeho způsobem předání informací by ses neměl jak bránit. Nechci být morbidní, ale asi by to na tvoji mysl zapůsobilo stejně, jako kdyby ti pokapal mozek kyselinou. A jak už jsem řekla, i to by bylo pořád to nejmenší. Kvůli symbolice a zvratům v příběhu. A teď, máš ještě nějaké další proč?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Skvělé,“ usmála se Temnota ironicky. „Takže náš příběh začíná… třeba jako v pohádce. Bylo nebylo, žil byl jeden mladý chlapec. Docela hezoun, docela génius. Jednoho dne se rozhodl, že zkusí být spisovatelem. Nudil se a neměl co dělat a měl dojem, že psaní slohovek mu vždycky šlo. A jak řekl, tak i udělal. Napsal knížku. Dobrodružnou, akční, skvělou. Řekla bych, že měla úspěch, ale to by bylo slabé slovo. Náklad se vyprodal během jediného týdne. Začali číst i lidé, jejichž literární zkušenost končila Honzíkovou cestou. Davy recenzentů nešetřily superlativy. Říkalo se, že autor v podstatě vzkřísil zájem českého národa o beletrii. A náš hrdina, povzbuzen vším tím ohlasem, tedy napsal druhou knížku. Tou dobou už šly počty prodaných kusů do statisíců. Ta první kniha začala vycházet v anglicky mluvících zemích. Opět s fantastickým úspěchem. Chlapec…“

„No dobře,“ skočil jsem jí do řeči. „Na toho chlapce se můžeš vykašlat. Je jasné, že mluvíš o Kulhánkovi.“

„Cože?“ zatvářila se Temnota jako matka, jejíž ne právě inteligentní dítě právě vyklopilo sklenici marmelády na ručně tkaný koberec. „Kdo je Kulhánek?“

„No přece…“

„To je jedno,“ mávla dívka rukou. „Mluvila jsem o tobě. Napsal jsi…“

„Co?“ vytřeštil jsem na ni oči. „Já přece vůbec neměl komerční úspěch. To je blbina. O nějaké Americe se mi nikdy ani nesnilo. Už jenom z toho, že se jakž takž prodalo pár stovek knížek, měla většina recenzentů zaražené větry.“

„Kdybys mě to laskavě nechal dopovědět, tak bych se k tomu dostala,“ zamračila se Temnota. „Fajn, konec pohádky. Mluvíme o tobě. Nic z toho si nepamatuješ, ale věř mi, že to v hlavě všechno máš. Tak tedy, Temné záblesky a Konec křížů trhaly světové rekordy v prodejnosti. Podepsal jsi práva na filmové zpracování Křížů. Kluk z obálky prvního vydání trávil veškerý volný čas v posilovně, aby v nahých scénách vypadal dobře. S herectvím neměl vůbec žádné zkušenosti, ale před vydáním knížky se nechal vyfotit na obálku a ty jsi mu za to slíbil hlavní roli. Jistě, původně šlo o legraci, ale Hollywood se neodvážil ani ceknout. Tak jsi byl slavný.“

Temnota upila whiskey. Já zredukoval obsah své skleničky o polovinu. Dobře. O dvě třetiny.

„A pak,“ pokračovala Temnota, „jsi napsal Zkurvenou dovolenou. Hollywood ti nabídl dvě stě milionů dřív, než jsi to měl dopsané. Když kniha vyšla, zvedli nabídku na půl miliardy, protože prodejnost překonala veškeré předpovědi. Fucking holiday. Příběh století. V hlavní roli Alex Pettyfer, Sharon Stone, Salma Hayek, Bruce Willis, Keanu Reeves… Dostalo to třináct Oscarů, vydělalo to astronomické sumy a ty ses zařadil mezi desítku nejbohatších lidí světa. Je sakra škoda, že si to nepamatuješ. Ty davy fanynek, ty nadšené recenze, ty hory prodaných knížek, videoher… Dívčí kalhotky s tvým portrétem se staly módním hitem roku. Děcka začala místo LARPů provozovat Jaffárny. Neexistovala puberťačka, která by neměla tvoji akční figurku. Všude po světě se otevíraly zábavní parky na motivy tvých příběhů. A ty… tys byl úplně jiný. Neodmítl jsi jedinou autogramiádu. Byl jsi ozdobou každého večírku. Charisma z tebe přímo sálalo. Když jsi měl přednášku v Tokiu, museli odtamtud vynést přes dva tisíce omdlelých slečen. Většina z nich postrádala spodní prádlo. Stačilo ti ukázat prstem a mohl jsi mít kteroukoli ženu. Přesto jsi byl věrný své přítelkyni. Dával jsi stamiliony na charitu. Angažoval ses…“

„Přestaň!“ třískl jsem sklenicí o stolek. „Fajn, pochopil jsem. Stačilo. Takový blbec zase nejsem. Já…“

„Zmlkni!“ houkla Temnota, až jsem se v křesle přikrčil. Ten hlas najednou neměl s lidským vůbec nic společného. Světla v letadle poplašeně zablikala, jak se její oči změnily v nekonečně hluboké díry schopné pohltit celý svět.

„Bylo to tvoje rozhodnutí. Chtěl jsi vědět všechno. Říkala jsem, že se ti to nebude líbit. Nevěřil jsi mi. Chtěl jsi to vědět za každou cenu. Tak buď zticha a poslouchej.“

Dívka se usmála a tma v jejích očích byla najednou zase jenom nedostatkem světla.

„Kdybys už v životě nenapsal ani čárku, mohlo to tak zůstat. Měl jsi našlápnuto k tomu, abys žil šťastně až do smrti. Ani tvoji praprapraprapraprapravnuci by nikdy nemuseli pracovat. Jenže tys měl svoje čtenáře rád. A ještě víc jsi miloval svoje příběhy. A tak jsi napsal ten poslední z nich. Iusta.“

Temnota se na chvíli odmlčela.

„Iustus… klasicky akční příběh a přesto filosofické drama. Příběh o náboženství, lidech, světě… a lásce. Krystalicky dokonalý. Líp to říct nedovedu. Jestli byla Zkurvená dovolená megahit, tak pro Iusta už neexistuje slovo. Martin a Meika byli mezi mládeží známější než Romeo a Julie. Homosexuální vztahy na středních školách převýšily počet heterosexuálních. Mladé Japonky tě začaly považovat za skutečného boha. A chystaný film… měl se stát největší událostí v historii kinematografie. Odvážný mix romantického hororu s pornofilmem. Akční scény měly diváky přimrazit k sedadlům. Při erotických hrátkách ústřední dvojice se měly červenat i zasloužilé majitelky veřejných domů. A finále… ve finále se měla kina utápět v slzách. Jenže,“ udělala Temnota dramatickou pauzu. „Nic z toho se nestalo. Protože svět… svět se hnul.“

Dívka si chvíli vychutnávala můj výraz.

„Věta ukradená Stephenu Kingovi. Svého času ses s ním přátelil. Považoval tě za budoucnost moderní literatury od chvíle, kdy si přečetl tvoji prvotinu. Teď má radši Cliva Barkera, že? Tím teď nemyslím čas. Myslím realitu.“

Temnota se vesele zašklebila.

„Kdybychom byli v comicsu, měl bys teď nad hlavou rozsvícenou žárovku. Takhle ti září jenom oči. A možná bys mohl zavřít pusu. Konečně ti to začíná docházet, že? Všechno se začíná spojovat. Kvantová mechanika, globální podvědomí i to, co jsem ti právě řekla. Tvoje příběhy se prostě nakonec staly moc… moc oblíbenými. Lidé je hltali, lidé je zkoušeli prožívat. Ve Vatikánu dokonce probírali možnost, jestli nenahradit tvým pojetím pekla ten vágní popis v Bibli. Přivedlo by to jistě nové věřící a konečně by to vysvětlilo, proč má Ježíš takové zpoždění. Koneckonců, lidé stejně začínali věřit v to, o čem jsi psal. Zamilovali si svět, kde zakrvácené, zmlácené, prostřílené Dobro s psychopatickým šklebem ve tváři vždycky nakonec zadupe i to nejhorší Zlo hluboko do železobetonu. Takový svět by byl přece lepší než šedivá, nudná skutečnost. Že?“

Pomalu jsem vrtěl hlavou, neschopen slova.

„Ale ano, Martine,“ pousmála se Temnota chmurně. „Přesně tak. Lidská mysl má strašlivou moc. Pomysli na elektron a z vlny pravděpodobnosti se zrodí skutečná částice. Začni věřit ve svět z akční pohádky a realita se zachová jako nafukovací míč, který dostalo do ruky příliš živé dítě.“

Dívčin úsměv se stal ještě pochmurnějším.

„Možná dost pitomé přirovnání, ale přesně takhle to dopadlo. To, co fungovalo miliardy let, se v neměřitelně krátkém okamžiku času přeformovalo do něčeho nového a nevídaného. A také dost bizarního. Ne, to není narážka na tvoje knížky. To je kritika lidské mysli. Má sice fantastickou sílu, když už se k něčemu rozhoupá, ale to je taky asi tak všechno. Zkrátka a dobře, svět se změnil spíš v parodii na tvoje příběhy než v jejich věrný obraz.“

„To… to…“ konečně jsem nalezl řeč. Schopnost vyjadřovat se ve větách se ještě někde toulala.

„Kdyby se ti začalo dělat nevolno, tak řekni,“ ušklíbla se dívka nevesele. „Protože dál je to ještě lepší. A nebo možná jenom osobnější.“ Další úšklebek. „Protože kde jinde by se měla taková změna reality projevit nejvíc, když ne u toho, který to všecko spískal? Charismatický, pohledný, geniální spisovatel Martin Moudrý. Hvězda literárního nebe. Držitel tolika cen, že je už dávno začal počítat na metrické centy místo na kusy. Idol žen od devíti do devadesáti devíti let. Není ti to moc povědomé, viď? Protože ty jsi ve skutečnosti introvert. Asociál. A docela… jak se řekne česky ‚loser‘? Jsi jako hrdinové tvých knížek. Zoufalci, kteří získají nadlidské schopnosti a změní svět. Protože tenhle typ hrdiny lidé v původní realitě milovali. A tak živelné, nedokonalé lidské podvědomí popadlo svého miláčka autora a přeformovalo ho přesně do téhle podoby. Je nemluvný, nemá rád lidi, v životě houby dokázal a jenom čeká na nějaký zásah shůry, který by ho změnil. Vzpomínáš na Veroniku? Promiň, hloupá otázka. V původním světě žádná taková neexistovala. Ženská, která by opustila Martina Moudrého? Ale no tak. Ten příběh sis docela normálně vymyslel. A teprve nová realita tě donutila ho prožít. Tedy kromě tvé smrti, pochopitelně.“

Nalezenou řeč jsem mezitím zase ztratil. A Temnota stejně nebyla k zastavení.

„Souvisí s tím tolik, tolik věcí, že bychom stokrát obletěli Zemi, než bych ti odvyprávěla alespoň polovinu. Nestabilita světa. Štěpán. Ta holka, co tě chtěla zabít… vidíš, u toho bych se mohla zastavit. Zatím ti to nedává smysl, že? Existující postavy z tvých knížek a vzpomínky hlavních hrdinů ve tvé hlavě. Připadá ti to nekonzistentní. No, přesně takové to je. Co bys taky čekal od světa, který se pomalu rozpadá? Představ si to jako domeček z karet. Původní realitu stvořil skutečný mistr stavitel. Spočítal si polohy těžišť, udělal čárky tenkou tužkou, byl trpělivý a používal lepidlo. Jeho svět se tak udržel miliardy let. Ten nový vystavělo dítě. Halabala a na přeskáčku. A jak šel čas, začal se svět hroutit. Čím dál rychleji. Začaly se objevovat nedokonalosti. Věci, které předtím nebyly možné, teď vystupovaly na povrch existence. Lidská civilizace se rozpadla – brutálně a náhle. Svět se změnil v deštivé postapokalyptické místo, kde je možné už docela všechno. Setrvačnost globálního podvědomí do něj začala dosazovat šílené věci. Už nezáleželo na konzistenci. Jen na… jak bych to řekla… působivosti. Hm, koukáš na mě, jako kdybys mi nerozuměl. Vážně, představ si to jako ty karty. Když chceš stvořit nový domeček alias svět, musíš na to jít metodicky. Nemůžeš mít špičku domku dole. Nemůžeš tam mít krásné, nádherné věci, které se postavit nedají. A tak domeček nejdřív postavíš jako víceméně zdařilou kopii reality. Jenže pak se ti to začne hroutit. Stane se z toho dynamický systém. Do hry vstupují pravidla teorie chaosu. To, co nebylo možné postavit, teď může vzniknout docela náhodou. Nebo spíš bych měla říct, že dítě sledující hroutící se domeček to tam může uvidět. Ty tvary, které chtělo postavit. Nebo postavy, které milovalo nejvíc.“

Temnota se odmlčela, nahnula se v křesle a narovnala mi ruku se skleničkou dřív, než jsem mohl vybryndat poslední zbytky nápoje.

„Úplně tě to fascinuje, viď? Konečně chápeš sám sebe. Konečně ti dává smysl tvůj život. Už chápeš, proč se tvoje knížky sotva prodávají, i když jsou tak skvělé. Samozřejmě, nic jiného by v tomhle světě nedávalo smysl. Tvé postavy své životy nemilují. A tak lidé téhle reality nemůžou milovat knížky, které odpovídají ‚skutečnému‘ světu. Ale to jsem odbočila. Mluvila jsem o tvých postavách. Jak jsem řekla předtím, lidé milovali Meiku a Martina. A předtím i hlavní postavy ze Zkurvené dovolené. V tomhle světě vlastně z Deváté sféry. Eudoxe, Gabriela, Simonu… A mnohé další. Ale ti nejsou důležití. Důležitý je Meika. Nejoblíbenější postava ze všech. V novém světě nemohl existovat, protože přece umřel. Právě ta tragická smrt z něj udělala tak skvělou postavu. Jenže když se svět dostatečně destabilizoval, nemožné se stalo možným. Globální podvědomí Meiku chtělo. A ve chvíli, kdy logika a kauzalita začaly ztrácet na síle, se Meika náhle zjevil. Popletený, s výpadky paměti, ale přesto skutečný. A jelikož v jeho příběhu nebylo důležitější věci než jeho láska, vydal se hledat svého milence. A nakonec… ho našel.“

„Takže… takže…“ pokusil jsem se zapojit do rozhovoru.

„Kdepak,“ opravila mi Temnota nevyslovenou hypotézu. „Tak jednoduché to není. Nezapomínej, že v novém světě jsi byl prototypem hlavního hrdiny ty.“ Temnota se zašklebila. „Vždycky jsi věděl, že psaní v ich formě má své nevýhody, ale tahle tě nikdy nenapadla, viď? Jednoduše řečeno, destabilizující se svět začal fungovat více jako tvůj příběh než skutečná realita. Ty jsi byl jeho hlavním hrdinou. A pro jiného tu už nebylo místo. Takže když se Meika vydal přes hory a doly za svou láskou, existoval jen jediný člověk, který jí mohl být. Ty.“

„Takže já jsem…“

„Gay?“ skočila mi Temnota do řeči dřív, než jsem mohl dokončit větu. „Částečně. Spíš bisexuál. Teplejší bisexuál. Jo, hošánku, kdybys napsal erotické scény Deváté sféry tak skvěle jako to muchlování s Meikou, mohl jsi dopadnout líp. A nebo možná ne. Znáš to. Opakuj na každém kroku, že jsi démon, a nikdo ti neuvěří. Ale použij jednou jedinkrát čtyřprocentní hrdiny… No, ale neber si to tak. Sám jsi psal, že na tom není nic špatného.“

„To jsem nemyslel,“ zavrčel jsem na ni. „Chtěl jsem se zeptat, která postava teda ve skutečnosti jsem.“

„Žádná. A všechny. Naštěstí jen z Deváté sféry a Iusta. Nejspíš to udělaly ty větičky ‚podle skutečné události‘. Díkybohu. Neumím si představit, jak dlouho bych se svedla vykecávat, kdybys mi na všechno neustále odpovídal, že je ti to jedno, protože jsi mrtvý. Každopádně jsi mix obecného hrdiny losera, kterému se stala část událostí Deváté sféry a který má v hlavě vzpomínky toho létajícího chlapíka z Iusta. Tak. A teď, pokud nemáš další otázky, bych konečně přešla k tomu doopravdy důležitému.“

„Jednu bych měl,“ potlačil jsem úzkost. „Ty. Která postava jsi ty.“

Temnotě zmizela z tváře i poslední špetka pobavení. Její oči opět potemněly za hranice představitelného. Zadívala se do sklenice a potom do sebe kopla zbytek lihoviny jako profesionální barový povaleč.

„Já… nejsem nikdo,“ odpověděla nakonec tiše. „Žádná důležitá postava. Nemám svůj příběh. Nemám historii. Nemám nic. Proč myslíš, že jsem se tehdy skoro složila? Víš, jaké to je, zjistit, že jsi spíš něco jako odpad než skutečná součást světa? Byla jsem zrozena v deštivém světě ve chvíli, kdy míra nestability překročila určitou mez. S tvými knížkami nemám nic společného. Jsem jenom… zhmotnělý strach. Ze zvířat. Z neuchopitelného bubáka bez tvaru. Prostě Temnota. Něco, co v normálním světě nemůže existovat. Ubohý trapný bubák.“ Temnota stiskla rty. „Možná proto tolik stojím o to, abys pochopil krásu mého nového světa. A aby sis uvědomil, že tě mám doopravdy ráda. Nikoho jiného se na názor zeptat nemůžu. Lidé dneška nedokážou skutečně přemýšlet. Chápeš, Martine, jak je to pro mě důležité? Jsem jenom reziduální odpad lidské psýchy. Uvědomila jsem si to a pokusila se změnit sebe samu ve skutečnou bytost…“

Otevřel jsem ústa k odpovědi, ale Temnota potřásla hlavou. „Teď ne. Teď… mluvila jsem o příběhu, že? OK. Příběh… Ten mechanismus je tak prostý, až mě z toho mrazí. Lidské podvědomí stvořilo nový svět. Ten nebyl stabilní. A tak samovolně sklouzl k tomu, co určitou stabilitu zaručuje. K formě příběhu. Svět zkrátka začal fungovat podobně jako tvoje knížky. Z obyčejného postapokalyptična globální krize se stalo postapokalyptično jaffovské. Déšť, beznaděj, nebezpečný hmyz, který se naučil přemýšlet, nedostatek jídla, nevysvětlitelná absence lidí… přesně takhle bys to napsal, kdybys mohl. Přesněji, nenapsal. Ty bys to pojal mnohem akčněji. Odlehčeněji a zábavněji. Jenže skutečnost nikdy nemůže vypadat přesně jako smyšlený příběh. Skuteční lidé se nikdy nevyjadřují jenom stupidními hláškami, až na pár skutečných psychopatů nedokážou zabíjet tak, aby to působilo vtipně a jejich psychika nikdy není tak prvoplánová, jak tomu bývá v knížkách. Lidé jsou prostě lidé. Mají skutečné problémy, pocity a osobnosti. Takže tomu, co se začalo ve světě odehrávat, dodaly tyhle skutečnosti punc realistična. Když jsi přišel o druhou ženu, kterou jsi miloval, cítil jsi opravdovou bolest. Když se objevil Meika, cítil jsi k němu skutečnou náklonnost. A takhle bych mohla pokračovat dál, ale myslím, že základní principy jsi pochopil. Teď se konečně dostaneme k tomu, proč ti to celé vyprávím. Příběh pokračoval. Objevila se zabijácká postava. Typický záporák. Události nabíraly spád. A všechno to vyvrcholilo tvým útěkem do dalšího světa.“

Nadechl jsem se k otázce. Temnota mi nedala příležitost.

„Teď mě nepřerušuj. Teď mi to jde. Objevil ses v jiném světě. Skutečnějším, stabilnějším. Dá se říct, že to byla minulost deštivého světa, ale tak jednoduché to není. A naštěstí to ani není důležité. Reálnost toho světa popadla tvoji mysl, tvoji podstatu a začala ji upravovat. Téměř okamžitě jsi začal zapomínat. Tvoje podvědomí přepisovalo skutečné zážitky takovým způsobem, abys uvěřil, že se nikdy nestaly. Bylo ochotné tě přesvědčit, že jsi napůl blázen, jen aby tě ochránilo před mentálním poškozením. Jenže realita byla silnější. Nebo spíš příběh. Ten svět, do kterého jsme vtrhli, byl ještě docela stabilní. Fungoval ještě jako docela obyčejná realita. Jenže příběh, který vznikl v deštivém světě, už nebylo možné zastavit. Představ si ho jako vlak, který se střetne s drezínou. Události se rozběhly, aby skončily teď a tady. Tenhle svět má pořád formu příběhu. Ale poprvé za celou dobu máme my dva možnost ho zastavit. Vrátit světu reálnost a tím i stabilitu. A věř mi. Podobné příležitosti se objevují jen jedenkrát za život.“

Temnota se odmlčela. V pokoji zavládlo ticho. Ne že bych nevěděl co říct. Na jazyk se mi draly záplavy slov. Jenom jsem netušil, co říct jako první.

„Tak já ti pomůžu,“ promluvila znovu dívka, než jsem se rozhodl. „Věř mi nebo ne, nejspíš jsem kdysi uvažovala stejně jako teď ty. Kladla jsem si otázku, jestli je vůbec správné chtít zastavit příběh. Třeba je důležitější než nějaký svět. Nebo světy. Ve tvých knížkách se nakonec všecko vždycky vyřeší. To, co se kolem nás děje, nakonec může dospět ke stejnému konci. Trefila jsem se?“

Zjišťuji, že neverbální komunikace mi jde mnohem líp než mluvení. Přikývl jsem.

Dívka se usmála. Řekl bych, že nostalgicky.

„Tvořila jsem nový svět a přitom jsem netušila, jestli dělám správnou věc. Tak moc jsem se chtěla stát něčím víc než tím hloupým prvoplánovým zlem a přitom mě sžíraly pochyby, jestli nakonec jenom nepomáhám zkáze světa. Trápila jsem se tím hrozně dlouho. Ten tvůj Štěpán mi působil víc a víc problémů. Říkala jsem si, že jsem možná udělala chybu, když jsem ho kdysi dávno nechala jít. A potom… potom mi to došlo. Protože ten kluk byl celou dobu odpověď. Ne, odpověď je příliš silné slovo… spíš paradigma. Stačilo se na něj podívat a mohla jsem vidět celý svět, celý princip fungování světa zhuštěný do jednoho člověka. A tehdy jsem pochopila, že můj postup je správný. Uvědomila jsem si, že i příběh ve své nejryzejší podstatě byl zasažen jedem skutečnosti. A že tudíž nemůže být řešením. Hm, vidím, že zase nechápeš. Dobře, tak znovu. Klíčová slova jsou ‚nestabilita‘ a ‚reálnost‘. Kdybys ten příběh psal ty, nikdy bys nenechal milého hezoučkého blonďatého Meiku zestárnout v bezcitného plukovníka. Jen si představ, o kolik erotických scén bys tím přišel. Kdybys psal ten příběh ty, nikdy bys nenechal zabít tu holku. Vždyť švábi přece měli najít řešení. Takové, jako v tvých knížkách. Sami to říkali. Vy tři jste mě měli porazit. Trojice hrdinů. Mladých, neohrožených a nerozlučných. Ach, počkej… mladých už vlastně ne. V téhle skutečnosti jeden z nich utrpěl stáří. A neohrožených? No… jenom blázen se nestará o vlastní kůži, viď? A nerozlučných? No, těžko bys našel nesourodější trojici. Mezi vámi žádné přátelství nebylo. Nefungovalo to jako v knížkách. Kdybyste mě porazili, dostal bys kulku do týla.“ Temnota se ušklíbla. „Realita je svině, Martine. Přeformovala dobrodružný příběh v odpornou výpověď o skutečném životě. A víš, co je ještě lepší? Že lepší už to nebude. Někde po těle ti pobíhá šváb. Symbol. Použiješ ho a příběh se znovu rozběhne. Jenže mrtvé přátele to neoživí. Štěpán se znovu nestane zamilovaným puberťákem. Už spolu nezažijete nic úžasného a dobrodružného. Štěpán je mrtvý. Ta holka, ať už byla kým chtěla, je taky mrtvá. Měla pár akčních scén, vnesla do příběhu něco zmatku a pak její postava přestala existovat. Vyšuměla do ztracena. Protože příběh se rozpadá – stejně jako všechno. Víš, co by se stalo, kdybys použil toho brouka? Zůstal bys sám v mém světě. Tragická, osamělá postava. Přesně taková, jejichž psaní ti šlo vždycky nejlíp. Neměl bys rodinu, neměl bys přátele. Každým dnem by ses probouzel s vědomím, že jsi všechno ztratil a nic už nemá význam. V hlavě by se ti honily dlouhé monology o nesmyslnosti života. Přemýšlel bys o sebevraždě. Ve tvých knížkách byly tyhle pasáže vždycky nejlepší. Dávaly postavám zdání skutečného života. Je docela ironie, že bys právě proto měl skončit stejně, že? Jenže tak už to chodí.“

„Ale… ale… to přece nemůžeš vědět. Je to jenom… tvoje teorie… Že?“ zeptal jsem se. Můj vlastní hlas mi zněl přidušeně a zoufale.

„Jistě,“ usmála se Temnota. „Je to jenom teorie. Jedna z možností.“ Úsměv zmizel. „Pak je tu ještě jedna. A té osobně věřím víc. Ve chvíli, kdy použiješ toho brouka, dojde k něčemu převratnému. Můj svět bude zničen. Ty se nejspíš probudíš zase v minulosti. A holka a Štěpán možná budou zase živí. Koneckonců, Míša taky obživla, že?“ Temnota se chvíli dívala, jak se mi v očích rodí naděje. Pak ji zadupla do země. „Říkala jsem, že ti nebudu lhát. Míša obživla. Jenže si na tebe nepamatovala. Přišel jsi o ni jednou a přišel jsi o ni podruhé. Ovšem byla živá a to ti na okamžik stačilo. Jenže teď je stará. Nebo mrtvá. Zase. Chápeš už, co ti chci říct? Příběh se stává temnějším a temnějším. Nestačí už, že někoho ztratíš jednou. Naděje ožívá jen proto, aby opětovná ztráta mohla mnohem víc bolet. Teď si to možná neuvědomuješ. Ve víru událostí jsi na ni ani moc nemyslel. Ale copak je možné zapomenout na lásku? Podařilo se ti snad někdy zapomenout na Veroniku?“ Temnota si odfrkla. „Prosím, udělej to. Použij toho švába. Jaký to asi bude pocit, znovu se setkat se Štěpánem? Podívat se mu do těch hezkých modrých očí a uvidět tam, jak si na tebe vzpomíná? Na to, žes ho opustil… na to, jak mu v dětském domově ubližovali… jak na tebe čekal. Rok… dva… jak začal ztrácet naději. Opravdu to chceš, Martine? Nabízím ti možnost, jak bys nic z toho už nikdy nemusel prožít. Pojď, ukončíme ten příběh. On sám ti nabízí pomocnou ruku. Sám cítí, jak se stává horším a horším. Nechal umřít dvě důležité postavy. Když mě teď poslechneš, bude to docela přirozený konec. Hrdina prohlédne. Smíří se sám se sebou.“

Temnota vstala a přistoupila ke mně. Její ruka mě pohladila po vlasech.

„Zapomeň na dobrodružství a příběhy. To, čím jsi byl v prapůvodní realitě, už se nemůže vrátit. Jsi teď takový, jaký jsi. Můj mladší bráška. Někdo, koho můžu mít ráda. Vykašli se na nějaké hloupé pocity. Přestaň snít o hrdinství. Nehodí se to k tobě. Nejsi žádný akční hrdina. Vzpomínáš si, jak ses rozhodoval, jestli dostat Meiku z mého zajetí? Tehdy… tehdy se příběh poprvé skutečně zadrhl, jak ses napůl podvědomě vzepřel jeho snaze udělat z tebe někoho, kým nejsi. Akční hrdina by neváhal. Vysvobodil by chlapce za každou cenu a všechno by dopadlo jinak. Ale ty ses rozhodl pro útěk. Jako by to udělal každý normální člověk.“ Temnota mě znovu pohladila. „A to je taky přesně to, co jsi vždycky chtěl. Být normální. Nelišit se od davu. Proto tě mám ráda. Jsi jako mí občané. Jsi hodný, jsi spolehlivý, jsi moje malá ovečka. Vždycky jsi takový byl.“

Zvedl jsem pohled k jejímu obličeji. Usmívala se jako milující matka na přitroublé dítě.

„Chceš říct, že jsem… zbabělec,“ řekl jsem.

Temnota mi položila ruku na krk. Její hlas teď zněl tiše a něžně.

„Zbabělec? To ne. To je ošklivé slovo. Jsi… inteligentní. Slyšel jsi někdy rčení: ‚Odvahy dost, rozumu prost‘? Dívej se na to takhle. Nejsi zbrklý hlupák. Jsi zkrátka zodpovědný. Chceš si vyčítat něco takového? Proč? Nechápeš, že teď už se nemusíš něčím takovým trápit? Teď jsou takoví všichni. A i ty můžeš být konečně sám sebou.“

Sklopil jsem hlavu a upil poslední doušek whiskey. Staženým hrdlem skoro nechtěla protéct. „Měl bych ti poděkovat, že?“ zeptal jsem se.

„Ale to víš, že ne. Od čeho jsou přátelé?“ usmála se Temnota.

„Protože ty mě máš skutečně ráda… Vážně. Musím ti poděkovat.“ Vstal jsem a uchopil Temnotu za ramena.

„Děkuju. Jsi kámoška. Kdyby nebylo tebe, nikdy bych si neuvědomil, že…“

Dívčí úsměv získal na vřelosti.

Usmál jsem se taky.

„Že já už vážně nechci být já!“

A strčil jsem do ní plnou silou.

KAPITOLA 10.

Sám a sám

Šváb mi padl do dlaně dřív, než přeletěla polovinu místnosti.

„Nééé!“ To zavřísknutí mě zmrazilo uprostřed pohybu. Dívka dopadla na zadek. Ústa se jí otevřela do nelidské šíře. Ruce jí vylétly kupředu. Z očí se vyvalila temnota. Z úst jí vyšlehl černý had. Pod nehty jako by jí explodovaly miniaturní nálože. Z živého masa vystříkla tma. Rohovinové oválky se poodrážely od stropu a tichounce popadaly do hustého vlasu koberce. Od čela se mi odrazil knoflík. Kdyby se to vše nestalo v jedné, maximálně dvou desetinách sekundy, asi bych si stihl připadnout jako před popravčí četou za knoflíkové války. Přední část uniformy vybuchla v dešti nití. Košili pod ní neměla. Jen odhalená žebra a tmu.

Moc tmy.

Vystřelila ke mně rychlostí světla.

*

Nestačil bych nic udělat, ani kdyby mě pohled na řítící se masu temnoty dočista neparalyzoval.

Náraz byl strašlivý.

Moje nohy na okamžik ztratily kontakt s podlahou.

Jestli se mi šváb udržel na ruce, nevím.

Narazil jsem zády do stěny.

Proč mi mozek nevystříkl nosními dírkami, v životě nepochopím.

*

Černá chapadla mě sevřela pevněji než ocelové obruče. Ve tmě se zformoval obličej. Lidskou bytost nepřipomínal ani trochu.

„Dej sem ten hmyz!“ zasyčela Temnota. Chapadlo kolem mého krku se utáhlo. Cítil jsem, jak mi začíná nabíhat obličej. „Okamžitě! Nenechám tě zničit svůj svět, ty zbabělá nulo! Dej ho sem, nebo tě nechám pohřbít až u zemského jádra a zakážu archeologii. Dej ho sem – hneeeeed!“

To zaryčení mi projelo celým tělem jako sonický nůž. Nemohl jsem pohnout jediným svalem. Temnota se nade mnou tyčila jako kříženec chobotnice se zamrzlou explozí útočného granátu. Viděl jsem, jak se její úponky plazí po koberci, jak prohledávají každý čtvereční centimetr prostoru. Na svém těle jsem cítil totéž.

Vzduchu jsem měl v plicích už sotva na pár sekund. Plíce jako by mi vyplňoval bílý fosfor. Tma pokryla bar, stěny letadla i strop. Ať už je ten šváb kdekoli, zbývá mu ještě míň času než mně.

Před očima se mi začala dělat černá kola. Můj vlastní jazyk se mezi zuby komíhal jako cizí kožená věc.

Ať už je ten šváb kdekoli…

Temnota jako by mi vyplňovala hlavu. Černá řeka se řítila mezi mozkovými závity. Elektrické impulsy pod jejím dotykem hasly. Svoje tělo jsem už skoro necítil. Bolest v plicích se stala něčím nepodstatným. Jediné, na čem záleželo, bylo to slovo. Kdekoli. Mezi neurony prošlehla série miniaturních jisker. Dala tomu slovu tvar. Dala mu význam.

A víc nebylo třeba.

*

Nejspíš jsem se dokázal usmát.

Myslím ve chvíli, kdy jsem ucítil šílené bodnutí bolesti na ušním bubínku.

Temnotě trvalo čtvrt úderu mého zběsile bušícího srdce, než jí došlo, čemu se směju. Silou jejího výkřiku se mi lebkou rozběhla síť miniaturních prasklin. Bolest byla najednou vším.

Usmál jsem se šířeji.

Jsou horší věci než agonie – a zbabělost je jen jednou z nich.

Temnota mi zarazila svůj výhonek do ucha.

A stejně jako já před čtyřiceti lety postrčila hladké tělo hlouběji.

*

Mozek nemůže cítit bolest.

Když se jeho součástí náhle stanou mozkomíšní tekutiny švába, tak ano.

Tam, kde byly před okamžikem jenom moje myšlenky, bylo najednou něco víc. Bolelo to hůř než peklo a bylo to děsivější než nejhlubší propasti Deváté sféry.

Ve srovnání s mým výkřikem byl ten její sotva slyšitelným zašeptáním vánku v trávě. To, co se mi dělo v hlavě, mi muselo být vidět i v očích. Temnota se pod mým pohledem rozčeřila a chapadla se stáhla, jako bych se změnil v doběla rozžhavený kov.

Dopadl jsem na podlahu.

Ne že bych to cítil.

Mým mozkem se rychlostí světla řítily záplavy vědomostí. Nebylo to tak hrozné, jak se mi snažila namluvit Temnota. Bylo to horší. Horší než ležet na dlani bohyně, horší než cítit pohledy nelidských očí. Ten, který se díval, jsem byl tentokrát já sám. V nepředstavitelně krátkém okamžiku jsem znovu prožil svůj život. Minutu po minutě, sekundu po sekundě. Veronika se smála a mně byla strašná zima a alkohol pálil v hrdle a chodník se blížil a oheň tak strašně bolel a vzpomínky se tlačily ze zapomnění jako vůně hořícího listí a nepopsatelný pocit moci měnil mou podstatu zpátky do původního tvaru a návrat do pekel a pocit triumfu a nepřítel na kolenou a oči toho chlapce a Bůh a Propast a čas sevřený pod krkem a zase Veroničin smích a ta střecha a podané ruce a pomalu vyhasínající přátelství a vzpomínky a knížky a další a další a další věci…

Zvedl jsem hlavu. Tím úsměvem jsem si tentokrát docela jistý.

„Ty prolhaná čubko,“ řekl jsem a z ucha mi do dlaně vypadl šváb.

Vstal jsem.

Temnota ustoupila až ke své původní schránce. Začala se do ní znovu vsakovat. Dírou v hrudi, ústy, ušima, očními důlky. Během několika sekund se na mě znovu dívala mladá dívka. S potrhaným, zakrváceným obličejem. S takhle roztrženými koutky by se mohla smát kolem dokola celé hlavy.

Mluvit přesto dokázala.

„Říkala jsem ti pravdu. Většinou.“

„Japonky bez kalhotek? Já jako milionář? Stříkající charisma?“

„Uvěřil jsi tomu tak strašně ochotně. Na mém místě bys udělal totéž. Bylo to jen pro tvoje dobro.“

„Pro moje dobro?“ ušklíbl jsem se křivě. „Chtěla jsi, abych zůstal… jak jsi to přesně řekla? Zbabělou nulou?“

Temnota přede mnou ustoupila o další krok.

„Ujely mi nervy. Nelhala jsem ti v tom, že tě mám ráda. Copak to sakra nechápeš, ty blbečku? Manipuluje tebou příběh. Nebýt jeho, nikdy bych nezapomněla, že můžeš využít neurčitost polohy švába. Chystáš se udělat největší chybu svého života a ještě máš pocit, jako by tohle byla chvíle nějakého triumfu.“

„Nech toho,“ řekl jsem. „Na to už je pozdě.“

Temnota narazila zadkem do baru.

„Ne. Ne, počkej,“ zvedla zakrvácené ruce. „Poslouchej mě, ano? Teď si myslíš, že jsem poražená. Že jsi pochopil úplně všecko. Ale zapomínáš na spoustu věcí. Ti švábi… klidně ti můžou lhát. Já vlastně nevím, co máš v hlavě. Víš, jak jsem ti říkala, že jejich způsob předávání informací je odlišný? Tak to je ono. Proto mu najednou věříš. Jako bys zapomněl, že tě předtím podrazili.“

„Hezký pokus. Akorát zapomínáš na to, že tomuhle už rozumím taky. Žádný podraz. Ani tenkrát, ani teď.“

„Jo, přesně!“ pokusila se Temnota protlačit leštěným dřevem barového pultu. „Najednou tomu skálopevně věříš, co? No tak, Martine, zkus použít mozek, pokud toho seš ještě schopný. Co je pravděpodobnější? Švábí verze nebo ta moje?“

„Čeho se tak bojíš?“ usmál jsem se. „Vždyť ty přece vůbec nevíš, jaká je ta švábí teorie. Nedokázala ses na ně ‚napíchnout‘, jak jsi mi sama řekla. Neměla by ses důvod bát, kdybych měl v hlavě nějakou snůšku blbostí. To jediné, z čeho můžeš mít strach, je… pravda.“

V dívčí tváři se na okamžik mihl vztek. Jako by za bledou kůží vyvstala maska afrického boha zmaru. Na okamžik. V tom příštím se na mě dívala už zase jenom vyplašená Temnota.

„To je taky jejich nápad, že? Všechno je ti najednou tak jasné, na všechno máš odpověď. Mám strach! Jasně že jo! Jsi nesmrtelný a jsi hlavní postava příběhu a právě jsi zešílel. O tom jsem přece mluvila. Jistě že mám strach!“

V černi nelidských očí se zračilo zoufalství. Potrhaný, zdevastovaný obličej celý dojem jen podtrhoval. Věděl jsem, čeho se doopravdy bojí a na chvíli jsem s ní cítil. Úsměv mi ve tváři pohasl.

Temnota si změnu mého výrazu vyložila docela jinak a spustila s razancí kulometu.

„Pochybnost, že? To, co máš v hlavě, ti dává perfektní smysl. Jenže podívej se na to jinak – dává ten můj příběh menší smysl? Vážně netuším, co přesně si ten hmyz vymyslel. A uznávám, pár detailů jsem si vycucala z palce. Ale to jsem ti přece říkala na začátku. Neunesl bys celou pravdu. Podívej se na sebe. Jsi napůl mimo. Úplně věříš, že je z tebe… něco jiného. Nějaká nadpřirozená postava, že jo? Jasně, to musí být ono. Taky něco, čemu bys hrozně rád uvěřil.“ Temnota se usmála o něco sebejistěji. „Omlouvám se za tu zbabělou nulu. Fakt mi to jenom ujelo. Maminka na tebe nikdy nezaječela, když jsi zrovna chtěl udělat něco pitomého?“

Chvíli jsem se na ni jen díval. V očích teď měla naději a ve tváři napětí. Bylo mi jí líto. Položil jsem jí ruku na rameno. Tma jako by se v dívčím těle leknutím scvrkla.

„Ale no tak. Už toho nech. Nechápeš, že je to zbytečné? Kdybych tě chtěl… zpátky, už bys tady nebyla.“

„Ty… ty…?“ zalapala dívka po dechu.

„Jistěže nechci,“ řekl jsem tak něžně, jako předtím ona. „Kdybys nebyla tak vyděšená, bylo by ti to jasné. Já – jako hlavní postava – jsem přece ten hodný. Ve všech příbězích, které skončily tímto, jsem byl. Takže nemůžu chtít tebe. A taky bych ti jako ten hodný nemohl udělat něco takovýho. Nemyslíš?“ Ušklíbl jsem se. „Teda, já samozřejmě nevím, jaké to bylo být tím, co jsi byla původně… Ale z toho, jak jsi tehdy řvala, bych řekl, že asi nic příjemného.“

„Nemáš ani ponětí,“ hlesla Temnota nepřítomně. „Být posedlostí bez počátku a konce v nezměrné mysli, pro níž čas nemá význam…“

Otřásla se. Blonďaté vlasy jí malinko zbělaly. Pod očima se jí zformovaly kruhy, jako by tma z očních důlků začala prosakovat. To, co měla místo očí, se zabodlo do mých.

„Nechceš… Ale…“

Za hlubinou tmy beze dna se nadlidskou rychlostí prohnaly miliardy myšlenek.

„Ale to je jedno,“ řekla Temnota dutě. „Dobře, konec hry. Moje verze byla lež. Ta tvoje není. Jsi to, co jsi. Ale… pořád nechápeš spoustu věcí. Dokonce ani teď ne. Počkej, nepřerušuj mě. Je to důležité. Pro nás oba. To rozhodnutí je pořád ještě možné. Nemusíš být touhle postavou. Pořád ještě ne!“

Nechal jsem svou ruku sklouznout.

„Ty toho nikdy nenecháš, viď? Oba víme, že teď už je pozdě. Rozhodl jsem se. Emotivně. Akčně. A tím jsem určil příběhu nový směr. Už to nemůžu vrátit, ani kdybych chtěl. A já vážně nechci.“

„Ne, počkej! Nedělej to,“ zablesklo se v černých tůních zoufalství. „Copak nechápeš, proč jsem ti lhala? Snažila jsem se ze všech sil, abys nesklouzl přesně do téhle role. Nechápeš, že když se staneš touhle postavou, tak tě ten příběh zničí? Jistě, teď jsi ten hodný a jsi člověk… ale příběh se vyvíjí. Skončíš zase jako on. A myslíš, že jako on můžeš být šťastný? Že budeš jako ten drsný sympaťák ze Sféry? Že tě ten kluk bude mít rád? Že se dohodneš s ní? Že porazíte zlo? O tomhle jsem říkala pravdu. Ten příběh je čím dál pochmurnější. Oni ti neuvěří. Zůstaneš sám. Nezbude ti nic jiného, než bojovat proti nim i proti mně. I kdybys zvítězil, zůstanou ti v rukou jenom mrtvoly a trosky. Úplně nakonec budu já zase tím jediným, pro co budeš existovat.“

Pohladil jsem ji po tváři.

„Ne. Jsem teď hlavní hrdina. Mám možnost volby a příběh to musí akceptovat. Můžu být tím, čím chci. Můžu tomu všemu dát konec, jaký chci. A věř mi, tentokrát bude šťastný.“

„Nedělej to,“ zašeptala Temnota a po líci jí stekla skutečná slza. „Nevyjde to. Nemůže to vyjít. Kvůli iluzi zničíš nejdřív můj svět a pak i mě. Nejdřív mě donutíš být něčím, čím být nechci, a pak… Prosím. Pořád ještě můžeš…“

Jen jsem zavrtěl hlavou.

V Temnotině tváři jako by něco zemřelo.

A za mými zády se s tichým zašuměním otevřela dvojice dveří.

*

Podíval jsem se na ni jako na zlobivé dítě. „Tímhle mě přece nemůžeš zastavit. Víme to oba.“

Dvojice přízraků se ke mně začala pomalu a obezřetně přibližovat. Původně to nejspíš byly letušky. Teď mají tmavomodré uniformy rozřezané na cáry, z tekutého stříbra trčí rozcuchané vlasy a z dlouhých nohou znetvořených vrostlým kovem se mi dělá zle. Z prstů jim jakoby mimovolně vystřelují nože a zrcadlovité obličeje září ve světle křišťálového lustru ještě o řád víc než dole v podzemí.

„Musím,“ poodstoupila ode mě Temnota. „Nemám na vybranou. Třeba se mi to povede aspoň oddálit. Když to bude dostatečně akční a působivé a bude to dávat smysl. Stejně odsud nemůžeš. Nemáš všechny postavy. Jsou mrtvé a od jejich těl tě dělí půl světa.“

„Dobrý pokus,“ ušklíbl jsem se.

„Promiň,“ řekla Temnota. Stačil jsem si uvědomit, že tohle myslela vážně.

Pak se na mě vrhli.

*

Jaká je pravděpodobnost, že…

Prvnímu lesklému kopí jsem se vyhnul takovým půlobratem, až se mi málem horní polovina trupu přetočila dvakrát dokola. Obratle zaúpěly. Košili na hrudi ozdobila řezná rána. Krůpěje vlastní krve mě zalechtaly na břiše. Druhý bodec jsem spíš zaslechl než uviděl. Nohy se mi v mžiku podlomily vedeny pudem sebezáchovy. Druhý břit prošlehl místem, kde jsem měl před okamžikem hlavu. Dopadl jsem na záda a překulil se stranou. Koberec pod dopady dlouhých jehlic vyvrhl do vzduchu hrst nasekaných vláken.

Temnotino tělo se hroutilo k zemi. Připadlo mi, že hrozně pomalu. Tma se valila ven mnohem rychleji než předtím. Stříkala z každého póru a trhala tak kůži a maso na miniaturní kousíčky.

Kotoul přes hlavu z bočního lehu jsem zvládl poprvé v životě.

Černé chapadlo třísklo do podlahy těsně za mým zadkem. V krční páteři mi něco luplo. Uchem mi projela dlouhá jehla. Ječením jsem se nezatěžoval.

Máváním rukou ano.

Přízrak s blonďatými vlasy prolétl pozpátku pokojem, jako by ho do hrudi nabrala demoliční koule. Jeho tělo zasáhlo přepážku. Rozstříkla se v dešti umělohmotných střepin.

Na sledování dalších efektů jsem vážně neměl kdy.

Ucho se mi roztrhlo. Na tváři jsem ucítil vlhké teplo. Černé chapadlo mě popadlo za kotník a tlustý bodec mi projel dlaní a přibodl mi ji k podlaze. Šimrání koberce na hřbetu ruky jsem ucítil jako první. Bolest přišla vzápětí.

Jak jsem dokázal nekřičet, netuším. Něco mi přiduplo druhou ruku. Ten blonďatý přízrak. Naštvanější zrcadlo jsem v životě neviděl.

Druhou nohu mi sevřelo ocelové objetí. Krk taky. Do pusy se mi vevalila tma. Hebká jako cukrová vata a rozpínavější než montážní pěna. Zavřít ústa jsem nedokázal. Pohnout se taky ne. Pocit, jako by mi někdo znásilňoval hrtan, jsem zakusil poprvé.

Přízraky se mi smály do vytřeštěných očí. Že má zrzavá letuška ve vlasech umělohmotnou berušku mi v hlavě utkvělo jako hold bezvýznamnosti.

Dotyk tmy jsem cítil už skoro v plicích. Kyslík se do ní vsakoval. Hruď se mi začala propadat. Přízraky do mě zabodávaly další a další jehly. Tentokrát opravdu do mě.

„Pravděpodobnost,“ promluvila mi Temnota v hlavě. „Stačí, abych se na ni soustředila a neuděláš nic. Dvě stejně silné mysli – a náhoda je zase jenom náhoda. Přestaň se bránit, Martine. Příběh je teď na mojí straně. Když tě uvězním, bude to taky pochmurné a beznadějné. No tak. Přestaň tolik lpět na vědomí. Bude tě to jenom o to víc bolet.“

Bolest neexistuje, chtěl jsem zachrčet, ale nejspíš by se mi to nepovedlo, ani kdyby mi tma zmizela z úst. Její chapadlo se roztahovalo víc a víc. Trhající se koutky nijak zvlášť nebolely. Čelistní klouby pomalu vytahované z jamek mi to vynahrazovaly o to působivěji.

Moje myšlenky se hnaly mezi obvyklými černými koly.

Myšlenka.

Jsem nezranitelný, jsem nezranitelný, jsem nezranitelný.

Vlnobití pravděpodobnosti jsem vnímal smyslem, pro který nemá lékařská věda slovo. Temnotiny vlny narážely do mých. Další a další bodce se pokoušely postrčit agonii k výšinám, které by mě zbavily vědomí.

Jsem nezranitelný.

Nic takového není.

Bodnutí pod koleno.

Nemůžou mi ublížit.

Můžu mu udělat, co budu chtít.

Říznutí přes obličej.

Jsem nezranitelný.

Nedokáže odklonit jediný bodec.

Seknutí přes hruď.

Jsem… ta stěna to fakt nemohla vydržet.

Myslím, že odborně se tomu říká úkrok stranou.

Syčení unikající atmosféry zaznělo jako zvuk boží polnice.

*

Blokovat bolest je nesmysl. Musíte ji popadnout. Prožít.

Zakousne se do vás tak, až málem přijdete o rozum.

Ale udrží vás to při vědomí.

A když budete mít štěstí, rozežene to i ta černá kola.

Přízraky se otočily jako jeden. Temnota ničím otáčet nemusela. Nemít ústa roztažená do absurdní šíře, usmál bych se. Takhle jsem se zašklebil jenom v duchu.

A stěna povolila.

Místo, které předtím náhodou zasáhla monoatomická čepel blonďatého přízraku, konečně nevydrželo odolávat podtlaku vně trupu letadla. Prasklina se rozeběhla jako žíznivá čára. Materiál zkřehlý nízkou teplotou pukl.

Letadlem zaburácel uragán.

Temnota zavířila jako mračno prachu před hubicí vysavače. Chapadla udeřila do země ve snaze něčeho se zachytit. Vítr rval z masivního těla dlouhé provazce tmy. Přízrakům poletovaly vlasy kolem hlav a jejich obličeje se dívaly jen a jen na mě. Na jejich odfouknutí by nejspíš nestačila ani tlaková vlna atomového výbuchu.

Ne že bych něco takového potřeboval.

Temnotina chapadla se rozplývala před očima. Vítr trhal její tělo na kusy. Ve snaze udržet integritu se přelévala směrem k otvoru a nechala mizet jeden úponek za druhým. Rozchlíplé pláty se před mýma očima začaly přibližovat k sobě. Jestli jsem kdy mluvil o znásilněné pravděpodobnosti, netušil jsem, co to je skutečné znásilnění. Prchající atmosféra vířila kolem letadla v děsivě nepravděpodobných závanech a snažila se zacelit zející ránu. Vzduch prchající zmenšujícím se otvorem nabral na síle.

A chapadlo rvoucí mi plíce na kusy konečně vyklouzlo.

*

Kdybych vypil moře živé vody, nemohlo by mi to způsobit tolik rozkoše jako ten jediný lok vzduchu.

Moje myšlenky se rozlétly interiérem letadla.

Stejně jako Temnotiny.

Ze zrcadla za barem strhl poryv větru neprůhledný kryt.

Zrzavý přízrak mi dupl na hruď.

Letadlo se otřáslo. Z horní police se sesula láhev. Dopadla na hranu baru, odrazila se a třískla do třpytivé plochy.

Přeražené žebro ostré jako nůž se mi zakrojilo do levého plicního laloku.

Na nezranitelnost jsem časem neplýtval.

Střepy se začaly sypat k zemi.

Přízrak mi druhým dupnutím prošlápl hrudní koš.

V elektromotoru na levém křídle došlo ke zkratu. Sprška paliva se potkala s elektrickou jiskrou.

Temnota zacelila spáru.

Křídlo se rozlétlo v gigantické kouli ohně, trosek a dýmu.

A na tohle už Temnota nestačila.

Zacelená spára se rozplynula v oblaku kovových par.

Temnotu zasáhl doprostřed těla ohnivý jazyk. Prošlehl letadlem, očadil mi špičku nosu a setkal se s Přízraky.

Na levou tvář mi šplíchlo roztavené stříbro.

Jednou částí mozku jsem svíral bolest.

Ty zbylé formovaly realitu.

Letadlo se naklonilo na bok. Zbývající křídlo vylétlo prudce nahoru, připomínajíc tak spíš žraločí ploutev. Pařáty gravitace nás popadly a strhly k zemi.

Podlaha se stala stěnou. Držel jsem na ní ukřižovaný tisícovkou jehel.

Vzduch hnaný dovnitř tlakem padajícího letadla řval jako legie zatracených.

Interiér se změnil v imitaci rozzuřeného tornáda. První střep zrcadla se mi zabodl do hrudi.

Ty modré oči jsem si v něm možná jenom představoval.

Ty hnědé snad taky.

Temnota stržená vichřicí mě celého obklopila.

Zašklebil jsem se do ní roztrženými ústy.

A v hlavě se mi rozzářila slova staré písničky.

*

Sám a sám.

V srdci jen sníh.

Nikdy úsvit nespatřím…

Mříž na ústa už nebyla třeba.

*

Opona se kolem letadla zhmotnila téměř okamžitě. Vidět jsem ji nemohl, ale ani jsem to nepotřeboval. Byla mojí součástí, byla částí mé podstaty a teď jenom prošlehla do reálného světa.

Opona kolem mého já.

Poslední kousek do skládačky příběhu.

Čumák letadla se s ní setkal a rozlétl se na miliardu úlomků.

Mysl Temnoty prolnula s mou. Zloba v ní nebyla. Jen nekonečný smutek.

V následujícím okamžiku…

Jsme přestali být.

KAPITOLA 11.

Rozcestí ega

Za oknem hvízdá vítr. Leštěná deska psacího stolu se před chvílí zaleskla v intenzivních paprscích zubatého slunce. Teď je slunko skryté za zběsile uhánějícím mrakem a pokoj je ponořený do šera. Z hrnku s čajem se kouří. Na to, že je jedenadvacátého dubna, panuje venku počasí, že by psa nevyhnal. Před chvílí jsem přestal datlovat do počítače.

Před chvílí jsem si vzpomněl.

*

V následujícím okamžiku…

Jsme přestali být.

Pod tím už jsou jenom tři hvězdičky. A pod nimi prázdný řádek s blikajícím kurzorem. Pohupuju se v pohodlném otočném křesle. Na sobě červené reklamní triko nejbližší střelnice a staré ošoupané rifle. Na nose obstarožní brýle. Kdyby v tomhle bytě žil ještě někdo, musel by mě považovat za obyčejného člověka.

Kdyby mi ten někdo dokázal nahlédnout do hlavy, podobné nápady by ho v mžiku opustily.

Vědění mi uprostřed mozku žhne jasněji než slunce.

Vím, kdo jsem.

Vím, co jsem.

A vím, že stojím na rozcestí.

Vítr venku jako by ztratil něco ze své síly. Zvuky aut jsou slabší, jakoby vzdálenější a celá scenérie za oknem připomíná spíš fotografii. Nebo dlouhý statický záznam. Svět působí, jako by zadržoval dech. Pocit v mé hlavě je stejný.

Rozhodnutí je na mně. Ten příběh, o kterém mluvila Temnota, na mě zírá z obrazovky počítače. Moje prsty se dotýkají oleštěných klapek klávesnice. Mohl bych je nechat rozběhnout obvyklou rychlostí. Pod ty tři tečky by přibyly další věty. Nemusel bych se vůbec trápit s jejich vymýšlením. Stačilo by začít psát to, co mi letí hlavou. Dvacet řádků? Třicet? Už toho není moc, co by bylo nutné říct. To, co jsem prožil, je v knize. A kniha je tím příběhem. Mohlo by to skončit – teď a tady. Unikl jsem ze spárů Temnoty, nalezl pravdu a napsal podle toho knížku. Ve které jsem unikl ze spárů Temnoty, nalezl pravdu a napsal podle toho knížku. Ve které… Příběh je zakousnutý do svého vlastního ocasu. Na čtenářově tváři to vyvolá pousmání. Většina od mých knížek nic jiného nečeká. Bylo by to hrozně snadné, ukončit příběh takhle. Uzavřít Temnotu, defragmentaci světa i všechno ostatní do nereálna knížky. Vím, že by to fungovalo. Vím o tom víc, než si dokážete představit. Ještě pět řádek a mohl bych napsat konec. Párkrát si to po sobě přečíst, pustit to do tisku, vydělat prachy a zapomenout na všechno, co se možná doopravdy stalo.

Zapomenout na všechny ty nereálné postavy.

Zapomenout na to, kým jsem se stal já.

Nebo kým jsem se stát mohl.

Z toho rozcestí vedou dvě cesty. Ztrácejí se v mlze kvantové neurčitosti. Na té první stojí postava v červeném triku. Ve tváři má ironický úšklebek. Vlasy jí začínají řídnout. Je sama a ví, že taková zůstane. O lásce si myslí své. O životě a přátelství taky. Nehodlá svoje názory měnit a má tak šanci prožít zbytek života bez další zrady a nepříjemných překvapení. Samota je fajn. A život ve skutečnosti nemusí být tak moc dlouhý. Ten, kdo se jednou díval z výše čtrnáctého patra na svět, se toho posledního kroku už nikdy bát nebude. Poslední kroky bývají nečekaně snadné. A po nich už následuje jenom sladké nebytí.

Přes tu druhou cestu se mlha přelévá mnohem hustěji. Stojí tam stejná postava? Kvantová neurčitost víří. Ten člověk jsem taky já. Tvářím se stejně. Ale za očima mám něco… snad úsměv. Snad příslib.

Moře příslibů.

Rozhodnutí je na mně. Pokud teď napíšu konec, stane se příběh jenom příběhem a já zůstanu tím, čím jsem byl vždy. Jestli se ale rozhodnu zůstat jeho součástí, pak starý Martin Moudrý přestane existovat. Po té druhé cestě se vydá někdo jiný.

Vím, co jsem řekl v tom letadle.

Rozhodnout se v útulném teple všední reality už tak snadné není.

Po které z těch cest chci doopravdy jít?

Dívám se do dvou identických obličejů.

Kterou z těch dvou postav se chci…

Mlha kolem té druhé na okamžik odhaluje něco dalšího.

Cítím, jak mi vlhnou oči a v hlavě se mi rozjasňuje.

Kým chci být?

Ne.

To není ta hlavní otázka.

Před ní je ještě jedna. Skoro stejná, ale milionkrát důležitější. Protože ta druhá bez ní nemá smysl.

Usmívám se.

A vstávám od počítače.

Ne kým chci být.

S kým chci být.

*

Tu poslední větu jsem řekl nahlas.

Svět se na okamžik neznatelně zavlnil. Jako by celou skutečností prošlehla vlna hroutící se pravděpodobnosti, která se zrodila v mojí hlavě.

Pocit zadržovaného dechu zmizel.

V kapse se mi něco zamlelo.

Z nebe se spustil déšť. Vítr ohodil sklo sprškou vody. Otočil jsem se k oknu. Scenérie za ním vypadala stejně a přesto jinak. Skutečněji? Živěji?

Martin Moudrý by nad tím možná přemýšlel.

Jenže Martin Moudrý patří minulosti.

KAPITOLA 12.

Příběh pokračuje

Přetáhl jsem si přes hlavu triko, stáhl rifle a otevřel šatní skříň. Kalhoty, košile, bunda, dlouhý kabát… Z komody jsem vylovil dva páry ponožek, kapesníky, triko a starý, nikdy nenošený svetr. A ještě jedno triko.

Takhle rychle jsem se nikdy neoblékal. Někde vzadu v hlavě mi zářila hypotetická mapa. Dva body – jeden černý a jeden blankytně modrý, se k sobě začaly přibližovat.

Klíček od minitrezoru vklouzl do příslušné dírky až na třetí pokus. Krabičky nábojů zabíraly skoro veškeré místo. Devítek lugerů byla většina. Kompaktní glock se mezi nimi skoro ztrácel, stejně jako svazek bankovek.

Že budu potřebovat batoh, mi došlo vzápětí.

Znovu do skříně. Batoh se krčil u zadní stěny. Nahrnul jsem do něj náboje a nacpal dovnitř i náhradní oblečení. Pistoli jsem přihodil až nahoru.

Ruger mi sedl do koženého pouzdra.

Do tkaniček jsem si málem přimotal prsty.

Pro švába z kapsy riflí jsem se vrátil na poslední chvíli.

Dveře mého bytu za mnou naposledy zapadly.

*

Schody se mi pod nohama zběsile míhají.

Moje myšlenky pádí ještě mnohem rychleji.

Tentokrát nemám tolik času jako poprvé. Tentokrát vlastně nemám vůbec žádný čas. Ten šváb to dokazuje. Příběh se rozběhl bez jakéhokoli zbytečného úvodu. Všechny postavy jsou na místě. Všechny postavy se pohybují. Ona si na to letadlo pamatuje. On ne. Nebude tušit, že ho někdo sleduje. A ona bude vážně vzteklá.

Zbytek schodiště jsem spíš seskákal než seběhl.

*

On pojede tramvají. Určitě. Předtím to byl vlak. To znamená směr z centra. Ona ho sleduje. Možná stejný vagon. Ne, nesmysl. Má na sobě ten kostým a přitom nechce být nápadná. To znamená auto. Určitě se bude držet na dohled.

Prolétl jsem vchodovými dveřmi, kapky vody se mi rozstříkly na lebce a moje mysl sevřela pravděpodobnost. V tomto světě poprvé.

Řetězová bouračka. Jaká je pravděpodobnost, že v dostatečné vzdálenosti za tramvají dojde k řetězové nehodě?

Představil jsem si pukající pneumatiku. Představil jsem si smyk na mokré vozovce. Představil jsem si další auta, ucpanou silnici a Temnotu v těle Pistolníka zírající za mizející tramvají.

Nejspíš ji to zdrží jenom pár minut, ale já víc nepotřebuju.

Rozběhl jsem se směrem k zastávce.

*

Tramvaj se z tunelu vynořila ve chvíli, kdy jsem já vyběhl z podchodu. Lidé se po zvuku mých pleskajících kroků nesouhlasně otáčeli. Mně to bylo jedno. Pohledem jsem tramvaj doslova propaloval.

Dveře se začaly otevírat.

Německý ovčák následovaný páníčkem v maskáčích. Skupina tří řehnících se holek. Páreček důchodců.

Blonďatá hlava.

Žaludek se mi na kratičký okamžik stáhl. Nohy se mi skoro rozběhly. Ruka ověšená stříbrnými náramky si sčísla vlasy za ucho a došlápla na asfalt nástupiště. Klubající se dívčí tvary se staly zřetelnými až teď.

Střelil jsem pohledem k dalším dveřím. Ne. Ne. Ne, ne, ne. Špatná oblečení, neznámé tváře, neodpovídající vlasy. Moje oči těkaly sem a tam. Lidé stojící dosud venku skládali deštníky a začínali se cpát dovnitř.

V krku se mi udělal knedlík. Přece jsem se nemohl splést. Přece…

Ozvalo se zazvonění.

A ještě jedno.

A posledními dveřmi druhého vagonu někdo na poslední chvíli vyklouzl.

*

V očích jsem měl najednou víc vláhy než jí bylo všude okolo. Kluk se zastavil pár kroků od kolejí. Hubený, blonďatý, navlečený do šílené módní kreace. V lijáku a na pozadí šedivé Ostravy vypadal jako postava vykopnutá z lepšího světa. Zarazil si ruce do kapes. Potáhl nosem. Vlasy mu začaly pod přívalem kapek splihávat. Podíval se za odjíždějící tramvají. Nejistotu jsem mu v obličeji viděl i na tuhle vzdálenost. Začal otáčet hlavu k mému domu.

Naše pohledy se setkaly v polovině cesty.

*

Rozběhl jsem se dřív, než se mu oči stačily rozšířit. Babku vrtící hlavou nad tou dnešní mládeží jsem skoro převrátil. Štěpánovi se začala otevírat pusa.

Popadl jsem ho do náruče. Podrážky jeho bot ztratily kontakt se zemí. Naše oči byly najednou jen pár centimetrů od sebe. Přitiskl jsem ho k sobě, zatočil se kolem dokola a vlepil mu pusu přímo na rty. Měl je studené, ale jinak přesně takové, jak jsem si je pamatoval.

Pak jsem přes závoj slz chvíli neviděl.

*

Štěpánovy hubené paže se mi omotaly kolem krku. Nohama došlápl zpátky na zem. Odhrnul jsem mu moknoucí vlasy z tváře. Zíral na mě z obličeje, který jsem skoro zapomněl a v očích měl zmatek, údiv a nevěřícnost a ještě spoustu, spoustu dalšího. Už tak růžové tváře mu začaly rudnout. Řekl bych, že jsem nikdy neviděl nic hezčího, ale nebyla by to pravda. Koutky se mu začaly zvedat v zárodku nesmělého úsměvu.

A teď už to říct můžu.

Nikdy jsem neviděl nic hezčího.

*

Na chvíli, na nekonečně krátkou chvíli jsem zatoužil popadnout celou realitu pod krkem a donutit zastavit samotný čas. Měl jsem chuť svírat Štěpána v náručí a měl jsem chuť se s ním zase začít točit jako blázen a skákat a ječet radostí.

Vyšlo to!

On si to nepamatuje!

Ty oči patří stejnému klukovi, který mě tam v deštivém světě požádal, abych ho pohladil po vlasech. Není v nich ani stopa po chladu. Po dospělosti. Po nikdy nezapomenuté vzpomínce na zradu. Nikdy se to nestalo!

„Děkujuuu!“ zařval jsem k šedivému nebi. Vím, že tam není nikdo, kdo by mě mohl slyšet, ale to nevadí. Kdybych to neudělal, pukl bych štěstím.

*

Na to, jak důležitý je čas, jsem si dovolil zapomenout maximálně na pár okamžiků. Jak teď Štěpán začal otevírat pusu k otázce, která by nejspíš spustila nekonečnou lavinu, vysmekl jsem se mu z objetí.

„Všechno ti vysvětlím. Teď musíme zmizet. Pojď!“

Popadl jsem ho za ruku a rozběhl se přes koleje. Žlutě natřené zábradlí bylo na dotek ledové a když jsem se přes ně přehoupl, spustilo to minivodopád dešťové vody. Štěpán, pořád ještě lehce rudý ve tváři, mě napodobil s nekonečně větší elegancí.

Ještě jedny koleje, chodník a silnice. Parkoviště před naším domem je malé. Někteří sousedi musejí parkovat i tady na odstavném pruhu.

„Kdybys musel řídit, které auto z těchhletěch by sis vybral?“ otočil jsem se na Štěpána. „Myslím o kterém víš – fakt víš – jak se v něm jezdí.“

Na nechápavé pohledy si asi budu muset začít zvykat. Na to, že Štěpán dokáže i tak pochopit naléhavost situace, taky.

„Támhleto. Tu zelenou oktávku. Proč?“

„Protoč,“ vyrazil jsem přímo k vozu. „Nekecej a nasedej.“

Jaká je asi pravděpodobnost, že tenhle vůz má pomršené zamykání? Že stačí třeba jenom takhle ťuknout a zámek povolí a dveře se otevřou?

Zašklebil jsem se do Štěpánova vyjeveného obličeje a podržel mu dveře jako řidič slečny Daisy.

Kluk se nasoukal za volant. Očima na mně pořád visel takovým způsobem, že kdybych teď auto obešel zezadu, nejspíš by si ukroutil hlavu.

Vzal jsem to kolem kapoty. Štěpánovi trvalo neuvěřitelně dlouho, než pochopil, že by mě taky mohl pustit dovnitř.

Zapadl jsem do sedadla a nahmatal pás.

„Měl by ses připoutat. A utři si nos. Na, tady máš kapesník. Umíš to nastartovat bez klíčku?“

„Já… dík… ne,“ vypadlo z něj.

Jenom jsem se na něj znovu zašklebil a sklopil stínítko na jeho straně.

Klíče mu spadly rovnou do klína.

*

„Hlavně klid. Vím, že umíš řídit. Přestaň se klepat. Hezky klíček do dírky. Tááák. A dál už jak tě to učili. Hlavně klid. Nic se neděje. Pomaličku, v klidu.“

Opírám se předloktím o Štěpánovo sedadlo a snažím se vrhat nenápadné pohledy zadním sklem. Na obzoru se zatím neděje nic neobvyklého. Temnota možná pochopila, že totálně zacpaná silnice nebude tak úplně náhodná náhoda. A třeba se mě i bojí. To Štěpán nejspíš strach nemá. Jenom na něj moje přivítání zapůsobilo tak, že se mu třesou ruce a oči mu ujíždějí zase a znovu k mému obličeji. Mám hroznou chuť začít se smát, ale současně mám pocit, že to by chudáka kluka mohlo dohnat k úprku z auta. Uvědomuju si, čeho všeho byl schopen, když šlo opravdu do tuhého a smát se mi chce o to víc.

Motor konečně zakašlal.

Ozvalo se kvílení mučené převodovky a pak jsme se rozjeli.

V tom, že jsme minuli auto před námi o pověstný chloupek, jsem prsty kupodivu neměl.

*

„Kam… kam mám jet?“ špitl Štěpán, když jsme z příjezdové cesty odbočili na výpadovku.

„Hm… pořád za nosem. Já ti řeknu,“ začal jsem se prohrabávat v přihrádce. Někde tady musí být automapa, nebo tak něco.

Byla tam. Štěpán se zařadil do správného (doufám) pruhu a přišlápl plyn. Sedět vedle něj a neslyšet vřískání klaksonů ostatních aut byl na chvíli hrozně nezvyklý pocit.

„Koukej radši na cestu,“ řekl jsem mírně a pohroužil se do mapy.

Teď ještě zjistit, jak se s tím pracuje.

*

„Na kruháči doleva. Ne. Doprava,“ instruoval jsem chlapce po chvíli. „Potom… hm, umíš podle tohohle jezdit? Protože já mám pocit, že než bych ti vysvětlil trasu, tak budeme o půl republiky jinde.“

„Jo,“ pípnul zase Štěpán. „Ukaž.“

Přistrčil jsem k němu popřekládanou mapu a zabodl prst do cílového místa.

„Jo. OK. Ale proč…“ Štěpán si povzdechl. „Žádný otázky, že jo?“

Usmál jsem se na něj.

„Slibuju, že se dočkáš. A dozvíš se toho tolik, až budeš mít hlavu jako meloun.“

Ten tajemný tón se mi asi docela povedl, protože hlavu jsem mu správným směrem musel nakonec otočit skoro násilím.

*

Městská zástavba Ostravy prořídla. Teď je všude mnohem víc zeleně, po pravé straně je občas možné zahlédnout řeku a vůbec to tady začíná působit tak nějak odlehle. Při čtení reklamy v automapě jsem si to představoval jinak, ale je fakt, že tohle bude taky stačit. Koneckonců, nezůstaneme tu dlouho.

„Tam?“ zeptal se Štěpán.

„Jo, skvělé,“ vyhlédl jsem z okna. Béžovohnědý dům vypadal kvůli provazcům deště pochmurněji než na fotce, ale parkoviště bylo zato víceméně prázdné.

„Zajeď někam pokud možno dozadu,“ instruoval jsem chlapce a začal se přehrabovat v batohu. Triko, svetr… a zase zatáhnout zip. Kdyby mi u recepce začaly vypadávat náboje, asi by to nenápadnosti moc neprospělo.

Štěpán zaparkoval. Sáhl jsem po odepínání pásu. Naše ruce se letmo dotkly. Kluk ucukl tak rychle, až málem urazil řadicí páku. Napadlo mě, že za tu chvíli jízdy nějak znervózněl.

„Na,“ podal jsem mu oblečení. „Sice ti to zase nebude slušet, ale tady jako můj fuckboy působit nemůžeš.“

Štěpánova ruka strnula v polovině cesty. Že vůbec nemůže tušit, o čem jsem právě mluvil, mě napadlo jen o vteřinku dřív.

„Ehm… toho si nevšímej,“ zamumlal jsem. „Prostě si to obleč. Jo?“

Kluk se na mě zase chvíli díval. Kdybych uměl číst v lidských očích, vystačily by mi ty jeho až do důchodu. Pokusil bych se o důvěryhodný úsměv, ale vím, co by z toho vylezlo.

Oblečení konečně změnilo majitele. Štěpán se vyvlékl z vesty. Je neuvěřitelné, jak křehce může působit patnáctiletý kluk. Vzpomínám si, jak jsem ho lovil z vany. Vážil tenkrát strašně málo. Vzpomínám si, jak…

Potřásl jsem hlavou. Na tyhle vzpomínky bude dost času pak, až budeme schopní vzpomínat oba.

„No, dobrý,“ zhodnotil jsem výsledek. Z toho trika sice Štěpánovi provokativně lezlo rameno, ale svetr se musel někdy za ty roky, co mi odpočíval ve skříni, srazit. Kdybych pořádně přimhouřil (zavřel) oči, mohl bych dokonce říct, že to chlapci vyloženě sluší. „Ještě ten obojek, jo?“

„No…“ zrůžověl lehce kluk. „To nepůjde.“

„Proč?“ zeptal jsem se nechápavě.

„No… je na klíček. A ten klíček…“

„Nemáš,“ zkonstatoval jsem. „Proč?“

„Prostě nemám, no!“ cukl kluk ramenem.

„Ach jo. Pocem, prosím tě.“

Zase ten pohled. Mám skoro pocit, že přesně takhle se na mě díval v bunkru, když si nebyl jistý, jestli jsem skutečný.

„No tak. Neukousnu tě. Jenom prostě nechci, abys působil tak nápadně. Takže ti to sundám. Hned, jak budeme na pokoji, si to zase můžeš připnout.“

„Ale…“

Dotkl jsem se miniaturního zámečku. Ozvalo se téměř neslyšné cvaknutí a Štěpánovy oči se rozšířily ještě o něco víc, když jsem mu proužkem černé kůže zamával před očima.

„Jak jsi…“

„Později,“ ušklíbl jsem se znovu, zastrčil obojek do kapsy a otevřel dveře.

Déšť už venku čekal.

*

„Stáhni si ten svetr trochu dolů,“ šeptl jsem Štěpánovi do ucha ve chvíli, kdy za námi zapadly vchodové dveře. „Kouká ti zadek.“

Kluk po mně šlehl zase tím nečitelným pohledem, ale poslechl. Napadlo mě, že jsem měl vzít i nějaké svoje staré kalhoty. Štěpán by v nich sice vypadal jako absolvent klaunského učiliště, ale určitě by to bylo lepší než tohle. Jak jsem dokázal zapomenout na roztřepené trhliny takového rozsahu, vážně netuším.

„Dobrý den,“ opřel jsem se o pult. Recepční mohlo být tak o pět let víc než mně, světle hnědé vlasy měla stejně dlouhé jako Štěpán a milý profesionální úsměv se jí při pohledu na mého společníka maličko rozšířil. Hlavou mi blesklo, jestli náhodou neviděla celé to jeho převlékání na černobílém monitoru za sebou. Nebyl jsem si tím jistý, ale to auto opravdu skoro vypadalo jako naše.

„Dobrý den,“ přerušila žena tok mých myšlenek. „Přejete si?“

„Ano. Potřebovali bychom pokoj. Dvoulůžkový. Na dva dny.“

„Moment, podívám se,“ vrhla recepční pohled přes rameno na desku se zavěšenými klíči. Vzhledem k její zaplněnosti a prázdnému parkovišti mi to přišlo jako dost zbytečné divadlo. „Hm,“ obrátila svou pozornost zpátky ke mně. „Takže většina pokojů je volná. Přejete si výhled na řeku?“

„Výhled na řeku bude fajn,“ opáčil jsem.

„Skvělé. Budu potřebovat vaše občanské průkazy.“

„Jistě,“ zašátral jsem v kapse. Štěpán otevřel pusu. Položil jsem na stůl i jeho průkazku. Pusa zůstala otevřená. „Vypadla ti z kapsy,“ zazubil jsem se.

Recepční si chvíli něco opisovala. Já zatím šustil bankovkami. Kolik v trezoru pro strýčka Příhodu mám, jsem dávno zapomněl. Teď mě suma docela příjemně překvapila.

„Budou to tři tisíce dvě stě čtyřicet korun.“

Odložil jsem na stůl čtyři modré tisícovky. „A ještě bych si vzal dva kartáčky, jednu zubní pastu, tabulku čokolády… ne, tu druhou, tu dražší… a a a… hřeben. A to bude všechno.“

Drobné se přestěhovaly do mojí kapsy. Nastrkal jsem nákup Štěpánovi do rukou a sám sebral klíč, ovladač k televizi a ovladač videa.

Jak jsem napsal v Deváté sféře: jde se bydlet.

*

Pokoj vypadal úplně jinak, než jsem čekal. Bíle vymalované zdi, naleštěné dlaždice, nábytek v maximálně jednoduchém stylu. Na stolku televize, u zdi minilednička, na zdi hodiny a obrázek v japonském minimalistickém stylu, na jehož název jsem si v té chvíli nevzpomněl.

Odložil jsem ovladače a začal si svlékat bundu. Nezvyklé ticho mě zarazilo uprostřed pohybu.

„Co je?“ otočil jsem se k Štěpánovi. Stál opřený o dveře jako kluk, co se právě vrátil domů a ví, že ho na sto procent čeká výprask. Hlavou se mi mihla vzpomínka na jiný pokoj a jiné dveře. Žaludek se mi sevřel. Třeba jsme si vzpomněli oba.

„Štěpáne,“ řekl jsem měkce. „Co je? Ty se mě bojíš?“

Kluk zvedl trochu hlavu a podíval se mi zpříma do očí. „Kdo jsi?“

Shodil jsem bundu z ramen a přistoupil k němu. To polknutí se nedalo přehlédnout. „Jsem… ten, na koho si pamatuješ z deštivého světa. Víceméně. Možná méně než více. No, je to dlouhý příběh. Ale ať jsem kdokoli, nemáš důvod se mě bát.“

„Vypadáš jinak,“ špitl Štěpán. „Mluvíš jinak. A… chováš se jinak.“

„Jo,“ povzdechl jsem si. „To k tomu patří. OK. Plán je následující. Nejdřív si vlezeš do vany. Potom si dáme teplou večeři. Pak ti seženeme něco normálního na sebe. Potom…“

Štěpánovo zavrtění hlavou mě nenechalo dokončit větu.

„Co ne?“ zeptal jsem se.

„Zůstanu v tomhle. Teda ve svým oblečení. Mohl bys mi vrátit ten obojek?“

„No, OK,“ zalovil jsem v kapse. „Tady klidně. Ale venku takhle lítat nebudeš.“

„Budu.“

„No to teda nebudeš!“ řekl jsem důrazně. „Seš vůbec normální, jet za mnou takhle? Je tam sotva deset stupňů. Už teď ti teče z nosu. Jestli si myslíš, že tě nechám, abys chytil zápal plic, tak se teda sakra pleteš.“

Štěpán jenom sklopil hlavu.

Povzdechl jsem si. Natáhl jsem ruku. Čekal jsem, že sebou cukne, když ho jemně vezmu za bradu, ale ani se nepohnul. Jenom ty oči… tolik zmatku jsem v nich neviděl, ani když jsme se setkali poprvé.

„Já tě přece chápu, Štěpáne. Meiko. Když seš takhle oblečený, je to o něco silnější, že? Ty vzpomínky myslím. Vím, že je to pro tebe důležité. Ale ty zase chápej mě. Mám o tebe strach. Tohle není New York. Tady nemůžeme…“

Štěpán na mě vytřeštil oči.

„M… Mart-tyo?“

„Ježíš,“ skoro jsem od něj odskočil. „To ne. Teda…“

Klukovi se zúžily oči. Já se stihl proklít do sedmého kolena. Celou cestu jsem si připravoval strukturu proslovu, ve které mu postupně, polehoučku, pomaloučku a obezřetně vysvětlím celý ten propletenec našich osudů a přitom mi vůbec nedošlo, jak na něj musí působit, že jsem z něj najednou úplně mimo. Jak mu teď mám sakra…

„Tak kdo seš?“ popadl mě kluk za košili. „Říkals, že si to nepamatuješ! Že máš v hlavě guláš jako já. To jsi kecal, nebo co? Přijde ti fajn mě tak trápit? Tváříš se, že víš úplně všecko a děláš ty věci, který dělal Mart-tya a šaháš na mě a chováš se, jako že mě strašně rád vidíš, a přitom mi nechceš furt nic říct! Fakt ti to dělá dobře, když jsem takhle zmatenej? Proto jsi za mnou nepřijel?“

„Panebože, to ne!“ vyjekl jsem. „To bylo… sakra…“

„Proč mi sakra neodpovíš normálně?“ přitáhl si mě Štěpán k obličeji. „Myslel jsem, žes mi něco slíbil! Nebo to byly kecy? Proč jsi nepřijel, když je ti všecko tak jasný? Tos mě musel nechat měsíc přemejšlet o tom, jestli nejsem cvok? Jestli se mi to všecko nezdálo? Přišlo ti zábavný představovat si mě, jak nevím, co se děje? Nebo jsi mě… Jasně! Tos byl ty, že jo? Sledovals mě! Byl jsem moc srandovní, jak jsem sháněl všecky tvoje knížky? Jak jsem na každým kroku přemejšlel, jestli seš fakt jenom normální spisovatel? Jak jsem četl každej tvůj rozhovor a snažil se najít nějaký vodítko? Byla to moc velká prdel?“

„Kristepane, Štěpáne, takhle to přece nebylo!“ popadl jsem ho za ramena. „Co blbneš? To jsem přece já! To si fakt myslíš, že bych tě chtěl nějak trápit? No tak! Vzpamatuj se!“

Můj výraz musel na kluka asi zapůsobit víc, než jsem doufal. Zmlkl a podíval se mi upřeně do očí.

„Tak… tak… proč?“

„Proč jsem nepřijel? Protože… uf… protože jsem na tom byl stejně jako ty! Najednou jsem si pamatoval dvě série vzpomínek. Vůbec jsem nevěděl, co se to děje. Taky jsem měl pocit, že jsem úplnej cvok. Míša byla najednou živá a svět vypadal úplně normálně a já jsem si pamatoval, že takový byl vždycky. Chápeš? Byl jsem v úplně stejné situaci jako ty, a přitom úplně v opačné. Já jsem svoji lásku měl. V tom normálnějším světě. A napadlo mě, že když nepřestanu vzpomínat na tebe a na to všecko, tak o ni zase třeba přijdu. A tak jsem si namluvil, že se mi to všechno jenom zdálo. Že to byly další vize, podle kterých píšu knížky.“

„Fakt?“ zatvářil se Štěpán maličko nejistě. „Tak proč…“

„Proč se teď chovám takhle?“ nenechal jsem ho domluvit. „Protože jsem si nakonec něco uvědomil. A jelikož mi sakra moc záleží na tom, abys to všecko správně pochopil, tak z toho mám strach a snažím se to trochu oddálit. Tak promiň.“

Kluk pustil moji košili a zatvářil se rozpačitě. Jako by nevěděl, co říct. Využil jsem toho.

„A mimochodem, nesledoval jsem tě já, ale ta holka s těma pistolema. Teda, ty vlastně nevíš, že to byla holka,“ zarazil jsem se. „No zkrátka, Pistolník. Proto jsme taky museli vypadnout v kradeným autě tak narychlo. Chápeš?“

„Jo,“ špitl Štěpán. „Teda ne. Nechápu.“

„OK,“ povzdechl jsem si. „Dost zdržovaček. Sedej. Příběh začíná.“

Štěpán se svalil na gauč, já si přitáhl křeslo naproti němu.

„Fajn… sakra, teď kdybys mi jenom řekl, jak začít.“

Štěpánovy oči jako by potáhla vrstvička ledu.

„Klid, klid, hlavně klid,“ zvedl jsem ruce. „Potřebuju vědět jenom jednu věc. Přišel jsi na něco z mých knížek? Vzpomněl sis na další věci? Proto ses oblíkl takhle?“

Pod klukovým pohledem jsem se začal uvnitř lehce smrskávat.

„Nedívej se na mě tak. Musím prostě mít něco, od čeho se odpíchnu.“

„No tak jo,“ zavrčel kluk. „Když ti to dělá dobře… Nevzpomněl jsem si vůbec na nic. Tvoje knížky jsou jenom normální knížky. Chceš taky dopodrobna popsat, proč jsem nakonec přijel? Fajn! Protože už jsem byl úplně v hajzlu. Vůbec jsem nevěděl, kdo jsem. Tak jsem si řekl, že ze sebe maximálně udělám kokota před někým, kdo mě vůbec nepozná. Za ty hadry jsem utratil poslední prachy. A víš co? Bylo mi to jedno. Kdybys mě nepoznal, tak bych stejně skončil v ústavu pro mentály. A tam bych prachy nepotřeboval. Tak jsem si koupil todle všecko a sednul jsem na vlak. Spokojenej, nebo ti mám taky popisovat, jak mi je teď?“

Kdyby mohl sarkasmus zabíjet, byla by Severní Morava krajem mrtvých.

„Ne, dobrý,“ řekl jsem rychle. „Takže začneme od začátku. Jsem ti povědomý. Že jo?“

„Jo,“ zavrčel kluk.

„A pořád nevíš odkud. Tak jo. Podívej se na mě znovu. Když jsi mě viděl naposledy jako Meika, měl jsem stejný brýle. A stejnou košili jako teď. A ještě… jo. Bundu. Šedivou.“

Štěpán se na mě díval dílem nepřátelsky, dílem nechápavě. Já mu zíral do očí a čekal jsem, až se tam objeví nejdřív poznání a potom strach. Žaludek se mi stahoval exponenciálně rostoucí rychlostí. Na ten okamžik jsem se těšil tak málo, jako snad ještě na nic.

Štěpánovy oči zůstávaly stejné.

„No tak jinak,“ vstal jsem. „Sakra, doufal jsem, že to bude jednodušší. OK. Neboj se. Nemůže se ti nic stát. Je to jenom pitomá vzpomínka. Nic zásadního. Fakt se nemáš čeho bát.“

Chlapec se tvářil čím dál tím podezíravěji a na mě ty kecy taky neměly zrovna ten efekt, v který jsem doufal.

Posadil jsem se před Štěpánem na paty a natáhl pomalu ruku.

„Dotknu se tě lehce na spánku. Vzpomeneš si na to, o čem mluvím. Zkus… zkus třeba dýchat zhluboka. A připrav se na šok. Hlavně klid. Pamatuj si, že bych ti v životě neublížil. Ten v tý vzpomínce vlastně nejsem já. Je to…“

„Tak už dělej, kurva!“ vyjel na mě Štěpán, až jsem sebou cukl a málem se převrátil na záda.

„OK,“ řekl jsem a zhluboka se nadechl. Štěpánovy vlasy byly hrozně hebké a ještě ne úplně suché. Zlehounka jsem mu přiložil prst na spánek. Ještě jeden nádech.

Jaká je asi pravděpodobnost…

V následujícím okamžiku Štěpán málem prolétl gaučem.

*

Moje mysl byla rychlejší. Zámek cvakl, jak půdní otřes náhodou pohnul mechanismem. Štěpánova ruka sevřela kliku jen o sekundu později. O najednou zamčené dveře si málem rozbil nos.

„Štěpáne! Meiko! Klid! Uklidni se! Meiko!“

„Ne! Ne! Ne! Pomóc! Ne! Pomozte mi někdo!“ začal ječet. Třískání jeho drobných pěstí v tom křiku skoro zaniklo. Moje pokusy o uklidnění taky.

Na chvíli jsem se nemohl vůbec pohnout. Takhle bledého jsem ho neviděl ani v deštivém světě. Mlátil do dveří nelidskou silou a oči přitom z mého obličeje nespustil ani na okamžik. Jestli se teď pohnu, zblázní se hrůzou. Jestli se nepohnu…

Hodil jsem myšlenky za hlavu. Stačily dva kroky a byl jsem u něj. Popadl jsem ho jednou rukou kolem pasu a druhou mu přitiskl na pusu. Moje oči byly najednou od těch jeho jenom pár centimetrů. Jeho dech mi ohýbal chlupy na hřbetu ruky silou orkánu.

„Meiko,“ řekl jsem hlasem klidným tak, že mi vůbec nemohl patřit. „Uklidni se. Dýchej pomalu. Zhluboka. Poslouchej mě, kurva! Pomalu! Začni dýchat pomalu!“

Nezačal dýchat pomalu. Začal kňučet. Jako štěně zahnané do kouta. V těch modrých očích jsem zahlédl něco…

Na dokončení myšlenky nebyl čas.

„Spi!“ zařval jsem mu do obličeje. „Hned!“

Svět zaúpěl. V hlavě jako by mi prasklo vlákno žárovky.

Na chvíli jsem přestal vidět.

Pak se mi chlapec zhroutil v náručí.

*

Dostat ho na gauč a přehodit přes něj přehoz bylo milionkrát složitější, než si dokážete představit. Pokoj nějak ztratil třetí rozměr a barvy. Kromě toho mi někdo rozšteloval zaostřovací schopnosti. O tom, že věci byly zhruba šest centimetrů vedle místa, kde jsem je skutečně viděl, ani nemluvím. Ve chvíli, kdy jsem na gauč zvedl i Štěpánovy nohy, se můj žaludek rozhodl jít podívat, co se to tam nahoře děje.

Dveřmi na záchod mě musela pronavigovat sama Štěstěna.

*

„Fujtajbl,“ sdělil jsem poblité míse. Ve zkapalněných zbytcích oběda se rozpíjejí velké krvavé skvrny. Kusy toaletního papíru mi trčí z nosu a můj hlas zní směšně. Opírám se dlaněmi o studené dlaždičky a přemýšlím, že si ustelu přímo tady. Krev začíná prosakovat ucpávkami a vidění se spíš vytrácí, než že by se lepšilo. Někde poblíž toho prasklého vlákna mám pocit, jako bych se měl v příštím okamžiku začít smát. Jestli půjde zbytek rozhovoru stejně snadno, asi bych si měl nejdřív zamluvit rakev.

Nebo aspoň armádu psychiatrů.

*

Jak dlouho jsem se nad toaletní mísou hrbil, to vážně netuším. Štěpánovo oddechování se stačilo změnit v jemné pochrupování a krví nasáklý toaleťák zatím docela slušně seschl. Jak příjemná dokáže být depilace vnitřku nosu, jsem do téhle chvíle netušil.

Můj mozek se začíná vzpamatovávat. Vidím už skoro normálně a ruce se mi klepou spíš z psychologických příčin. Právě jsem se dostal přesně na hranici svých schopností. A možná i trochu za ně. Kdybych v tomhle příběhu mohl umřít, chladnu teď na podlaze u dveří. Takhle mi jenom běhá mráz po zádech. Jak je sakra pravděpodobné, že někdo k smrti vyděšený usne ve chvíli, kdy mu to přikážu? Jedna ku tisíci? Jedna ku milionu? Snažím se přesvědčit sám sebe, že Štěpán ve skutečnosti spíš omdlel, ale vůbec mi to nejde. Když někdo omdlívá, zmizí mu duhovky za horními víčky. Štěpánovy oči se zavřely docela normálně.

To, co mi svírá žaludek, možná není přímo strach. Má to k němu ale sakra blízko.

Správně se nemělo stát vůbec nic. Pravděpodobnost se mi měla vysmát do ksichtu. Celé to blbnutí s kvantovou mechanikou přece funguje na tom, co je možné. Co je pravděpodobné.

Začíná se mi znovu točit hlava. Chlad dlaždičkové zdi za zády nevnímám.

Ten pocit, co mi skoro usmažil mozek, znám. Teda, ne úplně – modrý oheň tavící mozkové závity a mdloby například chyběly, ale ta bolest… ten dojem mysli hroutící se do sebe… ten znám. Takové to bylo vždycky, když někdo v budoucnosti spustil rušičku pravděpodobnosti.

Nechápejte mě špatně. Nemám strach a nejsem nervózní proto, že bych nevěděl, co se právě stalo. Naopak. Jsem vyděšený proto, že to vím až moc dobře.

Ta prasklá cévka v mozku byla něco jako zpětný zášleh pravděpodobnosti, která mi už nemůže vzdorovat.

A proč toho tak najednou není schopná?

No… copak jsem někdy napsal příběh, kde by se hlavní hrdina nezlepšoval?

*

Zakrvácenou košili jsem vyměnil za triko z batohu. Rozepínaný zip zazněl nepatřičně hlasitě, ale Štěpán se ani nezavrtěl.

Utřel jsem si zvlhlé dlaně do kalhot a usadil se do tureckého sedu přímo před chlapcův obličej.

Nikdy jsem neutrpěl lékařské vzdělání, ale řekl bych, že to bude dobré. Štěpánovi se do obličeje vrátila barva, o pravidelném dechu jsem už mluvil a čelo má na dotek docela normálně teplé. Řekl bych, že se z mého nepovedeného začátku rozhovoru vzpamatuje bez následků.

Zvlášť když tomu trochu pomůžu.

*

Nemůžu říct, že bych nebyl nervózní, ale uklidňoval jsem se tím, že to, o co se pokouším, je opravdu docela dobře pravděpodobné. Teď navíc nemusím spěchat. Uspal jsem ho dřív, než ho hrůza postrčila přes okraj zdravého rozumu. Tím si můžu být jistý. Kdyby ne, nespal by teď tak klidně. Takže mám na všechno dost času. Klidně se tady můžu takhle psychicky podporovat až do rána.

*

Nakonec jsem to nevydržel déle než pár minut. Ruce se mi přestaly klepat. Dopřál jsem si dva dlouhé, pomalé nádechy a výdechy. Zlehounka jsem přiložil dva prsty Štěpánovi na spánek.

Jak moc je pravděpodobné…

Moje čelo se vraští soustředěním, Štěpánovi na rtech pohrává sotva patrný úsměv a elektrony v jeho mozku se chovají tak, jak chci. Až se probudí, bude odpočatý, jako by spal čtyřiadvacet hodin. Nejdřív si uvědomí, že ho někdo přikryl. Pak mu dojde, že to musel být někdo, kdo by mu nikdy neublížil. Potom si vzpomene na mě.

A pak nepropadne hysterii.

Na důkladné zafixování toho posledního faktu jsem spotřeboval snad polovinu noci.

*

Tak jo. Čas probuzení. Kam se sakra postavit? Za gauč? Před gauč? Ke dveřím? K oknu? Neměl bych kruci radši úplně vypadnout z pokoje?

Ruce se mi už zase potí. Štěpán přestal pochrupovat, převalil se na druhý bok a něco zamumlal ze spaní. Vzbudí se během několika minut a já vůbec netuším, jak moc moje čachry s pravděpodobností zaberou. Stačí, aby mě zahlédl v nepravý okamžik a veškerá snaha se zhroutí.

Napadá mě, že u dveří to bude nejlepší. Tam se podívá, až se na posteli posadí.

Napadá mě, že tak to bude vypadat, jako bych ho v pokoji věznil.

Vyrazil jsem radši k oknu.

A Štěpán zavrněl a otevřel oči.

Zmrzl jsem uprostřed kroku jako srnka lapená v záři světlometů.

*

Posadil se tak rychle, až málem převrátil gauč. Ty nesmysly s dekou, teplem a ostatními věcmi mu hlavou možná proběhly, ale jestli ano, tak při tom musely zadupat do země veškeré rychlostní rekordy.

Sesmekl nohy z gauče. Odhodil deku.

Vrhl na mě poslední vyděšený pohled.

A vystřelil z pokoje jako žíznivá čára.

*

Zběsilý dusot jeho těžkých bot na schodech nahradilo ticho. Sesul jsem se na gauč. Teplo Štěpánova těla ještě nestačilo vychladnout a polštář voní jako vlhké vlasy. Sevřel jsem ho v náručí a zabodl pohled do podlahy.

Asi bych ho dokázal dohnat. Nejspíš zapomněl na auto a teď pádí po silnici jako šílený. Klíčky mám v kapse já. Těch pár set metrů bych pravděpodobně odřídit svedl. Ve chvíli, kdy by mě za sebou zahlédl, by nejspíš zkusil zmizet v lese. Asi by zakopl. Tkaničky by se mu zamotaly do něčeho trnitého, šlahounovitého. Než by se vymotal, byl bych u něj.

Jenže co z toho? Nemůžu ho přinutit, aby mi věřil. Nemůžu ho ani přinutit, aby mě poslouchal. To, co jsem mu chtěl říct, je…

Nevesele jsem se ušklíbl.

Proč o tom vůbec uvažuju? Teď už je to přece jedno. Mohl jsem mu lhát a říct ano, když se mě ptal, jestli jsem jeho miláček. Ta historka, kterou mě nakrmila Temnota, je ve své podstatě bezchybná. Uvěřil by jí stejně, jako jsem jí uvěřil já. Teď už jsem mu mohl vykládat, co všechno podnikneme, až…

Měl bych jít spát. Teď už je to vážně jedno. Nevrátí se, ani kdybych pravděpodobností mlátil do rána o podlahu. Zítra bude nový den a příběh půjde dál. Chtěl jsem k němu být upřímný, chtěl jsem být polovinou dokonalého páru, který před sebou nemá tajnosti. Mělo mi dojít, že nikdy nemůžeme být tou dvojicí, kterou jsme byli v Iustovi. Příběh se přece nemůže opakovat.

Rezignovaně jsem si povzdechl a přestal objímat polštář. Sevřel jsem ho v rukách a napadlo mě, že vůně jeho vlasů už bude taky pryč. Někde v hrudi mě zabolelo. Zvedl jsem oči.

A pohled mi padl na zářivě růžové tkaničky.

*

Chvíli jsem jenom zíral, jako by můj mozek nedokázal zpracovat fakt, že už v pokoji nejsem sám. Kolem masivních podrážek se dělaly loužičky, bleděmodré rifle byly do výše kotníků nasáklé vodou a chvíli jsem si myslel, že se mi před očima dělají mžitky. Pak mi došlo, že to jsou kapky pršící odněkud shora.

Zvedl jsem hlavu.

Štěpán měl rty sevřené do tenké čáry, z vlasů mu kapalo, svetr měl na ramenou promočený a oči mu v zarudlém obličeji zářily jasněji než dvojice safírů.

Dívali jsme se na sebe den, nebo půl století? Mně hlavou letěly miliardy myšlenek, miliardy možných scénářů. Co se odehrávalo za jeho očima, jsem se neodvažoval hádat.

Ticho jsem nakonec prolomil já.

„Proč ses vrátil?“

Štěpán si odhrnul mokré vlasy z čela. Přešlápl z nohy na nohu.

„Proč jsi mě nechal jít?“

Rezignovaně jsem se ušklíbl.

„Pravdu?“

„Jo.“

„Protože tě mám rád.“

Štěpán na mě zíral, jako bych promluvil čínsky. Odložil jsem polštář a pokrčil rameny.

„Vím, jak to zní. Asi… asi ses neměl vůbec vracet. Myslel jsem, že to nějak půjde, ale… no, byl jsem idiot. Vzpomněl sis, že jo? Teď už můžu říct cokoliv a nikdy mi neuvěříš. Vždycky si budeš myslet, že je to další past. Další způsob, jak tě mučit, jak se ti mstít, jak… no, to je jedno. Prostě… už jdi. Ano?“

Zase jsem sklopil hlavu. Zítra na sebe možná budu pyšný, že jsem to dokázal takhle rychle utnout. Žádné falešné naděje, kterými by se chlácholil zbabělec. Rázný, nevyhnutelný čin. Ušklíbl jsem se na parkety. Pochybuju, že mi to vnese do života nějakou radost.

Štěpánovy podrážky zaklapaly na podlaze. Dveře za ním zapadly.

Pokojem se rozlilo ticho.

*

A další kroky ho poslaly do zapomnění.

*

Otočil jsem nechápavě hlavu. To mi po něm teď bude tak smutno, že budu mít sluchové halucinace?

Štěpán se vynořil z koupelny. Drbal si vlasy tlustým bílým ručníkem a byl tak skutečný, jak to jenom šlo.

„Nemáš ještě něco suchýho na převlečení?“ vykoukly z ručníkového hemžení jeho oči.

„Jo. Teda ne. Ale tohle triko mám na sobě sotva pár minut. Počkej, převleču se do…“

„Ne, to je dobrý. Slez.“

Vstal jsem jako poslušný pejsek. Štěpán odhodil ručník na postel, přetáhl si přes hlavu svetr i s tričkem a stáhl z gauče přehoz. Zabalil se do něj a zhroutil se zpátky do křesla. Natáhl si dlouhé nohy ke mně, založil ruce na hrudi a nasadil soustředěný výraz. „No tak mluv. Poslouchám.“

Jsou chvíle, ve kterých je nad lidské síly vzpomenout si i na vlastní jméno – a to i pokud skutečně jste člověk. Tohle byla jedna z nich.

Štěpán se na mě díval s pořád stejným výrazem.

Rozhodil jsem rukama.

„Nemá to cenu. V životě mi neuvěříš.“

„Jo. To už jsi říkal.“

„Proč ses vrátil?“

„A tohle taky.“

„Neodpověděl jsi mi.“

Chlapec se zatvářil naštvaně. „Protože to nevím. Asi seš tak dobrej manipulátor.“ Jeho rysy trochu změkly. „Hele, já neříkám, že seš. A neříkám, že nejseš,“ dodal rychle. „Ale když jsem se ohlíd a tys za mnou vůbec neběžel, tak mi došlo, že to nedává smysl. Jestli seš fakt… Satan, tak je to tvoje chování úplně postavený na hlavu. Jasně, mohl by ses bavit tím, že by ses vydával za mýho kámoše a potom bys mě třeba podrazil a… no, to je jedno. Prostě jako… jako mučení je něco takovýho dost slabý. Tak jsem si řekl, že si aspoň poslechnu, cos mi chtěl říct. Takže… povídej.“

„Dík,“ ušklíbl jsem se. „Takže… fajn. Nejdřív bych ti měl říct, že ti fakt nechci…“

„Ne,“ řekl Štěpán. „S těmahle kecama jdi někam. Prostě mi řekni fakta a nechej mě, ať si udělám názor sám. OK?“

„OK,“ řekl jsem já. „Tak jo. Už žádný zbytečný kecy. Příběh začíná. Říkals, žes za poslední měsíc přečetl všecky moje knížky. Fajn, takže Devátou sféru si pamatuješ. Tak si představ, že všechno, co je v ní napsané, se stalo. Do posledního písmene. Na začátku jsem byl já. Satan, vládce pekla. Rozhodl jsem se naposledy stát člověkem. Přesně z těch důvodů, který jsem tam psal. No a tak jsem se stal normálním klukem a o čtrnáct roků pozdějc jsem se zabil kvůli nešťastné lásce. Všecko, co se dělo pak, je v tý knížce. Nakonec jsem se vrátil zpátky do Deváté sféry a začal se připravovat na svůj návrat.“

Štěpán se na mě díval s naprosto nečitelným výrazem v obličeji. Rozhodl jsem se to vzít jako dobré znamení.

„Hm, měl bych asi vysvětlit, jak je to s těmi světy, kruci. Tak jo. Tohleto není deštivý svět. Je skoro stejný, ale není to ani jeho budoucnost ani minulost. Asi by se dalo říct, že je to paralelní realita, ale to by znamenalo, že ten deštivý svět ještě existuje – což ve skutečnosti neexistuje. Zkrátka si to představ jako řetěz. Z deštivého světa jsme se dostali sem – a proč, k tomu se ještě dostanu, pokud se do toho moc nezamotám. Prostě, na začátku tohohle řetězu byl svět, ve kterém se stala Devátá sféra. Úplně prvotní, originální realita stará pár miliard let. To, o čem ses určitě taky učil ve škole. Akorát že tam už ti neřekli, že Nebe a Peklo je skutečné a že taky existuje pár dalších světů… a tím nemyslím ten deštivý. Kruci. Tohle jsem do toho vůbec neměl tahat. Teď v tom máš určitě…“

„Ne. Zatím se chytám,“ hodil mi Štěpán záchranné lano. „Byl to zkrátka ten svět, ve kterým jsem byl Meika, že jo?“

„Jak to víš?“

„Jak asi?“ zamračil se Štěpán. „Jestli si myslíš, že jsem se jenom válel v tvejch knížkách a čekal jsem, až mě omráčíš svojí moudrostí, tak fakt ne.“

„OK, OK,“ zvedl jsem smířlivě ruce. „Vím, že seš chytrý kluk. Jenom jsem na to zapomněl. OK, zpátky k příběhu,“ přikrčil jsem se pod chlapcovým pohledem. „Jsem zpátky v Deváté sféře a připravuju se na svůj příchod. Mám v rukávu trumfové eso a chci, aby byl můj konečný triumf co nejefektivnější. Takže jsem se rozhodl, že se na svět vrátím přesně za šest let, šest měsíců a šest dní. Tobě to asi zní jako blbina, ale takováhle symbolika dokáže občas sakra pomoct. A stejně jsem ještě musel stvořit armádu, vycvičit démony, naplánovat strategii… a něco takového dá zabrat i bytosti, jako jsem byl já.

Takže já jsem v pekle a pilně pracuju, zatímco svět netuší, že mu zbývá posledních pár roků před tím, než ho obrátím v popel. Stejně tak to netuší ti nahoře. Tehdy jsem to nevěděl, ale v Nebi panoval rozkol. Boha muselo to fiasko s archandělem a prvním člověkem dost zdeptat. Uzavřel se před světem, který stvořil, a začalo mu strašit ve věži. Loki, bývalý anděl smrti, se o něco později rozhodl, že už ho svět sere. A tak našel jednoho lidského ubožáka a dal mu nadlidskou moc. Zbytek znáš, Meiko. Lítal po světě, páchal dobro, našel tebe a Jeshua Nazaretský našel vás oba. Do děje se zapojila sama Smrt a nakonec to všechno vyvrcholilo tím, že jsem tě…“

Nasucho jsem polkl. Do Štěpánových očí bych se v téhle chvíli nepodíval za všechny poklady světa.

„Byl jsem tehdy někdo úplně jiný než teď,“ pokračoval jsem zastřeným hlasem. „Byl jsem úplně zaslepený tím, že konečně nadchází můj čas, že můj dávný nepřítel je blábolící magor – ne že by to byla zase taková změna – a že Bůh mě nezastaví, protože ta proslavená trojjedinost znamená, že je taky psychicky mimo. A tak jsem se vykašlal na svůj geniální plán a rozhodl se, že už jsem čekal dost dlouho. Nějaký človíček s trapnými kecy mě nezajímal. Mávl jsem rukou a… a ty ses obětoval, abys ho zachránil. A díky tomu se tvoje duše dostala k Bohu. Bůh se uzdravil. Bůh sestoupil na Zemi. A Satan ďábel byl v monumentální bitvě, kterou neměly lidské smysly šanci zachytit, smeten do Propasti.“

Na chvíli jsem se odmlčel. Štěpán se na mě upřeně díval a v jeho očích nezůstalo vůbec nic hezkého. Na kratičký okamžik jsem strašlivě zatoužil vzít ho do náručí a říct mu, že si jeho smrt pamatuju i jinak a že mu nedokážu popsat, jak… jenže v téhle chvíli neexistovala šance, že by mě pochopil. Raději jsem pokračoval.

„Takže se mohlo zdát, že všechno dopadlo dobře. Jistě, tvůj přítel zůstal sám, ale mohl se těšit, že tě za pár desítek let znovu uvidí a že vaše láska přetrvá navždy.“ Ušklíbl jsem se. „Jenže život je svině. A já byl tehdy ještě mnohem horší. Ve chvíli, kdy jste se bavili v nemocnici, jsem už v podstatě neexistoval. Vzpomínáš si, co jsem psal o Lokim? Myslím, jak jste ho vy dva hledali ve vyšších sférách? Tak to nebylo vůbec nic v porovnání s tím, jak jsem dopadl já. Moje duše byla rozptýlená, vzpomínky vymazané, podstata zničená. Byl jsem tak blízko skutečnému nebytí, jak to ještě jde, abych současně nebyl i vymazaný z celé historie. No, chci tím říct, že na svět už jsem nemohl mít vůbec žádný vliv a že už neexistovala vůbec žádná šance, že bych mohl ještě někdy povstat. A tak to bylo správné a tak to mělo být. Alespoň podle Boha všemohoucího, který ví vše a kterému nic neunikne.“

Znechuceně jsem se pousmál, jak se mi vybavily nelidské vzpomínky z dávno neexistujícího světa.

„Jenže milý Bůh ve skutečnosti nezapomněl na jednu, ale hned na dvě věci. Za prvé na moc víry. Bůh stvořil lidi k obrazu svému. Tím pádem mají lidi moc… ne jako Bůh sám, ale dost se to tomu blíží. Protože v tom jeho experimentu s lidmi a smyslem jejich života a s tím, na co se snaží přijít od počátku své historie, šlo celou dobu jenom o to, že…“

Zarazil jsem se.

„Jo, už se zas zakecávám. OK. Zkrátka, lidi mají moc pohnout svou vírou světem. To je první věc, na kterou Bůh zapomněl. Nebo ji spíš nedokázal docenit. Ta druhá… no, prostě mě podcenil. Myslel si, že když už neexistuju, nemůžu dál škodit. Chyba, milý stvořiteli. Víš, jestli kdy existoval někdo, kdo se mohl vyrovnat Bohu, tak jsem to byl já. A věděl jsem to stejně, jako to věděl on. Kdybychom se tak diametrálně nerozcházeli v názorech, mohlo tohle všechno dopadnout úplně jinak. Jenže co se mezi námi stalo, to se nemohlo odestát. Byl jsem naprosto posedlý myšlenkou porazit ho na jeho vlastním hřišti a zničit svět i lidi. Jistě, nakonec jsem se zachoval jako zbrklý pitomec, ale kdybys musel čekat takovou dobu a pak měl najednou vítězství na dosah… No, to jedno,“ řekl jsem honem pod dojmem Štěpánova pohledu. „Chci tím říct jenom to, že jsem měl v rukávu ještě jedno eso. I když tohle byla spíš krabička poslední záchrany. Zkrátka něco, co by žádná jenom trochu příčetná bytost nepoužila, pokud by jí do bot neteklo opravdu kurva kurva kurva kurevsky moc. Což, jak snad uznáš, byl nakonec i můj případ.“

„Dojemný,“ odfrkl si Štěpán.

„Dík,“ ušklíbl jsem se nevesele. „To neměla být omluva. Jenom ti vysvětluju, co se stalo. Prostě, použil jsem něco, co znovu psychicky zdravému Bohu nemohlo ani přijít na mysl. Pár let před tím, než jsem byl svržen do Propasti, jsem v realitě nastražil takovou menší past. Napsal jsem pár knížek. Jo, přesně ty, které jsi četl. Ty první – Temné záblesky a Konec Křížů – byly jenom taková kamufláž. Sračkoidní brak napsaný stylem jiného geniálního spisovatele – to kvůli upoutání pozornosti. Nechal jsem je vydat pod smyšleným jménem někdy v době, kdy se na světě objevil i fenomén Iustus. A pak jsem si připravil Devátou sféru… a ta už popisovala skutečné události. Kdyby můj plán na ovládnutí světa vyšel – a já byl tehdy přesvědčen, že nemůže nevyjít – prostě bych tuhle past odstranil a nic by se nestalo. Sféra by nikdy nevyšla. Takže…“

„Moment,“ skočil mi chlapec do řeči. „Teď jsem se ztratil. Ty knížky přece vyšly dřív, než ses zabil. Tak jsi je přece nemoh napsat až potom. Nebo… nebo jo?“

„Aha. Jasný,“ přikývl jsem. „Takže o krůček zpátky – vzpomínáš si, jak jsem v Deváté sféře psal, že jsem úspěšný spisovatel?“

„No… hm… ani ne?“

„Protože jsem žádný spisovatel nebyl. Ty knížky jsem napsal až v Pekle. Vzpomínáš? V Iustovi je o tom dokonce zmínka. Sedím v křesle a dělám poslední korektury Deváté sféry. Ty se samozřejmě do papírové formy nakonec nedostaly, protože mi do toho vpadl řvoucí Iustus a já už je nestihl odeslat na místo. No ale tak je to pokaždý… Každopádně, ty knížky měly v původním světě pozdější datum vydání než teď, takže v tom žádné cestování v čase nehledej. Stejně tak ten kluk, do kterého jsem se vtělil, se doopravdy jmenoval Šolar. Martin Moudrý je jenom takový můj soukromý vtípek.“

„Aha…“

„Jo. Chápu, je to zamotaný. Tak dál. Devátou sféru – myslím tu knížku – jsem určitým způsobem provázal s předivem reality. Představ si to jako… subprostorovou minu. Koukals někdy na Star Trek, ne?“

Štěpán pomalu zavrtěl hlavou.

„Tak jako artefakt ukrytý magickými silami za oponou skutečného světa. Ale ta mina to popisuje líp. Protože spínač to v sobě mělo taky. Spouštěcí událost byl konec mojí existence. Chápeš už? Tvůj miláček dál poletoval světem, po nocích objímal polštář a představoval si, že seš to ty a…“

„Nemusíš říkat takový věci, víš?“ vpadl mi Štěpán do řeči. „Že seš hajzl, chápu i bez toho.“

Na chvíli jsem se na něj díval a nevěděl, co říct. Pak už ano.

„Nápodobně, Štěpáne. Na ty polštáře si pamatuju, víš? No, to je jedno,“ dodal jsem rychle. „Zkrátka, nový svět bez Satana byl stále se zlepšujícím místem. Zločinnost dál mizela, společnost byla zdravější a zdravější… a moje knížky dávno vycházely po celém světě.“

Štěpánovi se najednou rozšířily oči. „Konec křížů! Já je přece četl už jako Meika! Teda… lidi je četli! Zjistil jsem to, když jsme byli v Itálii!“

„Přesně,“ ušklíbl jsem se. „Literární agent byl úplně nadšený. Měl pocit, že objevil zlatý důl. Koupil od vydavatele práva a rozjel distribuci ve velkém. Tyhle dvě bezvýznamné a dost pitomé knížky vyšly nejdřív v Polsku, pak v Evropě a nakonec víceméně všude.“ Ušklíbl jsem se ještě o řád šířeji. „Víš, součástí všech těch knížek byl i takový mechanismus… a ten v tomhle světě pořád ještě tak trochu funguje. Jak jsi po mně pátral… všiml sis i něčeho divného?“

„Hm… no… seš dost rozporuplnej spisovatel,“ řekl Štěpán.

„Řekni to na rovinu. Odborná kritika mě považuje za nejhoršího drápala pod sluncem. Recenzenti si mýma knížkama vytírají zadky. Literárně myslím. Doufám. Jednoho z nich dokonce přečtení Křížů stálo život. Jo, představ si to. Původně to byl docela známý novinář. Pak si přečetl tu knížku a něco se s ním stalo. Začal sám sebe považovat za vševědoucího, za etalon vtipnosti a za literárního génia v jednom – a to není zase tak obvyklé ani u novinářů. Sekl s žurnalistikou a pustil se do psaní literárních recenzí. Bylo to dost smutný, protože o tom vůbec nic nevěděl a skuteční literární kritici z něj měli akorát srandu. Ale myslím, že to už nedokázal vnímat. Byl mnou úplně posedlý. Do každého článku cpal víc a víc odkazů na moje knížky a nakonec uvěřil tomu, že on sám je skvělý spisovatel. No… a potom ho našli mrtvého v jeho bytě. Ležel rozdrcený pod šesti sty šedesáti šesti výtisky Konce křížů, v ruce svíral rukopis své povídky a byl doslova prosáklý toluenem. Podle vyjádření policejní mluvčí to bylo to nejhroznější, co v životě viděla. Teď myslím tu jeho povídku. Umřít se dá i mnohem hůř.“

Štěpán se zavrtal hlouběji do přehozu.

„No, prostě,“ navázal jsem na to hlavní, „jsou dva druhy lidí. Jedněm se moje dílo docela normálně líbí. Tomu drtivému zbytku ne. Přesto mě všichni bez rozdílu čtou. Chápeš? Jenom úplně vylízané pako by přece dočetlo knížku, která se ve skutečnosti číst nedá, a pak si od stejného spisovatele koupilo hned další. A přesto je i dneska internet plný keců jako třeba: „Všechny Moudrého knížky byly strašné sračky. Tu další už si ASI nekoupím.“ No, a to je ten mechanismus. Respektive tady už jenom dozvuk mechanismu, co působí maximálně na lidi… ne zrovna mentálně na výši. No, k tomu se ještě vrátím. Zpátky do původního světa – aby tam celý můj plán vyšel, musel jsem si samozřejmě zajistit, aby se knížky četly. Nemohl jsem trávit čas tím, že bych z nich dělal literární klenoty. Neříkám, že bych to nedokázal, ale žádná kniha se nikdy nebude líbit všem – a já se s ničím menším nemohl spokojit. Takže jsem do nich raději uložil pár jednoduchých podprahových signálů. Každý, kdo otevřel jakoukoli moji knížku, byl ztracen. Musel ji dočíst, ať se mu líbila nebo ne. Musela mu utkvět v paměti. A musel chtít další. A další. A tak jsem se stal slavným spisovatelem. Nebo spíš jméno nikdy neexistujícího člověka se stalo slavným spisovatelem. A pak, když jsem byl na hlavu poražen, mina vybuchla a na světě se objevila Devátá sféra a Iustus. Iusta jsem samozřejmě nedopsal já, ale další mechanismus. Něco jako magická kamera převádějící události do slov. Stejně šlo jenom o to, aby byl příběh kompletní, víš?“

Chlapec váhavě přikývl.

„Fajn. Dál už to šlo jako po másle. Knížky vyšly. Prodávaly se ještě mnohem líp než ty první dvě. Dostaly se do globálního podvědomí. A jelikož popisovaly události, které se v tom světě staly – hlavně myslím celý fenomén Iustus – tak se nakonec stalo, co se stát muselo. Těm knížkám nikdo neuvěřil.“

Chvíli bylo zase ticho.

„Co?“ nakrčil kluk čelo nakonec.

„Nechápeš? Byl tam nápis podle skutečné události. U obou. A lidé – ty miliony a miliardy čtenářů – přitom věděly, že něco takového se stát nemohlo. Že Iustus se stát nemohl – rozhodně ne takhle. Máš vůbec tušení, kolik seriózních vědeckých studií na to téma tehdy vzniklo? Na téma nového směru, jímž se začalo ubírat lidstvo, myslím. Některé z nich byly dokonale logicky neprůstřelné a žádná – zdůrazňuju: žádná – neoperovala se zásahem nadpřirozených bytostí. Fenomén Iustus má přece naprosto logické vysvětlení. Vědecké vysvětlení. No vážně, Štěpáne. Kdybys měl doktorát z psychologie, sociologie, kdybys věděl, jak málo je prozkoumaný lidský mozek a kdybys ještě k tomu studoval dějiny, tak bys určitě dokázal pochopit, že fenomén Iustus je docela obyčejným sociopsychologickoemotivněneuroevolučním krokem ve vývoji člověka jakožto sociálně existujícího subjektu. Nadpřirozené bytosti? Zásahy shůry? Ale no tak. Copak žijeme ve středověku, abychom věřili na takové věci? Že svět změnil jediný okřídlený teplouš odkudsi z východní Evropy? Že v tom měl prsty Satan a andělé a křesťanský Bůh a démoni a oživlá smrt a další teplouš a telepatie a americká vláda? Že Satan byl sražen do propasti přesně jako v biblickém proroctví? Aniž by o tom věděl aspoň papež? Aniž by to bylo aspoň v televizi? Ale no tak! Něco takového je přece úplná blbost! Něco takového se stát… prostě nemohlo! Nemohlo, nemohlo, nemohlo! A tak… se to prostě nestalo. Lidská víra formuje svět. Dneska už je to dokonce i vědecky dokázané. Co z toho plyne, evidentně chápeš.“

Štěpán na mě zíral jako obzvlášť udivená socha. Jak se mu nakonec podařilo promluvit, netuším. „Takže… ne, to je blbost. Přece… ty jsi… ty jsi vážně… zničil svět? Knížkama?“

„No… jo,“ pokrčil jsem defenzivně rameny.

„Tomu nevěřím,“ zatvářil se chlapec odmítavě. „Kdyby jo, tak… tak bych tu nebyl já! A nepamatoval bych si to. No? Jak vysvětlíš tohle?“

„Jednoduše,“ usmál jsem se pochmurně. „Teda, kecám. Jednoduché to není. Svět… ten svět nebyl ani tak zničen, jako spíš přetvořen. To je důležité. Svým výkladem – svým způsobem výkladu jsem zaútočil na nejcitlivější místo globálního podvědomí. Člověk jako jedinec je ve své podstatě docela bojácný tvor, víš? Je nejšťastnější, když je obklopen věcmi, kterým rozumí. Bezpečnými věcmi. Jednoduchými věcmi. Hrozně rád vnímá svět jako přesně takové místo. Jednoduché. Skutečné a jednoduché. A globální nevědomí tvoří samozřejmě lidé. A tím pádem je globální nevědomí stejné jako oni. Věří v jednoduchost. Je jako normální chlap, který sedí po šichtě nad pivem a to nejsložitější, na co chce myslet, je fotbalová tabulka. Sedni si k někomu takovému a začni mu nadšeně vykládat o bohu a kvantové mechanice a nádheře filosofie a lásce a sebeobětování a o moci těchhle věcí změnit svět. Jeho svět! Jeho svět piva a jednoduchosti. Co udělá? Pošle tě do prdele a možná ti dá i přes hubu. No a přesně tohle udělá globální podvědomí, když mu ukážeš svět, jaký ve skutečnosti je. Začne se bránit. Vší svou nezměrnou silou znásobenou emocemi. Mocně a živelně. Takže s chirurgickou precizností neodmaže jen ty části, které se mu nelíbí. Kdepak. Vezme to pěkně z gruntu. Jako lavina zruší úplně všechno. Mě, tebe, Iusta… Nebe, Peklo… a Boha.“

Podíval jsem se Štěpánovi do očí.

„Nečekal jsem, že ho porazím takhle, ale porazil jsem ho. Měl bych být šťastný, co říkáš?“

Štěpán neodpověděl.

„Každopádně, síla té víry přemazala starý svět novým,“ pokračoval jsem. „Zůstaly jen ty nejvšednější věci. To, čemu lidé skutečně věřili. Všední život. Události jdoucí od desíti k pěti. A samozřejmě… moje knížky. Jako základní kameny nového světa. Něco, co udržuje nevíru v ten, který zanikl.“

Na chvíli jsem se odmlčel. Vyprávět o tom všem bylo jako… jako ten příběh znovu prožívat. Poprvé s vědomím všech souvislostí.

„Ta síla, o které jsem mluvil, se z nich skoro ztratila. Nebo spíš na lidi v novém světě už nezabírala. Ono to možná zní děsivě – novinář dohnaný k šílenství, ale v porovnání s původním světem to není vůbec nic. Tam z nich lidi šíleli masově. A tím myslím psychicky zdravé lidi. Jenomže teď už se nic takového nezopakuje, protože by to bylo kontraproduktivní. A protože do hry vstoupila další věc. Víš, lidská víra je sice mocná, ale nemá potřebnou disciplínu. Zkrátka není jako ta síla, co stvořila původní vesmír. Je mnohem neorganizovanější a s tím jsem jako Satan samozřejmě musel počítat. V normálním světě by se objevil docela obyčejný autor těch knížek, které to všecko spískaly. Nejrozumnější by bylo, aby došlo k časovému… Kruci, na tohle jsem zapomněl. Ten nový, lidský svět pochopitelně nezačal v časovém bodě, kde ten starý skončil. Jelikož se nic z knížek nestalo, musel se vrátit na začátek toho všeho. Chápeš? Před události z Deváté sféry.“

Štěpán se tvářil zmateněji než kdykoli předtím. „Ale… já myslel, že když jsi říkal, že lidi stvořili nový svět, tak to bylo… od začátku. To jako… jde… odprostředka?“

„No jasně že jde,“ odpověděl jsem. „Je to to samé, jako když jsme se před měsícem dostali sem. Tvoje vzpomínky taky nenavazovaly, ne?“

Chlapec se zachmuřil. „No… ne. Měl jsem… dvoje vzpomínky. Teda kromě těch… Meikových. Prostě si pamatuju, jako bych v tomhle světě normálně žil. A…“

Štěpán bezradně zavřel pusu a podíval se mi do očí.

„Svět byl prostě stvořený i s minulostí,“ pokusil jsem se o vysvětlení. „Představ si to jako kulisy, když se natáčí film. Rozestavíš herce v pokoji a dáš tam třeba napůl dokouřený doutník a plný popelník a nedopité víno a spoustu podobných věcí. A mávneš rukou a herci začnou odříkávat svoje role. Vypadá to, jako by pokračovali v rozhovoru. Jako by pokračovali v životě. Ale tak to není. Ve skutečnosti to začalo v té chvíli. Stejně tak svět, o kterém mluvím, stejně jako tvoje vzpomínky. Obojí bylo stvořeno v tom časovém okamžiku, ale vypadalo to, jako by to tam bylo už miliardy let. Jasné?“

Štěpán se zatvářil zničeně. „Asi. Trochu. Jak… jak to všechno víš? Kdy sis na to vzpomněl? Nebo jsi to věděl už od… od… začátku? Seš teda Satan, nebo člověk, nebo… kdo? Ježíš… já z toho začínám blbnout.“

„A mícháš hrušky a jabka. A jestli mě donutíš, abych ti teď vysvětloval, jak to vím, tak se z toho nevyhrabeme nikdy. Pokračuju v příběhu, OK? Nový svět byl stvořen. V něm musel existovat někdo, kdo napsal ty knížky. Takže jsem začal existovat i já. I když spíš… začal pokračovat v existenci já. Tím pokračovat myslím, že si třeba můžeš pamatovat můj ksicht. Protože to je ksicht toho skutečnýho kluka z původního světa, Šolara. Stejný ksicht, který jsem schválně použil, když jsem se tehdy objevil na Golgotě. Jasný? A stejný to bylo i s ostatníma lidma z původního světa. Přemístili… přeformovali… prostě… taky se objevili v tom novém světě. A nezírej na mě takhle, prosím tě. Jestli si myslíš, že je jednoduché převyprávět plán, který vymyslelo něco jako bůh, tak si to pojď zkusit sám.“

Štěpán se nad mým výrazem poprvé maličko pousmál.

„Tohleto vážně přestává být sranda,“ povzdechl jsem si. „Nemáš ani tušení, jak důležité pro mě je, abys všecko pochopil, a přitom mám pocit, jako bych nic nedokázal říct správně. Strašně moc mi toho utíká. Třeba ty knížky… No nic, zkusím to dál. Takže… byl jsem v novém světě. Normální loser, co píše brakovou literaturu. Na Satana a tohle všechno jsem si nepamatoval – koneckonců, v novém světě se to nikdy nestalo. Měl jsem za sebou vydané Záblesky a Kříže a chodil jsem s Veronikou. Jo, přesně se stejnou Veronikou, o jaké se píše ve Sféře. Stalo se mi přesně to samé. Znovu! A víš proč? Protože,“ nečekal jsem na reakci, „tohle bylo v té knížce pro lidi uvěřitelné. Kluk, co píše knížky pro puberťáky, se z nešťastné lásky zabije. Akorát že to je přece jenom trochu přitažené za vlasy. Takže ne. Nezabije se. Pokusí se o smír a ten mu tentokrát vyjde. Z bývalé životní lásky se stane kamarádka, kluk se z toho oklepe a použije nejhorší zkušenost svého života do knížky. A napíše Devátou sféru, ve které si hraje na to, že kdyby holka byla mrcha a poslala ho v hospodě do řiti, mohlo všechno dopadnout úplně jinak.“

„To si děláš prdel,“ neudržel se Štěpán.

„Ďábelsky zamotané, co?“ pousmál jsem se zničeně. „Globální podvědomí, které stvořilo svět, si pamatovalo děj mých knížek. A potřebovalo, aby ty knížky existovaly. Takže potřebovalo autora, který je přesně takhle napíše znovu. A víš, jaký autor píše nejlíp? Takový, který si nemusí nic vymýšlet. Takový, který má pocit, že píše podle vzpomínek. O kterých si samozřejmě na racionální úrovni myslí, že jsou to jenom vize. Jenom obzvlášť intenzivní nápady.“

„Takže… takže proto jsi znovu napsal, že je to podle skutečné události? A proto jsi…?“

„Jo. Proto jsem tvrdil, že jsem démon a že si ty knížky pamatuju. Protože jsem měl v hlavě tenhleten pocit a nejspíš jsem se potřeboval svěřit. Nechtěj po mně, abych se tady pokoušel o autopsychoanalýzu. Dostáváme se k tomu fakt důležitému.“

Zhluboka jsem se nadechl. Jestli teď něco zmrvím, bude to konec.

„Devátá sféra byla z tohohle hlediska v pohodě. Prožil jsem ji. Mohl jsem ji napsat podle vlastních skutečných vzpomínek. Sleduješ mě? Devátá sféra vydaná, píšu další věc. Iusta. Jaký autor napíše nejlíp…“

Štěpánovi se rozšířily oči. Čelist mu spadla na hruď. Vyskočil z křesla a improvizovaná tóga sklouzla na podlahu.

„To ne! To ti nežeru! To! To nemůžeš být ty! Odvolej to! Hned! Máš tři vteřiny! Jinak vypadnu a už se nevrátím!“

„A Satanovi by to jistě vadilo, že?“ zeptal jsem se tiše. „Proč myslíš, že mi na tobě záleží? V tamtom světě jsi chtěl pohladit. Bylo ti to povědomé. Ta moje pusa dneska taky. Moje chování…“

„Sbohem!“ zaječel Štěpán.

Podíval jsem se na zámek dveří. Pravděpodobnost se pohnula…

Skoro.

Štěpán položil ruku na kliku.

„Tak si jdi,“ řekl jsem tiše. „Klidně mě tu zase nech samotnýho.“

*

Kluk se otočil tak rychle, až mu vlasy zavlály kolem hlavy. U mě byl ještě rychleji. Popadl mě za triko pod krkem a skoro se mu podařilo mě zvednout.

„Tohle už nikdy neříkej!“ zasyčel mi do obličeje. „Já jsem tě…“

Ve tváři se mu zazračila bolest. Vztek následoval.

„Nejsi to ty! Jsi Satan! Sám jsi to říkal! Nevěřím ti to! Nemůžeš být Mart-tya! Seš zkurvenej hajzl! Chceš, abych ho přestal hledat! Ty zmrde!“

Chlapec sevřel ruku v pěst. Svaly na holé paži mu naběhly.

Nehodlal jsem uhnout. Jenom jsem se díval.

Rána nedopadla. Štěpán svěsil ruku a z obličeje mu vyprchala veškerá zuřivost. Oči se mu zaleskly.

Vzal jsem ho za ruce dřív, než se objevila další emoce.

„Prosím. Nechoď. Jsem to já. Pamatuju si na tebe. Na všecko, co jsme prožili. Jsem… jo, jsem taky ten druhý. Ale můžu na něj zapomenout. Prosím… konečně můžeme být zase spolu.“

Štěpánův pohled se setkal s mým. V čích očích bylo víc vláhy, jsem nedokázal říct.

Dívali jsme se na sebe dlouho. Kdyby existoval někdo, ke komu by se dalo modlit, modlil bych se. Kdyby pro mě ten kluk nebyl tak důležitý, použil bych pravděpodobnost. Veškeré impulsy v mozku jsou jenom elektřina. Elementární částice. Mohl bych… ale já nechci loutku. Chci jeho.

„Prosím. Řekni, že to nejsi ty.“

Nechal jsem jeho dlaně vyklouznout ze svých.

A Štěpán mi zajel rukou do vlasů.

*

„Promiň. Musel jsem to vědět,“ řekl a sjel mi rukou až na krk. Jeho dlaň byla hebká a malá a hrozně hezky hřála.

Štěpán si přede mnou sedl na paty a druhou rukou se opřel o moje koleno.

„C… co?“ podařilo se mi konečně promluvit.

„Jestli seš… jestli… prostě proč to děláš.“

„Já… asi tě nechápu.“

„No… tvrdíš, že seš Satan, že jo. A při tom říkáš, že mě máš rád a bulíš tu přede mnou a vůbec. No a to dává celkem jedinej smysl. Pořád se mi chceš pomstít a tak pro začátek řekneš, že seš můj Mart-tya. Chápeš? Kdybys tvrdil, že seš jenom Mart-tya, tak bys mi nakecal něco úplně jinýho. A zůstal bys se mnou a byl bys na mě hodnej třeba dvacet roků. A potom bys mi řekl pravdu. Jenomže to by nebylo ono. Protože nejvíc zamilovanej jsem asi v tomhle věku. Potom už by to nemělo ten efekt. Takže to uděláš jinak. Fakt se staneš Mart-tyou. A řekneš mi pravdu. Protože to znamená, že už ho nikdy nemůžu najít a navíc si nikdy nebudu jistej, jestli jsem tě měl opustit.“

Chvíli jsem na něj zíral a pokoušel se promluvit. Nějak mi to nešlo a Štěpán mě stejně nenechal.

„Jako všemocná bytost bys to dokázal, ne? Vytvářet světy a přesvědčit mě, že mě máš rád a potom to na mě vybalit… a tohle je třeba jenom jedna realita. V tý další mě třeba mučíš jinak.“

„Jo. Máš pravdu,“ hlesl jsem. „Není to pravda, ale… nemám jak tě přesvědčit. Všecko by mohl být další můj trik.“

Nevesele jsem se ušklíbl. „Škoda, že jsem zrušil Boha. Teď by nade mnou asi brečel smíchy.“

Chlapcova dlaň mi sklouzla po rameni a kluk se mi teď opíral o kolena oběma rukama.

Pomalu mi došlo, že ve tváři už nemá žádnou nenávist.

Zvedl jsem tázavě obočí.

„Ty mě furt nechápeš, že?“ usmál se chlapec. „Já ti přece věřím.“

Tentokrát spadla čelist mně.

„Ty fakt netušíš, proč, že ne?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Vždyť jsi mi právě řekl, že…“

„Že kdybys byl pořád stejnej Satan, tak bys to všecko mohl dělat proto, abys mi ublížil. Jenomže ty nejseš. Chápeš?“

„No… no já jo,“ zakoktal jsem se. „Ale jak to došlo tobě? Přece…“

„Hele, to je přece logický,“ obrátil chlapec nad mojí nechápavostí oči ke stropu. „Kdybys byl Satan, tak bys nemohl být současně Mart-tya. Neskákej mi do řeči. Myslím prostě psychicky. Jako že nemůžeš bejt parchant a současně bejt hodnej. Chápeš už? Když jsem ti před chvílí řekl, že nechci, abys to byl ty, tak ti v očích bylo prostě vidět, že… no, že tě to bolelo. Jasně, slzy a dojemný řečičky bys jako Satan dokázal zahrát, ale tohle… tohle prostě ne. Ani by ti nedošlo, co máš cítit, natož abys to dokázal nafilmovat.“

Svůj obličej jsem viděl v jeho zorničkách. Jako inteligencí obdařený tvor jsem vážně nevypadal.

„No jasně,“ pokračoval Štěpán. „Možná se pletu. Možná tě podceňuju. Ale… prostě, věřím ti. Seš můj Martya. Tak trochu. Stejně jako jsem já Meika. Trochu. A zavři konečně tu pusu.“

Zavřel jsem pusu.

A popadl Štěpána za ramena. Ta řeč, o kterou jsem před chvílí přišel, se mi vrátila v plném rozsahu.

„Takže… takže mi věříš? Ty mi fakt věříš! Jo! To je skvělý! Budeme… budeme zase spolu! A uděláme všecko, co jsme nestihli! Ani nevíš, co všechno můžeme udělat. Jestli budeš chtít, tak změníme svět! Temnota… porazíme Temnotu! Nebo si prostě uděláme nový svět! Jo, to jsem ti ještě neřekl! Přišel jsem na to, jak odsud odejít. Můžeme jít, kam budeš chtít. Jsem teď úplně jinej, chápeš? Změnil jsem se. Nejsem možná úplně Marťa, ale můžu být přesně takovej, jakej chceš, abych byl. Umím… umím plno triků. A zlepšuju se a, a…“

Štěpánovi zmizel úsměv z tváře. Zastavilo mě to efektivněji než rána palicí mezi oči.

„Co je?“

Štěpán se o mě přestal opírat. Vstal, vzal ze země přehoz, skopl z nohou boty a stočil se do křesla.

„Hele, Ma… Martine? Já jsem… promiň, jestli to tak vyznělo, ale já jsem neřekl, že s tebou zůstanu. Ne, počkej, nelekej se. Jenom chci říct, že… no… do pytle, já nechci bejt hnusnej, ale ty prostě nejseš můj Mart-tya. Ne… no tak,“ sklouzl kluk zase z křesla a zhroutil se na gauč těsně vedle mě. „Tak takhle jsem to nemyslel,“ vzal mě kolem ramen. „Jenomže ty sám říkáš, že nejseš on. Pamatuješ si sice plno věcí a máš mě rád a…“

„Miluju tě,“ šeptl jsem skoro neslyšně.

„No jo,“ zatvářil se Štěpán skoro provinile. „Já tě mám asi taky rád. Jenže já prostě chci toho pravýho Mart-tyu. Nechci takovýho, jako bych si ho představoval. Chci toho skutečnýho. I s chybama a vůbec se vším. Chápeš?“

„Jenže… já můžu být přesně takový,“ namítl jsem zoufale. „Víš, jaká je pravděpodobnost, že se zítra vzbudím a budu přesně on?“

Štěpán se zatvářil nechápavě.

„Pravděpodobnost, no. To… to ti ještě vysvětlím. Prostě stát se může úplně cokoliv. Cokoliv budeš chtít.“

„Fakt?“

„Jo!“

„Tak OK! Udělej ze mě Meiku. Teď hned.“

Chvíli jsem seděl jako zkamenělý.

„Meiku? Jak…“

„Prostě Meiku. Jestli ty budeš úplně Mart-tya, tak přece budeš chtít pravýho Meiku.“

„Ale… to ne,“ namítl jsem. „Já… mám rád tebe. Takového, jaký jsi.“

Štěpán se na mě usmál a pocuchal mi krátké vlasy.

„Vidíš. A to je přesně to, o čem mluvím. Já chci být jenom Meika. Nestojím o nějaký vzpomínky z iks životů. Chci se vrátit tam, chápeš? Do svýho původního života.“

„Jenže to nejde,“ řekl jsem a cítil, jak se mi v krku dělá knedlík. „Ten původní svět je pryč. Už se nemůže vrátit. Ten příběh prostě musí pokračovat odsud. Ale přece nezáleží na tom, kde budeme. Důležité je, že můžeme zase být… spolu.“

Štěpán si povzdechl. „Hele, Mart… ine… Tohle necháme na potom, jo? Nejdřív mi teda řekni ten zbytek. Proč si všecko pamatuješ a kdy jsem se objevil já a proč si pamatuju nějakýho pitomýho Štěpána a ty světy a vůbec všecko, OK? Hele, tohleto dohadování je třeba úplně zbytečný. Třeba je úplně jasný, že teď máme zůstat spolu, akorát já to nechápu, protože toho zkrátka plno nevím. Třeba mi to všecko řekneš a já si taky vzpomenu. Nebo… nebo ne?“

„Za prvé o sobě nemluv jako o pitomém Štěpánovi,“ zamračil jsem se. „A za druhé souhlas. Neřekl jsem ti toho ještě strašně moc. Tak jo,“ otočil jsem se na gauči tak, abych viděl chlapci do obličeje. „Kde jsem to skončil?“

„U Iusta. Napsal jsi Iusta. Hele, to je divný, ne? Jako že sis začal pamatovat děj knížky až když jsi ji psal? Nebo sis vzpomínal až při psaní. Jestli z tebe ten… ten mechanismus udělal kombinaci dvou lidí, tak sis to měl vybavit už dávno. Ne?“

„No… to je těžké,“ zase jsem si povzdechl. „Ty vzpomínky jsem v hlavě měl. Jenže se začaly objevovat až ve chvíli, kdy to bylo nutné. Stejně tak to, co ti vykládám. Věděl jsem to vždycky, akorát… akorát můj mozek to potlačoval.“

Kolečka cvakající Štěpánovi v hlavě bylo skoro slyšet.

„No, to je podobné jako s tebou,“ pokusil jsem se o vysvětlení. „Když sis Iusta četl, pamatoval sis všecko. A hned potom…“

„Jsem začal zapomínat,“ zamračil se chlapec. „A když jsem to četl znovu tady… v tomhle světě, tak už to nefungovalo. Hm… jak to?“

„Protože… protože lidský mozek už je takový. Teda, sakra, nejdřív bych ti měl vysvětlit, proč jsi vůbec začal existovat. A proč seš tady stejně starý jako tam. A proč máš i jiné vzpomínky… hele, nemáš hlad? Takhle tu budeme kecat asi do rána.“

„Tak nezdržuj a kecej.“

„OK, OK. Takže prozatím na sebe zapomeň. Já měl v hlavě vzpomínky dvou lidí, akorát mě můj mozek přesvědčil o tom, že to žádné vzpomínky nejsou. Nejspíš abych nezešílel. No, prostě, žil jsem dál jako Martin Moudrý, moje knížky vydělávaly a ve světě se toho dělo strašně moc. Tys politiku asi moc nesledoval, že?“

Kluk zdvihl v náznaku ironie koutek úst.

„No jo, sorry. Zapomněl jsem, žes byl vlastně malé děcko. Heh, vidíš, to je taky zajímavý detail. Musel ses narodit někdy v době, kdy… vlastně ses musel narodit skoro okamžitě potom, co ten druhý svět vznikl. Protože časově to jinak ne…“

Štěpán na mě koukal nešťastně jako žáček pomocné školy u státnic z kvantové mechaniky.

„Promiň. Temnota měla pravdu. Udržet souvislé vyprávění je umění. Chtěl jsem říct, že se světem to šlo z kopce. Z toho původního světa si určitě pamatuješ – jako Meika myslím – že v tomhle roce nebyl americký prezident rozhodně negr. Vyhrál zase Bush, že jo? No, tak to je jenom vrchol ledovce. Takových lapsů bylo ve skutečnosti strašně moc. Zpočátku šlo jenom o drobnosti, ale časem se to začalo zhoršovat. Děly se věci, které by se v původním světě nestaly, a všecky nakonec vedly k tomu, o čem jsme mluvili už v bunkru. Nepokoje, válka, jaffovské postapokalyptično. Detaily nejsou vůbec důležitý. Důležitý je důvod toho všeho. Víš, ten globálním nevědomím stvořený svět nebyl vnitřně stabilní. Hm, představ si to jako dynamický systém. Jako domeček z karet…“

Převyprávěl jsem Štěpánovi všechno o kartách a těžištích a teorii chaosu a o dalších věcech, ve kterých Temnota nelhala. Kluk zachumlaný do deky mi visel na rtech.

„Takže nově vytvořený svět sklouzl téměř okamžitě k formě příběhu,“ pokračoval jsem. „To, co ze začátku vypadalo jako reálný svět, byly jenom kulisy, ve kterých se začal odehrávat děj. Víš, to taky souvisí s mýma knížkama. Vždycky jsem měl rozvleklé začátky zachycující život někoho obyčejného.“

Meika nesměle otevřel pusu.

„Hm?“ udělal jsem.

„Já asi nechápu…“

„Co vůbec myslím tím příběhem, že jo? No, to se ti nedivím,“ povzdechl jsem si. „OK. Představ si… představ si televizi. A v ní film. A představ si, že ty postavy, které v něm vystupujou, nejsou žádní herci. Že je to třeba nějaký dokument. Máš?“

„Jo…“

„OK. Takže když budeš považovat ty postavy za skutečné lidi, musíš vzít v úvahu i jejich vnímání, že jo? Myslím tím to, že pro ně nejsou kulisy kulisama, ale že to je jejich reálný svět. A že ten svět nekončí někde těsně mimo záběr kamery, ale že tam mají ve skutečnosti taky celý vesmír. Sleduješ mě?“

„Mhm…“

„Fajn. Takže když si představíš tohle, asi tě napadne, že náš svět a svět v televizi jsou něco jako paralelní reality. A ty maj něco společného a taky něco odlišného. Třeba gravitace u nich funguje stejně jako u nás, ale například pravděpodobnost už ne. Protože filmový klaďas se může postavit proti těžce ozbrojenému gangu jenom s pistolkou a přežít bez škrábance. Nebo tak něco. Určitě si vybavíš plno takovýchhle hollywoodských blbin.“

„Aha…“ nakrčil čelo Štěpán. „Takže… takže ta nová realita začala… no, místo věcí, co fungujou v normálním životě, v ní začaly fungovat filmový kraviny?“

„Jo. Až na to, že to nebyly filmový, ale knižní kraviny,“ opravil jsem ho. „Protože to začalo simulovat moje knížky. No, vezmi si třeba toho Obamu. Lidi mě vždycky vnímali jako rasistu a jelikož je globální nevědomí dost pesimistické, nacpalo do úřadu prezidenta největší velmoci světa negra. A vůbec, všechny ty drobné nesmysly, jak jsem o nich mluvil, s tím souvisí. Svět třeba začal být brutálnější. A tak podobně. No, ale to jsem ztratil nit. Chápeš, proč vůbec svět začal být jako moje knížky?“

„No… vznikl podle nich… ne?“

„Jo. Ale to není ten důvod. Teda ne úplně. Teda je to důvod, proč můj typ příběhu, ale není to důvod, proč příběh obecně. OK, OK, už to ze sebe sypu. Samozřejmě, důvod je ta nestabilita, která se nedá nijak odstranit, což je dost problém. Protože co je nestabilní, to se časem zhroutí a zanikne. V normálním světě myslím. Ovšem třeba ve filmech už to tak jasné není. Ve filmech občas fungujou věci jako deus ex machina. No, zkrátka, příběhový svět toho snese víc než ten normální. A jelikož je taková realita vlastně nebetyčně složitý dynamický systém – zvlášť když si uvědomíš provázanost s globálním nevědomím – tak je jenom logické, že v sobě má cosi jako pud sebezáchovy. Úplně jednoduše řečeno – svět se pokusil najít spásu v tom, že přijme pravidla příběhu. Jasný?“

„Hm… asi jo,“ řekl Štěpán. „Jakože svět byl sice nestabilní pořád, ale jako příběh to mohl vydržet o moc dýl?“

„Přesně. Realita může přestat existovat raz dva. Příběh může být při troše snahy i nekonečný. Mimochodem,“ pokračoval jsem, když se Štěpán ani neusmál, „taky si všimni tý symetrie. Na začátku je svět poměrně hodně stabilní a příběh vypadá naprosto civilně. Na konci nestabilita vzroste k závratným výšinám a svět je jako vystřižený z knížky nějakého psychopata. To znamená, že čím míň je svět stabilní, tím víc se ke slovu dostávají fantasmagorická pravidla příběhu. A naopak. To si zapamatuj, bude to ještě důležité. Tak jo, tohle je jasné, můžeme dál. Svět založený na mých knížkách tedy začal imitovat moje psaní. Proč zrovna moje psaní? Protože to je přece pro takový dynamický systém cesta nejmenšího odporu. Ve skutečnosti sice mohl vzniknout úplně jiný příběh, ale nejpřirozenější bylo navázat na děj, který vyvrcholil koncem toho původního stabilního světa. Mimochodem, kdybys to celý chtěl někomu vyprávět, tak mu můžeš říct i přesný datum začátku příběhu.“

„Jako datum, kdy svět začal být… příběh?“ zamračil se nedůvěřivě Štěpán.

„Jasně,“ zazubil jsem se. „Máš ho napsaný v občance.“

„Co?“

„Tvoje narozky přece. Vypadáš přesně jako Meika. A vzhled člověka je daný geneticky. Takže… Chápeš? Prostě svět měnící se v příběh začal vytvářet postavy z mých knížek. Ty klíčové myslím.“

„Jenže já si nepamatoval, že jsem Meika. Já přece…“

„No jasně,“ nenechal jsem ho domluvit. „Ani jsi nemohl. Důležitý byl vzhled. Protože jsem tě později musel poznat. Takže ses musel nejdřív normálně narodit. Ani v hodně destabilizovaném světě se postavy neroděj jenom tak ze vzduchu. Takže se narodilo děcko, které mělo kdesi v hlavě celý Meikův život. Akorát že si ho samozřejmě nemohlo pamatovat a že samozřejmě mělo rodiče, kteří ho vychovávali. Takže si začalo vytvářet novou identitu, zatímco ta pravá dřímala někde hluboko v podvědomí. Sleduješ mě?“

„Snažím se,“ povzdychl si kluk.

„Fajn. Vyrostl jsi jako Štěpán. Rozpad světa pokračoval zvyšujícím se tempem. Začal jsi žít v katakombách pod Brnem a ve světě se zrodila druhá důležitá postava. Pistolník.“

„No počkej,“ vyletěl Štěpán. „Ale to byl někdo dospělej. Teda myslím starší než já. Tak proč jsi tvrdil, že moje narozky…“

„Protože,“ vpadnul jsem do řeči zase já jemu, „s ní to bylo jiné. Viděl jsem, jak vypadá – kde, to ti ještě řeknu. Její obličej mi je povědomý, ale přitom jsem ho nikdy neviděl. Není to žádná konkrétní postava jako ty. Přesněji fyzicky není… že je to holka, už jsem ti říkal, že jo? OK. Normální dvacetiletá holka, co vypadá tak trochu jako jedna moje spolužačka. Gábina Pudláčková. Psal jsem o ní v Iustovi. Chci prostě říct, že je jiná než ty. Příběh ji nezrodil od počátku, protože její vzhled nebyl důležitý. Mysl naopak ano. Takže se nejspíš jednoho dne probudila… nebo se jí spíš stalo něco ošklivého, aby to zapadalo do stylu příběhu. Asi nějaký úraz nebo něco hodně traumatického… prostě něco, po čem se jí v hlavě mohla objevit nová osobnost a vzpomínky na svou ‚pravou‘ podstatu. Akorát o nich zatím vůbec nevěděla stejně, jako tys nevěděl, že seš Meika. Dokud ‚náhodou‘ nenarazila na Devátou sféru. Myslím tu knížku. Přečetla si ji. A vzpomněla si.“

Štěpán zvedl ruku jako žáček ve škole.

„Ano?“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč si lidi vzpomínaj na to, kdo jsou, když čtou tvoje knížky? A proč to už nefunguje podruhý?“

„No… můžu ti to vysvětlit na dvou úrovních. Ta jednodušší je, že příběh prostě potřeboval nějaký oživovač paměti. A co by bylo lepší než moje knížky, kolem kterých se celý nový svět stejně točí?“

„Aha…“

„Jo. Jenže to je takové vysvětlení, které ve skutečnosti nevysvětluje vůbec nic,“ souhlasil jsem. „Takže musí existovat ještě jedno. Jakoby z vnitřku děje. No a samozřejmě, existuje. Vzpomínáš si, jak jsem říkal o tom mechanismu v knížkách, co jsem napsal jako Satan?“

„No…“

„Tak to nebylo všechno. Tehdy jsem jen tak hádal, jak to všechno dopadne. Nikdo přede mnou ještě lidskou víru takhle nevyužil. No a tak jsem do těch knížek nacpal co nejvíc užitečných věcí založených na magii a podprahových signálech a na tomhle všem. Jasně, magie v tom novém světě nefungovala, ale podprahové signály jo. Jako Satan jsem o lidském mozku a paměti a všem ostatním věděl skoro tolik jako samotný Stvořitel. Znal jsem krásné, jednoduché, univerzální triky a ty jsem vtělil do obyčejných slov a obrázků. Víš, já jsem se nemusel zrodit jako spisovatel. Musel jsem jenom doufat, že se nějakým způsobem dokážu vrátit a musel jsem předpokládat, že to vůbec nebude snadné. Takže jsem zařídil, aby ty knížky v té pravé mysli dokázaly oživit vzpomínky. Myslím skutečné vzpomínky z původní reality. Původně jsem myslel jenom na ty svoje, ale jak jsem říkal, ty triky jsou univerzální a já netušil, že se nás vrátí víc. Vzpomínáš si na poslední ilustraci v Deváté sféře?“

Štěpán se na chvíli zamyslel. „Jo,“ vyhrkl nakonec. „Satan drží v ruce knížku.“

„Přesně. To byl nejmocnější z těch vzpomínkových artefaktů. Satan drží v ruce knížku, která má stejnou obálku jako ta, v které ta ilustrace je. I normálního člověka muselo napadnout, že to něco znamená. Natož někoho, kdo tenhle vzkaz poslal sám sobě.“

„Takže ty sis vzpomněl na základě tohohle?“

„No… to ne,“ ušklíbl jsem se. „Vlastně na mě samotnýho to nakonec nemělo vůbec žádný vliv. Akorát si pamatuju, jak jsem po grafikovi chtěl, aby to přesně takhle nakreslil. Holt jsem nečekal, že začnu existovat jako spisovatel. Ale Gábina – teda Pistolník – si díky tomu vzpomněla a švábi se toho chytili zase na logické bázi.“

„Ale na mě to nefungovalo,“ zamračil se Štěpán. „Myslím Sféra. A čtení znovu.“

„Protože tys Sféru neprožil. Tys byl až v Iustovi. O událostech Deváté sféry ses neměl jak dozvědět, protože jsi vyrůstal v Americe a ještě k tomu pár kilometrů pod železobetonem. Devátá sféra v tobě neměla co oživovat. A to čtení znova souvisí s tím zapomínáním. Jak už jednou mozek začne odsouvat nepravděpodobný vzpomínky stranou, tak na něj nemůže mít opětovný mechanismus žádný vliv.“

„Aha…“ Štěpán se zarazil. „No jo, ale to… to nedává smysl.“

„Jak to?“

„No… v Devátý sféře přece píšeš, jak jsi vyhubil celou Ostravu a v Iustovi si na to pamatoval celej svět. Takže minimálně na tohle by si snad teď musel vzpomenout každej, ne? Při čtení těch knížek, myslím. Jako, tak málo lidí tě zas nečte.“

„Sakra, Štěpáne,“ řekl jsem obdivně, „jestli ještě někdy něco napíšu, budeš mi dělat korektora. Máš postřeh.“

Kluk se jenom nesouhlasně ušklíbl.

„No jo,“ zvážněl jsem. „Máš samozřejmě pravdu. Tohle by takhle normálně fungovat mělo. Jenže ty zapomínáš na globální podvědomí a na to, že my jsme… že nejsme normální lidi. Teda ne ve smyslu duševního zdraví, ale podstaty. Prostě jsme postavy v příběhu. Víš, jak jsem mluvil o globálním podvědomí a přirovnával ho k chlapovi u piva a jak jsem říkal, že k původnímu knižnímu mechanismu už jsou lidi necitliví? Tak tohle je to samé. K normálním lidem pocit déjà vu nepronikne přes jejich ulitu jednoduché, bezpečné uvěřitelnosti. Citliví jsme k tomu jenom my. Postavy. A to ještě jenom na první čtení, pak už se začíná bránit i naše globálně-člověčí podstata. Jasné?“

„Jo,“ hlesl Štěpán. „Trochu… Dneska neusnu. Takže já jsem ve skutečnosti…“

Chlapcova tvář se rozzářila.

„Takže já fakt jsem Meika! Akorát ten blbej Štěpán přemazal moje skutečný já!“

Asi jsem se musel zatvářit dost divně, protože klukovi zmizelo z obličeje nadšení.

„Co je?“

„Proč o sobě mluvíš tak hnusně? Myslím o Štěpánovi. Ne… hm… neuraz se, ale přijdeš mi jako hodně fajn kluk.“

„Pfff,“ udělal Štěpán. „Protože mě neznáš. Teda poznals mě až po tom, co jsem si vzpomněl na skutečnýho sebe. Meika… já jsem prostě úplně jinej než Štěpán. Třeba pro Mart-tyu jsem byl ochotnej riskovat úplně všecko. Kdežto jako on jsem byl úplnej lůzr. Ani jsem neměl odvahu někomu přiznat, co jsem. Sorry, ale už o tom nechci mluvit. A mohl bys mi odteď říkat Meiko?“

„No… OK,“ řekl jsem. „Jestli to fakt chceš…“

Štěpán se zarazil.

„Ty myslíš, že je na tom něco špatnýho?“

„No, já nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Přijde mi to jako… nenaštveš se?“

Kluk zavrtěl hlavou.

„OK. Přijde mi to, jako bys chtěl být spíš postavou z knížky a kašlal při tom na skutečný život.“

Štěpán se ušklíbl. „Tak to mi říká ten pravej. Seš úplně jinej než předtím. Jestli jsi měsíc čekal, až se ukážu, tak jsi taky nebyl rozhodnutej, kým chceš bejt. A taky sis vybral ‚postavu z knížky‘, jak říkáš. Mně tak máš co vyčítat.“

„Ale,“ rozhodil jsem rukama. „To bylo kapku jinak.“

Štěpán se na mě díval s ironickým úsměvem na rtech.

„No dobře,“ zavrčel jsem nakonec. „Sice nemáš ani páru o tom, kde jsem byl a proč spolu vůbec mluvíme, ale jo, uznávám. Máš pravdu. Takže… já jsem Jaff.“

„Meika.“

Podali jsme si obřadně ruce.

Pak jsme se na sebe chvíli šklebili jako párek hrdinů ze špatné knížky.

*

„Kde jsem to skončil? Jo, u Gábiny,“ pokračoval jsem ve vyprávění. Podle hodinek byly dvě ráno, za oknem hučel déšť a Štěpán – tedy Meika – začal vypadat poněkud ospale. Jak zatím dokázal nezívat, bylo nad moje chápání.

„Gábina je víceméně anděl. Tedy archanděl Gabriel. To víceméně je podle mě dost důležité. Nějak jsem se jí nestihl zeptat, proč chodila v tom westernovém kostýmu, ale podle těch revolverů bych řekl, že ji globální podvědomí tak trochu smíchalo s Lokim – který byl v knížce nakreslený podle Clinta Eastwooda. Proto o sobě taky pořád mluvila v mužském rodě. No, zkrátka, je to anděl. Nasraný anděl. Chce mě zabít a zbavit tak svět zla. A pak ho sjednotit pod svým vedením, obrátit lidi znovu k Bohu a podobný věci.“

„Ale Bůh přece…“

„Neexistuje,“ souhlasil jsem. „Jenže by zase mohl. Každopádně ona tomu věří. Tenhle svět je pořád ještě docela stabilní. Myslím tenhleten,“ zabodl jsem ukazovák do gauče. „Kdyby se jí fakt podařilo vzbudit zájem o křesťanství – kdyby lidi zblnuli globálně do Bible a toho všeho… no, řekl bych, že by se jí to podařit mohlo. Otázka je, jak moc je to pravděpodobné. Podle mě je křesťanství vyčpělé natolik, že ta holka nemá šanci, ani kdyby Bibli napsala pokračování. Bible dvě – Satanův návrat. Bible tři – Nová naděje. No, pro nás dva je důležité, že mi jde po krku. Teda, v tomhle momentě nejde, protože se do ní dostala Temnota. A jak se teď zachová Temnota, to vážně nevím.“

„Počkej,“ zamračil se Štěpán. Tedy Meika. „Myslel jsem, že víš všechno.“

„No… nevím,“ musel jsem přiznat. „Nemůžu vědět, co se stane… Hm… měl bych ti asi říct, jak jsem se to všecko dozvěděl, co?“

Chlapec vážně přikývl.

A já… já mu to řekl.

Všechno.

*

Když jsem skončil, byly skoro tři. Do Meikova obličeje jsem se za celou dobu nedokázal ani podívat a chlapec mě nepřerušoval. Teď se mi žaludek svíral synchronně s každým centimetrem, o který jsem zvedal pohled.

Před očima se mi mihla jeho ruka. Uchopil mě za bradu stejně jako předtím já jeho a naše pohledy se zase setkaly.

„Ty seš trdlo,“ usmál se.

„Ty se fakt nezlobíš?“ zeptal jsem se tiše.

„Jasně že ne. Za prvý si to nepamatuju a za druhý… když dokážu skousnout, že seš… nebo žes byl Satan, tak tohle už je úplný prd, nemyslíš?“

„No jo. Ale mlátil jsem tě. A opustil jsem tě. A…“

„A nacpal sis do hlavy brouka a nechal ses skoro rozsekat do nudlí a vysral ses na pohodlnej život v reálným světě. A to všecko kvůli mně. Hele, žes byl zbabělec, to přece vím. Byls takovej v tom deštivým světě. Sorry, že to říkám takhle na plnou hubu. Jenomže ses rozhod změnit. A to jediný je podle mě důležitý.“ Meika se pousmál. „Ale stejně. Na drsňáka démona seš citlivej jako malá holka.“

„A kdo za to asi může?“ zavrčel jsem. „Iustus byl taky drsňák, než ses mu poprvý pověsil kolem krku.“

„Tsss,“ udělal kluk. „Kdybys to jako Satan nepopisoval tak věrně, tak se toho lidský podvědomí nechytlo. Hele,“ zvážněl Meika. „Třeba jsi nebyl takovej parchant. Jako myslím, když jsi dokázal tak hezky popsat, co se mezi náma dělo…“

„Dík za kompliment,“ ušklíbl jsem se. „Ale tuhle část už psalo automatické záznamové zařízení. Kdybych se k tomu dostal já, vykašlu se na vaše řečičky a milostné plkání a dám tam víc sexu.“

„Hmmmm…“ udělal Meika. „Takže místo toho, aby ses tu teď bál, jestli tě můžu mít rád, bysme už dvě hodiny šukali, jo?“

Asi jsem dost zbledl, protože kluk vyprskl smíchy.

„Bych byl něžnej, drsnej démone.“

„Toho jsem se fakt nebál, ty ťuňťo,“ hlesl jsem. „Jenom mě napadlo, jak strašně moc můžeš změnit tím svým rozhodnutím. Chápeš? Temnota mi tvrdila, že příběh je temnější. Ale teď to přitom vypadá spíš na pokračování Iusta. Jako by byl příběh připravenej navázat na jeho konec. Obě možnosti jsou teď stejně pravděpodobné a příběh čeká jenom na to, jak se zachováme. Teda zachováš. Kdybys teď řekl, že se mnou zůstaneš…“

„Hej,“ zvážněla Meikova tvář. „Říkal jsem, že tohle necháme na konec, ne? Zatím jsi mi ještě neřekl, jak ses vůbec dostal z tamtoho světa. A kde to vlastně přesně jsme. A proč já si to nepamatuju… proč si to nepamatuju? A co vůbec bude dál? Teda myslím, co všechno může bejt dál? A to s tím tvým pochopením mi taky není úplně jasný. Tak… oživili ti ti švábi vzpomínky a nebo sis vzpomněl sám… a nebo jenom věříš tý jejich teorii?“ Klukovi se v očích mihlo leknutí. „To poslední to není, že ne? Nekecáme tady tak dlouho jenom proto, abysme potom zjistili, že je to úplně jinak, že ne? Že ne?“

„Ne,“ ujistil jsem ho rychle. „Ta švábí teorie… nakonec už o nic takovýho nešlo. Povstalcům celou dobu tvrdili, že dokážou najít způsob, jak porazit Temnotu. Ve skutečnosti šlo jenom o mě. Nevím, kdy to pochopili, ale došlo jim, že já spolu s tebou jsme hlavní postavy tohohle příběhu. Ztělesněný klíč k dokonalosti, kterou hledají. Jenomže jim taky došlo, že příběh může skončit úplně jinak, než normální příběhy končí. Nemuselo se stát nic převratnýho. Mohlo to všechno vyšumět do ztracena. Kdybych prchnul do Jižní Ameriky a tebe nechal tady, tak by Temnota prostě zvítězila a svět by navždy zůstal pod její nadvládou. Kdyby sis to představil jako knížku v mém stylu, tak by se to dost podobalo Konci křížů bez ukončení. Proč ne? Pesimistický konec jsem už zkoušel. Bylo by to docela pravděpodobné. Vykresloval bych orwellovský svět, nacpal tam tunu přirovnání k těm šílenostem, co se v současnosti dějou v Anglii a zakončil bych to něčím šíleně deprimujícím. No, zkrátka, švábům došlo, že správný hrdina příběhu, jaký potřebují oni, nesmí být zbabělec. A tak mě nejdřív vydali Temnotě. Doufali v nějakou konfrontaci. Jenže se trochu přepočítali v časovém měřítku. Nečekali, že se stane tohleto. A nebo… možná čekali. Víš, tohle se hrozně blbě popisuje. Když máš mysl složenou z milionů brouků, tak můžeš propočítat každou možnost. Takže je těžké říct, co by se stalo, kdyby… No, to není podstatné. Zkrátka, když jsem se ztratil ze světa, pochopili švábi, že příběh pokračuje jiným způsobem. A tak počkali, až vylezeš z děcáku a založili odboj. Namluvili vám, že jediná možnost, jak porazit nadpřirozenou Temnotu, je dát zase dohromady nás dva a Gábinu. Jenom abyste mě nepřestali celou dobu hledat. Ve skutečnosti se nic takového stát nemělo. Aspoň ne v tamtom světě. Jen jsem si měl uvědomit jednu věc. Že za tvoji smrt a smrt Gábiny a za celý ten svět plný ovcí můžu ve skutečnosti jenom já. Já a moje zbabělost.“

Pousmál jsem se.

„Na tohle se jich budu muset zeptat. Jestli si fakt byli jistí, že dokážou nasměrovat příběh tak, aby se chytil jejich scénáře. Ale byl bych překvapený, kdyby ne. Museli si spočítat, že Temnota zjistí o příběhu totéž, co oni. A taky určitě dokázali aproximovat, jaké kroky podnikne a co se jí bude celé ty roky honit hlavou. Co je?“

„Šlo by to trochu podrobnějc? Já se fakt moc nechytám,“ zatvářil se Meika nešťastně.

„No jo, promiň. Podrobnějc… OK. Temnota se tenkrát z mojí hlavy dozvěděla, kdo ve skutečnosti je. K tomu když tak pozdějc, jo? Kromě toho taky zjistila všechno, co ti tady teď povídám. O příběhu a nestabilitě a o tom všem. Toho šokujícího odhalení se lekla. Nechala mě zmrazit. Jenže co dál? Jak mi sama říkala, pokusila se stát něčím jiným. Něčím přesně opačným, než ve skutečnosti je. Silou stabilizující svět. Jenže jak? Jak se dá stabilizovat svět? No?“

„Nějak přes… globální podvědomí?“ zkusil to kluk.

„Přesně tak. Stačí respektovat pravidla hry a můžeš si dělat, co chceš. Třeba vystavět orwellovský příběh a stát se vládcem světa. Když seš opravdu chytrý, využiješ provázanosti hmatatelného světa a globálního nevědomí a použiješ to ke stabilizaci. Zase se vrátím k tomu chlapovi s pivem, jo? Tentokrát si ho představ v Temnotině světě. Temnota mu zakáže nejdřív skleněný půllitr a pak i to pivo. Obklopí ho sítí kamer a mikrofonů, na každý roh postaví policajta a nedopřeje mu ani kousek soukromí. Jako protiváhu ho ovšem zbaví břemene svobody. Chlap najednou nemá zodpovědnost. Nemusí se vůbec o nic starat. Je ovcí, nad jejímž blahem bdí všemocná Temnota. A jelikož drtivá většina lidí je jako tenhleten chlap, stane se i globální podvědomí globálním podvědomím ovcí. A ovce jsou ve své ohradě spokojené a šťastné a vůbec netouží po změně. Což samozřejmě stabilizuje svět, takže v tomhle světě nedojde ke kolapsu jako v tom deštivém. Jasné?“

„Zatím jo.“

„Fajn. Tak dál. Temnota ví, že takhle by mohla udržovat svět donekonečna – což je přesně její plán. Jenže! Jenže pořád jsem tady já a švábi a ten tvůj odboj. Což jí nedává spát. Pořád si uvědomuje moc příběhu. Je nervózní. Tehdy v tom letadle mi tvrdila, že mě nechala zmrazit a zapomněla na mě, ale divil bych se, kdybych ji ve skutečnosti celou dobu nestrašil ve snech. Problém je v tom, že mě nemůže zabít. V Konci křížů bylo vstávání z mrtvých dost nosné. Kdyby se o to pokusila, mohla by náhodou pohnout příběh bůhvíjakým směrem. A taky se bojí zlikvidovat vás, protože ty a já jsme v příběhu sakra těsně spojení. Takže se užírá. Roky a roky. A nakonec už to nevydrží. Rozhodne se riskovat. Znovu nastartuje dosud stagnující příběh tím, že vám nějak podstrčí souřadnice mého vězení. Vystopuje šváby podle telepatie. Vsadí všechno na jednu kartu a zlikviduje všechny postavy příběhu až na mě. A mě se pak pokusí přesvědčit, abych z příběhu odešel dobrovolně. Protože jedině kdybych přijal novou roli z vlastní vůle, kdybych se sám ztotožnil s postavou nevýznamného nikoho v orwellovském příběhu, mohla by se Temnota konečně přestat bát. Jediná postava, která by jí kdy mohla zkřížit plány, by se stala postavou tragickou, orwellovskou. Takovou, která už nikdy neudělá nic převratného.“

„Jo…“ pronesl Meika zamyšleně. „Tak proč jí to nevyšlo? Říkáš, že… že řídila příběh. Tak proč ten příběh poslechl tebe a ne ji?“

„Jednoduše?“

„Mhm.“

„Protože jsem se tak rozhodl.“

„Hm,“ nakrčil chlapec nos. „Ale… ale… ale jestli řídila příběh, tak přece… no, já jsem to pochopil tak, že celej svět je řízenej příběhem. A jelikož my jsme součástí příběhu… tak… tak nemáme svobodnou vůli a…“

Meika se zase zatvářil jako ztracené štěně.

„Ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Nesmíš si to představovat jako dílo nějakého spisovatele. Nikdo takový tady není. Příběh vytváříme my – my jako postavy. Postavy, ne loutky. V tom je rozdíl. Ale počkej, vezmu to popořádku. Nejdřív deštivý svět, OK?“

„OK.“

„V něm… v něm začal příběh. Teď myslím skutečný příběh, ne svět jako takový. Ne, počkej, hned to vysvětlím. Podívej se na to jako na knížku. Jako kdyby to nebyla realita, ale další moje knížka. Kde by podle tebe začala?“

„No… asi… asi těsně před tou válkou. Ne?“

„Ale houby před válkou,“ zamračil jsem se. „Mluvíme o mým typu příběhů. Copak moje postapokalyptično je fungující společenství čtyřiceti lidí v dobře zásobeným bunkru? Prosím tě, pro čtyřicet lidí bych ani nedokázal vymyslet jména. Správné jaffovské postapokalyptično je přece osamělý chlap v bezvýchodný situaci uprostřed vylidněného světa, ne?“

„Tak se hned nezblázni, mistře,“ odfrknul si Meika. „Zase taková tvoje fanynka nejsem.“

„No tak sorry,“ řekl jsem smířlivě. „Ber to jako fakt. Kdyby to byl můj příběh, začne kousek předtím, než umřel Tomáš.“

„Fajn,“ ušklíbl se kluk. „Souvisí to vůbec nějak s tím, o čem jsme mluvili?“

„Jo,“ ignoroval jsem jeho ironii. „Svět zdegeneroval do formy jaffovského příběhu a jaffovské příběhy přitom začínají až situací, kterou jsem právě popsal. To, co se stalo předtím, většinou vyprávím formou vzpomínek a snů a tak podobně. Tohle je jasný. Tak dál. Svět zdegeneruje do formy právě takového příběhu. Co to znamená? Odpovím si sám – že i v tomhle světě musí existovat pomyslná hranice mezi událostmi, které by byly v knížce a událostmi předtím. Nepřerušuj mě. To, co bylo před začátkem, se od toho dalšího odlišuje. A ta odlišnost spočívá právě v tom, o čem teď mluvíme. Ve svobodné vůli. Ne, Meiko, fakt mě nepřerušuj. To, co se stalo před skutečným začátkem příběhu, můžeme považovat za něco jako kulisy. Ber to tak, že příběh mě potřeboval dostat právě do toho výchozího bodu každé jaffoviny. Tedy do bunkru, kde budu sám. Tam, kde se my dva můžeme později setkat v tom správném stylu. Jak to udělá? Všemi možnými prostředky. Svět se změní v nepřátelské, nepochopitelné místo. Jeden z kámošů si při útěku na venkov zláme nohu, takže se budeme muset vrátit. Později se nás sejde daleko víc. Ještě později se začne situace zhoršovat, takže kamarádi začnou umírat. Při tom se dějí další šílenosti a my děláme špatná rozhodnutí. Na tohle mě upozornili švábi – předtím, než vůbec pochopili, co se děje. Chovali jsme se nelogicky jako postavy ve špatné knížce, které její autor potřebuje dostat na určité místo. Nebo lépe řečeno udržet na určitém místě. Myslím, že tahle část je taky jasná, ne?“

„Jako že příběh… že vás chtěl mít v tom bunkru, dokud nezůstaneš sám? To ale potom znamená, že jste byli loutky, ne?“

„Jo,“ souhlasil jsem. „A proto mluvím o tom předělu. Do té chvíle námi příběh manipuloval… teda, nechápej to jako vědomou manipulaci neexistujícího loutkáře. Celá realita – a my s ní, pochopitelně – se zkrátka hroutila do formy čistokrevné jaffoviny. Chá…“

„Jo, chápu.“

„OK. Pak přišel předěl a příběh doopravdy začal. Znovu zdůrazňuju, že můj příběh. Nejen můj jako že jsem byl hlavní postava, ale hlavně můj typ. Protože v tom je ta pointa. Zmiňoval jsem se o tom i v tom rozhovoru, na který se tě nezeptám, protože bys na mě zas vyjel. Tvrdil jsem v něm,“ ignoroval jsem Meikův pohled, „že píšu jako Stephen King. Myslím tím to, že oba používáme stejné principy. Vycházíme z nějaké situace a necháváme postavy jednat. Svobodně jednat. Jasné?“

Meika se chvíli mračil, chvíli se mu za očima rozžínalo světélko pochopení, ale pak spustil: „Jako že teda… svět, kterej je jako tvoje příběhy, je jako ony i v tomhle? Že nechává postavám svobodnou vůli? To si jako děláš prdel?“

„Nedělám,“ ohradil jsem se. „Proč hned prdel?“

„Se ještě ptáš, jo? Jedinej důvod, proč nejsem loutka, je to, žes vykrádal Kinga. To je teda fakt super…“

Kluk se zarazil.

„Hej, sorry, já to tak nemyslel. Jako s tím vykrádáním. Jenom… ne, nic. Mluvím s bejvalým Satanem, tak mě taková píčovina nerozhodí. OK. Fajn. Máme svobodnou vůli… Tak jo. Co bylo dál? No, Temnota a tvý rozhodnutí.“

„Jo, moje rozhodnutí,“ vzpomněl jsem si. „Zkrátka jsem se rozhodl. Svobodně rozhodl. Moje rozhodnutí určilo příběhu směr. A Temnotin svět se stal minulostí, přesně jak brouci čekali.“

„No jo,“ zvážněl zase Meika. „Takže sis strčil švába do ucha. Nebo přimyslel švába do ucha. To je jasný. Akorát nechápu, proč si myslíš, že sis na tohle všecko vzpomněl. Jak to chápu já, tak ti mohli nacpat do hlavy tunu vymyšlenejch nesmyslů. Ne?“

„Ne. Víš, ti švábi jsou mnohem inteligentnější než my dva dohromady. Věděli, že jim nebudu věřit. Ale taky došli k tomu, že ke mně Temnota bude otevřená. Že mi vysvětlí celou tu věc s příběhem – protože ve skutečnosti nemůže jinak. A že mi taky řekne, že ten poslední přeživší brouk vlastně bude symbolizovat i moje rozhodnutí, kým chci být. A to je to jediné, o co tady šlo – moje rozhodnutí. Šváb nebyl důležitý. Neměl v sobě vůbec žádné nové znalosti. Přesněji, i kdyby měl, tak by je na mě nemohl použít. Nejsem šváb. To jejich biochemické sdílení znalostí na mě ve skutečnosti nemohlo fungovat. To, že jsem si ho zastrčil do ucha, ale úplně stačilo. Tohle celé byl jenom symbolický akt. Chápeš? Rozhodl jsem se být někdo jiný a můj mozek to akceptoval a konečně přestal blokovat všechny vědomosti.“ Uchechtl jsem se. „Kdybych tohleto psal v knížce, tak použiju něco vzletného. Něco jako že mi to v hlavě zažehlo plamen pravdy, který pak ozářil každou vědomost, kterou jsem v ní měl. Prostě jsem byl poprvé v novém životě schopný myslet beze strachu. Něco podobného jako ta švábí operace, akorát v nesrovnatelně větším měřítku. A výhradně na psychologický úrovni. A tak jsem pochopil… no, všecko to, co ti tu vykládám.“

Meika si způsobně zakryl pusu. Jeho zívnutí stejně muselo být slyšet až na recepci.

„No jo,“ protáhl jsem se. „Pro dnešek to fakt stačilo. Jdeme spát.“

„Ani náhodou,“ ožil kluk. „Ještě jsi mi toho plno neřekl!“

„Panebože, to snad počká do zítřka, ne?“

„No, určitě,“ ušklíbl se Meika. „Zítra si z toho budu pamatovat půlku. Jenom hezky povídej. Nebo… nebo tě už nezajímá moje rozhodnutí?“

Leknutí mě docela probralo. Jak jsem se snažil podat všechny ty šílenosti jakž tak srozumitelně, úplně jsem zapomněl, že Meika tady už zítra vůbec nemusí být.

„A… co kdybys,“ udělal jsem psí oči. „Co kdybys mi to řekl hned?“

„Jak hned?“ zamračil se kluk. „Copak nechápeš, že se nemůžu rozhodnout jenom tak? Potřebuju vědět všecko. Si myslíš, že když je mi patnáct, tak jsem úplnej idiot? Jasně, cejtím, že nejseš ten pravej. Ale… třeba máš pravdu a seš to nejlepší, co vůbec můžu mít. Hej, tak jsem to nemyslel… Já prostě…“

Naklonil jsem se a plácl ho po rameni. „Klídek, Meiko. Já tě chápu. Fakt. A souhlasím. Tak… cos to chtěl vědět?“

„No co? Ten zbytek, ne? Kde jsme teď? A proč je mi furt patnáct. V tomhle roce by mi mělo bejt sotva šest. A nepamatuju se na to, že jsem byl nějakej plukovník.“

„Jo,“ poškrábal jsem se ve vlasech. „To souvisí…“

Přerušil mě táhlý nepřeslechnutelný zvuk. Meika se zatvářil rozpačitě.

„Teď už nám asi večeři neudělaj,“ zkonstatoval jsem při pohledu na hodinky. „Ale koupil jsem ti tu čokoládu. Sice ne jako večeři, ale…“

Meika se přehoupl přes opěradlo gauče dřív, než jsem dopověděl. Při zašustění alobalu jsem si uvědomil, že můj vlastní žaludek se ke zvukovým projevům přidá co nevidět.

„Na,“ strčil mi kluk půlku tabulky ke rtům, jako by mi četl myšlenky.

Chvíli jsme se cpali čokoládou. Tedy… Meika se cpal.

„Co je?“ zamumlal, když si všiml, že jsem po prvním kousnutí přestal žvýkat.

„To… to nic,“ potřásl jsem hlavou. „Jenom… jenom mi takhle strašně připomínáš… no, vlastně sám sebe.“

Meika se nejdřív zatvářil nechápavě. Pak sjel pohledem ze mě na čokoládu a z čokolády na své tělo. Tváře mu zase zrůžověly. S tabulkou v zubech se zachumlal zpátky do přehozu. Cítil jsem, jak mi začínají hořet uši.

„Takhle jsem to ale vůbec…“ vypálil jsem.

„Jo, já…“ vyhrkl Meika.

„…nemyslel. Já…“

„Já vím! Zmlkni, jo!? Prostě jenom nejsem… ještě jsem si nezvykl, OK? Nebudeme o tom mluvit!“

Tolik pozornosti, jako následujících pár minut my dva svým čokoládám, ještě nikdo nikdy ničemu nevěnoval.

*

„OK,“ řekl jsem, když si Meika olízl poslední prst. „Takže je ti patnáct a má ti být pět. To souvisí zase s příběhem. Přesněji s tím, kam jsme se dostali z deštivého světa a pozdějc i ze světa Temnoty. Ono to totiž může tak vypadat, ale jde o dva různé světy, víš? Takže, kde začít… sakra…“

„Co takhle na začátku?“

„Jo. Já věděl, že mi to jednou vrátíš. No tak jo. Ale nejdřív k oponě. Opona je důležitá… Ale je to s ní trochu složitější.“

„S čím není,“ odfrknul kluk.

„Zvlášť v půl čtvrtý ráno,“ dodal jsem významně. „No nic. Takže opona… ta souvisí se mnou a s formou příběhu, ve kterou se přeformoval svět. Zkrátka… jako autor jsem byl vždycky tajemný. Jasně, na netu jsem se celkem vyskytoval, ale jinak o mně nikdo nevěděl ani ň. Tvrdil jsem, že moje jméno je pseudonym a nechal jsem kolovat jedinou fotku, na který jsem moc realisticky nevypadal. Zkrátka, tajemný jako hrad v Karpatech. No a ve světě, který se točil kolem mých knížek, se to projevilo jako ta bariéra. Kruci, škoda, že tu nemáme Simonu…“

„Tu blbku ze Sféry?“ nakrčil Meika nos.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Myslím jednu kámošku. Vlastně i kámošku Marťy… no, skvělý. Já vlastně netuším, jestli jsem ji vůbec kdy potkal a nebo jsou to jenom sdílené vzpomínky. Chápeš? Jako spisovatel jsem do knížek občas napsal i svýho kamaráda. Třeba Frosty je od Sféry snad všude. A já jsem si vždycky myslel, že…“

Pod dojmem klukova úsměvu jsem zmlknul.

„Jo. Odbočuju. Sorry. Takže opona. Představ si to jako psychobariéru promítnutou do reálného světa. Zkrátka moje původní tajemnost se projevila tak, že se ke mně nikdo nemohl dostat ani v reálném světě. No a já zase nemohl mezi lidi. Ale ber mě s rezervou. Nejspíš to hrozně zjednodušuju a…“

„A natahuju…“ broukl si chlapec jen jakoby sám pro sebe.

„Jo. Takže psychobariéra. Lidi nemohli ke mně, já nemohl z úplně vylidněné Ostravy. To je další věc. Osamění s jedinou kamarádkou. Pro mě ideální. No a potom Míša umřela a příběh mohl pokračovat i v téhle rovině. Byl jsem osamělý. A co potřebuje osamělý hrdina v mých knížkách?“

„Sidekicka,“ odpověděl Meika poslušně.

„Správně. Někoho, o koho by se mohl starat. Takže ses konečně objevil. Samozřejmě, aby to nebylo tak idylické, objevila se současně i Gábina. Teda vlastně ona způsobila, že ses ke mně vydal. No, je to propojené. Prostě, dostali jste se ke mně. Příběh pokračoval. Nakonec jsme se dostali do finále. Jako do finále první části příběhu. Příběh už byl v deštivém světě moc dlouho. Chtělo to zvrat. A jelikož byly všechny postavy a tím i příběh na jednom místě, tak ta opona zafungovala jako průchod do jiného světa. Nebo to tak alespoň vypadalo.“

„Jak vypadalo?“ nepochopil Meika. „Vždyť jsme přece prošli do novýho světa.“

„Ale houby,“ ušklíbl jsem se já. „Neprošli. Vytvořili jsme ho. Švábi tenkrát neměli pravdu. Ta opona neměla fungovat jako průchod do nového světa. Měla sloužit k tomu, aby nás ochránila před nezměrnýma silama světotvorných mechanismů. Myslím nás jako postavy. Všechny postavy, které byly na místě. Protože ten zvrat příběhu nebyl v tom, že bychom někam zdrhli – to by ses mi asi objevil přímo na posteli a Temnota by byla pod ní a švábi všude kolem, ne? Kdepak. Šlo o něco mnohem komplexnějšího. Temnota mě držela pod krkem a v příštím okamžiku by mě zabila. Smrt, konec. Člověk je v podstatě jenom chytřejší zvíře. Když je zahnané do kouta, bojuje. Když bojovat nemůže, zavře oči a v posledním okamžiku života si přeje být někde jinde. Někde, kde je v bezpečí. Chápeš už?“

„Ani. Omylem,“ zavrčel kluk.

„No tak si to seřaď hezky vedle sebe. Nestabilní svět je přetvořený v jaffovský příběh – do takové míry, že v realitě začínají fungovat vyložené nesmysly. Hlavní postava je ve smrtelném nebezpečí. Všecky postavy jsou na jednom místě. Příběh se chýlí buď ke zvratu nebo k neradostnému konci. A do toho si hlavní postava podvědomě, jako do kouta zahnané zvíře, přeje být v bezpečí. Co se asi tak může stát?“

„Globální podvědomí?“ nakrčil čelo Meika. „Stejně jako se… jo. Stejně jako se globální podvědomí předtím podřídilo tvejm knížkám, tak teď poslechlo hlavní postavu a… a znovu stvořilo svět? Jako novej svět?“

„Přesně!“ ukázal jsem vztyčený palec. „Vznikl nový svět založený na mém podvědomém přání. Bezpečný svět, svět, ve kterém jsem jenom obyčejný spisovatel. Zkrátka, svět se překlopil do doby, kdy mi bylo třicet a největší problém mého života byla hypotéka a podobné podružnosti. Zrovna mi vyšla knížka a v práci to bylo fajn a s Míšou jsme plánovali setkání. Když se na to dívám zpětně, byla to vážně docela příjemná etapa mého života. Nebo to tak alespoň vypadalo.“

Meika otevřel pusu.

„Už se k tomu dostávám,“ nenechal jsem ho promluvit. „Problém je v tom, že svět stvořený globálním podvědomím pořád nemůže být stabilní. Nemohl být poprvé a už vůbec ne teď. Takže i to, co chvíli vypadalo jako normální svět, bylo jenom pokračování příběhu. Rozumíš, globální podvědomí v deštivém světě už bylo docela podřízené příběhu. Z něčeho takového nemohl vzniknout normální, nepříběhový svět, ani kdybych tisíckrát vědomě chtěl. Příběh se sice podvolil mému přání a nechal vytvořit svět roku dva tisíce deset, jaký byl, ale ne zase tak moc. Nechal v něm objevit všechny postavy, například – sice na místě, kam jsme jako normální lidi patřili, ale i tak. Já se objevil ve svém bytě v Ostravě, ty u rodičů v Brně, Gábina tam, kde žila předtím. A Temnota v ní. Jediná Míša ztratila statut postavy, protože v deštivém světě umřela a v tomhle novém už byla jenom jako normální součást světa. Normální Míša z minulosti. Jediný problém jsi tak představoval ty. Štěpán, Meika… prostě blonďatý patnáctiletý kluk. Kam tě dát? V roce dva tisíce deset ti nebylo patnáct. Byl jsi děcko. Problém, že?“

„No…“

„Ve skutečnosti vůbec,“ ušklíbl jsem se. „Jak říkám, nový svět byl normální jen iluzorně. Nebyl důvod, aby šlo o skutečnou kopii původního roku dva tisíce deset z původního světa. V tomhle ses prostě narodil o něco dřív. Žádný problém. Minulost, na kterou si pamatuješ, stejně skutečně nikdy neproběhla.“

„Jasný,“ prohrábl si Meika vlasy. „Jako že ten svět vzniknul přesně v ten den, kdy jsem si vzpomněl na deštivej svět?“

„Jo. V ten den, v tu minutu. Stejný okamžik, ve kterém jsem si vzpomněl já. Což ovšem neznamená, že ty vzpomínky jsou falešné. Jenomže jestli chceš mluvit o tomhle, tak tu budeme do Vánoc a ne do rána.“

„Ne, to mě fakt netrápí. Celej Štěpán je jenom blbá postava, tak už je to jedno. A ne, o tomhle taky mluvit nechci. Co bylo v tom druhým případě? Jako v tom letadle myslím. Protože jestli jsem to pochopil dobře, tak tohle,“ ukázal Meika rukama vůkol, „je zase jinej svět. Do kterýho ses dostal zase oponou z letadla… jenomže nechápu, proč jsem tu i já, když jsem byl mrtvej… myslím jako plukovník… na kterýho si vůbec nevzpomínám… a vůbec, tohle je nějaký opakování historie? Jako žes stvořil svět, ve kterým… jo, jasně. Teď už se nebojíš těch vzpomínek a tak…“

„Jo,“ skočil jsem mu do řeči. „Snažím se zopakovat ten druhý svět. Ale popořádku. V letadle už jsem měl všechny tyhle znalosti. Věděl jsem, že opona je vlastně v mojí hlavě. Sám a sám, v duši sníh… celý já. Stačilo se soustředit… no, to není přesné, ale už to fakt nechci natahovat. Zkrátka, přivolal jsem oponu. Příběh dospěl k dalšímu zvratu. Tentokrát byl sice svět mnohem stabilnější než ten deštivý, ale globální podvědomí bylo globálním podvědomím pitomých ovcí. To, co Temnota používala jako stabilizující prvek, se v jediném okamžiku obrátilo proti ní a proti celému světu. Tak už to s ovcemi chodí, víš? Stačí jediný vlk – nebo v tomhle případě jediná svobodně uvažující hlavní postava – a rozběhnou se slepě kupředu. Zato ovšem s nezadržitelnou silou. Svět se změnil v nový. A já se v něm objevil jako nový člověk.“

„No a co já?“

„Ty?“

„Jo, já,“ zamračil se Meika. „Já chápu, že je pozdě a že tě baví vykládat o ovcích, ale snaž se soustředit, jo? Mluvili jsme o tom, že já jsem byl mrtvej.“

„Tys byl mrtvej?“

Mraky na chlapcově čele dosáhly vražedné hustoty. Přestal jsem ho trápit dřív, než mohl uhodit první blesk.

„Tys přece nebyl mrtvej, Meiko. Mrtvý byl plukovník. Ne, nepřerušuj mě. Podívej se na to z hlediska příběhu. Nebo spíš z hlediska někoho, kdo ten příběh sleduje. Kdyby takový člověk existoval, považoval by tebe a plukovníka za stejnou postavu?“

„To je ale blbost…“ namítl Meika. Ne zrovna přesvědčivě.

„Jo?“ opáčil jsem. „No, možná jo. Ale jak to vidím já, tak pro příběh seš jako postava přesně takový, jaký jsi teď. Zvlášť pro příběh odehrávající se v tomhle čase. Takže ses dostal… nebo spíš já tě dostal i do tohohle světa. Do bezpečného světa číslo dvě. Víš, jak jsem ti říkal o těch zrcadlech? O tom střepu, co se v něm na okamžik mihly tvoje oči? No, tak to příběhu stačilo. Moje rozhodnutí symbolizované tím zrcadlem. Koneckonců, jestli nechceš uvažovat jako někdo, kdo sleduje příběh, tak se na to podívej zevnitř příběhu. V deštivém světě byl pohled do zrcadla něco jako psychická sebevražda. Proč asi?“

„Protože ze zrcadel se šklebí Satan ďábel,“ odpověděl Meika. A zarazil se.

„To do tebe hustili v Brně v deštivém světě, viď?“

„No… jo,“ zamračil se zase kluk.

„Tak vidíš. Všechno to na sebe navazuje. I když ze zrcadel se samozřejmě nešklebí ďábel, ale mrtví. Ale o to nepříjemnějc. No, nekoukej tak. Vzpomínáš si, jak jsem v Deváté sféře – jak v knížce, tak v realitě – ukryl svoji duši do zrcadla? No, tak globální podvědomí si z toho při tvorbě deštivého světa vzalo ten mechanismus. Nebe ani Peklo už neexistujou, ale lidi se přece nevzdají podvědomé touhy po posmrtným životě. No a tak…“

„Tak skončej… v zrcadlech?“ zdvihl kluk obočí. „Jako že moje… moje duše… a duše tý holky tam byla taky? A že to stačilo k tomu, abysme tam jakože byli s tebou? Sorry, ale to je… divný. Myslím divný i na tohle všechno.“

„No jo,“ pokrčil jsem rameny. „Jestli máš lepší vysvětlení, tak tě… ehm… prostě co ti na to mám říct? Je to blbost. Ale já si ji nevymyslel.“

Meika si sčísl pramen vlasů za uši. „Jo. Ale kdybys to napsal do knížky, tak tě s tím lidi pošlou do… někam.“

„Tak to mám štěstí, že to nemusím psát a že to místo toho prožívám, co?“

Meika se zazubil.

Já zívl.

„Ještě chvilku vydržíš,“ ožil kluk. „Poslední otázka – souvisí to, že si nepamatuju plukovníka… prostě že jsem něco jako původní postava… no, ty víš, co myslím… souvisí to s tebou? Jako… prostě chtěl jsi mě takovýho? A jestli jo, tak to znamená, že tě příběh poslechl? Že tě musí poslechnout? Teď se neptám na to, o čem jsme mluvili. Pamatuju si, že příběh tvořej postavy. Ale chci vědět, jestli… jestli nejseš tak trochu i autor. Jako myslím kvůli tomu tvýmu osvícení.“

„No…“ zvážněl jsem. „Jo a ne. Teda spíš ne. Prostě příběh mě rozhodně nemusí poslechnout. Občas může reagovat podle mého přání, ale nesmí to být proti němu samotnému. Třeba postavy si odmyslet nemůžu. Nejsem jeho autor, to fakt ne. Ale to osvícení, jak říkáš, je určitě výhoda. No a to, že jsem hlavní postava, taky. Ale zase na druhou stranu… hm… Víš, tohle bych ti možná neměl říkat, protože to zase souvisí se svobodnou vůli a jenom ti tím nasadím švába do hlavy, ale…“

„No?!“ pobídl mě chlapec.

„No, když jsem se tentokrát objevil ve svém bytě – myslím v ‚bezpečném světě‘ číslo dvě, myslel jsem, že mám moc příběh ukončit. Seděl jsem u počítače a tam to bylo celé napsané jako knížka – což je ve skutečnosti jenom další z minulostních kulis. No, zkrátka, myslel jsem si, že jsem na rozcestí. Že když napíšu do knížky ‚konec‘, bude opravdu konec. A rozhodoval jsem se, kým chci být dál. A samozřejmě jsem si vybral, že chci být s tebou, a příběh se rozběhl.“

„No a?“

„No a to je samozřejmě nesmysl, ne? Já jsem přece nemohl ukončit příběh. V tom letadle jsem znovu pohnul globální nevědomí k tomu, aby vytvořilo nový svět. A jak už jsem říkal bůhvíkolikrát, lidské globální podvědomí přece nemůže stvořit stabilní realitu. Jenže já v tom letadle dal příběhu nový směr. Už jsem neměl být postava, která pobíhá od ničeho k ničemu. V letadle jsem se rozhodl být skutečně hlavním hrdinou. Jenže jsem se rozhodoval uprostřed zběsilé akce a takový rozhodnutí nebývaj zrovna trvalý, víš? Ale příběh – nový směr příběhu – potřeboval, aby bylo moje rozhodnutí definitivní. Abych opravdu chtěl být novou postavou. Za všech okolností. No a tak mě nechal v jakési zhmotnělé bezčasé psychoscéně věřit, že jsem nad příběhem zvítězil. Rozumíš, kdybych věděl, že jsem stejně zase v nestabilním světě, neměl bych se mezi čím rozhodovat. Ale takhle jsem mohl zvažovat obě možnosti. Stabilní svět a bezpečí na jedné straně. Smrt na každém kroku, hroutící se reality a fantasmagorie z mých knížek a tohle všecko na druhém. Jednoduchá volba, ne?“

Meika se na mě díval s nečitelným výrazem v obličeji.

„Byla to jednoduchá volba,“ usmál jsem se. „Hned potom, co jsem si uvědomil, že to jediné, co od života chci, seš ty.“

Kluk moje vyznání ignoroval. Tak jsem radši pokračoval.

„Mimochodem, kdybys chtěl vědět, co by se stalo, kdybych se čistě hypoteticky rozhodl pro druhou možnost, tak musím říct, že nevím. Ne na sto procent. Ale svět by byl pořád nestabilní, takže příběh by musel pokračovat dál. Nejspíš bych z něj jenom vypadl já. Nebo by se to celé začalo zase opakovat, dokud bych se nerozhodl správně. Koneckonců, ta Temnotina narážka na Temnou věž od Kinga musela něco znamenat. V kontextu příběhu myslím. No ale to už je naštěstí jedno,“ dodal jsem dřív, než mě mohla Meikova případná otázka donutit převyprávět ještě příběh sedmidílné kingovky. „Rozhodl jsem se správně a příběhu to stačilo. Svět za mými okny začal skutečně existovat – od toho místa, kde jsem mohl události původního bezpečného světa změnit. Protože k tomu logicky směřovalo moje rozhodnutí být novou postavou. Poprvé v deštivě realitě jsem si podvědomě přál bezpečný svět roku dva tisíce deset. V Temnotině letadle uprostřed strhující akční scény jsem chtěl napůl podvědomě jediné – nezachovat se k tobě tenkrát jako zkurvený zbabělec. A to mi příběh splnil. Akorát že nemůžeme doufat v nějakou idylku, kdy bysme věděli, co bude dál. Protože tohle není opakování bezpečnýho světa. Je to normální pokračování příběhu v kulisách bezpečného světa. Stačíš mě sledovat?“

„No…“

„Prostě problém je v tom, že v tom letadle jsem neměl zrovna chuť na nějaký experimenty. Doufal jsem, že mě příběh nechá vytvořit nový svět. Ale nemohl jsem si tím být jistý. Tak jsem radši přesně zopakoval řešení z deštivého světa. Všechny postavy pohromadě, aby byl příběh koncentrovaný na jednom místě, a do toho přivolat oponu. Což nám teď může nadělat trochu problémy, protože příběh musí být konzistentní. Jako že musí fungovat stejné mechanismy jako poprvé. No, víš, co myslím. Postavy, jejichž mysl je uvnitř psychobariéry, jsou oddělené od transformovaného světa a tím pádem neztrácejí paměť. Živé postavy, samozřejmě.“

Meikovi se nad hlavou rozsvítila pomyslná žárovička.

„Takže… Temnota si pamatuje budoucnost a bude…“

„Nasrana jak cyp. A samozřejmě bude vědět o příběhu neskonale víc než poprvé. Což je dost vražedná kombinace. Na druhou stranu se nemusíme bát schopnějšího Pistolníka, protože ten byl mrtvej a tudíž teď nemůže být pokračováním původní postavy. Ale samozřejmě tu bude jako Temnotina loutka, protože tak nějak symbolicky z příběhu nevypadl.“

„Jo… jako… jako že když jsi sem… symbolicky… bral v zrcadle moji podstatu nebo duši, tak jsi musel vlastně vzít i Pistolníka, protože byl… byla na stejným místě. Jako v tom mrtvým světě. Jo?“

„Přesně. Takže jak vidíš, příběh se zase tak moc ovlivňovat nedá. Pořád jsme v něm a pořád nám jde o krk. Ale víš co? Už to vůbec nevadí. Protože mám tebe. A nic na světě mě už nedonutí ti ublížit.“

Meika se tentokrát usmál. Trochu rozpačitě, ale přece jen. Povzbudilo mě to.

„Tak jo,“ sebral jsem odvahu do hrsti. „Ještě něco potřebuješ vědět, nebo… nebo se konečně dozvím, jestli mi zlomíš srdce?“

„Tsss,“ odfrkl si chlapec. „Moc to dramatizuješ. A přitom nemáš důvod.“

„To jako že se mnou…“

„Ne, ty trdlo… Teda, tak jsem to… Hej, přestaň se tak tvářit a nechej mě to dopovědět, jo? Seš nemožnej.“

„OK,“ špitl jsem s pohledem zabodnutým do gauče.

„Chováš se hůř než přiblblej puberťák,“ pokračoval kluk tónem přísného rodiče.

„No, zrovna ty mi máš co vyčítat,“ zahučel jsem. „Jestli si dobře pamatuju, tak jsi byl ze mě taky úplně hotový, když jsme se poprvé setkali.“

„Jo, jenže mně bylo o polovic míň než tobě,“ ušklíbl se Meika. „A potkal jsem svoji první lásku. Ty bys měl bejt kapku dospělejší, ne?“

Rozpřáhl jsem ruce v bezradném gestu. „Co ti na to mám říct? Jsem… jsem co jsem. Pokračování Marti. Pamatuju si, jak jsi mi umřel. Dokážeš si vůbec představit, jak mi bylo? A teď,“ nenechal jsem ho ani odpovědět, „tě můžu mít zpátky. Vůbec se nechovám jako puberťák. Kdybych se tak choval, tak tě nepustím z náruče od chvíle, cos vylezl z tramvaje.“

„No jo,“ začervenal se Meika a hlas mu zazněl o dost mírněji. „Jenomže… jenomže si přece pamatuješ, žes miloval Veroniku, ne? Zabil ses kvůli ní. Myslel jsem, že ona byla tvoje pravá láska.“

Chvíli jsem se na něj díval a nevěděl, co odpovědět. Nakonec jsem pokrčil rameny. „No jo. Jenže to jsem nebyl já. Myslím současný já. Teda skutečný já. Hele, když jsme se viděli v tom minulém světě – myslím v tom, do kterého jsme přišli z toho deštivého – tak jsem tě přece vůbec rád neměl. Dokonce ani po té švábí operaci jsem v tobě neviděl nic víc než patnáctileté děcko. Zkrátka přestaň řešit, co jsem byl a co jsem nebyl. Důležité je, co je teď. Neříkals to náhodou sám?“

„Ale jo,“ obrátil kluk oči ke stropu. „Ale… hele, to je fakt zbytečný. Chtěl jsem říct něco úplně jinýho. Ty vůbec nechápeš, že tohleto nemusíme řešit?“

„Asi ne.“

„Zajímavý. Celou noc si hraješ na osvícenýho děda Vševěda a tohleto nechápeš. My přece nemusíme bejt napůl Mart-tya a napůl Meika. Jestli máme jako postavy nad příběhem moc, tak to můžeme udělat znovu. Jako stvořit novej svět. A teď… teď už se budeš vědomě soustředit. Na mě i na sebe. Chápeš už?“

Chvíli jsem nechápal.

Potom už ano.

A na okamžik mi to vzalo řeč.

*

„Ale… ale… ale,“ spustil jsem konečně. „Já… já si vůbec nejsem jistý, jestli to takhle může fungovat.“

„Říkal jsi to,“ zatvářil se Meika vyčítavě.

„No jo, že můžu stvořit nový svět. Ale ne že nás můžu změnit.“

„Co to kecáš? Ty přece nebudeš nic měnit. Budeš si to jenom přát. Zbytek dodělá příběh a podvědomí, ne?“

„Ale sakra, Meiko,“ vyletěl jsem. „Tohle nehodlám riskovat! Zavři pusu, teď mluvím já. Nechápeš? Jako Meika, jako jedině Meika seš podle příběhu mrtvý. Co když se něco podělá? Co když tím, že se budeme pokoušet vytvořit svět, jaký si představuješ, zase umřeš? Nebo nás rozdělí něco jiného? Fakt seš ochotný tohleto riskovat? Ne, počkej, ještě jsem neskončil. Dokážu pochopit, že chceš mít jenom původní vzpomínky. Fajn, ale to se dá zařídit i jinak. Já nevím… hypnóza… magie! Jo! Temnota ji používala. Určitě by fungoval nějaký rituál z mých knížek. Nemusíme pokoušet osud.“

Meika chvíli koukal do země. Nakonec se mi zase podíval do tváře.

„No OK… ale ty bys zůstal stejný. Ne?“

„No jo!“ přikývl jsem energicky. „Protože tak by to příběh byl schopný akceptovat. Zkrátka jedna původní postava a jedna nová – jako já, to by bylo OK. Dvě původní… ty už by prostě nemohly zapadnout.“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Podívej, Meiko, já jsem přece… pamatuju si z Marti strašně moc. Jsem on. Natolik, že jsem do tebe blázen. To je pro tebe tak strašně důležité, že… že jsou tu i odlišnosti?“

Chlapec se zatvářil ztrápeně.

„Když ty si to budeš brát blbě…“

„Nebudu. Buď upřímný. Stojíš mi za to, abych slyšel pár hnusných věcí.“

Kluk si povzdychl.

„To není tak, že bych tě neměl rád. Mám. Jenže… jsi jinej. Třeba oči. Máš šedozelený oči. Mar-tya měl krásně modrý. Obličej máš taky jinej. A vůbec, postavu. Ne, počkej. Já neříkám, že mi přijdeš hnusnej. To fakt ne. Seš… docela hezkej. A milej. Fakt. Jenže… jenže ta… chemie. Jo. Ta prostě nefunguje. Chápeš? Kdybych takhle dlouho kecal s Mart-tyou, tak už bych neseděl na druhým konci gauče. Víš, jak to bylo fajn, když mě objímal?“

„Vím,“ zahučel jsem. „Jenže ne od začátku. Aspoň teda pro mě ne.“

Meika otevřel pusu.

A zase ji zavřel.

Jeho oči se dívaly do mých a moje zase do jeho.

Jeho obličej začal růžovět.

Mně bylo najednou taky dost horko.

*

„Takže ty myslíš… že bysme to měli vyzkoušet?“ prolomil nakonec Meika dusivé ticho. Jeho hlas štěstím zrovna nepřekypoval.

„Nic… nic takového jsem neřekl,“ polkl jsem tak, že to muselo vzbudit lidi v sousedním pokoji.

„Neřekl…“ zamumlal chlapec. „Ale… máš pravdu. Mart-tya taky nevěřil, že bysme mohli bejt spolu. Ale dal mi šanci. A tenhleten svět je nějaká… no, víš, co myslím?“

„Variace?“

„Jo. Je to variace na tvoje knížky. Tak je asi docela logický, že máme zopakovat… no, prostě, máme udělat to samý, akorát s vyměněnýma rolema.“ Chlapec se pokusil o úsměv. „Hele, o nic nejde, ne? Oba si jeden druhýho pamatujem. Oba jsme… no…“

„Oba jsme stejní,“ vysvobodil jsem ho z rozpaků.

„Teplý. Chtěl jsem říct teplý!“ zamračil se kluk. „Vidíš, přesně o tom jsem mluvil! Jako, já s tím nemám problém. To akorát ta píča Štěpán. Kvůli němu se tu teď stydím jako úplný pako!“

Chtěl jsem něco říct, ale Meika mi nedal příležitost. Rozhodným pohybem se vymanil ze sevření tógy, sesmekl se z gauče a postavil se tak blízko mně, až mě v nose zašimrala vůně jeho deodorantu.

Chvíli jsem jenom zíral na to dokonale ploché bříško a v uších mi pulsovala krev.

Meikova ruka mě pohladila po tváři. Tentokrát v tom nebyla něha. Spíš vyzývavost. Palec se mi zastavil pod bradou a kluk mi zvedl hlavu tak, abych se mu musel podívat do obličeje. Pořád ještě byl červený, ale v těch modrých očích už bylo i něco víc než ostýchavost.

„Budeš se jenom koukat?“ zašeptal chlapec.

„No… já… víš…“

„Jo, vím,“ řekl a přejel si pomaloučku jazykem po horním rtu. „Já v tomhle těle taky ne. No a?“

Jazýček se tentokrát vydal v opačném směru. Chlapec natáhl druhou ruku. Zvedl jsem tu svoji, aniž bych věděl, co dělám. Dlaň měl trochu vlhkou, prsty příjemně teplé a oblina jeho zadku jako by byla stvořena přesně pro mou ruku. V Meikových očích se na chvíli zazračila… snad nejistota. Snad nervozita. Druhou ruku jsem položil vedle té první a jemně si kluka přitáhl k sobě. Jeho holeně se zarazily o okraj gauče. Kdyby se mi neopřel o ramena, neudržel by rovnováhu. Dotkl jsem se jeho bříška nejdříve rty a potom jazykem. Chlapec zasténal a zajel mi rukou do vlasů. Sevřel jsem jeho zadeček pevněji a přejel mu po bříšku strništěm na bradě. Zadek se mi pod rukou zavlnil a jeho koleno se zabořilo do gauče těsně vedle mého stehna. Brýle mi sundal mnohem opatrněji, než bych to udělal já. Začal mi pomaloučku přetahovat triko přes hlavou. Zvedl jsem poslušně ruce a neprůhledná látka mi zakryla výhled. Drobná dlaň mi přejela mučivě pomalu po zádech. Spíš jen náznak dotyku než skutečné pohlazení. Paže a hlavu jsem měl pořád zamotané v tom triku a Meiku jsem viděl jenom jako obrys. Gauč zavrzal, jak na něm spočinula celá jeho váha. Svíral mi teď stehna koleny a do břicha mě tlačilo něco stejně tvrdého. Jeho kůže na mé byla horká a neskutečně hebká. Zahuhlal jsem do trika. Meika se tichounce zasmál, ale ze zajetí mého vlastního oblečení mě nepustil. Prohnul jsem se v zádech, jak jsem na páteři ucítil jeho nehty a naše těla se tím k sobě přitiskla ještě intimněji. Z chlapcových úst uniklo zasténání. Nehty se mi zaryly hlouběji do kůže. Přes tenkou látku jsem cítil teplo a jeho vůni. Zamlel jsem rukama důrazněji. Meika se proti mně vzepjal a jeho erekce se mi zabořila do žaludku. Zaprotestoval jsem znovu a kluk konečně povolil sevření. Triko mi sklouzlo z paží. Chytil jsem ho kolem pasu a dotknul se jazykem jeho bradavky. Když jsem po ní přejel tam a zpátky, pokusil se chlapec odtáhnout. Nenechal jsem ho. Položil jsem mu dlaň mezi lopatky a uchopil bradavku jemně do zubů. Klukovy prsty se mi zabořily do ramen. Začal jsem kmitat jazykem sem a tam a Meikovy boky se začaly ve stejném rytmu vlnit. Sevřel jsem zuby o trochu víc a kluk vydal táhlý sten. Něco mezi ano a au.

Nechal jsem si bradavku vyklouznout a podíval se mu do obličeje. Tváře mu hořely a v očích měl něco, co jsem si pamatoval z dřívějška.

Poškrábal jsem ho vousy po hrudní kosti a prsty zlehka přeběhl po vystouplých žebrech.

Zachichotal se a pokusil se ucuknout. Popadl jsem do zubů zatím netknutou bradavku a ta první mi spočinula mezi palcem a ukazovákem.

Kluk začal sténat mnohem procítěněji.

*

Přestal jsem ho dráždit ve chvíli, kdy jeho škrábance začaly doopravdy bolet. Obrátil jsem tvář vzhůru. Meikovy oči se pod dlouhými řasami horečně leskly, tváře mě rudé a na dolním rtu otisk vlastních zubů. Na chvíli jsem od něj nedokázal odtrhnout pohled. Usmál se a vlasy mu padly do obličeje. Tam, kde mě před chvílí škrábal, jsem teď cítil sotva znatelné laskání bříšky jeho prstů. Chlapec se ke mně přitiskl ještě pevněji. Natáhl jsem krk a dotkl se ho jazykem v klíční jamce. Uchopil mě za paže, sklouzl ze mě a donutil mě vstát. Nedokázal jsem uhnout pohledem z jeho obličeje. Na chvíli se ke mně přitiskl a jednou rukou mě štípl do zadku. V příštím okamžiku se jeho dlaně opřely o moji hruď. Propojení mezi našima očima by nedokázala vymazat ani apokalypsa. Ustupoval jsem před ním pozpátku a utápěl se v té dokonalé modři.

Moje lýtka narazila do něčeho tvrdého.

Mezi chlapcovými zuby prokmitl jazýček.

A Meika do mě strčil.

*

Dopadl jsem na záda s rukama rozhozenýma. Být to o pár centimetrů vedle, přerazil jsem si předloktí o noční stolek. Vzrušení ze mě opadlo. Zvedl jsem hlavu a…

A Meika mi přišlápl hruď dřív, než jsem se mohl vzepřít na loktech. Naše pohledy se znovu setkaly. Nechal jsem hlavu spadnout zpátky na polštář.

Postel zavrzala, jak se na ni chlapec vyhoupl. Jeho pevný zadeček mi zatížil břicho a kluk se na mně vzepjal jako mořská panna probouzející se v ranním příboji. Začal si pomaličku přejíždět rukama po těle; nejdřív bříško. Pak boky. Hruď. V puse se mi udělalo sucho. Pod napnutou kůží mu vystupovaly hubené svaly. Řekl bych, že vypadal jako socha Apollóna v pubertě, ale takhle dokonale by nedokázal vypadat ani skutečný bůh.

Natáhl jsem ruku, abych se ho dotkl. Ucukl a v nebesky modrých očích se zablesklo.

„Nastav ruce!“

Přáním patnáctiletých více-než-bohů se nedá odporovat; zvedl jsem paže dřív, než ta slova dozněla. Meika začal zápolit s přezkou svého pásku. Jediným ladným pohybem ho vyvlékl z poutek. Co přitom udělaly jeho boky, nedokážu popsat. V očích se mu znova zablesklo. Přeložil opasek napůl a švihnul s ním o svou dlaň. Zasykli jsme oba. Meika se usmál. Jinak než předtím. Přistrčil mi řemen k nosu jako zvrhlý synek bohatého otrokáře. Vnímal jsem vůni kůže a nedokázal skoro ani myslet. Meika se naklonil dopředu. Přestal mi tisknout zadkem břicho a uchopil mě za zápěstí. Hladká smyčka opasku se kolem nich sevřela.

„Dej je blíž k sobě.“

Poslechl jsem a chlapec utáhl opasek ještě o jednu dírku. Díval jsem se, jak prostrkává volný konec kovovým poutkem.

„Ruce za hlavu.“

Kluk se sesmekl z postele. Nikdy předtím jsem si neuvědomil, jak moc nízko ty rifle nosí. Zadek měl ještě napůl dětský a krok nedbale elegantní. Někde v hrudi jsem ucítil bodnutí. Najednou jsem nechtěl sex. Chtěl jsem ho sevřít v náručí. Chtěl jsem…

Meika se sehnul a vyhnal mi tím veškeré zbytky myšlenek z hlavy.

Když se narovnal, svíral v ruce něco růžového.

Že jde o tkaničky, jsem pochopil až ve chvíli, kdy si s nimi dřepnul na postel vedle mé hlavy.

*

„Hm… nepřeháníme to?“ zašeptal jsem, když začal přivazovat jeden konec k opasku na mých zápěstích.

Kluk mi přejel po tváři pohrdavým pohledem. „Ty se bojíš?“

Jen jsem zavrtěl hlavou.

„No proto,“ usmál se. Špička jeho nosu se dotkla mého a blonďaté vlasy mě zalechtaly na tváři. Natáhl jsem krk, abych ho políbil. Naše rty se na zlomek sekundy dotkly a pak chlapec ucukl. V očích měl teď i malé zlomyslné plamínky.

Zase se sesmekl z postele. Otáčením hlavy jsem se nezatěžoval. Cítil jsem, jak se snaží napnout tkaničky tak, abych neměl ruce volné. Jelikož postel postrádala jakékoli čelo, nebylo to zase tak snadné. Musel mě dvakrát přelézt tam a zpátky, než omotal nohy postele tak, že byl s výsledkem spokojen. Napadlo mě, že bez přivázání nohou je to stejně dost zbytečné, ale nechtěl jsem mu kazit radost.

Kluk vylezl zpátky na postel. Rukou se opřel o strop a jednu nohu mi zlehka položil na hruď. Zatvářil jsem se tázavě a palec v pruhované ponožce mi zlehka přejel po bradavce. Zvedl jsem hlavu, abych na to viděl, ale kluk mě hranou nohy lehounce ťukl do brady. Poslušně jsem se zase uvolnil. Palec mě pohladil po tváři.

„Nepřeháněj,“ ucukl jsem.

Meika se zašklebil. „Buď mě zuješ, nebo dostaneš… pupendo.“

Podíval jsem se mu do obličeje. Pořád se ještě červenal, ale teď už to nebylo studem. Obočí měl vyzývavě zvednuté a ve tváři naprosto vážný výraz. Stál mi teď nohou na hrudi jako divoch na poraženém nepříteli a k dokonalosti mu chybělo už jenom kopí v ruce. Nebo spíš bičík.

Při té představě jsem se musel usmát. Meika se přísně zamračil a přistrčil mi nohu vyzývavě k nosu. Otevřel jsem pusu, abych řekl, že chci radši potrestat.

Při pohledu do těch očí jsem se nějak neodvážil.

*

„Šikulka,“ podrbal mě chlapec za ušima pochvalně o něco později. To už se ponožky válely na zemi a oba jsme zjistili, že můj jazyk na jeho chodidlech vede spíš k výbuchům smíchu než k vystupňovanému vzrušení.

„Dostanu odměnu?“ zatvářil jsem se vyzývavě tentokrát já.

Meika se jenom usmál. Zastrčil si vlasy za uši, ruce vsunul pod můj krk a jeho rty se dotkly mých. Na chvíli jsem se mu díval do očí tak zblízka, jako ještě nikdy, a on zase mně. Pak jsem nechal víčka klesnout a vychutnával tu nekonečnou hebkost a poddajnost a teplo. U té tramvaje dneska měl pusu studenou. Teď už ne. Jeho jazýček chutnal po čokoládě, tělo tisknoucí se k mému bylo drobné a horké a to, že jsem se ho nemohl dotknout rukama, mě vzrušovalo vteřinu od vteřiny víc.

„Ještě,“ hlesl jsem, když se naše rty oddělily. Meikova pusa mi znovu zmizela z dosahu a jeho ruce se vrátily na moji hruď.

Chlapec neodpověděl. Místo toho se po mně začal sunout jako had. Polechtal mě jazýčkem na ohryzku. Na hrudi. Na břiše. Občas se mě letmo dotkl rty. Jeho ruce mi svíraly boky. Jazyk doputoval až k okraji riflí. Ruce mu sklouzly k sponě mého opasku. Ocel zazvonila a sevření kolem mého pasu ochablo. To, co se pokoušelo prorvat skrz pevnou látku, naopak zvýšilo úsilí. Meika mě pohladil přímo po poklopci. Zasténal jsem a chlapec rozepnul knoflík. Nosem mi přejel po břiše. Na chvíli jsem nechápal, co dělá. Pak se ozval tichounký zvuk rozepínaného zipu. Už ne tak tichý výkřik následoval vzápětí.

„Jau, sakra, na tohle kašlu!“ zavrčel Meika a jazykem si přejel přes přední zuby.

„Není ti nic?“ zajímalo mě.

Kluk se na mě zamračil. Zbytek zipu rozepnul jediným škubnutím zápěstí. Jeho ruce sevřely okraj mých riflí. Ucítil jsem, jak mu prsty vklouzly i pod gumu trenýrek. Otevřel jsem ústa a chlapec v němé výstraze zavrtěl hlavou.

Svlékal mě pomaličku, dlouho a pečlivě. Vnímal jsem každý další milimetr odhalené kůže. Bylo to dráždivé. Mučivé. A hrozně povědomé.

Nakonec mě donutil nadzvednout zadek. Sklouznutí gumy bylo naopak hrozně rychlé. Meika se usmál jako egyptská sfinga. Klouzání látky přestalo. Nadzvedl jsem hlavu a kluk mě pohladil těsně nad okrajem trenek.

„Potřeboval bys oholit,“ usmál se.

A hmátl rukou někam k mému stehnu.

Že na opasku nosím nůž, jsem si uvědomil až ve chvíli, kdy cvoček pouzdra zlověstně cvakl.

*

Chlapec mi položil ukazovák na rty dřív, než jsem stihl promluvit. Klapnutí nože ze mě vyloudilo další hlasité polknutí. Kluk se mě přestal dotýkat a znalecky vyzkoušel ostří. Přes závoj vlasů jsem zahlédl uznalé pousmání. Najednou jsem si uvědomil, že začínám dostávat strach. Že ten kluk je vlastně docela cizí. A že vůbec nevím, jestli… jestli…

Dotek čepele na břiše mi přetnul nit myšlenek. Meika se na mě znovu posadil. Tentokrát o něco níž. Uvědomil jsem si, že i přes chladný dotek strachu mám pořád erekci.

Nůž mi začal klouzat po kůži. Meikovy oči se teď do těch mých doslova vpíjely. Ten úsměv… kdyby tohle viděl da Vinci, vyrazil by s Monou dveře a padl na kolena před tímhle klučinou. Byla v něm výzva? Pohrdání? Vědomí vlastní moci? Nebo naopak dětské nadšení nad nově objevenou hrou?

Chlapec přitlačil. Něco mě nesnesitelně zašimralo.

„Hm, holí…“ řekl Meika tiše.

Čepel se začala pohybovat níž a níž. Můj dech se prohloubil.

Ten Meikův taky.

Nůž teď studil jako podchlazené stříbro.

„Zavři oči,“ přikázal Meika.

*

Dýchám teď strašně přerývavě. Na těle cítím tisíce dotyků. Bříška chlapcových prstů. Nehty. Nůž. Jeho vlasy. Dech. Jazyk. Rty… Přes oči mám položené vlastní srolované triko. Cítím, jak se mi pod každým dotekem reflexivně stahují svaly. Přes poskládanou látku vidím jen temný obrys. Nevím, jak dlouho se ještě dokážu ovládat. Mám pocit, jako bych už ani neuměl rozlišit bolest od slasti. Meikův jazýček se proplétá s mým a ostří mi při tom lehce nařezává kůži. Jeho prsty se dotýkají mých rtů a jeho zoubky zatím testují, co vydržím. Nesmím se ani pohnout. Meika mi to přikázal a vlastní nůž jsem při tom cítil kousek pod gumou trenýrek.

Myslím, že za chvíli začnu kňourat o milost.

A myslím, že Meika to ví.

Žužlá mi ušní lalůček a jeho dech mě hladí na tváři. Čepel nože mě studí na krční tepně.

Nikdy v životě jsem nebyl vzrušenější.

*

Moje ucho vyklouzlo z mučivého sevření hebkých rtů. Těsně u obličeje mi něco cvaklo. Kupodivu jsem sebou necukl.

„Hmmmm, seš už hezky vycvičenej,“ zašeptal Meika a vtiskl mi další dlouhý polibek. Stáhl mi při tom triko z očí a odhodil nůž stranou.

Postel znovu zaskřípěla, jak kluk slezl. Zvedl jsem hlavu a přelétl pohledem svoje tělo. Pořád ještě jsem cítil každý jeden dotek nože, ale bez brýlí jsem nebyl schopný říct, jestli jsem opravdu pořezaný.

Vzápětí mě vlastní tělo přestalo zajímat.

Meika se zhoupl v bocích. Ruce si složil za hlavou. A další zhoupnutí. Jak dokonale erotický může být prostý pohyb kyčlí, jsem do téhle chvíle netušil.

„Brýle. Prosím,“ zašeptal jsem.

Meika ztuhl uprostřed pohybu. Chvíli jsme se na sebe dívali a v koutcích úst nám cukalo.

Chlapec vyprskl jako první. Otočil se ke gauči, sebral brýle, klekl si na postel a opatrně mi je nasadil. „Striptýz pro slepýho asi není moc dráždivej, co?“ zašklebil se.

„Asi ne,“ zazubil jsem se taky. „Ale zase bys to mohl vydávat za humánní mučení.“

„Tak jo,“ natáhl Meika ruce k mému obličeji.

Ucukl jsem tak rychle, jako ještě nikdy.

*

If you wanna be my lover, you gotta get with my friends,

Make it last forever friendship never ends…

Když z paměťové karty mého kapesního počítače zazněla tahle dávno zapomenutá písnička, svíjel se Meika nejdřív smíchy.

Teď se svíjí docela jinak. Moje erekce, která začala při výběru hudby opadat, se vrátila s mnohem větší silou.

Meika je nádherný. Moje triko pověsil na lustr. V pokoji teď panuje napůl šero. Stíny se prohloubily a chlapcovo tělo tím získalo docela nové kontury. Každý sval vystupuje mnohem zřetelněji. Každý pohyb rozehrává na jeho kůži hru světla a stínu. Jeho oči v tlumeném světle skoro září, vlasy se mu lesknou jako tekuté zlato a Meika tančí jenom pro mě.

Bosé nohy kloužou po podlaze. Rifle mají rozepnutý knoflík a s každým pohybem boků sklouzávají níž a níž. Meika se pohybuje tak nenuceně a přitom tak svůdně, jako by nikdy nedělal nic jiného. Dotýká se svého těla napůl s dětskou nevinností a napůl s dráždivou svůdností. Jeho tvář patří v jedné chvíli stydícímu se klukovi, aby se v příštím okamžiku změnila v dokonalé ztvárnění vyzývavosti.

Nedokážu od něj odtrhnout pohled. Připadá mi, jako by takhle tančil věčně. Písnička hraje už snad popáté. Meika vypadá, jako by se teď pohyboval uprostřed vlastního světa. Nic jiného než vlastní tělo nevnímá. Sleduju jeho prsty, snažím si zapamatovat každý pohyb, ukládám si do paměti každý čtvereční centimetr té polonahé dokonalosti. Brnění v rukou nevnímám. Bolest za krkem taky ne. Strašně moc se ho chci dotknout a přitom doufám, že tohle představení nikdy neskončí.

Nad okrajem riflí vykukuje světlá houštinka.

A Meikovy ruce je prudce strhávají k zemi.

*

Na chvíli tam jen tak stál a nechal moje oči, aby ho celého obsáhly. Napadlo mě, že přesně takhle musel vypadat, když prošel nebeskou bránou. Ztělesnění nadpozemské dokonalosti. Právě se zrodivší anděl.

V příštím okamžiku zkřížil ruce před tělem a namísto anděla tam najednou byl jenom červenající se kluk. Krása dostala pozemský rozměr a překročila tím sebe samu.

„Pojď ke mně,“ zašeptal jsem.

Byl na mně třemi kroky. Vzdychl jsem úlevou, když mi jeho ruce konečně stáhly kalhoty. Ucítil jsem na břiše dotyk něčeho tvrdého a horkého a pak už se naše rty zase spojily. Líbali jsme se dlouho a důkladně.

„Rozvaž mě,“ zasténal jsem, když se ode mě konečně odlepil.

Jen zavrtěl hlavou.

A jeho jazýček zase začal putovat směrem dolů.

Tentokrát jsem neměl pocit, že by se chtěl zastavit.

*

„Je… je… jestli nechceš, tak tohle nemusíš dělat…“ zakoktal jsem, když se kluk konečně zarazil. Ve tváři se mu teď zračilo napětí a oči mu zakrývaly sklopené řasy.

„Nevím, kdo tady nechce,“ usmál se na mě v příštím okamžiku a zorničky mu zase zazářily těmi plamínky.

„No… jsem trochu nervózní,“ přiznal jsem. „Ještě nikdy jsem… jsem…“

„Prosím tě,“ ušklíbl se kluk. „Co jsem si všiml, tak recenzenti si tě berou do huby v jednom kuse. Už musíš bejt zvyklej.“

K odpovědi jsem se nikdy nedostal.

Meikovy rty mě něžně obemkly.

A veškerá slova ztratila význam.

*

Vůbec netuším, jak dlouho trvalo, než jsem přišel k sobě. Meika se mi tiskl k boku, lechtal mě vlasy na rameni a vnitřek jeho stehna se tiskl k mému.

„Líbilo?“ zašeptal.

Jen jsem se usmál.

„Super,“ políbil mě na tvář a sklouzl z postele. „Tak teď je řada na mně. Kde máš peněženku?“

Ta otázka mi napůl vymazala blaženost z tváře.

„Peněženku?“ zamračil jsem se. „Na co?“

„Na něco jsem se ptal,“ usmál se Meika a sevřel mi rukou varlata. „Ale jestli teda chceš bejt vzpurnej a mít přede mnou tajnosti, tak si můžeme zahrát na výslech.“

„V levý kapse! V levý kapse!“ vykvikl jsem honem.

„Hodnej,“ pustil chlapec moje mužství a lehce mě poplácal po břiše. Že by to vyvolalo nějakou příjemnou asociaci, vážně říct nemůžu.

Meika mi konečně úplně stáhl kalhoty a začal se mi hrabat v kapse.

Když se narovnal, držel v jedné ruce peněženku a v druhé revolver.

„Polož to! Hned!“ vyjekl jsem a pokusil se posadit. Cosi mě strhlo zpátky. Na to, že jsem připoutaný k posteli, jsem v tom leknutí docela zapomněl.

„Hele, James Bond,“ zapózoval Meika. Ruger v jeho ruce vypadal absurdně velký a z hlavně vzdálené jen pár centimetrů od jeho nosu se mi sevřel žaludek.

„Okamžitě to polož, nebo končíme! A myslím to vážně.“

Štěpán spustil zbraň a zatvářil se otráveně.

„Hele, nejsem malý děcko. Jak se s tímhle zachází, jsi mě přece učil ty. Nebo to byl někdo jinej?“

Hlavou mi prolétla vzpomínka na Meikův rozzářený obličej nad kompletně rozebraným glockem. Do hotelového pokoje tenkrát svítilo slunce, kluk měl na nose černou šmouhu a právě se počtvrté pokoušel složit pistoli bez toho, abych mu jedinkrát napověděl. Vzpomínku na to, jak tehdy zápolil se závěrem, jsem zahnal dřív, než se stačila rozzářit.

„Tak to je zajímavý,“ řekl jsem přísně. „Protože já si docela jasně pamatuju, jak jsem tě učil i zásady bezpečnosti. Kde máš ten prst?“

Kluk nejdřív otevřel pusu. Já svraštil obočí. Chlapec sklopil hlavu a pokusil se co nejnenápadněji stáhnout ukazovák ze spouště.

„Sorry,“ pípnul a vrhnul na mě kontrolní pohled zpod napůl spuštěných řas.

„Žádný sorry,“ zavrčel jsem. „Máváš si nabitou zbraní u ksichtu a ještě tvrdíš, že jsem tě to učil.“

Pod těmi řasami zazářilo něco povědomého.

„Hm… dostanu… domácí vězení?“

Na co se ptá doopravdy, mi došlo velmi rychle. Když jsem na něj před chvílí vyjel, sklesl nejen na duchu. Teď se vzrušení začalo rychle vracet. Nám oběma, myslím.

„Co jsi vůbec chtěl dělat s mojí peněženkou?“ zeptal jsem se přísně.

„Chtěl jsem…“ zašoupal kluk nohou po podlaze. „Co myslíš?“

„Tady se ptám já.“

Na Meikově obličeji se objevil pobavený výraz. Opatrně odložil revolver na noční stolek, vyhoupl se na mě jako na koně a dotkl se svým nosem mého. Jeho prsty mi spočinuly v podpažních jamkách.

„Jóóó?“ protáhl vyzývavě. „Já bych spíš řek, že přivázanej seš tu ty. Ale že seš takovej miláček, tak ti to řeknu. Chtěl jsem se podívat, jakou máš u sebe šprcku. Ale teď, protože jsi na mě ječel, se kouknu spíš na drobný. Kdys naposledy dostal pupendo?“

Jeho jazýček mi přejel po rtech a erekce se mi zabořila hlouběji do břicha.

„Pupendo?“ zeptal jsem se jako nevinnost sama.

„Nóóó,“ udělal Meika. „To se chytí kluk, svlíkne se mu triko…“

„Já vím, co je pupendo,“ usmál jsem se. „Ale ptal jsem se na něco jinýho.“

„Hm…“ zabořily se mi jeho nehty do kůže. „A na copak?“

„Chtěl jsem vědět, jestli si ze mě neděláš legraci. Zlobíš, lžeš a ještě ke všemu mi vyhrožuješ. Každý slušně vychovaný kluk už by natahoval a prosil a psychicky se připravoval na to, že si pár dní nesedne.“

„Hmmm,“ udělal kluk zamyšleně. „Tak to jsem asi hrozně moc odvážnej kluk. Představ si, že se vůbec nebojím. Spíš,“ přejel mi dlaní po vnitřní straně paže, „začínám přemejšlet o tom, že trestat by se měli ti, který nechaj zbraň ve stejný místnosti jako dítě. No chápeš, ne? Jsem ještě hrozně mladej a nezodpovědnej a zmatenej ze všech těch změn, který se dějou s mým tělem. No fakt. Kdežto ty seš dospělej a měl bys bejt zodpovědnej. Fakt, Mart… ťo…“

Meika se zarazil. Já taky. Zcela nepřípadně jsem si začal čím dál intenzivněji uvědomovat každý čtvereční centimetr jeho nahatého, štíhlého těla na svém.

Ticho se začalo prohlubovat.

Otevřeli jsme ústa ve stejný okamžik.

Meika byl rychlejší.

„Hm… na přeřeknutí to asi neuhraju, co?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A… byl bys moc proti, kdybysme to aspoň odložili?“

Ještě jedno zavrtění.

Kluk se usmál.

Políbil mě na nos.

A zabořil mi nehty do žeber.

*

Vyletěl jsem tak, až jsem ho ze sebe málem shodil.

„Lechtivej,“ ušklíbl se chlapec a v očích mu zase zahrály ty plamínky. Závažnost předchozího momentu shořela jako cár hedvábného papíru.

„A bezbrannej,“ zastrčil si ruce pod moji hlavu. „Víš, vono je dost blbý, když máš někoho potrestat a sám seš u toho svázanej, že se nemůžeš hnout. Já chápu, že bych potřeboval seřezat zadek… chápeš, přehnout přes koleno, zkroutit ruce za záda, chytit zápěstí… a dostat aspoň pětadvacet. Myslím fakt pořádnejch. Žádný mazlení. Opravdickej výchovnej vejprask.“

Meika teď jemně pohyboval pánví a šeptal mi přímo do ucha.

„Naši mě nikdy nemlátili, víš. Nejsem zvyklej. Asi by mě to fakt bolelo. Ječel bych a tekly by mi slzy a kroutil bych se a stahoval bych půlky… Určitě bych taky prosil a kňoural a sliboval všecko na světě jako úplně malý děcko. Všiml sis, jak mám jemnou kůži? Nejspíš bys občas přestal a chvíli mě po tý zmlácený prdelce hladil. Jenom abych se stihnul vydejchat. Určitě bych ji měl úplně rozpálenou. A červenou. A tobě by se to hrozně líbilo. Že jo?“

„Hmmmm…“ zahučel jsem.

„Jenže k tomu bys potřeboval volný ruce,“ povzdechl si Meika zklamaně. „A to nemáš. Takže je spíš pravděpodobný, že nejdřív dostaneš pupendo a potom tě ošukám s tvojí vlastní šprckou a potom… jestli teda budu chtít… potom dostaneš výchovnej nářez ty. Dostals někdy řemenem?“

„Ani ne,“ polkl jsem. „Ale… cos to říkal o té pravděpodobnosti?“

„No…“ zarazil se kluk a podíval se mi do očí. „Že nejspíš nedostanu já, ale…“

V příštím okamžiku mu to došlo.

„Ne!“ vyjekl a skulil se mi z břicha.

Pravděpodobnost a já jsme byli rychlejší.

Chňapl jsem po něm skoro ve stejném okamžiku, kdy tkaničky povolily.

*

„Ne! Nech mě! Já nechci! Nééé! No táák. Dělal jsem si mhmmmm!“

Posadil jsem se mu obkročmo na záda a zamáčkl mu hlavu jemně do matrace.

„Zmlkni!“ přikázal jsem.

Ještě chvíli hučel, než mu došlo, že se zpod mých osmdesáti kil nemá šanci vykroutit.

Nechal jsem ho nadechnout a pak jsem mu před obličej přistrčil svá spoutaná zápěstí.

„Dělej. Rozvazuj.“

„A když ne?“ pokusil se mi podívat do obličeje.

„Tak se ti ten řemen náhodou rozpadne,“ pocuchal jsem mu vlasy. „A potom dostaneš mým.“

Kluk se zase pokusil o útěk. Jeho kopající paty jsem na zádech cítil spíš jako hlazení. Počkal jsem, až ho to přejde a zase mu přistrčil svoje ruce.

Rozepínal opasek pomalu a neochotně.

„No vidíš. Ani to nebolelo,“ ušklíbl jsem se a promnul si zápěstí. „Zatím.“

„Ale no tak,“ vzdychl Meika. „Vždyť to byla fakt sranda. A vůbec. Ty už ses udělal. Já ještě ne! Hej, přece mě fakt nebudeš mlátit!“

Místo odpovědi jsem ho jemně uchopil za loket. Došlo mu, co chci udělat a vyškubl se mi.

„Dostaneš pětadvacet na holou,“ pohladil jsem ho něžně po rameni.

„To teda ani náhodou!“

„Nejdřív si budeš myslet, že si dělám srandu,“ přejel jsem mu dvěma prsty po páteři. „Budeš přehnutý přes moje stehna a budeš mít svázané ruce a budeš se snažit vykroutit. Akorát že to nějak nepůjde. Tak začneš vyhrožovat, abych tě pustil.“

„No to určitě!“

„Potom tě chytím pevněji kolem pasu a tebe napadne, že je to strašně jako doopravdy,“ pohladil jsem ho znovu. „Najednou si budeš připadat jako malý zlobivý kluk. A dostaneš strach.“

„Z tebe, jo?“ zamlel se Meika. „Sni dál!“

„Uvědomíš si, že seš úplně nahatý a bezmocný a že na mě špulíš svoji kulatou dětskou prdelku a že si ji ani nemůžeš zakrýt rukama.“

„J… jo?“

„Mhm. Na chvíli dostaneš opravdu strach. Ale potom ti položím ruku na záda a tobě se vybaví některá z těch fotek, nad kterýma sis ho doma honil,“ uchopil jsem ho jemně za zápěstí. „Nebo možná kousek povídky. Vlasy ti budou padat do očí, svázané ruce tě budou lehce bolet a ty si uvědomíš, jak moc sis tohleto chtěl vždycky vyzkoušet. Opravdovou bezmoc. Žádné hraní. Výprask hezky natvrdo. Za trest. Se slzama, s brekem… Chtěl jsi vědět, jaké to je, když tě zadek pálí tak strašně, že musíš křičet, abys to vůbec vydržel…“

Meika měl teď bradu opřenou o matraci, dýchal zrychleně a krk mu hořel.

„Jaké to je, když se z tebe stane malé uřvané děcko. Když se nejseš schopný ovládat. Když tě bolest dožene až k tomu, že ochotně slíbíš úplně všecko, jenom aby to už konečně přestalo.“

Uchopil jsem ho i za druhé zápěstí.

„A potom to doopravdy začne. Nejdřív si budeš myslet, že to není nic moc. Že tohle mohlo fungovat naposled, když ti bylo deset. Že se to hnusné zaštípání pokaždé, když tě uhodím, dá v pohodě vydržet. A budeš tak trochu zklamaný. Ale pak ti dojde, že každé další plácnutí bolí víc a víc. Že začínáš mít kůži docela citlivou. Jako spálenou od sluníčka. A že se to horší. Současně si uvědomíš, že bolest ustupuje čím dál neochotněji. Že už to nepálí jenom chvilku potom, co tě plácnu. A v té chvíli začneš myslet svoje ječení vážně. Jenže mně to bude jedno. Budu tě bít dál. A tebe to bude bolet víc a víc a víc. Doopravdy bolet. Najednou zjistíš, že se ti do očí vážně hrnou slzy. Že brečíš jako malé dítě a že to nedokážeš zastavit. Na chvilku tě to vyděsí. Potom už ti to bude jedno. Protože bude existovat jenom bolest a bezmoc a tvůj zadek a moje ruka. Budeš křičet a prosit a nadávat. Budeš slibovat. A každé slovo budeš myslet smrtelně vážně. Ale potom, po nekonečně dlouhé době ti dojde, že je to k ničemu. Že nemůžeš udělat vůbec nic, aby to přestalo. A něco uvnitř tebe se zlomí. Přestaneš být schopen souvisle uvažovat nebo vůbec myslet. Veškerá vůle k odporu z tebe vyprchá. Budeš jenom brečet a odevzdaně snášet tu bolest.“

Na chvíli jsem se odmlčel. Meika to snad ani nezaregistroval. Kdybych se mu teď podíval do očí, asi bych zjistil, že kluk je ztracený ve svém vlastním světě.

Dal jsem atmosféře ještě několik okamžiků, aby se mu zavrtala hlouběji pod kůži a pak jsem pokračoval.

„A potom, z ničeho nic, to skončí. Zase si začneš uvědomovat i zbytek světa. Budeš zpocený a červený v obličeji a budeš lapat po dechu a po tvářích ti potečou slzy. Uvědomíš si, co se právě stalo a budeš si připadat strašně nahý a bezbranný a ponížený. Budeš mě nenávidět. Ale nebudeš mít sílu ani na to, abys vstal. A potom tě vezmu za ramena, pohladím tě po vlasech a sevřu tě v náručí. Budeš se mi opírat bradou o rameno, tvůj dech se bude pomalu zklidňovat a ty zjistíš, že už vůbec nemáš chuť se mi vytrhnout. Tvůj rozpálený zadek se bude dotýkat mojí kůže, nejhorší bolest ustoupí a ta, která zůstane, bude čím dál příjemnější. Budu tě hladit po zpocených zádech, budu dýchat vůni tvých vlasů a ty si uvědomíš, jak strašně moc tě miluju.“

„Jo?“ vydechl Meika a jeho zápěstí mi vyklouzla z prstů.

Jen aby se poslušně překřížila na zádech.

*

Pohladil jsem ho pomalu a jemně po sametově hebké paži. Řemen byl pořád ještě teplý od mé kůže. Udělal jsem smyčku stejně jako předtím chlapec a navlékl mu ji na ruce. Svazovat ho bylo současně vzrušující i jaksi nepatřičné. Rozdíl mezi velikostí jeho a mých rukou byl najednou nepřehlédnutelný. Zaváhal jsem.

„Přestaň a zabiju tě,“ zašeptal Meika.

Konec opasku jsem tedy protáhl přezkou v obyčejné sebeobraně.

*

„Proč se kruci oblíkáš?“ vyjel na mě kluk, když jsem z něj konečně slezl.

„Nemůžu tě přece seřezat takhle,“ natáhl jsem si trenky.

„Proč?“

„Protoč! Protože trestaný seš tady ty. Dostaneš na zadek a potom budeš stát v koutě. Nahatý a tak dlouho, jak budu chtít. Já se oblíct můžu. Ty ne. Je to součást potrestání, víš?“

„Hm,“ zahučel kluk nespokojeně. „Jako, umím si představit, že u nás v obejváku by to bylo drsný. Úplně nahej a ubrečenej a všichni by kolem mě chodili a nesměl bych se oblíct… to jo. Krutý. Ale sorry, před tebou se budu těžko stydět.“

„No, počkej po výprasku,“ usadil jsem se na postel a uchopil kluka kolem pasu.

„A když to nebude fungovat,“ přitáhl jsem si ho blíž, „tak tě holt vyšoupnu na chodbu.“

„To ne!“ vyjekl Meika.

Významné ticho mu bylo jedinou odpovědí.

*

Sevřel jsem ho pevně kolem pasu. Začal dýchat ještě o něco rychleji. Jestli mu hlavou doopravdy běží to, co jsem před chvílí popisoval, netuším. Atmosféra jako by zhoustla. Před chvílí jsem si vzpomněl, jak mi Temnota popisovala jeho přesvědčovací metody u nás ve firmě. Sdělil jsem mu temným hlasem, že mě tím nejspíš připravil o zaměstnání. Vzepřel se mi na koleně a chtěl začít něco vysvětlovat. Donutil jsem ho zase si lehnout a přísně jsem mu řekl, že na omluvy už je pozdě. Že jestli ho doma nenaučili, že na veřejnosti se nahej nechodí, tak ho to holt budu muset naučit já.

Myslím, že to dodalo situaci doopravdy na přesvědčivosti. Meika sklopil hlavu. Ozvalo se posmrknutí. Polaskal jsem pohledem sevřené půlky a pozvedl ruku.

Kluk zatnul spoutané ruce v pěst.

A pokojem otřáslo zabušení na dveře.

*

„Kurvadoprdelefixpráce!“ zařval jsem leknutím a nechal ruku dopadnout.

„Jau!“ vyjekl Meika.

„Promiň!“

Zabušení se ozvalo znova. Kluk ke mně otočil červený obličej.

„Prostě to ignoruj, OK?“

„Vyrazím ho nebo zabiju,“ popadl jsem Meiku za ramena a pomohl mu vstát. Triko na mě poslušně čekalo na lustru. Rány teď zněly, jako by se někdo pokoušel dřevotřískovou deskou probourat.

„Hej, radši mě rozvaž,“ znejistěl chlapec.

„A ten vůl zatím probudí celej hotel, že jo?“ zavrčel jsem a sáhl po revolveru. „Aspoň se budeš mít před kým stydět.“

Počkal jsem, až si neznámý buditel odpočine od tlučení a pak jsem houkl přes zavřené dveře: „Kdo je?“

Pan Švabinský, ozvalo se.

Mně v hlavě, jak jinak.

KAPITOLA 13.

Temnota nad ránem

Klíč se mi podařilo otočit na správnou stranu až napotřetí.

Otevřel jsem dveře. Vlna smradu mě zatlačila zpátky do pokoje. Mohutný cikán v dlouhém pršiplášti vešel hned za ní. Po těle se mu honil hmyz a pod kapucí se leskly oči. Bylo jich strašně moc a žádné nepatřilo člověku.

„Co… sakra, co chcete?“ vyjekl jsem. Kolečka se mi v hlavě roztočila zběsilou rychlostí. Tohle musí být ti švábi, kteří…

„Ano,“ zavřel cikán dveře. „Jsme původní vědomí, které se znovuzrodilo z pozůstatků proniknuvších sem z deštivého světa. Když jste znovu spustil příběh, vznikli jsme i my. Stejně jako tamten chlapec,“ natáhl muž ruku. Meika opatrně vykoukl zpoza postele. „Jeho postavu jste sem přenesl symbolem zrcadla. Nás symbolem posledního z nás. Vzpomínky na budoucnost jsme tudíž také neměli. Nyní už je máme. Hledali jsme vás. Našli jsme vás. Ty dveře netěsní. Vaše kapsa také ne. Zkopírovali jsme do sebe vědomí toho posledního brouka. Nemusíte se tedy bát, že vás opět vydáme Temnotě.“

„Ale…“ pokusil jsem se namítnout.

„Nepřerušujte nás. Nemáme mnoho času. Museli jsme čekat. Vaše pářící rituály byly důležité. Vyplynulo z nich jeho rozhodnutí. Ano, je rozhodnut na sedmdesát dvě procenta. Myslí si…“

„Hej!“ vyjekl Meika. „Přestaňte se mi hrabat v hlavě.“

„Omlouváme se,“ otočil k němu cikán hlavu. „Vysvětlení je důležité. Také připravenost na problémy je důležitá. Měl by ses obléct.“

Meika otevřel pusu, ale cikán už zase mluvil ke mně.

„Vaše biochemie se staly kompatibilnějšími. To naznačuje, že příběh akceptuje váš vztah. Doporučujeme pokračovat v záležitostech erotického charakteru. Na logické bázi nejste zcela jeho láskou. Na bázi emocí a citů jí být můžete. Tu část rozhodovacího procesu, která je na těchto aspektech založena, můžete podpořit právě sdílením dalších sexuálních prožitků. Pokud budete postupovat správně, přizpůsobí se i vaše tělo. Při aktech, které byste nazval něžnými, došlo ke změně feromonů, jež produkuje vaše tělo. Jedná se o odchylku odhadem dvě celé třicet osm setin procenta. Ve chvíli, kdy do vašich hrátek vstoupil i prvek násilí, začala tato odchylka narůstat mnohem prudčeji – až k osmnácti procentům. Doporučujeme vám tedy soustředění na tyto aspekty. Vzhledem k chlapcově věku byste se na dominantní roli měl adaptovat spíše vy. Budete mu tak podvědomě asociovat rodiče nebo jinou autoritu, již chlapec potřebuje. Máte nějaké otázky?“

Meika mě šťouchl do boku, než jsem z nekonečného víru nevíry dokázal vylovit dostatečně prostá slova.

„To si děláte prdel?“ řekli jsme unisono.

„Nikoliv,“ odpověděli švábi. „Shrnutí těchto faktů je důležité. Nemůžete si dovolit další zaškobrtnutí v příběhu. Některé postavy se dostávají do popředí. Jiné se vytrácejí z děje. Měl bys… byste… ho rozvázat. Jeho vzrušení proudící z nucené nahoty před cizím člověkem není tak velké, aby vyvážilo eleme… eliminaci možných řízek. Rizik. Vážně.“

Zíral jsem do snědého obličeje a zápolil s opaskem. Otisk mojí dlaně na Meikově zadku jako by na mě výsměšně mával.

„Máme… problémy,“ pokračoval šváb. „Temná je zpět jako my je vzteklá ne jako my. Pamatuje. Umí najít nás. Hledá a ničí a. A efektivně. Rychle. Hmyz. Obsa… obasaž… obsažený v tom těle nedostačuje k i. I. I.“

Upustil jsem konečně odmotaný opasek na zem a natáhl ruce k hemžení pod kapucí. Meika na okraji mého zorného pole začal zápolit s kalhotami. Hmyz před mými prsty ustoupil. Sevřel jsem muži spánky a popadl pravděpodobnost za pačesy.

„Ďďďďekujeeeme,“ řekl cikán jako rozbíhající se magnetofonová páska. „Máte moc. Jaká je pravděpodobnost, že nějaká naše část, na kterou se tato naše část nedokázala soustředit, měla jen problémy a teď se opět zapojila do procesu myšlení? Ano. Taková, jakou jste nadefinoval. To ale nebude stačit nadlouho. Museli jsme za dveřmi čekat dlouho. Temnota nás zničila mnoho. Postupuje stále rychleji. Tento hotel je nyní obklíčen jejími silami. Neslyšel jste v zajetí vášně. Proč stále mluvíme o nepodstatném? Má… máme. Musíme vám… říct. Nikam…“

Muž se přede mnou zapotácel. Meika po mně hodil moje vlastní kalhoty. Zůstat revolver v pouzdře, mám teď úsměv jak prázdné kino.

„Promiň,“ schoval chlapec hlavu mezi ramena.

Cikán dopadl na kolena. Po podlaze se rozběhli švábi, které náraz smetl. Zmocnil se mě pocit, že se zase dívám na obyčejný hmyz. Pustil jsem kalhoty a znovu sevřel mužovu hlavu. Světlo žárovky se zalesklo na prázdných bělmech.

Nemá cenu, zaznělo mi v hlavě. Příběh… neeeeneeechááá. Nesmíteeee. Ne.

Ucukl jsem, jako by mi někdo přitiskl ruce k rozpálené čajové konvici. Lidský hlas se mi v hlavě přetavil v nepopsatelně cizí myšlení hmyzu. Můj mozek leknutím málem probořil zadní část lebky.

Cikán dopadl na obličej.

Prchající švábi se ztratili ve stínech.

A rána, s kterou se rozlétly dveře, se s tím předchozím bušením vážně nedala srovnat.

*

Otočil jsem se na bosé patě tak rychle, až zasmrděla spálená kůže.

Černooděnci vtrhli dovnitř jako velká voda. Ten s vyrážecím beranidlem se stáhl. Než jsem se stačil vzpamatovat, zíral jsem do hlavní tří automatických zbraní. Přes řev jsem skoro ani nedokázal myslet.

Skoro.

Nemůžou mi ub…

Plastová pažba byla rychlejší.

*

Probral mě déšť.

Nebo možná spíš průtrž mračen.

Voda se mi tříští o temeno. Bolí to. A studí to. Moje nohy kloužou po lesknoucím se asfaltu. To taky bolí. Potřásl jsem hlavou. Veškerá předešlá bolest se s touhle nemohla měřit.

*

Černá kola před očima ustoupila ve chvíli, kdy země pode mnou přestala ujíždět. Že mám zápěstí spoutaná něčím studeným a tvrdým mi došlo ve stejném okamžiku, kdy jsem si uvědomil cizí ruce na svých pažích. Zvedl jsem hlavu.

Meika stál vedle mě, stejně polonahý a stejně bosý. A stejně spoutaný. Hlavou mi prolétla myšlenka, že jestli na jeho obličeji uvidím otisk pažby, zrodí se v tomhle světě svinská policejní chřipka, vedle které bude ebola vypadat jako směšné nachlazení. Černooděnci mě přestali podpírat a zařadili se mezi ostatní. Meika zatřepal hlavou, vlasy mu přestaly zakrývat obličej a do svitu vycházejícího slunce zazářil povzbudivý úsměv. Vrátil jsem mu slabou parodii téhož a rozhlédl se kolem.

Stojíme na příjezdové silnici. Všude kolem je les a policie a padající voda. Jak jsem mluvil o té průtrži mračen, byl jsem nejspíš dost blízko. Hukot je neskutečný. Přejíždím očima po neprůhledných maskách a uvažuju, jak se z tohohle dostat. Rameno na rameni, zbraně připravené… možná by jich pár mohlo dostat infarkt. Blikání policejních majáků nikde nevidím, ale auta za tou hradbou těl mít musejí. Meika pod tlakem řídí skvěle. A ostatní auta by náhodou nemusela ani nastartovat.

Vrhl jsem na kluka mnohoznačný pohled. Budeme muset jednat sakra rychle. Vycházející slunce… mohlo by je na okamžik oslepit. Bylo by to vlastně docela pravdě…

Moje myšlení zaškobrtlo a vrátilo se o kousek zpátky. Uvědomil jsem si teplo hřející mě do zad. Otočil jsem hlavu.

Plápolající hotel jako by se na mě usmál.

Vřele.

*

„A do prdele,“ řekl jsem tiše. Jaká je asi pravděpodobnost, že někde v tom pekle ještě přežívá poslední šváb, který by se mohl nějakou neuvěřitelnou náhodou dostat třeba zrovna do mojí…

„Ale no tak,“ promluvil mi jeden z černooděnců přímo do ucha. „Nech toho. Není to nutné. A nebude to fungovat. Tentokrát se na to soustředím. A jak sis možná všiml…“ udělal muž pauzu.

„Jsem všude okolo,“ dokončili všichni ostatní.

Synchronizovanější unisono jsem v životě neslyšel.

*

Na reálném životě je pitomé, že člověka nikdy nenapadne vhodná hláškoidní odpověď, když ji doopravdy potřebuje. Jsem si docela jistý, že mít tuhle scénu v knížce, dokázal bych černo-temno-oděnce hezky uzemnit. Takhle jsem se pod mohutným zahřměním jejich hlasů jenom mimovolně přikrčil.

„Ale, ale,“ ozval se znovu policejní sbor. „Snad se nebojíš? Ten mocný démon z Deváté sféry, který našel své já a vyrazil si užívat do světa… Ten, který neváhá ničit jiné světy, jen aby mohl naplnit své efebofilní touhy… Ten že by se mohl bát?“

„Nech toho,“ zavrčel jsem. „O co ti jde? Tohle už tu přece bylo. Policajti a zatčení. Chceš mě znovu šoupnout k ledu? Myslíš, že tě tentokrát nechám? Ale no tak. Soustřeď se na moje pouta. Jsou zamčená, že jo? Neexistuje pravděpodobnost, že bych se z nich mohl dostat. Nebo ano?“

Policie na mě tiše zírala.

„Nebo ano?“ zopakoval jsem otázku a zvedl ruce. Rozepnutý náramek houpající se mi na zápěstí se ve světle požáru leskl.

„Působivé,“ řekl policista přede mnou.

„Já vím,“ ušklíbl jsem se a nechal povolit i druhý náramek. Pouta dopadla na asfalt.

Ta Meikova taky.

„Takže,“ založil jsem si ruce na hrudi. „Vážně, vážně, vážně mě chceš naštvat? Možná to bude znít jako hláška z mojí knížky, ale… naštvaný se ti nebudu líbit.“

Policista sklopil zbraň. Stejně jako všichni ostatní. Rukou v pancéřované rukavici povolil přezku opasku pod bradou. Sundal si helmu. Stáhl si pletenou kuklu. Vykoukla na mě ošlehaná tvář asi padesátiletého muže. Vlasy měl ještě kratší než já a proudy vody omývající mu obličej jako by pro něj neexistovaly.

„Špatně si to vykládáš, Martine,“ řekl policista. „Ta pouta a to zatčení… nechtěla jsem, abyste si ublížili. Vážně. Tomu tvému klučinovi se to dokonce líbilo. Měl by sis dávat pozor, jestli si ho budeš chtít udržet. Zdá se, že stačí, aby mu někdo svázal ruce a je celý jeho.“

„Hej!“ vyjel Meika. Položil jsem mu ruku na rameno. Bylo mokré a docela studené. Kluk ke mně vzhlédl.

„Jenom provokuje,“ řekl jsem policistovi do tváře. „Ví, že jsem mnohem mocnější než ona a má strach. Hrůzou ani neví, co mluví. Příběh ji zase přivedl mně do cesty. Má pocit, že jenom proto, abych s ní skoncoval. Protože k čemu může být v příběhu nepřítel, který mi nemůže ublížit?“

Policista jako by měl tvář vytesanou z mramoru. Neobjevila se v něm jediná emoce. Jen to zavíření v místech, kde by měl člověk oči, mi prozradilo, že jsem ťal do živého.

„Ale kdepak,“ řekla Temnota. „Špatně si to vykládáš. Příběh… mě nikam nezavlekl. Tady tahleta akce, to byl můj nápad. Víš, nebýt těch hmyzích parchantů, nemusela jsem přijít o svůj svět. Uznávám. Možná šlo jenom o dětinskou pomstu, ale rozhodla jsem se, že už mám toho jejich přemoudřelého vměšování až po krk. Přece by ses na mě proto nezlobil.“

Chvíli jsem se na ni díval, jako bych v neprostupné tmě mohl zahlédnout jiskřičku pravdy.

„Takže… takže tu nejsi kvůli mně?“

„Ale jistěže ne,“ usmál se policista. „Kdybych byla, byl by ten tvůj miláček už stokrát po smrti. Tedy ne teď, samozřejmě. Počkala bych, až mu uděláš přesně to, co jsi popisoval. A pak… no, bylo by to docela efektní, kdybych mu nechala rozstřelit hlavu v okamžiku, kdy ho plácneš naposledy, ne?“

Znovu jsem položil ruku Meikovi na rameno. Do obličeje jsem mu přes splihlé vlasy neviděl, ale mám dojem, že z něj začala stoupat pára.

„Radím ti, abys přestala provokovat,“ řekl jsem. „Umím toho víc, než vůbec tušíš.“

„Jistě,“ ušklíbla se Temnota. „Celá se třesu. Mimochodem, teče ti krev z nosu. No, každopádně, chtěla jsem tě jenom naposledy vidět. A ujasnit si pár věcí. Víš, zničil jsi mi svět a donutil mě k tomu, abych… no, ale to je jedno. Vzala to voda. Jestli jsem tě správně pochopila, tak chceš být s ním, že? Šťastný konec jsi říkal, než jsme se minule rozloučili? Jo, myslím, že jo.“

„To se vsaď,“ ušklíbl jsem se a objal Meiku kolem ramen. Vděčně se mi přitiskl k boku.

„Nebudu se sázet. Prohodíme už jen pár vět a potom půjdeme každý svou cestou. Je zima a nejste moc oblečení. Nechci, abyste nastydli. Vlastně, čím míň špatných vzpomínek na mě budeš mít, tím líp. Pochopila jsem správně, žes se mnou vyjebal, jenom abys mohl jeb… ehm… no, být s ním?“

„Jo,“ zavrčel jsem.

„Takže nechceš vládnout světu jako ten, kým jsi byl nejdřív?“

„Ne. Chci být jenom s ním. Proč?“

„Protože… musím něčím být. Svět jsi mi vzal… a tak mě napadlo, že si prostě najdu nějakou banánovou republiku a budu vládnout tam. Jestli vy dva dáte přednost zahraničí, tak si možná vyberu tuhle. Zkrátka, budeme žít šťastně až do smrti. Nebo na věky.“

Podíval jsem se na ni nedůvěřivě. Ten osten sarkasmu… kdybych měl říct, jestli jsem ho slyšel v policistově hlase nebo viděl v jejích očích, nedokázal bych to. Ale byl tam. Někde.

„Takže… takže toho necháš?“ zeptal jsem se. „Už žádné pokusy o ovládnutí světa? Prostě jen tak… odejdeš z děje?“

Policista se pousmál. „Tak něco. Víš, Martine, jsem unavená. Tamten svět jsem budovala strašně dlouho. Už nemám chuť zkoušet to znovu. A kromě toho, proti tobě nemám šanci. Proti skutečnému hrdinovi příběhu. Takže ano. Odcházím.“

Ostatní policisté se otočili jako jeden muž a vyrazili k autům. Na chvíli jsem nevěděl, co říct. V té černi jako by teď opravdu ležela staletí. Tisíciletí.

„Takže… to je konec?“ zeptal se místo mě Meika.

„Ano, bledý kluku,“ pousmál se policista. „Naše cesty se rozcházejí. Vy tři se pojedete někam opalovat, že? Určitě nezapomeňte na krém. Něco s hodně vysokým faktorem. Myslím vážně hodně vysokým. Aby odstínil všechno to záření, víš?“ Policista se na Meiku chladně usmál. „Máš jemnou kůži. Mohl by ses spálit.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal jsem se nechápavě.

Že existuje ještě mnohem důležitější otázka, mi došlo o sekundu později.

„Tři?!“

Temnota se usmála.

„Ale jistě. Je s vámi přece svázána. Nemůžu si ji nechat. Mladé holčičky už mě nebaví. Jsem unavená. A ona je celá vaše.“

Klapot kovbojských bot jsem v hučení ohně a deště slyšet prostě nemohl.

Popadl jsem toho šedovlasého za popruhy neprůstřelné vesty.

„Nedělej to!“

„Je zima. Jen se trochu zahřejete. Nemůže vám přece ublížit. Ale kdyby ano… tak to ber jako revanš za můj svět. A už nikdy mi nelez do cesty.“

Mezi stromy se něco zabělalo.

„Varuju tě!“ zařval jsem.

„Taky tě mám ráda, Martine,“ ušklíbl se policista.

Meika mi sevřel zápěstí, až kosti zaskřípaly. Otočil jsem hlavu. Pistolník byl sotva dvacet metrů daleko. Bílá tvář mu zářila do tmy a šel ladně jako loutka zavěšená na vodících provázcích.

Něco mě pohladilo po tváři.

Leknutím jsem málem umřel.

Otočil jsem hlavu.

A policista se mi přisál na ústa.

*

Na jeden nekonečně dlouhý okamžik jsem byl přesvědčen, že mě Temnota nepustí. Že tohle je její zvrácená pomsta. Bude mě líbat tak dlouho, dokud Pistolník neodpraví Meiku.

Chlapcova ruka se mi opřela o hruď. Proti síle policejních svalů neměla šanci. Mozolnaté prsty mi svíraly zátylek a tma se mi smála do očí ze vzdálenosti sotva několika centimetrů.

Pomalé klapající kroky jsem už doopravdy slyšel.

Když vám v ústech rejdí starý policejní jazyk, je uvažování nad pravděpodobnostmi nadlidským úkolem. Jaká je…

Muž se ode mě odtrhl dřív, než jsem to stihl domyslet.

„Jenom pusinka na rozloučenou, hošánku,“ zazubila se Temnota.

Pistole v jejích rukou jsem si všiml až poté.

Až poté, co si přiložila hlaveň k bradě a stiskla spoušť.

*

Do tváře mi necákla ani kapka. O asfalt cosi mokře plesklo a muž se začal hroutit k zemi. Z díry v týlu vytryskl sloup tmy a rozplynul se na pozadí černočerného lesa.

Popadl jsem muže za zápěstí dřív, než stihl padnout na kolena. Rukojeť pistole mi do ruky vklouzla skoro sama.

Otočil jsem se a zaječel na Meiku: „Utíkej!“

Pistolník byl pár metrů od nás.

*

Namířil jsem mu pistoli přímo mezi oči.

„Můžeš umřít,“ řekl jsem. „Nemůžeš si to pamatovat, ale věř mi. Můžeš umřít. Viděl jsem, jak snadno.“

Pistolník se zastavil. Oheň požáru mu barvil levou tvář masky na oranžovo a odrazy plamenů v jeho očích posouvaly nesnesitelnost toho pohledu o pár řádů dál.

Pleskání bosých nohou po asfaltu se změnilo v ticho. Kdybych měl čas na úvahy, asi by mě překvapilo, že mě Meika poslechl.

Pistole mi v ruce začala těžknout a v hlavě se mi rodila migréna. Záplavy vody stékající mi po obličeji chutnaly po krvi. Spoutaná pravděpodobnost mi uprostřed mozku vyla jako na doraz svinutá ocelová pružina, kterou někdo dráždí perlíkem.

Pistolník promluvil.

„Té zbraně nebude zapotřebí.“

„Žádné střílení?“ přimhouřil jsem nedůvěřivě oči.

„Nikoliv. Máš pravdu. Nepamatuji si. Ale vím vše. Ona četla, cos sepsal. A jakož se ona pokoušela proniknout k myšlenkám mým, tak jsem i já nahlédl do její mysli. Do jejích plánů. Hrozí nám nebezpečenství. Celému světu. Přišel jsem mluvit, nikoliv bojovat. Skloň zbraň a zavolej svého… přítele.“

Pistoli jako by se dolů vůbec nechtělo.

„Ne,“ řekl jsem. „On…“

V tu chvíli mi v hlavě něco prasklo. Rty mi zalil příval horké krve. Bolest mi zkřivila obličej do nelidské grimasy. Ne že bych to viděl. Scenérie mi před očima vyhasla jako obrazovka starého televizoru. Najednou jsem cítil jenom zimu, mokro a chuť železa.

Někde v jiném vesmíru se moje kolena možná prudce setkala s asfaltem. Možná mě tam někdo uchopil za paži. Možná jsem slyšel nějaké ječení a možná i docela tiché odpovědi a možná mě něco popadlo do náručí. Nevím. Celý můj vesmír se skládal jenom z vířící krve, modré barvy, agonie a zimy.

A možná i vlastního křiku.

*

Tu televizi musel někdo zase zapnout. V hlavě mi přeskočila neochotná jiskra a svět se vrátil v podobě rozmáčené fotografie s rozpitými barvami. Před očima mi tančily rozstřikující se kapky vody jako statické rušení a moje mysl si na existenci těla musela nejdříve zvyknout.

Že mě někdo objímá, jsem si uvědomil jako první.

Že mi až na tu příšernou bolest nic není, mi došlo vzápětí.

Zvedl jsem hlavu.

Pistolník stál přede mnou a shlížel na mě lhostejně jako mramorová socha navlečená do westernového kostýmu. Z okrajů klobouku mu crčela voda a ta jeho maska navozovala dojem, že někde poblíž musí být ještě kosa.

Zachroptěl jsem, opřel se rukama o silnici a pokusil se vstát.

Něco mi zatlačilo na ramena a vedle ucha se mi ozval povědomý hlas: „Žádný vstávání! A žádná pravděpodobnost! Kdyby mě chtěl odstřelit, tak už to stihl desetkrát! No tak, seš hluchej? Chceš sebou seknout znovu? Hezky si sedni! Tak mám ti lísknout, abys poslechl?“

„Kvůli mně toho činit nemusíš,“ vložil se do debaty Pistolník. „Již jsem tě viděl na kolenou.“

„Ha, ha,“ zavrčel jsem do země a pokusil se přimět svaly k poslušnosti. Kdyby mi je někdo nevyměnil za roztřesený rosol, možná by se mi to i povedlo. Takhle mě do sedu musel vytvarovat Meika.

„Tak jo,“ opřel jsem si hlavu o jeho bříško a obrátil oči zpátky k Pistolníkovi. „Konečně tě to přešlo a došlo ti, že už nejsem to, co dřív? Fajn. Popovídáme si. Ale pokud by ti to nevadilo, radši bych se na to přesunul někam do tepla. Takhle mi tu umrzne…“

„Budu stručný,“ řekl Pistolník. „Velmi. Ty,“ obrátil pohled někam nad mé temeno. „Jsi jediným, kdož může toto vše ukončit. Nepřerušuj mne. Jen poslouchej a uvažuj. Tento tvor jest Satanem ďáblem. Nebo jím alespoň byl. Byl však přetvořen v…“

„Jo, to vím. A co jako?“

„Nepamatuješ si na mne? Uzavřeli jsme spojenectví.“

„Nepamatuju,“ řekl Meika odměřeně. „Ale vím, o čem mluvíš. To… spojenectví jsi uzavřel s někým jiným. Já nejsem on. Nikdy jsem se jím nestal.“

„Paměť,“ zašeptal Pistolník. „Změnil jsi ho k obrazu svému. Jest tomu tak?“

„Ne,“ zavrčel jsem ze země. „Jenom jsem… nenechal stát se to, co se nikdy stát nemělo. Ty to pořád nechápeš? Nejsem stejný jako předtím. Tvrdím ti to v…“

Zarazil jsem se.

„Ale to je sakra jedno. Říkal jsi, že chceš mluvit o Temnotě. Tak mi přestaň hučet do kluka a mluv!“

Pistolník se na mě chvíli bezvýrazně díval. Napadlo mě, že mu řeknu, aby si sundal tu pitomou masku. Že stejně vím, jak vypadá. Taky mě napadlo, jak je zajímavé, že tváří v tvář mramoru na něj nedokážu myslet jako na Gábinu.

Pistolník zase pohlédl Meikovi do očí.

„Ty jediný máš tu moc. Můžeš ho zabít.“

„Co?“ vyjekli jsme… no dobře, tentokrát ne unisono; Meika byl rychlejší.

„Můžeš ho zabít,“ zopakoval Pistolník naléhavým hlasem. „Ne, poslouchej mne. Jsi zde, jsi ve všech světech. Jsi tou postavou, jíž jsi byl. Chceš jen jedinou věc. Najít toho, za koho jsi položil život. On jím není. V hloubi duše to víš. Může být jako on, ale skutečným jím nikdy nebude. Jsi si toho vědom, že?“

„A… ano,“ špitl chlapec.

„Meiko!“ vyletěl jsem.

Ignorovali mě oba.

„Připoj se ke mně. Tento svět… tento příběh… hlavní postavou můžeš se stát ty. Tvé rozhodnutí… chápej, až do této chvíle formoval děj on. Nyní… nyní to můžeš být ty.“

Pistolník natáhl ruku. Kdy se mu v ní objevil ten revolver, vážně nejsem schopen říct.

„Vezmi si to.“

Chlapcova levá dlaň mi spočívala na rameni. Druhá se obemkla kolem matného kovu. Sledoval jsem to jako zpoza hypnotického závoje.

„Je to jednoduché. Přilož mu zbraň ke spánku a stiskni spoušť.“

Pistolník pustil pažbu. Meikova ruka pod vahou zbraně poklesla.

„Ale… ale, ale to přece nejde!“ vykřikl Meika, jako by se probral z omámení. „To přece… nemůžu zabít svýho Marťu! Zbláznil ses! Tos čekal, že se ti fakt povede mě takhle zblbnout?“

„Máš strach,“ řekl Pistolník tiše.

„Nemám strach!“ vyjekl Meika a namířil masivní revolver přímo mezi díry v mramoru. „Můžeš se kurva vsadit, že nemám strach!“

„Máš strach, že opět budeš sám. Bojíš se riskovat a tak jsi ochoten přesvědčit sám sebe, že tento tvor je doopravdy tvou láskou. Ale přitom si v hloubi duše uvědomuješ, že tím podvádíš sám sebe a jeho zrazuješ. Uvědomuješ si, že když si vybereš tuto napodobeninu, skutečného jeho nikdy nezískáš.“

„Přestaň mu sakra blbnout hlavu!“ zařval jsem. „Skutečný Mart-tya už neexistuje! Vysvětlil jsem mu to! Tak kruci…“

„Mohl by existovat,“ řekl Pistolník.

„Kecy!“ houkl jsem a pokusil se vyškrábat na nohy. Meikova ruka mě zatlačila zpátky.

„Počkej. Jenom si poslechnu, co chce říct,“ zašeptal.

Dosedl jsem zadkem zpátky na asfalt. Najednou mi byla o několik řádů větší zima než před chvílí. Jako by se pode mnou otevřela hluboká ledová propast plná osamění.

„Tento tvor,“ pokračoval Pistolník, „ti udělal něco mnohem horšího než to, že tě zabil. Kdybys zůstal mrtev, jednoho dne by ses se svou láskou opět setkal a pak byste byli spolu napořád. Navždy mladí, navždy zamilovaní. Krásná představa, což?“

Revolver spolu s Meikovou rukou klesl.

„Avšak to už se stát nemůže. V tomto světě není žádné Nebe. Žádné krásné místo, kam by mohla duše přijít. A to vše jen jeho vinou.“

Pistolník se odmlčel, aby tak dodal svým slovům větší váhu. Strašně moc jsem chtěl říct něco, co by jeho slova popřelo, ale nemohl jsem na nic přijít. Ten parchant nelhal.

„Zabij ho,“ zašeptal. „Zabij Satana ďábla. Staneš se hlavní postavou tohoto světa. Spolu jej obrátíme zpět k Bohu. Tys pobýval v jeho přítomnosti. Bůh jest láskou. Bůh jest vším. Stvořil původní svět. Myslíš, že by ti nedokázal vrátit toho, koho miluješ?“

„Ne… neposlouchej ho,“ zašeptal jsem. „Prosím.“

Nemyslím, že mě slyšel. Nebo vnímal.

„Tato kreatura,“ promlouval Pistolník dál jako biblický had, „se stala člověkem. Nemá již moc. Nemá nic. Jeho zoufalý plán jej přetvořil. Uvědomuje si, čím se stal. A tak tě chce k sobě připoutat. Protože lidské neštěstí nesnáší osamění. Chce, abyste byli nešťastni oba. Nechápeš? To jediné, co ještě může udělat, je uzavřít příběh. Pokud mne teď odmítneš, zřejmě mne zabije. Udělal to už jednou. Nebo dopustil. Pak s ním zůstaneš, protože už nebudeš mít jinou možnost. Dveře k opravdové lásce se ti navždy uzavřou. Ale… myslíš, že to opravdu bude šťastný konec? Že vaše láska přetrvá navždy? Ve skutečném světě, kde budeš stárnout, kde se tvoje tělo změní a kde přestaneš být časem přitažlivý? Jsi mladý. Velmi mladý. Ale nejsi hloupý. Opravdu tomu věříš?“

Meika neodpovídal. Na chvíli to ve mně zažehlo plamen naděje.

Na malou chvíli.

„Ne,“ řekl Meika.

Na hodně malou chvíli.

*

To jediné slůvko stačilo k tomu, aby se oheň v Pistolníkových očích rozhořel naplno.

„Správně,“ přikývl. „Jednoho dne se probudíš a zjistíš, že jsi na loži sám. Že tě opustil, aby si našel někoho stejně mladého, jako jsi teď ty. Proč by měl zůstávat s tebou? Když si zvolil svou cestu v příběhu, měl před očima nekonečný řetězec potěšení. Chtěl se bavit tak, jak jen to dokáže démon v lidském světě.“

„Ale s ním!“ ozval jsem se. „Chtěl jsem si užívat s ním! Abych mu vynahradil všecko, co jsme… co jsme nestihli!“

Pistolník počkal, až ozvěna mého zoufalého výkřiku zanikne v hučení deště.

„Netvrdím nic jiného. Či snad ano?“

„Sakra!“ zaječel jsem. „Já ho přece neopustím! Já ho miluju!“

„Jistě, miluješ ho. Je mladý. Nezkušený. Milý. Téměř dítě. Přitahuje tě jeho tělo, jeho nevinnost. Ale budeš ho milovat i za pět let? Za deset? Dvacet? Až se příběh uzavře a život bude jen obyčejnou rutinou? Jeho tvář i tělo bude jako tvoje. Jsi si doopravdy jist, že se ho budeš stále schopen dotýkat? Milovat ho? Skutečně milovat – jak tělem, tak i duší? Řekni ano. Řekni ano a já odejdu.“

Otevřel jsem ústa. Ano. Tak jednoduché, tak krátké slovo. V těch očích jsem viděl, že to myslí vážně. Stačí říct ano.

Ano.

„Nevím,“ řekl jsem. „Nebudu ti lhát, Meiko. Já to prostě nevím.“

Chlapcovy prsty mi sevřely rameno. Přikryl jsem jeho ruku svou a vytočil hlavu vzhůru. Najednou jsem věděl, co musím říct. To vědomí zabolelo víc, než když mě Přízraky porcovaly zaživa, ale zároveň mě zahřálo na duši. Nevím, jestli bych ho dokázal milovat celý život. Opravdu ne. Ale vím, že ho miluju teď.

„Má pravdu,“ řekl jsem. „Určitě to nedělá kvůli tobě, ale má pravdu. Tohle může vyjít. Jestli mě teď zabiješ, tak se mu třeba vážně podaří stvořit Boha. Seš… seš to nejúžasnější stvoření, jaké jsem kdy potkal. Jako hlavní postava budeš ještě lepší než já. Třeba budeš mít taky křídla. A budeš lítat po světě oblečenej jenom takhle. Budeš jako malý anděl. Porazíte Temnotu a stvoříte nový svět. A potom budeš konečně s ním. Je to…“ ušklíbl jsem se. „Je to pravděpodobnější, než že dojdeš štěstí s bývalým Satanem. Bude to… krásný nový příběh. A na rozdíl od toho mého bude moct skončit šťastně.“

Voda z Meikových vlasů mi crčela na záda. Jeho nádherná tvář se začala křivit.

Nechtěl jsem to vidět. Díval jsem se jenom do těch krásných hlubokých očí a sevřel jsem v dlani hlaveň revolveru. Na spánku mě zastudila víc než padající déšť.

„Na tohle nesmíš myslet,“ řekl jsem. „Jenom zmáčkni spoušť. Vždycky jsem byl zatížený na sebevraždy. Bude to docela uvěřitelný konec kapitoly. No tak, Meiko, nebreč. On má vážně pravdu. My dva… nebylo by to ono. Ježíši, nebreč, ty trubko. Zas uvidíš Mart-tyu, sakra! No tak! Do prdele, dělej! Zmáčkni to! Hned!“

Klukovo bříško se mi teď pod hlavou otřásalo vzlyky a kdybych nedržel revolver za hlaveň, nejspíš by mě s ním nechtěně umlátil k smrti.

„Dělej!“ zařval jsem. „Kurva, seš úplně blbej? Jsem ďábel! Satan! Ztělesněný zlo! Dělal jsem si z tebe prdel! Opíchal bych tě a opustil! Měls pravdu! Nenávidím tě, ty mrňavá buzno! Jestli to nezmáčkneš, tak budeš trpět do konce života! Zase tě přesvědčím, že jsem ten tvůj okřídlenej buzerant! A zase tě tu nechám! A zase! A znovu! No tak, ty malá mrdko! Bez toho zkurvenýho anděla bys mě nikdy nedostal na kolena! Bojíš se? Máš kurva proč!“

Rozesmál jsem se.

„Máš strach! Nedokážeš to! Necháš mě jít! A víš, co udělám já? Vrátím tě do toho deštivýho světa. Budu se koukat, jak tě pečou na rozpáleným železe! A potom uděláme reprízu! A víš co? Dostanu sem z pekla toho tvýho miláčka! Jo, jasně že tam je! Uvěřils tomu, že jsem zrušil Peklo? Blbej a teplej, co? Bude se dívat, jak se smažíš. Bude…“

Třísknutí klukovy dlaně mi málem ulomilo hlavu. Nesvírat hlaveň revolveru v pěsti, měl jsem ji teď zaraženou v lebce.

„Jau,“ udělal jsem ublíženě.

„Sorry,“ vzlyknul Meika a otřel si hřbetem ruky nos. „Ale začals bejt hnusnej.“

Otevřel jsem ústa.

A Meika hodil revolver Pistolníkovi pod nohy.

Myslím, že jsme tím oněměli oba.

*

„Neudělám to,“ řekl chlapec.

Pistolník na něj chvíli hleděl. Jestli jsem si myslel, že v těch očích měl někdy něco lidského, tak teď už ne.

„Proč?“ zeptal se hlasem, vedle něhož byl déšť příjemně vřelý. „Což mi nevěříš? Myslíš si snad, že…“

„Věřím,“ přerušil ho Meika. „Věřím ti každý slovo. Fakt. Jenomže… nechápeš, že nemůžu? On mě miluje. Tak hrozně moc, že byl ochotnej umřít, jenom abych já byl šťastnej. Chápeš? Přesně takhle mě miloval Mart-tya! Kdybych ho teď zabil, tak by to bylo stejný, jako kdybych…“

Meika se otřásl.

„Prostě odpověď je ne. Zůstanu s ním, dokud mě bude mít rád. Hele, přece můžeš počkat, ne? Ten příběh… pokud si my dva nebudeme souzený, tak se zase rozejdem a příběh se rozběhne, ne?“

„Ne,“ řekl Pistolník. „Tvé rozhodnutí znamená, že zůstaneš s ním. Příběh jej přetvoří a vaše láska přetrvá věky. Příběh skončí šťastně. Což znamená…“

Předtucha mě pohladila ledovými prsty po zátylku.

„Že musíš zemřít.“

Rozrážený vzduch zasvištěl v hlavni revolveru.

Mávnul jsem rukou ve stejné chvíli, kdy Pistolník stiskl spoušť.

*

Jak blokovat deformovanou pravděpodobnost určitě pochopil z mého textu, ale tohle bylo něco docela jiného.

Zrodilo se to z čirého vzduchu, zaryčelo to jako legie démonů a narazilo mu to do hrudi rychlostí zvuku. Výstřel v praskotu drcených žeber téměř zanikl.

Kulka škubla Meikovými vlasy.

A Pistolníkovo tělo prorazilo v blízkém lese kratší stezku.

*

„Přestaň mi pomáhat a zdrhej!“ zavřískl jsem na Meiku s očima pořád zabodnutýma do temné hradby lesa. Kluk mi svíral loket a pokoušel se mě dílem dostat na nohy, dílem mi vykloubit ruku. V hlavě mi zase pulsovalo a z toho, jak těsné tohleto bylo, se mi chtělo současně smát i ječet.

„Co?“

„Já jsem nesmrtelnej! Ty ne! Zdrhééééj!“

Kdybych ho netřískl po zadku, asi by na mě zíral doteď.

Pleskání bosých nohou zaznělo jako kulometná palba.

Zlověstné zapraštění lesa bylo stejně nepřeslechnutelné.

*

Popadl jsem Pistolníkův revolver.

Policejní čezeta mi do druhé ruky vklouzla sama.

Moje nohy teď připomínaly spíš promrzlé kusy dřeva než rosol, ale s pravděpodobností na své straně se na stabilní střelecký postoj můžu vykašlat.

Zvedl jsem revolver a namířil ke zdroji praskání.

Vlnka stlačeného vzduchu mi škubla ušním lalůčkem. Zvuk výstřelu jsem zaslechl až pak.

„Přestaň! Víš, že tě můžu zabít!“ zaječel jsem.

Odpovědí mi byla další kulka. Odrazila se od cesty a ohodila mi nohy sprškou dešťové vody.

Zatnul jsem zuby a natáhl kohout. Nemusím ji zabít. Jaká je pravděpodobnost, že…

Třetí výstřel jsem nejdřív uslyšel.

Ten pocit přišel až pak.

*

To po mně teď bude radši házet kamení? napadlo mě ve chvíli, kdy jsem ucítil ránu do ramene. Uznávám, že to není tak pitomý nápad. Když mě mohla předtím umlátit skoro do bezvědomí, může mě teď možná ukame…

Bolest natáhla svá odporná chapadla, obtočila je kolem niti mých myšlenek a jedním škubnutím ji přetrhla.

Revolver mi vyklouzl z dlaně.

Najednou mi bylo strašné horko.

Moje hlava se otáčela jako na zrezivělých ložiscích.

Země se mi pod nohama zahoupala.

Křápl jsem o ni koleny ve stejném okamžiku, kdy mi do zorného pole vplul ten kráter.

Ten, co jsem ho měl na místě pravého ramene.

*

Začal jsem řvát. Kráter mi před očima pulsoval a krvácel a ukazoval mi, jak odporně může vypadat díra ve vlastním mase, když se do ní přimíchají kousky rozstřeleného kloubu.

Sevřel jsem si paži druhou rukou a zaťal prsty hluboko do masa. Agonie mi pálila nervová zakončení letlampou a žár se mi rozléval až do krku a tváře. Krev ředěná deštěm se mi řinula přes prsty a paží mi dolů stékalo vařící se olovo.

Další výstřel jsem přes vlastní řev neslyšel. Přesto musel přijít. Prostřelená paže hrozně ztěžkla a tam, kde jsem měl před chvílí klíční kost, teď zela díra vycpaná rozžhavenou skelnou vatou.

Začal jsem se kácet dozadu. Na chvíli mi připadlo, jako by to tělo patřilo někomu jinému. Ústa pořád řvala a krev tekla a déšť mu ji vymýval z očí a já si skoro pobaveně všiml, jak Pistolník vystoupil z lesa. Belhal se jako někdo se zlámanými žebry. Na chvíli jsem pocítil hřejivou satisfakci.

Pak se mi před očima mihlo zamračené nebe a moje lebka třískla o zem.

V porovnání s průstřely to vůbec nebolelo.

Jinak docela jo.

*

Na obloze vyšel Měsíc. V úplňku. Krátery se na mě temně zašklebily a měsíční gravitace mě přirazila k zemi. Měsíční světlo strašlivě bolelo a…

Kopnutí do žeber mi nahodilo myšlení zpátky na obvyklou kolej.

Pistolník se mi opíral pravou nohou o rozstřelené rameno a dešťová voda z jeho klobouku mi padala přímo na hruď, jako by si chtěla vyhloubit cestu až k mému srdci. Na mramorové masce se srážela vlhkost.

„Jak… jak… jak?“ zachroptěl jsem.

„Tvá kniha mne to naučila. Zranit tě mohu. Jen zabít ne. Je tvou chybou, žes na to zapomněl a nesoustředil se na kulky ve víře, že ti vůbec nemohou ublížit.“

„Ty… ty mrcho,“ vydechl jsem. „To mě tak… moc… moc… nenávidíš? Jenom abys mě… zranila? Přece víš… že příběh… mě nenechá… umřít!“

„Správně,“ odpověděl Pistolník tak snadno, že v porovnání s tím vypadal můj proslov jako výstup na Everest. „Ale on zemřít může. Zavolej ho.“

„Nikdy!“ vyprskl jsem spršku krve.

Pistolník neodpověděl. Jen mi přiložil hlaveň k ohbí lokte.

Na významné pohledy časem neplýtval.

Rovnou zmáčkl spoušť.

*

„Zavolej ho.“

Myslím, že to musel zopakovat nejmíň desetkrát, než jeho slova pronikla mým slábnoucím křikem. Ne že by se mi chtělo přestat křičet. Jenom hlasivky už nebyly co dřív.

„Nikdy,“ zachrčel jsem.

Pistolník se sehnul. V očích teď měl možná i pobavení. Nevím. Na rozeznávání emocí psychopatů nemám školy.

„Jsi si vážně jist, že vydržíš všechnu tu bolest?“ šťouchl mě hlavní do varlat. „Polonahý, promočený… napůl zmrzlý. Budeš se mi pod nohama svíjet jako červ celé hodiny. Dny… Vím, jak na to. A nakonec to vše bude úplně zbytečné. Což nechápeš, že on je někde v doslechu? Že nevydrží tvé úpění a přijde i kdybys mi opravdu dokázal vzdorovat?“

Sílu už jsem měl jenom na vyjádření toho podstatného.

„Nas… naser… si!“

„Dojemné,“ usmál se možná Pistolník. „A možná také to poslední, co jsi kdy řekl.“

Hlaveň se mi zabořila do čela.

„Chápu teď příběh jako nikdo jiný. Právě jsem řekl, co se stane. A proto se to nestane. On nepřijde, protože si uvědomí, že tě nemohu zabít. Jen odejde tak daleko, aby neslyšel tvůj nářek. A počká, až seznám, že jsem se mýlil. Ale, můj starý slizký příteli,“ natáhl Pistolník kohout, „to bude jeho životním omylem. Příběh si žádá novou krev. Nový, nečekaný zvrat. Zabiji tě já. Zcela bez problémů. Teď a tady. A on se ke mně připojí, protože mu již nic jiného nezbude. Nová, krásná, tragická postava, která zasvětí celý svůj život Bohu jen pro naději, že se na konci setká se svou láskou. V průběhu ale pochopí, co je skutečně důležité. Příběh se tak uzavře. Co jsi začal jako vyprávění o svém zlu, změní se v nový biblický příběh. Tak se staň!“

Hlaveň se mi zabořila hlouběji do čela.

Popadl jsem všechnu tu bolest jako tehdy v letadle.

Pravděpodobnost zaúpěla.

A černá lesknoucí se čezeta válející se půl metru od mých natažených prstů…

… se ani nepohnula.

*

V Pistolníkových očích se zaleskl triumf. V nekonečně krátkém okamžiku jsem si uvědomil veškerou moc jeho šílenství.

A veškerou jeho bolest.

Spoušť pod jeho ukazovákem ustoupila.

*

Někde za mou hlavou zazněl hlas samotné Smrti.

*

Kupodivu mluvila jazykem Deváté sféry.

*

A zněla jako Meika.

*

„Adavere kreete ambalai!“

Do uší se mi zařízlo strašlivé zařvání rozrážené atmosféry.

Po lebce mi někdo přejel motorovou pilou.

Krev mi cákla do tváře.

A o čelo mi zabubnovaly utrhané prsty.

*

Kdyby mi někdo před chvílí řekl, že ještě mám dost sil na smích, neměl bych dost sil ani na to, abych se mu vysmál.

Teď jsem smíchy doslova zavyl. Pistolníkovy oči byly větší než průzory v masce, z pahýlu pravé ruky mu tryskala rudá fontána a levou sahal kamsi k pasu.

Nikdy to neměl stihnout.

Telekineze mi zarazila pažbu pistole hluboko do dlaně.

Pistolník sevřel rukojeť revolveru.

Naše pohledy se do sebe zaklesly. Ten můj nemohl nad ústím zbraně vypadat vůbec hezky.

V pistolníkových očích zavířil oheň.

*

To jak jsem ho střelil do obličeje.

*

Bělostná andělská tvář se rozprskla jako rozkopnuté vejce. Pistolníkova hlava se prudce zvrátila dozadu a klobouk mu sklouzl. Na okamžik mi stál na hrudi jako někdo, kdo se chystá výt na měsíc.

Pak mu svaly povolily. Podivně šroubovitým pohybem se sesul k zemi. Zadunění jeho temene o asfalt jsem cítil celým tělem. Pistole v mé ruce najednou vážila tunu.

Někde nad mou hlavou se ozvalo povědomé pleskání.

V příštím okamžiku nade mnou vyšlo slunce.

Blonďaté a promočené.

*

„Ne! Ne! Nezavírej oči! Hej, zůstaň se mnou! Kurva, prober se!“

Plesknutí přes tvář jsem skoro necítil. To, jak se mi pohyb hlavy přenesl do prostřelených svalů, ano.

Moje zavytí vyhnalo z chlapcovy tváře poslední zbytečky barvy.

„Promiň, promiň, promiň! Já jsem nechtěl! Já…“ sevřel mi hlavu v dlaních. Oči se mu s každým slovem zvětšovaly víc a víc.

„U… uklidni se,“ podařilo se mi říct. Planoucí rýha na čele při tom zabolela tak, jako by mi někdo rozťal hlavu vedví. „Doktora. Zavolej. A… krev…“

Svět se mi zase začal vzdalovat. Víčka mi náhle vážila strašně moc a mně se najednou chtělo hrozně spát. Cítil jsem, jak se mi uvolňují svaly. Jak z nich vyprchává napětí. Nebo možná život…

Už mi to bylo jedno. Meika nade mnou něco říkal, ale já už necítil ani jeho ruce. I to strašlivé tepání v ranách začalo ustupovat a zima všude kolem byla najednou hrozně příjemná. Vždycky se mi nejlíp spalo v zimě. Mám zimu rád. Sníh… nebo déšť… nebo…

Jakési nepředstavitelně kruté božstvo prostrčilo svůj pařát závojem reality, popadlo mě za rameno a stisklo.

Do vytřeštěných očí mi cákl déšť. Chvíli jsem se o zem opíral jenom patami a temenem, ústa otevřená v němém výkřiku. Doopravdy zaječet jsem nemohl. Na to, abych vyjádřil nezměrnou míru bolesti, jsem neměl v plicích dostatek vzduchu.

Pak už ano.

Hlasivky mi při tom musely popraskat, ale ten nelidský zvuk ze mě odplavil tolik bolesti, že jsem se mohl začít zase hýbat. Moje záda vlhce pleskla o zem. Meikův obličej kousek od svého jsem si uvědomil hned vzápětí.

„Zůstaň se mnou!“ zaječel. „Opovaž se umřít! Jestli zkusíš ještě jednou omdlít, tak tě zabiju! Jasný?!“

Přikývl jsem dřív, než mohla dopadnout další facka. Od těch očí bych teď nedokázal odtrhnout pohled, ani kdyby mi do ran nalili kyselinu. Zoufalství a odhodlání v nich tančilo divoké tango na útesu, pod nímž se šklebilo šílenství.

Meika mi položil ruku na rameno.

„Bune…“ zašeptal. Zavřel oči. Zhluboka se nadechl. Když znovu zvedl víčka, zářilo mu v očích něco nového.

„Bunedana Osgiliath Dantes!“ zazpíval hlasem, před kterým by se mohly sklánět národy. Z ramene mi vyšlehlo žhavé chapadlo. Zalapal jsem po dechu a do pusy mi vnikla voda. Bolest ustoupila před armádou mravenců. Vydal jsem zmučené zakvílení a Meika mě popadl za zápěstí dřív, než jsem si mohl rameno rozdrásat do krve.

„Bunedana Osgiliath Dantes!“ zaječel znovu. Mravenci se vyrojili i tam, kde jsem míval loket.

Když jsem jejich nohy ucítil i na rozstřelené klíční kosti, bylo to, jako by mi někdo v hlavě otočil vypínačem.

Propadl jsem se do světa, kde neexistovala ani bolest, ani svědění.

*

Člověk v bezvědomí nejspíš nedokáže uvažovat ani v rovině snů. Kdyby ano, musel bych se okamžitě probrat hrůzou z nástupu chlapcových budicích metod.

Takhle jsem se vzbudil mnohem později. Přes sebe jsem měl přehozený Pistolníkův kabát, pod hlavou jakýsi tvrdý polštář a nad sebou Meikův obličej. Taky mě zachvátil pocit, že předtím jsem takhle blízko hořícího hotelu neležel.

„Marťo! Jak je? Seš… Bolí tě něco? Můžeš vstát? Fakt bysme měli vypadnout!“

„C… co?“ zamračil jsem se. „Jak vypadnout? Zavolals mi toho doktora? Já tady sakra umí…“

Hlas se mi vytratil v polovině slova. To jak jsem si uvědomil, že mluvení mi před chvílí takhle plynule rozhodně nešlo.

Ruku jsem si před obličej zvedal hodně pomalu.

Myslím tu, kterou jsem neměl být schopen ani pohnout.

*

Nevím, jestli jsem se díval nevěřícněji na nateklý strup obklopený černofialovou modřinou, nebo na Meikův obličej.

„Jak jsi to… jak jsi to udělal?“ zašeptal jsem a zkusil ohnout ruku v lokti. Do kloubu mi někdo nasypal písek, ale ten pocit se po předchozích zkušenostech ani nedal nazvat bolestí.

Že mi rameno funguje ještě o poznání lépe, jsem si uvědomil vzápětí.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal jsem se znovu, když Meika pořád neodpovídal.

„To snad počká, ne?“ zatvářil se kluk nešťastně.

Věřte nebo ne, ale já se vážně málem zeptal, proč by to mělo počkat. Pak ke mně závojem ohromení konečně prosákl okolní svět. Zima se do mě zakousla jako hladový ratlík a moje zuby párkrát cvičně zadrkotaly.

Léčebná magie nebo ne, bez Meiky bych nevstal.

*

„Počkej,“ řekl jsem, když mě kluk začal táhnout k parkovišti.

„Co je?“

„Musím… musím si být jistý,“ řekl jsem pevně. Pistolníkovo tělo leželo na asfaltu s rozhozenýma rukama jako polámaná loutka. Něco mi říkalo, že kdyby byl jenom omráčený, dávno by se probral. Stejně jsem to musel vidět.

Sehnul jsem se nad tělem a málem se skácel. Meika mě popadl za triko v poslední chvíli.

„To je dobrý,“ hlesl jsem a natáhl ruku. Pistolník měl obličej zakrytý vlastním kloboukem. Nebyl jsem si jistý, jestli se to stalo náhodou a nebo to udělal Meika, ale před očima se mi mihla představa jako z hororu. Zvednu klobouk a Pistolník se mi zahryzne do zápěstí. Málem jsem ruku stáhl.

Málem.

Plsť byla nasáklá vodou a na dotek připomínala něco, co bylo před utopením heboučké a přítulné. Myslím, že dech jsme zadrželi oba.

Zvedl jsem klobouk.

A pohlédl Pistolníkovi do tváře.

Vypadala přesně tak, jak jsem si pamatoval. Obyčejná mladá holka, co mi tak trochu připomínala bývalou spolužačku. Teď byla smrtelně bílá, dívala se na mě nevidoucíma očima a v díře uprostřed čela jí stálo malé krvavé jezírko. Úlomky mramoru zasekané kolem rány působily tak trochu jako nepřirozeně ostré stalagmity.

Nikoho mrtvějšího jsem v životě neviděl.

*

„No tak pojď!“ zatahal mě Meika za cíp trika.

Ignoroval jsem ho. Mým prstům se vůbec nechtělo, ale já si prostě musel být absolutně jistý. Tohle je přece anděl. Postava z mého příběhu. Nemohla přece umřít takhle blbě. Ta rána musí být jenom škrábnutí. Musí to být nějaká finta, nebo…

Co nebo už jsem nedomyslel. Můj ukazovák se dotkl hladiny toho krvavého jezírka a ponořil se hlouběji. Chvíli jsem jenom zíral a nedokázal pochopit, že mi prst vězí až po druhý článek v hlavě mrtvé holky. Pak už ano.

„Kristepane!“ škubl jsem rukou. Ozval se zvuk, jako když vytáhnete špunt z láhve a bledou tvář skropila sprška krve. Déšť ji začal okamžitě omývat. Kousíček mozku sjel dívce po skráni jako obzvlášť odvážný kanoista.

Chvíli jsem se díval do nebe a čekal, až žaludek sklouzne zpátky na své místo.

Klobouk s vlhkým plesknutím dosedl Pistolníkovi zpátky na tvář.

*

Lak našeho auta byl na jedné straně nezvykle matný, ale pneumatiky vypadaly v pořádku. Otevřel jsem dveře a hodil na zadní sedadlo oba revolvery. Policejní pistole odpočívala v dlani jejího původního majitele. Moje otisky smyla voda a když jsem řekl, že kvůli dešti nepůjde poznat, kdo je mrtvý déle, Meika se mnou souhlasil. S policií infiltrovanou Temnotou to bylo nejspíš úplně zbytečné, ale mně to v tu chvíli přišlo jako rozumný nápad.

Nasoukal jsem se na místo spolujezdce a sedadlo mi přitisklo promočené šaty k tělu.

„Co ječíš?“ zvedl hlavu Meika.

„Jenom tak,“ zadrkotal jsem zuby. „Co tam děláš?“

„Spojuju drátky, ne?“ zamračil se nechápavě kluk. „Nebo máš klíčky?“

„Jasně že jo,“ pokrčil jsem rameny. „Copak si nepamatuješ, kam jsme je dali?“

Meika se zatvářil nechápavě. Já sevřel prsty okraj stínítka.

„Ale no tak. Tam jsme je přece…“

„Já si to docela dobře pamatuju. Dal jsem je tam zpátky. Pokud teda nechceš zkoušet, jak moc je pravděpodobný, že se ti podaří ta filmová kravina. Takže… taky si to pamatuješ?“

Meika se rezignovaně opřel do sedadla. „Jasně.“

Sklopil jsem stínítko.

Klíčky dopadly chlapci do klína.

*

Nic krásnějšího než horký vzduch proudící mi do obličeje jsem snad nezažil. Oči se mi začaly okamžitě klížit a zívání mě přepadlo s nelidskou intenzitou. Meiku taky.

„Jestli bysme neměli přespat radši v autě,“ navrhl jsem znervózněle.

„Ne,“ zívl Meika. „Chci vařící sprchu. Aspirin. A postel.“

Položil jsem mu dlaň na čelo.

„Nech toho,“ ošil se kluk. „Už tak je blbý, že jsem napůl nahej. Jestli mě u toho ještě budeš ošahávat, tak nás někdo napráší.“

„Ale houby,“ stáhl jsem ruku. „Lidi maj v tom lijáku jiný starosti než koukat po ostatních. A jenom jsem chtěl vědět, jak ti je.“

„Jako někomu, kdo hodinu moknul jenom v tomhle,“ zatahal se kluk za potrhané džíny. Tvář mu zvážněla. „Hele, Marťo, chápeš, o co tý Temnotě šlo? Jako, kdyby nás chtěla zabít, tak přece nepotřebuje tu… toho anděla. Ne? Nebo… nebo jo? Myslíš, že věřila, že se k ní na sto procent přidám? Chápeš, čekal jsem, že to tu bude obklíčený, ale zatím jsme normálně odjeli. A ani pitomý hasiče jsme nepotkali. Nechápu nic.“

„Nooo…“ protáhl jsem. „Já mám pocit, že fakt nekecala. Že to měla být jenom taková malá pomsta za to, co jsem jí udělal. A že už ji fakt ne…“ Zívnutí hodné šavlozubého tygra mi znemožnilo pokračovat. „Sakra! Neuvidíme. Spíš mě zaráží, že je mrtvá. Pistolníka myslím. Víš co myslím? Tohleto je příběh. Postavy jejího kalibru přece neumírají. Furt jsem čekal, že se z nás stane taková ta knižní trojka… ale ona je fakt mrtvá.“

Meika chvíli zadumaně mlčel. Světla protijedoucích vozů ho laskala po nahé kůži a zdůrazňovala každý detail jeho nádherného těla.

„No jo,“ vrátil mě kluk k předchozímu tématu. „Ale o tom přece mluvila. Mluvil. Že když se rozhodnu… no, prostě, když zůstanu s tebou, tak příběh skončí. A ona umře.“

Přes knedlík v krku jsem chvíli nemohl promluvit.

„A… a fakt se mnou zůstaneš?“ vypravil jsem ze sebe nakonec. „Myslím… prostě to všecko, co jsi tam říkal… tos myslel vážně?“

Meika si povzdechl.

„Já… já nevím. Chci říct, že napůl spím. Skoro ani nevím, jak se jmenuju. Na takový rozhodnutí se musím vyspat. OK?“

„OK,“ řekl jsem rezignovaně.

Meika se na mě usmál. Připadlo mi, že trochu provinile.

„No jo. Já vím, že to furt odkládám a furt tvrdím, že potom. Jenomže… uvažovals vůbec nad tím, že to tak musí být? Že je to třeba s tou svobodnou vůli složitější, než si myslíš? Jako že se třeba přece jenom nerozhoduju já. Nebo ty. Tam… před tím hotelem, fakt jsi to myslel vážně?“

„Co?“

„No co,“ zamračil se kluk. „S tím střílením.“

Prohrábl jsem si schnoucí vlasy. „Jo. Smrtelně. Protože… protože ona fakt měla pravdu. Mohlo se to povést.“ Podíval jsem se klukovi do obličeje. „Nechápu, proč jsi to neudělal. Měl jsi to udělat. Proč jsi to sakra…?“

„Zavři pusu,“ okřikl mě Meika. „Posloucháš se vůbec? To si fakt myslíš, že bych někomu dokázal jenom tak vystřelit mozek?“

„Ne jenom tak někomu,“ řekl jsem tiše. „Mně. On měl pravdu. Copak to nechápeš? Mohl jsi být se skutečným Mart-tyou napořád. Navěky. Furt! Mladý, nádherný, šťastný! A já jsem ti tu možnost vzal! Navždy! Dochází ti to vůbec?“

Meika se na mě chvíli úkosem díval.

„Ty seš fakt trdlo, víš to, že jo?“ řekl nakonec.

„Cože?“

„Dyť už jsme o tom mluvili, ty vole. Nejseš to, cos byl. Mohls tím být, ale rozhod ses, že budeš se mnou. Sám jsi mi to vysvětloval. Rozhodnutí, příběh. Popisovals to jako nějaký rozcestí, ne? Každá cesta, co z něj vedla, jsi byl jeden ty. Akorát že nebyly jenom dvě, ale nekonečně moc. Mohl jsi bejt zase ten démon. Nebo ještě něco horšího. Ale ty sis vybral mě. Jenom a jenom mě! Rozumíš? Možná sis představoval, že budeš drsňák a budeme spolu šukat všude možně, ale ve skutečnosti takovej nejseš. A víš proč? Protože to by nefungovalo. Drsňáci nemůžou bejt zamilovaný tak, jaks to chtěl ty. A tak seš prostě skoro úplně můj Mart-tya. Satan… máš jeho vzpomínky. Ale to je tak všechno. Prostě kdybych tě chtěl nenávidět, tak by to bylo stejný, jako kdybych nenáviděl mýho bráchu, protože byl třeba v minulým životě Hitler. A nehádej se se mnou. To je náhodou docela výstižný přirovnání.“

„Jo, to asi je,“ řekl jsem a chvíli jen zíral před sebe. „Takže to znamená, že…“

„Ach jo,“ zbělaly klukovi klouby na rukou svírajících volant. „Ty seš nemožnej. Fakt nedáš pokoj, dokud to neřeknu, co? Tak jo! Jo! Zůstanu s tebou! Přesně jak jsem říkal. Spokojenej? Hej! Ne! Neee!“

Interiérem vozu to vlhce mlasklo a kluk začal růžovět ve tváři. Nejvíc tam, kde jsem ho políbil.

„Úchyle,“ zavrčel Meika ublíženě. „Jestli to uděláš ještě jednou, tak to otočím do škarpy.“

„No no,“ řekl jsem šťastně. „Už jsme se přece…“

„No jo,“ nenechal mě dopovědět a tentokrát zněl doopravdy naštvaně. „Jenomže mě to začíná štvát. Nemyslím tu pusu. Myslím… to všecko.“

„Nechápu,“ řekl jsem opatrně.

„Jo. Nechápeš. Seš do mě úplně blbej a nic ti nedochází. Posloucháš aspoň mě?“

„No… jo…“ pípl jsem.

„Tak o čem jsem mluvil původně?“

Na neuvěřitelně odporný okamžik jsem si nebyl schopen vzpomenout.

„O rozhodování!“ vypálil jsem nakonec.

Meika si mě podezřívavě změřil.

„OK. Tak sorry. Fakt posloucháš. Hm… Prostě, mluvil jsem o tom, žes byl ochotnej umřít jenom kvůli mně. Chápeš, co chci říct? Je to strašně jako z červený knihovny. Takováhle láska prostě není normální. Ne, počkej, já vím, co chceš říct. Mart-tya v tom původním světě mě taky miloval přesně takhle, že jo? Já vím. Jenže… ach jo, jsem se do toho zamotal. Fakt se potřebuju vyspat. Vůbec mě neposlouchej. Pletu jedno přes druhý. Necháme toho.“

„Ne. Třeba je to důležité. Pokračuj.“

„No,“ zívnul Meika. „Jde mi o to, že jsme pořád v příběhu. Ti švábi to přece říkali. Když jsme… no, víš co myslím, prostě když jsme testovali, jestli seš to ty, tak ti to měnilo tu… biochemii? To je jedno. Zkrátka tě příběh upravoval tak, abych tě měl radši. Protože kdyby to bylo jako psaná scéna v knížce, tak lidi by to asi vzrušovalo nebo já nevím co. Takže příběh se snažil, aby byl sám dobrej. Takže…“ Meika se zatvářil zničeně. „Takže chci říct, že třeba vůbec nejde o nějaký moje rozhodnutí. Třeba se já sám vůbec rozhodnout nemůžu. Kdyby tu nebyl ten příběh, tak jsem před chvílí třeba řekl něco jinýho. Jenomže příběh chce, abych s tebou zůstal. Takže budu muset. I když normálně bych nechtěl. Třeba.“

„A… ty bys… fakt nechtěl?“

„Ježíš!“ zaječel Meika. „Copak mě neposloucháš? Jak můžu vědět, co bych chtěl? Jsme jako loutky. Ten blbej příběh nás ani nenechá myslet! Jo! A ty tvoje kecy o Kingovi a svobodný vůli byly úplná píčovina. Příběh ti je nacpal do hlavy a ty jim teďka věříš! Protože postava, co věří, že není loutka, je lepší než opačnej případ!“

„To bych řekl, že přeháníš,“ namítl jsem opatrně. „A taky že nemáš pravdu.“

„Jo? Tak to mi teda vysvětli. Třeba na tý biochemii. Příběh tě upravuje. Jo nebo ne?“

„No jo,“ souhlasil jsem. „Jenže ty zapomínáš na jednu věc. Už jsem ti to vysvětloval předtím. To rozhodnutí bylo tvoje.“

„Jak mohlo bejt moje? Člověk se přece zamiluje díky těm… no, feromonům! Ne?“

„Jo. Jenže nejdřív přišlo to rozhodnutí. Chápeš? Příčina a následek. Nejdřív se ti to se mnou muselo začít líbit. A na základě toho teprve mohla přijít ta změna. Prostě ty ses moh rozhodnout, že pusa ode mě je hnusná. A ten příběh by se zkrátka vydal jinudy. Hele, je to podle mých knížek. Docela si umím představit, jak mi zdrháš z postele. Šel bych dolů do baru, koupil bych si flašku něčeho ostrého a potom bych chlastal v dešti na schodech. Depresivní úvahy, beznaděj, zima. A ty by ses vrátil. Položil bys mi ruku kolem ramen a tak jako napůl omluvně by ses usmál a řekl něco, jako že pořád můžem být kámoši. Že to je lepší než láska. Že přátelství může na rozdíl od lásky vydržet nafurt. A měl bys pravdu! A příběh by se tomu přizpůsobil. Stejně jako teď. Mohls klidně říct, že se mnou nezůstaneš. Nebo to řekneš třeba zítra. Nebo za týden. A budeš chtít, abych nás zkusil dostat do světa, kde budeme přesně takový, jaký chceš. A já to nakonec udělám. A příběh bude mít pokračování. Rozumíš mi už konečně? Ve zpětném pohledu ti to může připadat jako něco, co bylo předem dané. Ale tak by ti to připadalo vždycky. Myslím i ve světě, kde by nebyl příběh nebo osud nebo podobná alternativa. Jasný?“

Meikova tvář vypadala z profilu tak, jako by kluk bloudil myslí v úplně jiném světě. Protijedoucí auta mě začala znervózňovat vteřinu od vteřiny víc.

„Takže,“ řekl nakonec docela jiným hlasem. „Ta tvoje biochemie… vlastně… vlastně tvrdíš, že tě můžu opustit kdykoliv a díky tý biochemii by to jenom působilo… působivějc?“

„Přesně!“

„Hm… víš, Marťo… já nevím, jestli ti to můžu říct…“

„Copak?“ řekl jsem jemně.

„Ty vážně nejseš úplnej kretén.“

Málem jsem ho zaškrtil.

*

„Tady odboč!“

„Né, vzali jsme to přece…“

„Jasně! A zajedeme s kradeným autem přímo před barák, že jo?“

Meika zatáhl hlavu mezi ramena a poslušně zatočil volantem. Světla olízla novinový stánek a řadu stromů. Zajeli jsme na volné místo mezi ostatními auty. Déšť bubnoval do střechy a můj dům byl sotva dva bloky odtud. Palubní hodiny ukazovaly pět ráno a nebýt deště, bylo by docela světlo.

„Nikdy ses nevsadil, že se někde proběhneš nahej?“ zašeptal mi Meika svůdně do ucha.

„Ne,“ polkl jsem. „Ty jo?“

„Ne. Ale… vždycky mě zajímalo, jaký to je.“

„Tak to je fajn,“ usmál jsem se. „To mi můžeš půjčit ty rifle.“

„Byly by ti malý,“ vrátil mi úsměv Meika. „A dělej, než si nás někdo všimne.“

„Do pytle… proč jsme tam nechali ten kabát?“

„Zapomněli jsme na něj,“ zazubil se Meika. „A nebo prostě ten tvůj příběh chtěl lechtivou scénu. Ale jelikož tvrdíš, že naše rozhodování je nedotknutelný, tak jsi ho tam možná nechal schválně. No tak, lez, bude sranda!“

„Kristepane, přece nemůžeme jít takhle,“ vzepřel jsem se jeho pošťuchování. „Sousedi touhle dobou choděj do práce.“

„Fakt?“ přitiskl se mi Meika k zádům. „A tebe to fakt nevzrušuje? Spořádanej inženýrek, a najednou přijde jenom v trenkách a za ruku si vede skoro ještě děcko. Hm… já se asi fakt svlíknu úplně. Za deset roků bych litoval, že jsem si neužil, když jsem mohl.“

Meikovy prsty začaly zápolit s knoflíkem riflí. Popadl jsem ho za zápěstí, než mohly zvítězit.

„Zešílels? Přece nemůžeme…“

Meika mě pocuchal po vlasech. „Jsem si dělal prdel, ty vole. Teda, jednou to uděláme! A jestli ne, tak ti dám kopačky. Ale teď jsem moc ospalej na to, abych si to pořádně užil. A je tu málo lidí. Tak se přestaň takhle tvářit. Seš schopnej formovat pravděpodobnost, ne? Jak je asi pravděpodobný, že nás někdo uvidí? No?“

„Jak budu chtít,“ řekl jsem poslušně a Meika mě povzbudivě poplácal po nahém stehně.

„No tak vidíš. Jdeme.“

A šli jsme.

*

Docela jasně si pamatuju, jak jsem za sebou zabouchával dveře. Jak jsem si myslel, že je zabouchávám. Ve skutečnosti jsem je nezabouchl. Západka nezaskočila, ale sklouzla a dveře se otevřely. To už jsem samozřejmě neviděl. Letěl jsem ze schodů a myslel jsem si, že už se sem nikdy nevrátím. Takže teď najdu svoje dveře na pár milimetrů pootevřené.

Přesvědčit svou paměť a tím i realitu o tomhle sledu událostí nebylo zase tak snadné. Výtah pomalu stoupal, Meika se mě držel za ruku a já měl pořád ještě srdce skoro v krku z toho plížení podél zadní zdi domu. Kdyby se ten děda, díky kterému jsme proklouzli dovírajícími se vchodovými dveřmi, v poslední chvíli otočil, mohlo se dneska v poledne pořádat moje veřejné upalování. Nejspíš na dvoře nedalekého kostela. Meikovi ta představa přišla hodně zábavná. Mně ani trochu.

Výtah zastavil. Vykoukl jsem škvírkou. Něco za mnou vzdychlo a hubená ruka rozrazila dveře dokořán.

„Pojď, ty stydlivko,“ popadl mě za ruku a vyvlekl z výtahu.

Dveře mého bytu tichounce vrzly.

KAPITOLA 14.

Doma

Opřel jsem se zády o studené dřevo a zhluboka vydechl.

„Koupelna?“ zeptal se Meika.

„Druhé dveře,“ řekl jsem.

Chodbičkou zazněl zvuk rozepínaného zipu, kluk vyklouzl z kalhot a dveře za jeho nahým zadkem zapadly.

Pokrčil jsem rameny, odložil Pistolníkovy revolvery na věšák na klíče, sebral Meikovy kalhoty a šel se konečně převléct do něčeho teplého a suchého.

*

„Oblečení máš na posteli!“ houkl jsem z kuchyně, když se dveře do koupelny otevřely. Na linoleu zapleskaly bosé nohy a voda v konvici začala pískat. Zalil jsem dva hrnky s čajem a do každého vymačkal po půlce citrónu. Zívnout jsem během toho všeho stihl snad dvacetkrát.

„Meiko! Máš tu čaj.“

Ticho mi bylo jedinou odpovědí.

Nakoukl jsem do obýváku. Meikovi vykukovala zpod deky jenom hlava, složené šaty ležely vedle postele a kluk na mě mžoural téměř nepřítomným pohledem.

„Čaj,“ zopakoval jsem.

Vystrčil zpod deky ruku.

Zavrtěl jsem hlavou a donesl mu hrnek až k posteli. Napůl se posadil, chytil hrnek opatrně za ouško a několikrát usrkl. Deka se mu přitom svezla z nahých ramen. Kůži měl zrůžovělou a intenzivně voněl mým sprchovým gelem.

„Neměl by ses jít taky umejt?“ zachytil můj pohled. „Protože já to dopiju a usnu jak dřevo. A jestli mě vzbudíš, až ke mně polezeš, tak ti zlámu vaz a ani o tom nebudu vědět.“

„Ale já… já se vyspím v křesle. To je dobrý. Klidně spi.“

Meika věnoval zmíněnému nábytku jediný kritický pohled.

„Seš divnej. V hotelu do mě hustíš, jak mě seřežeš, až jsem málem vytek, a teď se najednou stydíš vlízt si ke mně do postele.“

„No jo,“ pokrčil jsem rameny. „To bylo… prostě tady to mi připomíná můj minulý život. Seš pro mě jak něco z úplně jiného světa.“

„Hm, taky hezký,“ usrkl Meika další lok. „Hele, jestli nechceš, tak já tě nenutím. Spi si klidně vedle tý krásný velký měkounký postele. A místo mě můžeš objímat polštář z toho svýho křesla. Rozhodnutí je na tobě.“

Další usrknutí už jsem neslyšel.

Dveře koupelny docela tlumí zvuk.

*

Horká voda ze mě udělala nového člověka. Kdybych nemusel počítat čas na loky čaje, zůstal bych pod sprchou minimálně hodinu. Takhle jsem ze sebe jenom smyl špínu a zaschlou krev, na kterou nestačil déšť. Moje zranění vypadala v zrcadle jako měsíc staré rány z nějakého drsnějšího sportu a ten písek v kloubech jsem už skoro necítil. Na čele – tam, kde mi hlaveň revolveru servala kůži a snad i maso – jsem měl sotva patrnou jizvu. Udělal jsem si mentální poznámku ohledně magie, vyčistil si zuby a vydal se v Meikových stále ještě vlhkých stopách.

Nadzvednutý cíp deky už na mě čekal.

S nosem zabořeným do vlhkých vlasů jsem se propadl do nebytí.

*

Vzbudil jsem se první. Meika byl ke mně otočený obličejem, ležel mi na ruce a vypadal tak neuvěřitelně bezbranně, až to zabolelo. Budík, který jsem chtěl už dávno vyměnit, ukazoval šest hodin. Nevěřil jsem mu ani dost málo – připadal jsem si vyspaný, odpočatý a příjemně rozlámaný. A měl jsem hlad. Před očima se mi mihla představa čerstvého chleba, slaniny, pomerančového džusu, velkého tácu a společné snídaně v posteli.

Žaludek mi toužebně zakručel.

Představu jídla vystřídala jiná. Opatrně, polehoučku, potichoučku se zakusuju do vlastního předloktí. S očima upřenýma na chlapcovu tvář se prokousávám až ke kloubu, pomaličku páčím, nechávám kloub vyklouznout z jamky a konečně jsem volný. Meika dál nerušeně spí a já můžu jít dělat snídani.

Zašklebil jsem se nad vlastní morbiditou a nechal hlavu klesnout zpátky na polštář. Nehodlám ho budit jenom kvůli pitomému kusu žvance. Ono to sice může znít jako stupidní blábol, ale smrt hlady není tak příšerná, když se při ní můžete dívat na něco tak nádherného.

*

Netuším, jak dlouho jsem jenom tak ležel a vychutnával, že ho mám vedle sebe, ale nakonec se klukova víčka zachvěla. Zívl jako malé chundelaté štěně, protáhl se a otevřel oči.

A škubl sebou, až málem sletěl z postele.

„Ahoj,“ špitl jsem nesměle.

Chvilku na mě jenom zíral. Potom se jeho tělo pod dekou viditelně uvolnilo a na rozespalé tváři se mu objevil rozpačitý úsměv.

„Ahoj,“ řekl. „Jsem na chvíli vůbec nevěděl, kde jsem. Sorry.“

„A já se lekl, že potřebuju oholit.“

„Hm. Já teda rozhodně potřebuju… záchod je tam?“

„Jo.“

Meika vyklouzl zpod přikrývky a já se otočil na záda a složil ruce pod hlavou.

Jestli bude každé ráno začínat takovouhle vyhlídkou, umřu šťastný.

*

Můj byt má zhruba čtvercový půdorys. Uprostřed je stěna s dvojicí dveří. Když je nezavřu, vidím z postele do chodbičky končící vchodovými dveřmi, po jejíž pravé straně jsou dveře na záchod a do koupelny. Čímž chci říct, že jsem viděl, jak se Meika vynořil z oné místnosti.

„Co je?“ nadzvedl jsem se na loktech. Kluk byl ve tváři červený a dlaněmi si zakrýval intimní partie.

„Nic!“ odsekl a vydal se pomalu ke mně. „Moh bys zavřít oči, než se obleču?“

Chvíli jsem na něj zíral. Uši mu pod vlasy nebyly vidět, ale začal rudnout i na krku.

„Prosím?!“ vyjel na mě.

„OK,“ poslechl jsem.

Chvíli se ozývaly zvuky, jako když se někdo obléká. Pak řekl „už“ a já se na něj zadíval s nepřehlédnutelnou otázkou v očích.

„No tak se stydím! Má bejt?“ zavrčel na mě.

„Ale…“ řekl jsem a v té chvíli mi to došlo.

„Pojď ke mně, prosím tě,“ natáhl jsem ruku. Meika se na mě jenom zamračil. Zavřel a rozevřel jsem dlaň stejně jako on před tisícem let v bunkru.

Naštvání mu z obličeje zmizelo a postel pod jeho pozadím zavrzala. Objal jsem ho zcela asexuálně kolem ramen.

„To je přece v pohodě,“ řekl jsem. „Takhle…“

Nenechal mě dokončit.

„To teda není v pohodě! Proč říkáš takový blbosti? Nejsem přece malý děcko! Nebo je podle tebe fakt normální bejt psychopat?“

Chtěl jsem navrhnout, že si nejdřív uděláme snídani, ale soužití s Veronikou mě kdysi dávno naučilo, že v podobné náladě vypadá každé rozumné gesto jako projev nezájmu.

„Spíš schizofrenik,“ řekl jsem mírně. „A pro mě to je v pohodě. Už jsem ti říkal, že Štěpána mám rád.“

Meika si ode mě odsedl. „Jenže já ne!“

Chvíli se na mě díval. Pak si složil nohy do tureckého sedu, položil dlaně na kolena a zadíval se mi pevně do očí.

„Na rovinu, Jaffe. Máš mě rád?“

„To si děláš srandu? Miluju tě. Včera…“

„No jo. Já vím. Tak jo. Jestli mě máš opravdu rád, tak ze mě teď a tady uděláš Meiku.“

„Ještě před snídaní?“

S tou změnou tématu jsem měl pravdu. O stupidních vtípcích to platí taky. Dvojnásob.

„Promiň, promiň, promiň,“ zvedl jsem ruce. „Blbý fór. Ale…“

„Jestli řekneš, že to nejde, tak mizím,“ složil si Meika ruce na hrudi.

„To… to jsem přece neřekl!“

„Tak jaký ale? Viděl jsem, že to umíš. Dotknul ses mě a já jsem si vzpomněl, jak jsem tě viděl jako Satana. A to byla vzpomínka z mýho skutečnýho života, ne? Tak mi stejně tak můžeš vrátit ty ostatní. No?“

Sepjal jsem dlaně. „Prosím tě, Meiko, zpomal. Co to do tebe kruci vjelo?“

„Jak co do mě vjelo? Vůbec nic do mě nevjelo. Chci bejt prostě zase sám sebou!“

„Ale jo. Jo. To chápu. Ale proč tak najednou? Něco takovýho přece nemůžu udělat jenom tak! Pamatuješ si taky, jak jsem byl nervózní? A to jsem ti vracel jednu jedinou pitomou vzpomínku! Vůbec netuším, jestli ti takhle můžu přemazat celou paměť!“

„Tak to aspoň zkus, ne?“

„Do prdele!“ vyjel jsem. „Uvědomuješ si vůbec, co všecko jsem ti mohl udělat? S tou zkurvenou pravděpodobností si přece nemůžu dělat, co mě napadne! Mohl jsem ti způsobit krvácení do mozku! Nebo epilepsii. Nebo ti totálně vymazat Meikovu paměť. Byl by to zajímavý zvrat, kdyby sis najednou nepamatoval na nic z toho, co jsme prožili, co? Já zamilovanej a ty docela normální Štěpán! Nebo to chceš riskovat? Jenom kvůli tomu, že ses přede mnou na chvilku styděl?“

Meiku můj výbuch zchladil docela viditelně. Svěsil hlavu a vlasy mu spadly do očí.

„Ty to vůbec nechápeš,“ řekl tiše. „Přece nejde o to stydění.“

Přisunul jsem se k němu a jemně mu nadzvedl bradu.

„Ale já to přece chápu…“

„Nechápeš,“ pohodil hlavou. „Nebo jo. Sorry. Možná chápeš. Ale nevíš, jaký to je. Včera jsem byl fakt schopnej jít s tebou domů úplně nahej. Hrozně mě to vzrušovalo. Kdybys byl jenom o kousek míň vyplašenej, tak jsem to udělal. A byl by to bomba zážitek. Jenomže víš co? Kdybys mě teď svlíknul a vystrčil za dveře, tak se nejspíš normálně rozbrečím. Protože bych se styděl jako vždycky.“

„Ale to je přece…“

„Jo. Já vím! Úplná píčovina. Jenomže to taky není všecko! Chceš vědět, co jsem si myslel, když jsem se vzbudil?“

„No… jasně,“ řekl jsem.

Meika se nad mým „rozhodným“ tónem jenom ušklíbl.

„Myslel jsem si, co proboha dělám v posteli s třicetiletým chlapem. Úplně jsem se vyděsil. Jako malý děcko.“

„Ale…“

„A kdyby mi došlo, že na sobě nemám vůbec nic, tak si buď jistej, že bych nevylez,“ nenechal mě chlapec vyjádřit jedinou myšlenku. „Uvědomil jsem si to až v půlce cesty na záchod. Málem jsem nevylez odtamtud. Chápeš to konečně? Vím, že mě miluješ! A já… mám rád tebe! Teď bysme měli pokračovat v tom včerejšku. Jenomže nebudeme. Už to, že mě takhle držíš, je mi divný.“

Stáhl jsem ruku v marném pokusu o nenucenost. Že se na mě Meika mlčky dívá, mi došlo až po chvíli.

„Ale,“ zopakoval jsem potřetí, „včera jsi byl úplně jiný. Takže…“

„No jo! Jenomže včera to taky bylo jiný. Byl jsem oblečenej jako Meika. Cejtil jsem se jako Meika. Měls mě vidět v tom vlaku. Jeden takovej děda na mě čuměl půl cesty a když vystupoval, tak jsem se k němu naklonil a zašeptal jsem mu do ucha, že od toho obojku nemám klíč a že mě strašně rajcuje představa, jak mě uvazuje u boudy na tlustej ocelovej řetěz. Myslel jsem to jako prdel, ale ten dědula na chvíli fakt přemejšlel, že kvůli mně opustí rodinu. Fakt, viděl jsem mu to v očích. Připadal jsem si strašně přitažlivej a vůbec všecko. Ale teď… teď jsem v úplně obyčejným bytě a na sobě mám tohle, a to… nic z toho nefunguje. Nepřipadám si jako Meika. Jsem zase blbej nudnej Štěpán.“

„Nejseš blbej a nejseš nudnej,“ řekl jsem. „Ty si pamatuješ jenom… víceméně jenom to, co jsem psal v knížce, že jo? Teda napůl pamatuješ.“

„Jo,“ zahučel Meika-Štěpán.

„Tak vidíš.“

„Co vidím?“

„No, pamatuješ si jenom část Meikova života. Myslíš, že kdybysme v původním světě oba přežili, tak budeš furt tak ztřeštěný? Sám jsi to říkal, když jsme blbnuli v New Yorku. Že seš jak urvaný z řetězu. A tos byl včera taky. A úplně stejně.“

Chlapec zvedl hlavu.

„Ale… ale to není to samý. Meikovi bys určitě nezačal připadat… připadat…“

„Hnusný?“ napověděl jsem mu.

Zatvářil se nešťastně. „No jo. Prostě…“

„To je dobrý. Ty si prostě neuvědomuješ, že seš normální kluk. Normální patnáctiletý kluk, co si konečně přiznal svoji orientaci. Sakra,“ zarazil jsem se. „Mluvím jak příručka pro dospívající.“

Štěpán se ani neusmál.

„Chci jenom říct,“ navázal jsem, „že ti do toho nemůžu kecat. Nevidím ti do hlavy. Za sebe můžu říct, že tě miluju. Pro mě seš Meika.“ Znovu jsem se zarazil. Tentokrát na mnohem déle.

„Napadlo tě někdy, že… že Meika jsi byl vlastně vždycky? Myslím od narození?“ řekl jsem nakonec. Pomalu a nejistě.

Chlapec se zatvářil nechápavě. „Nemohl jsem bejt Meika. Říkals přece, že se mi vyvinula jiná osobnost.“

„No jo. Ale… geneticky jsi stejný… A výchova nemá na rozvíjení osobnosti zase takový vliv, jak se tvrdí. Teda, když pomineme úplné extrémy. Chci říct, já si tě doopravdy pamatuju. Ty máš jenom mlhavé vzpomínky. Nevybavuješ si ani obličeje. V tom deštivém světě jsi nebyl schopný říct ani pár vět anglicky…“

„No a?“

„No a mně připadáš stejný jako Meika. Stejně se směješ, stejně se pohybuješ… stejně líbáš. A stejně se červenáš,“ pousmál jsem se. „Prostě chci říct, že Meika… kdyby nevyrůstal zavřenej a mlácenej… kdyby zkrátka měl rodinu jako ty… tak mohl být stejný jako ty. Úplně. Rozumíš? Když jsme se poprvé setkali, tak to bylo víceméně jako včera. Akce, nebezpečí, dva uprchlíci na útěku… Proto máš pocit, že být Meika znamená být jenom takový. Jenže tak to není. I Meika musel být někdy smutný nebo naštvaný, nebo musel přemýšlet o svojí sexualitě nebo cokoliv normálního. Zkrátka, kdybych ti teď vymazal vzpomínky na současný život, tak se vůbec nezměníš. Protože… protože není nic, v co by ses mohl změnit. Ve skutečnosti jste skoro úplně totožní.“

„To je blbost. Meika se přece vůbec nestyděl jako já. A nepřipadals mu hnusný.“

„No jo… stejně jako jsem nepřipadal hnusný tobě. Včera v hotelu. Sleduj mě. Meiku mlátili a mučili a využívali. Celý život ho nikdo neměl rád. Až potom já. Kdežto ty máš normální rodinu. Proto… proto ke mně necítíš přesně to, co on. Chápeš? Nemáš důvod být na mě tak závislý. Na rozdíl od Meiky můžeš přemýšlet s odstupem. Nejseš tak zaslepeně zamilovaný a tak se občas prostě stydíš a občas si řekneš, proč seš v posteli se mnou. Ale stejně tak seš schopný vyvádět neuvěřitelné blbosti. Lítat někde nahej. Nechat se seřezat. Ne proto, že by se v tobě probouzel skutečný Meika. Prostě proto, že ten kluk, kterým jsi byl vždycky, by se takhle v těch situacích choval, i kdyby o žádném ‚skutečném‘ sobě jménem Meika nikdy neslyšel. No paráda. Jestlis mi tu poslední větu rozuměl, tak sežeru kotě.“

„Koště,“ usmál se kluk. „A jo, rozuměl. Chceš doktorát z psychologie, nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo pusu?“

Řekl bych, že snadnější volbu přede mě ještě nikdo nikdy nepostavil. Líbali jsme se něžně, nesměle a dlouho. Meikovy rty už nechutnaly po čokoládě, ale nějak jinak. Nedokážu to popsat, ale měl jsem hrozné problémy se od něj nakonec odtrhnout.

„To bylo… hezký,“ řekl kluk a tentokrát jsem jeho hořící uši zahlédl.

„Jo,“ pohladil jsem ho po krku. „Dostanu ještě jednu, když ti řeknu, co mě právě napadlo?“

„Hmmm…“ zavrněl Meika mnohoznačně.

Vzal jsem to jako souhlas. „No, víš, jak jsem si já vzpomněl na všecko, co jsem ti včera vykládal? Tak mně napadlo, že s tebou to možná bude stejné. Když ses teď dozvěděl, kdo ve skutečnosti seš, tak tvoje mysl třeba už nebude mít důvod blokovat tvoje původní vzpomínky. Protože nějaké konkrétní detaily z tvého života už ti psychicky neublíží. Takže… no, já fakt nejsem psycholog, ale řekl bych, že se ti to všecko začne vracet. Myslím bez toho, abych se ti musel hrabat v mozku.“

Klukovi se rozzářily oči. „Fakt si to myslíš?“

„No,“ pokrčil jsem rameny. „Samozřejmě mi nemusíš věřit. Jako bývalý ďábel mám vždycky postranní úmysly a tak občas lžu čistě pro vlastní užitek.“

Meika se na mě zamračil.

Já jenom nastavil rty.

*

Nesnídali jsme v posteli, ale u stolu a neměli jsme ty věci, o kterých jsem mluvil. Štěpán (už mu tak zase můžu říkat) měl chuť na hot dog a já zjistil, že párky spolu s rohlíky a hořčicí jsou víceméně tím jediným, co v ledničce mám.

„Tebe na vaření moc neužije, co?“ komentoval to kluk.

„Když píšu, tak ne.“

„A ty píšeš?“

„No,“ položil jsem hrnek s čajem, „teď se to tak říct nedá. Ale na disku mám uloženou knížku, která popisuje přesně to, co se nám stalo. Začal jsem ji psát, když jsme se dostali z deštivého světa, a když jsem se sem dostal podruhé, tak jí zas kus přibylo. Myslím tehdy, jak jsem se rozhodoval, jestli to skončit, nebo být s tebou.“

„Hm,“ udělal kluk s plnou pusou. „Divný.“

„No jo.“

„Hm… a myslíš, že teď už je konec? Myslím toho příběhu? Teda, jak to vůbec poznáme?“

Zamyslel jsem se. „Asi… asi se nám přestanou dít divné věci. Svět se stabilizuje. Budeme normální teplý páreček. Představím tě rodičům. Ty mě představíš těm svým. Zasnoubíme se. Vybereme ti krásné bílé šaty. Se závojem a vlečkou. Bude svatba… a jestli příběh bude potřebovat fakt efektní zakončení, tak po svatbě zazvoní konec a pohádky bude konec.“

Meika se chvíli dusil rohlíkem.

„Vole!“ vypadlo z něj nakonec. „Jestli budeme mít my dva někdy svatbu, tak bílý šaty dostaneš ty.“

„Tsss,“ udělal jsem. „Jsem chlupatý a roste mi břicho. Vypadal bych jako idiot. Kdežto ty seš něco úplně jiného. Super postavička. Vlásky jako zlatovláska. Dokonce i nohy máš na kluka moc hezký.“

Štěpán zase zčervenal a chvíli se mě pokoušel zavraždit pohledem.

„A kromě toho,“ dodal jsem, „seš přece subík a já jsem silnější. Takže myslím nemá cenu se o tom ještě bavit.“

„Jak myslíš, lásko,“ zamával kluk řasami. „Ale to o tom subíkovi mi připomeň, až budeš dneska večer přivázanej k posteli. Pár věcí si… vyjasníme.“

„OK,“ usmál jsem se.

Musím přiznat, že poněkud vyplašeně.

KAPITOLA 15.

Konzistentní konec

„Přemýšlíš, kam mě vezmeš na oběd?“ položil mi Meika bradu na rameno. Stál jsem u okna, opíral se o parapet a zachmuřeně hleděl na rozmáčenou Ostravu.

„Ne. Jenom si říkám, proč nepřestalo pršet.“

„Proč by mělo?“

„Protože to souvisí s destabilizací světa,“ poučil jsem ho. „Čekal jsem, že vyleze slunko, až příběh skončí.“

„Třeba to čeká až na tu svatbu…“ navrhl Meika. Jenom jsem zavrtěl hlavou.

„To není sranda. Co když… co když nám něco uteklo?“

„Co jako?“

Otočil jsem se k němu a asi jsem se zatvářil dost nepříjemně, protože kluk zvážněl.

„Třeba ta Pistolníkova smrt.“

„Tobě to furt nejde z hlavy?“

„Ne. Tak důležitá postava a já ji normálně zastřelím. To vůbec nedává smysl. Takovéhle postavy umíraj až potom, co jsou využité do mrtě. A rozhodně ne u zastrčeného hotelu a tak snadno. Tu smrt měla fingovat. Neměla doopravdy umřít hned napoprvé. Víš co myslím? V každém hollywoodském filmu bysme si jenom mysleli, že je po ní.“

Meika se zatvářil znepokojeně.

„A co když po ní není?“

„Kdepak,“ mávl jsem rukou. „Byla mrtvá. A navíc – nemůže se objevit teď, když jsme se začali bavit o filmových klišé. To by bylo trapné a ne nečekané. Hm…“

„Co je?“

„Víš, dávalo by to smysl v jednom jediném případě. Kdyby fakt přišel konec příběhu. Díky ní ses rozhodl, že se mnou zůstaneš. Holka umírá, jak si sama předpověděla. Konec, tečka. Sice trochu málo akce na finální finále, ale proč ne.“

„No…“

„Jenže je tu ještě jedna věc.“

Meika se nad mou dramatickou pauzou jenom ušklíbl.

„Tvoje magie,“ povzdychl jsem si. „Za prvé vůbec nechápu, jak jsi to udělal a za druhé to vypadá jako zvrat ve vývoji postavy. Žádný konec. Spíš nový rozjezd.“

Štěpán se vyhoupl na pracovní desku kuchyňské linky a bosýma nohama zakomíhal nad podlahou.

„Přestaň čekat, až se zeptám a vyklop to,“ zavrčel jsem. „Jak jsi to udělal?“

Chlapec se zatvářil nejistě. „Když… když já ani nevím.“

„Ježíš, jak nevím? Já málem dvakrát chcípnu, když to přeženu s blbou pravděpodobností, a ty si začneš zničehonic kouzlit, nic ti to neudělá a ještě nevíš, jak jsi to provedl? To mi nevykládej!“

„Nevřískej na mě!“ ohradil se Štěpán. „Prostě nevím! Víš, jak mi bylo, když jsem tě slyšel ječet? Letěl jsem zpátky a vůbec jsem netušil, co budu dělat. Slyšel jsem, jak ti říká, že už můžeš umřít a…“

„Počkej,“ vpadl jsem mu do řeči. „Tos přece nemohl slyšet.“

„Mám dobrý uši a on se fakt nesnažil šeptat. Prostě jsem to slyšel. Chceš rozebírat magii, nebo sluchový dispozice patnáctiletejch kluků?“

„Magii. Rozhodně magii,“ zvedl jsem smířlivě ruce.

„No… ale ono fakt není co. Zkrátka jsem viděl, jak na tebe míří a předtím jsem viděl, jak jsi ji odstrčil, a ještě předtím… jo! Sám jsi mi přece říkal, že kouzlit umíš! Tak co tu po mně ječíš?“

„Já jsem… neječím! A neříkal! Co to pleteš?“

„Telekineze není magie?“

„Ne. Telekineze je…“

Zarazil jsem se.

„Hm?“

„Nevím co. Ale dělal jsem to na základě pravděpodobnosti. Teda… v tom letadle jsem viděl, že to Temnota umí. A furt se kecalo o pravděpodobnosti… prostě mi přišlo logické, že je to stejný mechanismus. Tak jsem si řek, že když to umí ona, tak musím já taky. Že je to pravděpodobné. Hm… asi jsem měl štěstí, že jsem nad tím nemohl takhle přemýšlet.“

„Přesně!“ ušklíbl se Meika. „Já taky zrovna neměl hoďku na přípravu. Prostě jsem tě viděl skoro mrtvýho, vzpomněl jsem si na tu telekinezi a tak jsem to zkusil taky. Přesně tak, jak jsi psal v knížce.“

Chvíli jsem nebyl schopen reagovat.

„No co…“ ohradil se Meika. „Vždyť je to podle skutečný události. Teda záznam skutečnejch událostí. A říkals, že jako Satan jsi do toho vložil plno pomocnejch věcí… tak třeba i návod na funkční magii, ne?“

„Kristepane,“ zhroutil jsem se na židli. „Ale tohle přece nemohlo vyjít! Přece sis nemohl zapamatovat magický zaříkávadla! A přece sakra kurva už nemohly začít fungovat!“

„Jestli na mě budeš pořád řvát, tak ti vypláchnu pusu mejdlem,“ zavrčel Meika.

Vstal jsem a uchopil jeho hlavu do dlaní. „Promiň. Neřvu na tebe. Zachránils mi život. Ale chápeš, že to vůbec nedává smysl?“

Meika našpulil pusu. Být v comicsu, vznáší se mi nad hlavou otazník.

„Za záchranu života, ty trubko,“ napověděl mi.

Políbil jsem ho.

„Proč by to nedávalo smysl? Ty knížky jsem četl několikrát a mám celkem dobrou paměť… se na mě díváš jak na cvoka! Jsi nikdy nezkoušel, jestli neumíš hejbat věcma jenom silou vůle? Myslím jako děcko. A myslím jako děcko, co ani nezažilo deštivej svět!“

„No jo, no jo, uznávám,“ řekl jsem honem. „Tohle bych ještě překousnout dokázal. Ale ta magie… prostě nemohla fungovat. Nemohla. Globální podvědomí stvořilo antimagický svět. To byl přece základ toho mého triku. Že vznikne realita, ve které se nic z té původní nestalo. Neexistuje v něm Devátá sféra. A tak rozhodně nemůže fungovat magie, která v ní vznikla. Nebo,“ zarazil jsem se. „Tobě to fungovalo, i když sis tu Devátou sféru četl?“

„Ne,“ zamračil se Meika. „Ani telekineze, ani léčení, ani fajrból.“

Něco v jeho očích mě přinutilo se zeptat.

„Fajrból?“

„Jsi nikdy nechodil na střední?“ ošil se Štěpán. „Pár upečenejch čuráků a měl bych do matury pokoj.“

„Jestli si o tom…“ začal jsem takovým citlivým tónem.

Meika mě probodl ledově chladným pohledem.

Trochu jsem se na židli smrskl. „No co,“ zahuhlal jsem defenzivně. „Ta věta se v těchhle situacích má říct. Viděl jsem to ve filmu!“

„Ha ha,“ udělal Štěpán. „Moc vtipný. Jestli si myslíš, že je příjemný vyprávět o takovejch věcech, tak to zkusíme nejdřív na tobě. No? Co ti ve škole dělali kluci, když ti bylo čtrnáct?“

„Magie,“ řekl jsem nahlas. „Téma je magie. A mě něco napadlo.“

Zvedl jsem se ze židle a Štěpán mě s nechápavým výrazem ve tváři následoval.

„Co děláš?“

„Zapínám počítač. Mám na disku všecky knížky. Chci vyzkoušet nějaké další kouzlo. Tohle přece není možné.“

Usadil jsem se do křesla a zapnul monitor. Operační systém začal nabíhat. Podíval jsem se na Štěpána s otázkou v očích. Trošku zrůžověl a zavrtěl hlavou. „By ses nesoustředil, kdybych ti seděl na klíně.“

„No jo. Tak si přitáhni židli.“

Chvíli jsme čekali, až se spustí antivir a veškeré diagnostické programy.

„Stejně to nechápu,“ řekl Štěpán nespokojeně. „Proč máš takovej problém s kouzlením? Zažili jsme divnější věci.“

„No jo, ale tohleto… já zase nechápu, že to nechápeš. Přece kouzlo a pravděpodobnost je něco úplně jiného. Je to sice založené na stejné věci, ale v tomhle světě je magie… jak to říct… na pravděpodobnost moc náročná. Jo! To je ono. Zkrátka tenhle svět se na to nedívá jako ten původní. Tady je ohnivá koule vyčarovaná ze vzduchu moc radikální změna stavu na to, aby mohla existovat. Ve skutečnosti – myslím v té původní skutečnosti – to problém nebyl. Kvantový stav libovolné veličiny se může skokově změnit. Elementární částice můžou tunelovat skrz energetické bariéry, i když samy nemají dost energie. Ale o to v kvantovce jde. Všechno je otázka pravděpodobností. Takže když máš nadefinované kouzlo, tak ti to funguje jako… jako třeba program v počítači. Něco řekneš nebo na něco klikneš a ono ti to udělá to, co udělat má. Jenomže tady zkrátka už nemáš ty definice. Kouzlo je jako zástupce na ploše, kterému někdo odstranil skutečný program. Chápeš?“

Štěpán se na mě díval, jako by mě viděl poprvé v životě.

„Je ti patnáct,“ zašklebil jsem se. „Na tu kompjůtrovou analogii ses měl chytit.“

„Tsss,“ udělal kluk. „Na tu jsem se chytil. Ale tunelování? Bariéry? Sorry, ale to se snad učí až na vejšce.“

„No jo. Ale taky dost mizerně. Tak… tak mi prostě věř. Magie fungovat nemůže.“

„No já ti teda budu věřit, když to říkáš,“ udělal Meika pohyb, jako by si v prstech točil imaginární kouzelnickou hůlkou.

Neuznal jsem to za hodna odpovědi. Radši jsem se pustil do proklikávání složek.

„Nemáš v tom tak trochu… hm… bordel?“

„Nemám,“ zavrčel jsem. „Jenom to skladuju pod původníma názvama. Tak jo. Tady to je. Devátá sféra alias Zkurvená dovolená alias Démon na dovolené. Fajn.“

Textový editor se začal pomalu spouštět. Štěpán ukázal bradou na obrazovku. „Hele, někdo ti píše.“

Najel jsem šipkou myši na blikající obálku.

„7h3_D4rK_0nE,“ přelouskal Štěpán. „Nějaká emo fanynka, co bez tebe nemůže bejt už od rána? Teda… OK, od čtyř odpoledne?“

„Jediná fanynka, co beze mě nemůže být, si říká Činčou a je to profi domina,“ zavrčel jsem a rozklikl okno komunikátoru. „Tohle jméno vidím prvně.“

Okno s Devátou sférou se konečně otevřelo.

Záplavu písmen jsme najednou nevnímali.

„Živí a vyspinkaní hošánci?“ stálo v ICQ okně. „To jsem ráda. Nerada otravuju takhle brzo po snídani, ale stejně nešukáte, tak vám třeba trochu adrenalinu udělá dobře. Kuk na zprávy.“

Hele, tady by to šlo.

Jo. Bude to vypadat docela konzistentně…

„Ahoj Temná,“ napsal jsem. „Myslím, že na zprávy teď vážně nemáme chuť. Víš, zrovna jsme vylezli z postele a je nám fajn. A taky máme zapnutý textový editor…“

Komunikační okno na mě chvíli zíralo bílé a neměnné. Dlouhou chvíli. Pak se na druhém konci drátu po klávesnici rozběhly lidské prsty zcela nelidskou rychlostí.

„Vůbec nevím, o čem to mluvíš,“ vyskočilo na mě.

„Ne?“ ušklíbl jsem se. „Tak to si nejspíš asi ani nevzpomeneš, jak jsem mluvil o tom, že mě příběh může poslechnout, když vzniká nový svět, viď? A taky nevíš vůbec nic o tom, že by toho jistá vedlejší postava mohla docela geniálním způsobem využít… mám pokračovat?“

„Jak… jak to víš?“ objevilo se na obrazovce skoro dřív, než jsem odeslal svůj vzkaz.

„Ale já přece nic nevím,“ vyťukal jsem. „Jenom píšu, co mě napadne. Samé nesmysly. Vždycky jsem to dělal. Třeba teď mě napadlo, že ty tvoje kvantové počítače mohly mít – zase čistě teoreticky – něco společného s tou Meikovou magií. Tuhle část příběhu jsem přece spustil od prostředka, ne? Takže jsi v… mohlo to být třeba v Japonsku, ne? Mám dojem, že ti vědci tehdy měli šikmé oči… Ne že by na tom záleželo. Nechal jsem příběh rozběhnout a tys najednou seděla v autě a sledovala jsi Štěpána jako poprvé. Jenomže teď sis pamatovala i svůj svět a letadlo a můj útěk. A došlo ti, že kulisy jsou stejné. Jenom herci dostali nové role. Tak ses tam vrátila. Do Japonska ke svým kvantovým počítačům, díky kterým jsi na chvíli redefinovala realitu tak, abys mohla kouzlit. A zatímco my jsme si užívali a vyjasňovali náš vztah, tak ty jsi plánovala. Zase to byla Damballa? Vyvolalas ji na tenhle svět, protože sis chtěla poklábosit o holčičích věcech, viď? Třeba o tom, jaké to je, být nepatrnou částečkou mysli nějakýho chlapa. A jestli se toho může obyčejná holka navždy zbavit a stát se skutečně nezávislou. Nebo jste možná mluvily o náboženství? O globálním nevědomí a tak podobně. Nebo o cestování? Jak jinak se má chudák holka podívat do nového světa, než že donutí chlapa, aby ji tam vzal, no ne? Mimochodem, ten vtípek s tím zářením byl docela… dobrej.“

„Přestaň!“ objevilo se na obrazovce. „Cítím, jak píšeš! Přestaň vysvětlovat! Tohle ti nevyjde! Nemáš takovou moc, abys mohl…“

V té chvíli to Temnota pochopila.

„Ne! Tys byl… ty ses stal… dopadlo to, jak jsem…! A tys… teď… ale… to ne! To není fér! To je podvod! To nemůžeš! To ti nevyjde! Nedovolím to! Řeknu jim všechno! Nechám ten příběh, aby…“

Napsala toho ještě mnohem víc. Musela pohybovat prsty téměř rychlostí světla, ale nebylo jí to nic platné. Nehodlal jsem to číst. A nehodlal jsem to převyprávět. Moje prsty se míhaly nad klávesnicí a realita se kolem nich obtáčela.

„Zbavit příběh švábů a Gábiny… to taky nebylo špatné. Švábi pochopili, že nesmím zdrhnout do dalšího světa. Tak ses postarala, aby mi to nemohli říct. A bez Gábiny… no, oba víme, že kdyby její víra nakonec zase zahořela stejně jako v deštivém světě, byl by to dost průser. Pro tebe myslím.“

A odeslat.

„Nedělej to! Zničím tenhle svět! Přestaň!“

„Pozdě,“ usmál jsem se. „Už se stalo. Nebo vlastně nestalo. Nikdy. No, ty na rozdíl od nich chápeš, co chci říct. Příběh končí. Není už žádná nestabilita a zhroucené světy. Všechno je zase v pořádku. Všechno dobře dopadlo. No, jen se koukni z okna. Za chvíli přestane pršet.“

„Ne! To mi nemůžeš udělat! Ne takhle!“

„Nebytí, sestřičko. Věř mi, nic krásnějšího není. Ale to přece víš. Jenom jsi na to zapomněla. Tak si vzpomeň. Teď.“

Neodpovídala. Neodpovídala hrozně dlouho. Představil jsem si její výraz na stovkách lidských tváří. Její oči. Její slzy. A tentokrát mi jí líto nebylo. Ne proto, co udělala… co mohla udělat, kdybychom ji nechali, ale proto, že tentokrát to nebyl ten druh slz.

Okno nakonec zůstalo prázdné. Neřekli jsme si sbohem. Slova… slova jsou někdy zbytečná.

Před domem se ozvalo houkání policejních sirén. Vstal jsem od počítače a vykoukl z okna. Štěpán se postavil vedle mě. Dívali jsme se, jak policie odjíždí. Nemyslím, že by někdy přišli na to, co vlastně měla tahle akce znamenat. Nemyslím, že by někdy přišli na to, jak velké štěstí měli.

Vzal jsem Štěpána kolem pasu.

Déšť ustal a na zmáčenou Ostravu vykouklo slunce.

Usmál se na mě.

A já na něj.

A ano. Myslím, že to byl moc hezký úsměv.

KONEC

DOSLOV

Ahoj. Tady Štěpán. Nebo Meika. Jak chcete. Sedím v tom Jaffově křesle a snažím se naťukat doslov. Protože si myslím, že si zasloužíte znát pravdu. A protože je mi jasný, jak na to teď musíte zírat. Hádal jsem se o tom s Jaffem dva dny, ale nakonec mi to dovolil. Prej když je to pro mě tak důležitý, tak ať to zkusím. Akorát přede mě položil velkou prádelní vařečku. Prej jako inspiraci a abych něco nenapsal blbě. A vypadal, že to myslí vážně.

To si sakra piš, že myslím.

No a ještě mi bude sahat na klávesnici, jako bych to už tak nepsal hodinu.

Já tě varoval. Spisovatelství je dřina. A stejně se s tím ťukáš zbytečně.

Jak zbytečně? Vždyť ti lidi vůbec nepochopěj, co se stalo. Budou si myslet, že tě to přestalo bavit psát a žes od toho takhle blbě zdrhnul. Ani nebudou věřit, že je to skutečnej příběh.

No a?

Jak no a? Přece se musej dozvědět, co se ve skutečnosti stalo.

Jistě, že se to dozvědí. Právě to dočetli.

Nedělej si ze mě srandu. Moc dobře víš, o čem mluvím.

Vážně?

Jo!

No, nevím. Já jsem napsal to, co se stalo. Jestli si ty pamatuješ něco dalšího…

Jasně že si pamatuju. A ty taky, ty parchante. Akorát…

Akorát oni se to nikdy nedozvědí. Nepotřebujou to vědět, miláčku. A vlastně to ani vědět nesmějí. Protože příběh skončil tak, jak jsem napsal. Ale to jsem ti přece už vysvětlil.

No jo. Já vím. Akorát… přestaň mi kruci odtahovat ruce z klávesnice. Když napíšu něco blbě, tak to snad potom můžeš normálně smazat, ne?

No jo. Promiň. Ale já nechci nic mazat. Už jsem toho smazal až dost.

A zachránil jsi svět. Teda víc než svět. A to mě štve.

Štve tě, že jsme spasili svět? No moment, teď píšu zase já, tak mě přestaň otlapkávat. To množné číslo je důležité, když už si teda stěžuješ na nespravedlnost.

Tak si ze mě nedělej prdel. Hele, můžu tohle napsat v doslovu? Když teda nechceš mazat?

Jasně. Odporná kritika stejně bude tvrdit, že se to nedá číst. Že je to výplod grafomana zápolícího se svojí sexuální orientací. Jedna prdel navíc už to nevytrhne.

Ha ha. Ten překlep taky nesmažem?

Jaký překlep? A drž se tématu, nebo budu muset fakt škrtat.

OK, OK. Tak mě přestaň rozptylovat. A tím myslím i žužlání uší! No. Ještě že neviděj, jak dlouho jsem teď musel hledat, o čem jsem to chtěl psát. Chtěl jsem říct, jak je nespravedlivý, že se nikdo nedozvědí, co jsme udělali. Všichni na to budou čumět a budou to nenávidět a ani se nepokusej to pochopit. A ty pro ně budeš akorát blbej spisovatel. A přitom, kdybys napsal… jak to mám napsat, abych něco nevykecal?

Radši nijak, miláčku. Podívej, já přece vím, o co ti jde. Ale kdybychom neudělali to, co jsme udělali, tak bychom sice měli knížku plnou docela dobrých akčních scén…

Vůbec nečtěte, co píše. Ty scény byly geniální. Nic tak skvělýho jste v životě nečetli. A…

Přestaň mi strkat ty packy na klávesnici. Jo, já vím, že to nebylo úplně špatné. Teda, chci říct, že by to nebylo úplně špatné, kdybych věděl, o čem mluvíš. Kdybysme teď jenom tak nekecali, abychom ještě víc nezblbli čtenáře. Viď?

Tu vařečku můžeš položit. Jasně že jenom blbneme čtenáře. Příběh skončil tak, jak jsme napsali. Přísahám. Nic dalšího se nestalo. Ale kdyby se stalo, tak…

Tak nic.

Přestaň si tím laskavě popleskávat o dlaň. Nejsem blbej. Nehodlám jim vykecat všecko. Ale sám jsi říkal, že tenhleten doslov napsat můžu. Jak jsi to říkal přesně? Takový to kritický…

Kritické množství informací.

Jo. Říkals, že když nenapíšu víc než kritický množství informací, tak se nemůže nic stát. A já bych jim chtěl aspoň říct, čeho všeho ses vzdal jenom kvůli mně. Vždyť jsi mohl mít úplně všecko. Bejt…

Pro informaci – ty tři tečky na předešlém řádku jsem napsal já. Meika je momentálně poněkud indisponovaný. Ale já ho před riziky tohohle doslovu varoval.

Čuráku blbej!!! Víš, jak to bolí přes stehno!?

No, to nevím. Ale řekl bych, že přes zadek to bude bolet ještě víc. Dneska večer, myslím. Zvlášť proto, že na sobě nebudeš mít ani nitku a ta rána nebude jediná jako teď. Ale je fajn, žes to téma nakousl. Až si to přečtou tvoji rodiče, budou aspoň vědět, že se starám o tvoji výchovu a že při tom nezapomínám ani na to, abys nemluvil jako kanál. Zvlášť v doslovu mojí knížky.

Já se zase těším na tvý rodiče. Doufám, že o tebe něco přerazej, až se dozvěděj, že žiješ s nezletilým klukem. Blbečku sadistickej.

Ale no tak, miláčku. Přece jsem tě nemohl nechat…

Bych nic nevykecal.

No jistě. Hele, já vím, že tvým schopnostem se v životě ani nepřiblížím, ale tobě do hlavinky už trochu vidím. Vím, co bys napsal, kdybych tě…

Hej!

Co je?

To děláš schválně, že jo? Kecáš o kravinách a furt mi sem strkáš ruce a píšeš voloviny, aby mě ten doslov přestal bavit! No tak fakt dík. By tě zabilo, kdybys mě bral vážně, že jo? Já se tu snažím kvůli tobě, a ty…

No jo, tak promiň. Já fakt oceňuju, o co se snažíš. Vážně. Akorát už se pohybuješ moc po hranici. Dobře, chceš, abych byl vážný. Tak jo. Každému trochu inteligentnímu čtenáři to přece nakonec začne vrtat hlavou. Myslím ty narážky a nedokončený věci a nevysvětlený zápletky… V celé knížce jsou zmínky o tom, jak jsem tohleto všechno psal. Je tam popisováno, jak mi to přibývalo. A celá knížka je doslova přeplněná poznámkami o Příběhu. Nemluvě o tom, že do toho ještě teď vykecáváš jednu věc za druhou. Myslíš, že těm nejchytřejším z nich nakonec nedojde, že… dramatická pauza – vážná dramatická pauza – že příběh opravdu skončil tak, jak jsme napsali a že tohle už je doopravdy jenom takové blbnutí? Poslední výkřik mojí grafomanie? Píšu, co mě napadne, abych natáhl počet stránek a vyrazil z lidí další peníze. A abych jim zamotal hlavy a ještě víc nasral recenzenty. To je přece jasné. No tak, Meiko. Jinak to přece nejde. Nebo bys chtěl… hm, teď bych se tě třeba mohl zeptat na něco hlubokomyslného, co ve skutečnosti nebude dávat vůbec smysl. Třeba, třeba, třeba… jestli je ti líto, že jsme nenechali ten příběh… hm, teď to chce něco ještě mnohoznačnějšího, aby je to jo zblbnulo… třeba stát se tak, jak se stal poprvé? Jestli bys radši chtěl ty úchvatné scény a děsivé změny mojí podstaty (určitě by byly děsivé změny podstaty, to mám v každé knížce) a to zlepšování schopností (taky všude) a to kulervoucí finále, ve kterém jsme mohli mít všecko na světě kromě toho, co máme teď, protože já jsem už dávno nebyl… no, je jasný, co jsem nebyl. To je taky v každé knížce. Tak co? Chtěl bys? Teda kdybych si to teď a tady všecko úplně necucal z prstu?

Ale jasně že ne.

Informace pro čtenáře – Meika je zamlklý a vypadá, že o něčem hluboce přemýšlí. Ruce má vzdorně založené na hrudi a mě napadá, že by potřeboval trochu ostříhat. Taky mě napadá…

Nech toho. Pořád si z toho děláš srandu. To fakt nechápeš, jak je pro mě důležitý, aby lidi věděli…

Jediný člověk na světě, který pro mě něco znamená, to ví.

Hm. OK. Tak teď tam můžeš napsat, že se červenám jako zamilovanej puberťák.

Jenom hezky piš sám. Třeba jestli jsem se podle tebe vzdal něčeho krásnějšího než seš červenající se ty.

Hej, nech toho. Jak se mám soustředit na psaní, když do mě takhle hučíš?

A je ještě něco, co bys chtěl napsat?

No… poslední věc?

Tu, kterou myslím?

Mhm.

Tak to napiš.

OK. Miluju ho. Svýho Jaffíka, svýho Marťu Mart-tyu, moje všecko. A tohle jediný není z celýho doslovu kec. A víte, jaká je pravděpodobnost, že spolu budeme navždycky šťastný?

Taková, jaká budem chtít. Což je zase mnohem víc, než si vůbec dokážou představit.

To jsem se ptal jich. Potom kdo toho nejvíc vykecá…

Tak zrovna tohle by vědět měli, ne?

No jo. Seš milej. Ale už se teda fakt radši rozluč. A zkus nějakou přiblblou hlášku, ať maj radost.

OK. Hlášku… tak… hasta la vista, lidi. Já se vrátím.

Skvělý, drsňáku. Čus, lidi.

Ostrava 2009

Martin Jafff Moudrý Štěpán Meika Najbrt

FANTASY 29

MARTIN MOUDRÝ

GRAFOMÁG

(část druhá)

Nemoáry

Obálka a ilustrace Zuzana Handrychová.

Redakce Robert Pilch.

Vydání první.

Technické zpracování litografií a sazba

Robert Pilch – Brokilon.

Vydalo nakladatelství LEONARDO,

Rychvaldská 640, 735 41 Petřvald u Karviné

v roce 2011 jako svou 75. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk Marten s.r.o.

Doporučená cena: 269,– Kč (vč. DPH)

ISBN 978-80-85951-72-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai